Alexandr Stěpanovič Griněvskij

Zlatý řetěz

„Dul vítr…“ Sotva jsem napsal tato slova, neopatrným pohybem jsem převrhl kalamář a barva lesklé loužičky mi připomněla tmu oné noci, kdy jsem ležel v podpalubí Espaňoly. Tahle lodička unesla sotva šest tun; přivezla z Mazabu náklad sušených ryb. Někdo má vůni sušených ryb docela rád.

Z celé lodi vanula hrůza a já, jak jsem tak sám ležel v podpalubí, jehož okénko bylo ucpáno hadrem, prohlížel jsem si při světle svíčky, kterou jsem ukradl kapitánu kupecké lodi Growovi, prázdné desky knihy, jejíž stránky vytrhl nějaký praktický čtenář a vazbu jsem našel já.

Na její vnitřní straně bylo napsáno rezavým inkoustem:

Je pravděnepodobné, že by moudrý člověk četl knihu, v níž jsou jen samé výmysly.

A pod tím stálo:

Dick Farmeron. Miluji Tě, Gréto. Tvůj D.

Na pravé straně se čtyřiadvacetkrát podepsal s všelijakými rozmáchlými kudrlinkami člověk jménem Lazar Norman. Podpisy pokrývaly celou desku. Pak někdo jiný rázně přeškrtl Normanův rukopis a úplně dole připsal záhadná slova:

Co o sobě víme?

S bolestným steskem jsem znovu a znovu četl tato slova. Bylo mi šestnáct, ale dobře jsem už věděl, jak bolestivě bodá ta včela – Stesk. Nápis mě zvlášť hnětl proto, že mě nedávno chlapci z Meluztny opili zvláštním koktajlem a zohyzdili mi kůži na pravé ruce tím, že mi tam vytetovali dvě slova: Všecko vím. Ztropili si ze mne žert, protože jsem hodně četl, přečetl jsem spoustu knih a dokázal jsem zodpovědět i takové otázky, jaké je nikdy ani nenapadly.

Vyhrnul jsem si rukáv. Kolem čerstvého tetování se červenala naběhlá kůže. Uvažoval jsem, jsou-li ta slova Všecko vím opravdu tak hloupá; pak jsem se rozveselil a začal se chechtat; pochopil jsem, že jsou. Spustil jsem rukáv, vyškubl hadr z okénka a podíval se ven. « Měl jsem dojem, že se mi světla přístaviště kmitají přímo před očima. Prudký déšť mě bodal jako jehly do tváře. Ve tmě se zmítala voda, vítr skřípal a vyl, houpaje plavidlem. Hned vedle stála Meluzína – tam se moji trýznitelé v jasně osvětlené kajutě hřáli kořalkou. Slyšel jsem, co si povídají, a začal jsem poslouchat pozorněji; mluvili totiž o jakémsi domě, kde jsou podlahy z čistého stříbra, o pohádkovém přepychu, o podzemních chodbách a mnoha podobných věcech. Rozeznával jsem hlas Patricka a Moolse, dvou zrzavých otrapů. Mools řekl:

„Našel poklad.“

„Ale ne,“ namítl Patrick, „bydlel v pokoji, kde byla tajná truhla. Ukázalo se, že v ní byl dopis, z kterého se dověděl, kde je diamantová šachta.“

„A já jsem zas slyšel,“ začal líný Carrel – „Husí krk, ten, co mi ukradl kapesní nůž, „že každý den vyhrával v kartách milión!“

„A já si myslím, že prodal duši ďáblu,“ prohlásil kuchař Bolinas, „jinak by si tak rychle palác nepostavil.“

„A co se na to zeptat Děravé hlavy“ zeptal se Patrick děravou hlavou nazývali mne), „Sandy Prewela, který všecko ví?“

Odporný, ó jak odporný smích byl Patrickovi odpovědí! Přestal jsem poslouchat. Znovu jsem si lehl, přikryl se roztrhanou bundou a začal kouřit tabák, nastřádaný ze špačků v přístavu. Byl silný, jako by se mi v hrdle otáčela pila.

Ohříval jsem si zmrzlý nos, vypouštěje kouř chřípím.

Měl jsem být na palubě – druhý námořník Espaňoly odešel k sestře a kapitán se svým bratrem seděli v krčmě –, ale nahoře byla lezavá zima. Naše kajuta byla prostá dřevěná díra s dvěma pryčnami z holých prken a se sudem od slanečků, naším stolem. Přemýšlel jsem o krásných pokojích, kde je teplo a kde nejsou blechy. Pak jsem promýšlel rozhovor, který jsem právě vyslechl. Vzrušil mě, jako byste byli vzrušeni i vy, kdyby vám někdo řekl, že do vedlejší zahrady slétl pták ohnivák nebo že na starém pařezu vykvetly růže.

Nevěděl jsem, o kom mluvili, ale představoval jsem si člověka v modrých brýlích, s bledými škodolibými ústy a s velkýma ušima, jak sestupuje se strmého kopce po truhlicích se zlatým kováním.

Proč měl takové štěstí, myslil jsem si, proč?

Vtom, jak jsem měl ruku v kapse, nahmatal jsem papírek, a když jsem ho prohlédl, viděl jsem, že tenhleten papírek je přesný součet mých dluhů kapitánovi od sedmnáctého října, kdy jsem nastoupil na Espaňolut do sedmnáctého listopadu, to je do včerejšího dne. Sám jsem si na něj zapsal všechny srážky z mého platu: rozbitý šálek s modrým nápisem Drahému muži od věrné ženy; utopené dubové vědro, které jsem sám na kapitánovu žádost ukradl na palubě Západního zrna; nepromokavý plášť, který zas někdo ukradl mně; kapitánova špička, kterou jsem rozšlápl, a rozbité okénko kajuty. Kapitán mi vždycky přesně sdělil, co stojí každá ta další příhoda, a bylo marné s ním smlouvat, protože byl jaksepatří od rány.

Spočítal jsem, kolik to dělá, a zjistil, že je to víc než celý můj plat. Nedostanu už tedy nic. Málem jsem se rozplakal zlostí, ale ovládl jsem se, poněvadž jsem od jisté doby úporně řešil otázku, co vlastně jsem – chlapec, anebo muž? Chvěl jsem se při pomyšlení, že bych byl ještě chlapec, ale naopak ve slově muž jsem cítil už cosi určitého: představil jsem si holínky a strnisko vousů. Jestliže jsem chlapec, jak mě nedávno pojmenovalo čiperné děvče s košem melounů – řekla mi tehdy: „Uhni z cesty, chlapče!“ – proč tedy přemýšlím o takových velkých věcech, o knihách například, o hodnosti kapitána, o rodině, o dětech, o tom, jak se má chlapsky říkat: „Hej, vy tam, žraloci maso!?“ Avšak jestliže jsem muž – a nad tím mě ze všech nejvíc donutil zamyslit se asi sedmiletý otrhánek, který se postavil na špičky a řekl: „Dal byste mi připálit, strýčku?“ – tak proč tedy nemám vousy a proč se ke mně ženy vždycky otáčejí zády, jako bych nebyl ani člověk, ale sloup?

Bylo mi těžko, zima a nepříjemně. Foukal vítr. Jen si vyj! říkal jsem si, a vítr vyl, jako by z mého stesku čerpal posilu. Mrholilo. Jen ať leje! říkal jsem si a byl jsem rád, že všechno je tak bídné, vlhké a pochmurné – nejen můj účet s kapitánem. Bylo zima a věřil jsem, že se nachladím a že to moje nepokojné tělo zemře…

II

Sotva jsem zaslechl nahoře kroky a hlasy, vyskočil jsem; ale nebyly to hlasy našich. Paluba Espaňoly byla níž než nábřeží, dalo se na ni sejít bez můstku. Jeden hlas řekl: „Ani noha tady není, na tomhle prasečím korytě!“ Takový začátek se mi líbil a netrpělivě jsem čekal odpověď. „Nevadí,“ odpověděl druhý hlas, natolik klidný a jemný, že jsem si pomyslil, neodpovídá-li to snad žena. „Tak kdo je tam?“ řekl první hlasitěji. „V kajutě se svítí. Haló, hoši!“

A tu jsem vylezl a uviděl – nebo spíš rozeznal ve tmě – dva lidi zahalené do nepromokavých plášťů. Stáli, rozhlíželi se, pak mě zpozorovali a ten větší řekl:

„Chlapče, kde je kapitán?“

Bylo mi divné, že v takové tmě je možno určit stáří. V tom okamžiku jsem si přál být kapitánem. Řekl bych hlubokým hlasem, mohutně a chraptivě, něco hodně smělého, třeba: „Hrom tě rozrazí“ nebo: „Ať mi v mozku prasknou všecky lana, jestli něčemu rozumím!“

Vysvětlil jsem jim, že jsem na lodi sám, a prozradil, kam odešli ostatní.

„Když je to tak,“ prohlásil společník vysokého muže, „neměli bysme jít do kajuty? Hej, plavčíku, pozvi nás k sobě na kus řeči, tady je moc vlhko.“

Pomyslil jsem si – ne, nic jsem si nepomyslil. Ale byla to podivná návštěva a já, prohlížeje si ty dva neznámé, odlétl jsem na okamžik do milovaného světa bitev, hrdinů a pokladů, kde plují jako stíny obrovské plachetnice a kde je slyšet křik, píseň i šepot: Záhady – kouzla, záhady – kouzla… Je to možné, že to už začalo? ptal jsem se sám sebe; kolena se pode mnou roztřásla.

Bývají chvíle, kdy v zamyšlení ani nevnímáš, že jdeš, a tak jsem se vzpamatoval, teprve když jsem viděl, jak sedím v kajutě proti návštěvníkům – sedli si na druhou pryčnu, kde spával Egva, druhý námořník – a seděli sehnutí, aby se neuhodili o strop, který tvořila paluba.

Tohle jsou lidi! pomyslil jsem si, uctivě si prohlížeje postavy svých hostů. Líbili se mi oba, každý svým způsobem. Staršímu, širokolícímu, bledé tváře s přísnýma očima a sotva znatelným úsměvem, byla by podle mého názoru výborně seděla úloha kapitána, který má pro námořníky k obědu něco víc než jen sušené ryby. Mladší, jehož hlas mi připadal ženský, měl bohužel nevelký knír, tmavé pohrdavé oči a světlé vlasy. Vypadal napohled slabší než první, ale vedl si náramně bodře a nádherně se smál. Oba seděli v nepromokavých pláštích; u vysokých holínek s lakovanými manžetami se jim leskl úzký lem – byli zřejmě při penězích.

„Promluvíme si, mladý příteli!“ řekl starší. „Jak snad vidíš, nejsme žádný darebáci.“

„U všech hromů!“ odpověděl jsem. „Tak si promluvíme, čert to vem!“

Vtom se oba sehnuli, jako by mezi ně někdo strčil kus prkna, a rozchechtali se. Znám tenhle chechtot! Znamená, že vás buď mají za hlupáka, nebo že jste řekli pořádný nesmysl. Chvíli jsem se tvářil uraženě nechápaje, oč jde, a pak jsem náležitým způsobem, abych jim dopřál zábavu a zároveň dal pocítit, že mě to urazilo, požádal o vysvětlení.

„No, no,“ řekl první, „nechceme se tě dotknout. Smáli jsme se, protože jsme si trochu přihnuli.“ A vyprávěl mi, co je přivádí na loď, a já poslouchal s vykulenýma očima.

Odkud jeli ti dva muži, kteří mě přinutili k tomu, abych uloupil Espanolu, to jsem dost dobře nepochopil – tak jsem byl nadšen a šťasten, že solené a sušené ryby strýčka Growa jsou ztraceny v barevné mlze opravdového a nečekaného dobrodružství. Krátce řečeno – někam jeli, ale zmeškali vlak. Tím, že zmeškali vlak, zmeškali i loď Steam, jediné plavidlo obeplouvající jednou denně břehy obou poloostrovů, obrácených k sobě svými výběžky. Steam odplouvá ve čtyři, proplétá se lagunami a ráno se vrací. A oni zatím potřebují v neodkladné záležitosti na Gardenův mys neboli na Trojačku, jak jsme ho podle tvaru tří skal ve vodě u břehu nazývali my.

„Cesta po souši,“ řekl starší, který se jmenoval Durock, „trvá dva dny, vítr pro loďku je silný a my tam musíme být časně ráno. Řeknu přímo – čím dřív tím líp… a tak nás na Gardenův mys, jestli si chceš vydělat, povezeš ty. Kolik za to vezmeš, Sandy?“

„To byste si museli promluvit s kapitánem,“ řekl jsem a nabídl se, že pro něj skočím do krčmy. Ale Durock pohnul obočím, vyndal tobolku, položil si ji na koleno a cinkl dvěma sloupky zlatých mincí. Když je rozhodil, zatřpytil se mu v dlani lesklý pramínek a Durock si s ním začal hrát, pohazovat a mluvit do taktu tohoto čarovného zvuku.

„Tohle bude tvůj výdělek za dnešní noc,“ řekl, „pětatřicet zlatých. Já i můj přítel Estampe rozumíme kormidlu i plachtám a vyznáme se po celém břehu uvnitř zálivu, pranic neriskuješ. Naopak, starý Grow tě prohlásí za hrdinu a génia, až se zítra ráno s pomocí lidí, které ti dáme, vrátíš a položíš před něj tuhle bankovku. Pak místo jedné kocábky bude mít dvě. A pokud jde o Growa, jsme – upřímně řečeno – rádi, že tu není. Začal by si poškrabávat bradu a nakonec by řekl, že se musí jít poradit s kamarády. Pak by tě poslal pro kořalku, že se to musí zapít, a přihnul by si tak, že bysme ho museli přemlouvat, aby se odlepil od židle a stoupl si ke kormidlu. A vůbec, bylo by to s ním zrovna tak pohodlné, jako kdybychom si k tanci natáhli pytel na nohy.“

„Copak vy ho znáte?“ zeptal jsem se překvapeně, poněvadž v tom okamžiku jako by byl strýček Grow přímo tady mezi námi.

„Kdepak!“ řekl Estampe. „Ale… hni… slyšeli jsme o něm. Tak co, Sandy, vyplujeme?“

Vyplout… To blaho! Mé srdce necítilo ve slovech těch lidí pranic špatného, ale viděl jsem, že je souží starost a mají spěch. Srdce mi tlouklo jako kladivo. Nabídka mě zaujala a oslnila. Najednou mi bylo horko. Kdybych mohl, nabídl bych těm mužům sklenici grogu a doutník.

Rozhodl jsem se a bez vytáček jsem upřímně se vším souhlasil, poněvadž všechno byla pravda a sám Grow by si byl vyškemral tenhle papírek, jen kdyby tu byl.

„Pak tedy… Vy, samozřejmě, víte… vy mě povedete,“ zamumlal jsem.

Všechno se rázem změnilo – déšť mi najednou připadal jako žert, vítr byl hrou a i tma, šplouchajíc vodou říkala: „Jeď“ Odvedl jsem cestující do kabiny a rychle, aby nás tu ještě nestihl a nezadržel Grow, jsem svinul plachty – dvě šikmé plachty s ráhnem, odvázal lano, připravil kosatku, a když Durock otočil kormidlem, Espaňola odrazila docela nepozorovaně od břehu.

Vyrazili jsme z přístaviště za silného větru a důkladného kymácení, a jakmile jsme obepluli mys, postavil se ke kormidlu Estampe; Durock a já jsme se octli v kajutě. A teprve teď, zíraje na tohoto člověka, jsem si jasně představil, jak je asi strýčkovi Growovi, jestli se už vrátil s bratrem z hospody. Netroufal jsem si ani pomyslit, co o mně řekne – jistě má v hlavě samé pěsti a nože –, ale zřejmě jsem slyšel, jak povídá bratrovi:

„Tak je to tady, nebo ne? To jsem blázen!“

„Určitě je!“ měl by říci bratr. „Určitě je to tady – tadyhle je kůl a tuhle vyvrácená kotevní deska. Vedle stojí Meluzína… a vůbec…“

A tu jsem si představil i sebe, s Growovou rukou ve vlasech. Přes vzdálenost, která mě dělila od toho neštěstí, jeho představa byla tak děsná, že jsem rychle mrkl a začal si prohlížet Durocka, abych se tolik netrápil.

Durock seděl stranou na židli, pravá ruka mu visela přes opěradlo a levou si přidržoval plášť, který se mu svezl s ramenou. V téže ruce mu kouřila zvláštní plochá cigareta se zlatým náustkem a její kouř, který mi ovanul tvář, zavoněl jako znamenitá pomáda. Durockova sametová bunda, u krku rozepjatá, odhalovala bílý trojúhelník jeho košile; jednu nohu měl nataženou, druhou pod židlí a zamyšlená tvář hleděla kamsi mimo mne; v této póze zaplnil celou malinkou kajutu. Chtěl jsem ukázat, že vím, co se patří: otevřel jsem ohnutým hřebíkem skříňku strýčka Growa, jak jsem to dělával pokaždé, když mi něco chybělo z kuchyňského náčiní (pak jsem ji vždycky zase zavíral), postavil jsem na stůl talíř s jablky a modrou karafu naplněnou do polovičky kořalkou a vytřel prstem sklenice.

„Při košové plachtě,“ řekl jsem, „je to znamenitá kořalka! Nepřejete si se mnou připít, vy a váš přítel?“

„Neškodilo by, to je nápad!“ řekl Durock, probrav se ze zamyšlení. Zadní okno kajuty bylo otevřené. „Estampe, nemáme vám přinést taky skleničku?“

„Výborně, přineste,“ dolehla k nám jeho odpověď. „Myslím si, Jestli nezmeškáme.“

„A já zas doufám, že to všechno byl jen klamný poplach,“ zvolal Durock a trochu se pootočil. „Už jsme minuli flirenský maják?“

„Maják je vidět zprava, plujem šikmo po větru.“

Durock odešel ke sklenici, a když se vrátil, řekl:

„A teď si připijeme my, Sandy. Jak vidím, nejsi žádný zbabělec.“

„U nás nebyl nikdo zbabělec,“ řekl jsem skromně a hrdě. Ale ve skutečnosti jsem byl na světě docela sám. „Moře a vítr – to je moje!“

Zdálo se, že ho má odpověď překvapila; podíval se na mne s porozuměním, jako bych mu byl našel a podal nějakou věc, kterou dávnou ztratil.

„Ty jsi, Sandy, buď hodně mazaný, nebo zvláštní povaha,“ řekl a nabídl mi cigaretu. „Jestlipak víš, že já mám taky rád moře a vítr?“

„Vy je musíte mít rád,“ odpověděl jsem.

„Pročpak?“

„Je to na vás vidět.“

„Nikdy nesuď podle zevnějšku,“ řekl s úsměvem Durock. „Ale nechrne toho. Víš ty vůbec, hlavo rozpálená, kam vlastně plujeme?“ Zavrtěl jsem hlavou, jak nejvážněji jsem dovedl. „U Gardenova mysu stojí dům mého přítele Hanoovera. V průčelí má sto šedesát oken, ne-li víc. Je to dvouposchoďový palác, veliký, příteli Sandy, velmi veliký. Spousta tajných chodeb, nepřístupných komnat neobvyklé krásy a mnoho důmyslných překvapení. Starodávní kouzelníci by se rděli studem, že toho kdysi tak málo vymysleli.“

Vyslovil jsem naději, že všechny ty nádherné věci uvidím.

„Inu, jak se to vezme…,“ odpověděl Durock roztržitě. „Obávám se, že budeme mít jiné starosti.“ Otočil se k oknu a zavolal: „Jdu vás vystřídat!“

Vstal. Vypil vstoje ještě jednu sklenici, potom si upravil a zapjal plášť a vykročil do tmy. Hned nato přišel Estampe, sedl si na židli, kde předtím seděl Durock, promnul si zkřehlé ruce a řekl:

„Třetí směna bude tvoje. A co vlastně uděláš se svými penězi?“

V tom okamžiku jsem byl právě u vytržení nad záhadným palácem a Estampova otázka mě o cosi ochudila. Vždyť jsem se už viděl u cíle své cesty. Perutě snů!

„Co udělám?“ opakoval jsem jeho otázku. „Nejspíš si koupím velký rybářský člun. Hodně rybářů přece žije ze svého řemesla.“

„Tak?!“ řekl Estampe. „A já si myslil, že dáš nějaký dárek své vyvolené.“

Něco jsem zamumlal, nechtě se přiznat, že moje vyvolená leží na dně mého kufříku a že je to ženská hlava vystřižená z časopisu, která mě dočista okouzlila.

Estampe se napil a začal se roztržitě a netrpělivě rozhlížet. Co chvíli se ptal, kam Espaňola pluje, kolik bere nákladu, jestli mě strýček Grow často bije a na podobné hlouposti. Bylo na něm vidět, že se nudí a že se mu špinavá kajuta, těsná jako kurník, protiví. Naprosto se nepodobal svému zamyšlenému, shovívavému Durockovi, v jehož přítomnosti se mi tatáž smradlavá díra zdála přepychovou kajutou zaoceánského parníku. Tento nervózní mladý muž se mi líbil ještě méně, když mne pojmenoval, možná jen z roztržitosti, Tommy, a já ho basem opravil: „Sandy, při Lukrécii, Sandy se jmenuju!“

Už ani nevím, kde jsem to slovo četl, skálopevně přesvědčen, že je to jméno neznámého ostrova. Estampe se rozchechtal, popadl mě za ucho a vykřikl:

„Tohle se povedlo! Tak ona se jmenuje Lukrécie? I ty jeden zástěrkáři! Durocku, slyšíte?“ zavolal do okénka. „Sandyho přítelkyně se jmenuje Lukrécie!“

Teprve později jsem se přesvědčil, jak je tento posměvačný a povrchní člověk odvážný a dobrý, ale v tuto chvíli jsem jeho vyzývavý knírek přímo nenáviděl.

„Neškádlete chlapce, Estampe,“ odpověděl Durock.

Zase urážka! – A k tomu od člověka, kterého jsem si učinil svou modlou! Zachvěl jsem se, urážka mi stáhla tvář; když Estampe zpozoroval, jak jsem zmalomyslněl, vyskočil, posadil se vedle mne a popadl mě za ruku. Ale vtom se paluba zvedla a on se natáhl jak široký tak dlouhý. Pomohl jsem mu vstát, v duchu jásaje, ale Estampe se mi vyškubl, čile vyskočil sám a silně zrudl, z čehož jsem pochopil, že je samolibý jako kočka. Chvíli mlčel, nadurděně se na mne díval, ale pak se rozveselil a pokračoval ve svém tlachání.

Vtom Durock vykřikl: „Obrat!“ Vyskočili jsme a přetáhli plachty k levému boku. Poněvadž jsme teď byli u břehu, byl vítr slabší, ale přesto jsme pluli silně nachýleni na bok a vlny chvílemi šlehaly až přes palubu. Teď připadla řada na mne postavit se ke kormidlu. Durock přese mne přehodil svůj plášť, ačkoliv mi vůbec nebylo zima. „Tenhle kurs!“ řekl stručně, ukazuje mi rhumb, a já mu srdnatě odpověděl: „Rozkaz, tenhle kurs.“

Nyní byli oba v kajutě a já ve větru zaslechl jen tu a tam něco z jejich tlumeného rozhovoru. Zapamatoval jsem si to jako sen. Mluvili o nebezpečí, ztrátě, obavách, o čísi bolesti, o nemoci a o tom, že se něco musí přesně vyzvědět. Musel jsem pevně držet kormidlo a pevně stát na nohou, poněvadž vlnobití zmítalo Espaňolou jako houpačkou, a tak jsem za své směny myslil víc na to, abych udržel kurs, než na cokoli jiného. Ale stejně jako na začátku jsem spěchal doplout, jen abych se už konečně dozvěděl, s kým mám vlastně co dělat a proč. Kdybych byl mohl, táhl bych Espaňolu úprkem a držel lano v zubech.

Za chvíli vyšel Durock z kajuty; oheň cigarety směřoval ke mně a zakrátko jsem rozeznal jeho tvář skloněnou nad kompasem.

„Tak co,“ řekl a popleskal mě po zádech, „už se přibližujem. Koukej!“

Zleva se ve tmě objevila zlatá síť vzdálených světel.

„Tak to má být ten dům?“ zeptal jsem se.

„Ano. Tys tu ještě nikdy nebyl?“

„Ne.“

„Tak to pro tebe bude podívaná.“

Asi půl hodiny jsme strávili obeplouváním skalisek Trojačky. Za útesem vál jen slabý vítr, takže jsme jen taktak pluli k nevelkému zálivu. Když jsme tam konečně dorazili, viděl jsem, že jsme se octli u svahu jakýchsi zahrad nebo hájů, obklopujících ohromný černý masív, nepravidelně naznačený tu a tam světly.

Přistáli jsme u nevelkého mola, na jehož jedné straně, jak jsem si všiml, se pohupovaly jachty.

Durock vystřelil a za chvíli se objevil člověk a obratně chytil lano, které jsem mu hodil. Najednou se rozzářilo světlo, na konci mola vzplála jasná svítilna, a tu jsem spatřil široké schodiště vedoucí k vodě a zřetelněji jsem rozpoznal háje.

Zatím Espaňola zakotvila a já svinul plachty.

Byl jsem velmi unaven, ale nechtělo se mi spát, naopak – zmocnilo se mne prudké, chorobné veselí a cítil jsem se v tomto neznámém koutě nekonečně dobře.

„Co dělá Hanoover?“ seskakuje na molo, zeptal se Durock člověka, který nás vítal. „Poznal jste nás? Doufám, že ano. Pojďme, Estampe. A ty taky, Sandy, té tvé kocábce se tady nic nestane. Tumáš peníze a vy, Tome, doprovoďte tohohle mladého muže, aby se ohřál, a postarejte se mu o veškeré pohodlí. Máte před sebou cestu.“ A vysvětlil mu, kam má potom odvézt loď.

„Zatím sbohem, Sandy! Jste hotov, Estampe? Tak jdeme a dej bůh, aby všechno šťastně dopadlo.“

Pak se připojil k Estampovi, vystoupili na pevninu a odešli. Pohlédl jsem na Toma a spatřil zarostlou tvář, zírající na mne ohromnou zvířecí tlamou z výšky dvakrát větší než já. Sklonil svou obrovskou hlavu, dal si ruce v bok a rameny mi zakryl obzor. Zdálo se mi, že se užuž svalí a rozdrtí mne.

III

Z jeho úst, přehazujících z koutka do koutka dýmku planoucí jiskrami, tak jako hází mlýnský kámen kouskem slámy, vyšel vlídný a příjemný hlas, podobný praménku vody.

„Ty jsi kapitán?“ zeptal se, otáčeje si mě k světlu, aby si mě mohl prohlednout. „Vždyť jsi celý modrý! Je ti zima?“

„U všech čertů!“ zaklel jsem. „Jsem promrzlý a hlava mi jde kolem. Když se jmenujete Tom, nemohl byste mi vysvětlit celou tuhle historii?“

„Jakoupak historii?“ Tom mluvil pomalu jako klidné rozvážné děcko, a bylo proto krajně nepříjemné čekat, až domluví. „Jakou historii? Pojďme se navečeřet. To bude pro tebe myslím ta nejlepší historie.

S tím jeho ústa sklapla, jako by spadl lodní můstek. Otočil se a dal mi rukou znamení, abych ho následoval. Po schodech, táhnoucích se půlkruhem od břehu, jsme vystoupili do obrovské rovné aleje a vykročili gigantickým stromořadím. Občas se zleva i zprava zalesklo světlo a ukázalo v hloubi spletitých rostlin sloupoví nebo roh fasády s masivním vzorem na římsách. V popředí se černal pahorek; když jsme přišli blíž, ukázalo se, že je to skupina mramorových soch, spletených nad obrovitou číší ve skupinu bělostnou jako sníh. Byla to fontána. Alej stoupala terasovitě vzhůru, prošli jsme dál a další terasy vedly doleva; vystoupil jsem po nich a prošel bránou vnitřního dvora. Na tomto velkém prostranství, jasně ozářeném ze všech stran i shora velkými okny a visutými svítilnami, spatřil jsem v přízemí druhou bránu, menší už, ale dost velkou, aby jí projel vůz. Za ní bylo světlo jako ve dne; troje dveře z různých stran, dokořán otevřené, odkrývaly řadu chodeb se zářícími lustry u stropu. Když mě Tom zavedl do rohu, kde, jak se zdálo, už nebylo možno jít dál, otevřel dveře a tu jsem spatřil spoustu lidí kolem krbů a kamen. Pára, žár. chechtot, zmatek, lomoz, křik, řinčení nádobí a šplouchání vody; byli tu muži, výrostci, ženy, bylo mi, jako bych se octl na rušném náměstí.

„Počkej chvilku,“ řekl Tom, „promluvím tu s jedním člověkem,“ a odešel. Okamžitě jsem pocítil, že tu překážím – někdo mě strčil do ramene, někdo kopl, čísi drzá ruka mě přinutila ustoupit stranou, jakási žena mě uhodila mísou do lokte a několik lidí už nabručeně a netrpělivě křičelo, abych šel z cesty. Uhnul jsem a srazil se s kuchařem, který tu letěl s nožem v ruce a blýskal očima jako pominutý. Sotva mě stačil vyhubovat, když vtom se nějaké pospíchající děvče s tlustýma nohama natáhlo s košem na kluzké podlaze a příboj mandlí se mi valil k nohám; zároveň mě tři lidé vlekoucí ohromnou rybu odstrčili na jednu stranu, kuchaře na druhou a rozbrázdili mandle rybím ocasem. Krátce, bylo to zábavné. Já, pohádkový boháč, jsem stál, svíraje v kapse pěst s hrstí zlaťáků, a bezmocně jsem se rozhlížel, dokud jsem konečně v náhodné mezeře těchto spěchajících, běhajících a řvoucích lidí nevystihl vhodný okamžik a neodběhl k vzdálené stěně, kde jsem se posadil na stoličku a kde mě potom našel Tom.

„Tak abychom šli,“ řekl, nápadně vesele si otíraje ústa. Tentokrát jsme nemuseli daleko – přešli jsme roh kuchyně a dvojími dveřmi jsme vstoupili do bílé chodby, kde v široké místnosti bez dveří stálo několik lůžek a prostých stolů.

„Myslím, že nás tu nebude nikdo rušit,“ řekl Tom, vytáhl zpod kabátu tmavou láhev a vážně ji přiložil k ústům, až to třikrát žbluňklo. „Tak se napij, pak ti přinesou, co budeš chtít.“ A podal mi láhev.

Opravdu jsem to potřeboval. Během dvou hodin se toho tolik událo, a především to všechno bylo natolik nesrozumitelné, že mi selhaly nervy. Byl jsem přiveden z míry. Připadalo mi, že jsem současně v přístavu v Lissu i zde, takže jsem musil oddělit minulost od přítomnosti douškem vína, jaké jsem v životě nepil, aby mi zjasnilo hlavu. Vtom přišel hranatý člověk se sraženou tváří, zvednutým nosem a v zástěře. Položil na postel balíček a zeptal se Toma: „To má být pro něj?“

Tom neuznal za vhodné odpovědět, vzal šaty, podal mi je a řekl, abych se oblékl.

„Máš na sobě hadry,“ prohlásil, „tak tě naparádíme. Vykonal jsi pořádnou plavbu,“ dodal, když viděl, že jsem položil na žíněnku zlato, které jsem nyní neměl kam dát. „Dej se do pořádku, navečeř se a jdi spát. Ráno si můžeš jít, kam ti bude libo.“

Závěr těch slov mi znovu vrátil sebedůvěru, neboť jsem si už začínal myslit, že ze mne budou hníst jako z hlíny co jim napadne. Oba moji ochránci se posadili a začali se dívat, jak se svlékám. V roztržitosti jsem zapomněl na své zatracené tetování, a když jsem sundal košili, všiml jsem si, že Tom s hlavou na stranu něco velmi pozorně luští.

Podíval se na mou obnaženou ruku a přejel ji prstem.

„Tak ty všecko víš“ zamumlal překvapeně a začal se chechtat, drze mi zíraje do tváře. „Sandy!“ křičel a třásl mou neblahou rukou. „Víš ty vůbec, že máš za ušima?! Tohle je mi nápad! Johne, podívej se, tuhle má docela nestydatě napsáno: Všecko vím!“

Stál jsem tu polonahý a tiskl k prsům košili. Dopálilo mne, že křik a chechtot mých ochránců přivolal spoustu lidí, kteří se už dlouho navzájem horlivě dohadovali: „Co se děje?“ A já jsem se jen otáčel, probodávaje pohledem posměvače – nacpalo se jich do pokoje dobrých deset. Rámus pokračoval: „Tenhleten! Všecko ví! Ukažte nám ten svůj diplom, mladý muži!“ – „Jak se vaří omáčka a la tartue?“ – „Hej, hej, co držím v ruce?“ – „Poslouchej, námořníku, má Tylda ráda Johna?“ – „Vaše Osvícenosti, račte nám vysvětlit pohyb hvězd a planet!“ Nakonec mě nějaká ušmudlaná žába s nosem černým jako vrabec dočista dorazila, když zaječela: „Tatíčku, nevíš, kolik je třikrát tři?“

Byl jsem hněvem celý bez sebe, div jsem neztratil hlavu, a mnoho nechybělo, abych na všechno zapomněl a vyřítil se v kypící tmě záchvatu zuřivosti drtit a bít je hlava nehlava. Moje zuřivost byla hrozná. Jakmile to posměvači zpozorovali, rozestoupili se a kdosi řekl: „Jak chudáček zbledl. Hned je vidět, že o něčem přemýšlí!“ Zatmělo se mi před očima, nevěděl jsem hned, co hodit do zástupu, i popadl jsem první věc, která mi přišla do ruky – hrst svých zlaťáků – a mrštil jsem jimi takovou silou, že polovina lidí utekla, chechtaje se, až se za břicho popadala. Už jsem se chtěl vrhnout na Toma, který mě chytil za ruce, když najednou všechno ztichlo a vešel asi dvaadvacetiletý člověk, hubený, vzpřímený, velmi melancholický, ve skvělém obleku.

„Kdo hodil ty peníze?“ zeptal se suše.

Všichni zmlkli, lidé vzadu se dusili smíchy a Tom, který zpočátku přišel málem do rozpaků, se ihned rozveselil a řekl, co se přihodilo.

„Doopravdy, má to napsáno na ruce,“ řekl Tom, „ukaž ruku, Sandy, a nic si z toho nedělej, vždyť oni jen žertovali.“ Příchozí byl knihovník pána domu Pop, jak jsem se později dozvěděl.

„Sesbírejte mu peníze,“ řekl, pak přistoupil ke mně a se zájmem si prohlédl mou ruku. „To jste si napsal sám?“

„To bych byl ten největší hlupák,“ řekl jsem. „Udělali si ze mne legraci, když mě opili.“

„Tak… Ale kdoví, možná že je přec jen dobře všechno vědět,“ usmál se Pop a díval se, jak se zlostně oblékám, jak spěchám s obouváním. Teprve teď, když jsem se trochu uklidnil, povšiml jsem si, že ty věci – bunda, kalhoty, holínky a prádlo – byly sice jednoduché, ale výborné kvality, takže jsem měl při oblékání pocit, jaký mívá ruka v teplých mydlinkách.

„Až se navečeříte,“ řekl Pop, „ať sem Tom pošle Parkera a ten ať vás odvede nahoru. Chce vás vidět Hanoover, pán domu. Jste námořník a zřejmě odvážný člověk,“ dodal a podával mi sebrané peníze.

„Když na to přijde, rozhodně si ostudu neudělám,“ řekl jsem, schovávaje si své bohatství.

Pop se podíval na mne a já na něho. Cosi se mu kmitlo v očích – jiskra neznámých úvah.

„To je správné, ano…,“ řekl, zvláštně se podíval a odešel.

Diváci se už rozešli; tu mě vzal Tom za rukáv, přivedl ke stolu a ukázal mi připravenou večeři. Jídla byla na talířích, ale zda byla dobrá, to jsem nepoznal, třebaže jsem snědl všechno. S jídlem jsem nepospíchal. Tom odešel, a když jsem osaměl, pokoušel jsem se při jídle ujasnit, co se vlastně přihodilo. Chvílemi se ve mně vzmáhalo vzrušení takovou silou, že jsem nemohl trefit lžící do úst. Do čeho jsem se to dostal a co mě ještě čeká? Nebo snad měl pravdu tulák Bob Percountry, který říkával: „Když už jsi jednou nalít náhodě na udičku, věř, že se chytneš zas!“

Jak jsem o tom uvažoval, zvedl se ve mně pocit odporu a hlavou mi probleskla otázka: A co když po večeři vezmu čepici, slušně všem poděkuju a hrdě, tajemně odejdu, odmítaje další, patrně už nastražené, udičky, a vrátím se na Espaňolu, kde mi tahle příhoda po celý život zůstane jen příhodou, na kterou budu moci do smrti vzpomínat a cokoli se dohadovat o tom, co se mohlo stát, i o tom nevysvětlitelném, co se doopravdy stalo. Ale sotva jsem si to představil, hned se mi zdálo, jako by mi někdo vytrhl na nejzajímavějším místě z ruky knihu, která mi rozbušila srdce. Pocítil jsem silný stesk, a kdyby mi byli skutečně přikázali, abych odešel, určitě bych si byl lehl na podlahu a začal z naprostého zoufalství kopat nohama.

Avšak nic podobného mě zatím nečekalo – naopak příhoda, nebo jak to nazvat, rozvíjela svou světélkující šňůru dál, zamotávajíc mi ji důmyslnou smyčkou kolem nohou. Za stěnou (a jak jsem již řekl, místnost byla bez ‚dveří, nahrazoval je široký klenutý průchod) se zastavilo několik lidí – nebo se tu snad sešli náhodou – a vedli nepochopitelný, ale zajímavý rozhovor, vlastně docela srozumitelný, jenže já nevěděl, o kom je řeč. Hovořili asi toto:

„Tak co, prý se zase natáh?“

„To víte, dali si. Upijí ho k smrti, ať do mne hrom uhodí, nebo se upije sám.“

„Už se vlastně upil.“

„Pít nesmí, ale pijí ostošest, taková je to společnost!“

„A ta šelma Diguée, cože se na to tak klidně kouká?“

„Co je jí po tom?!“

„Jak to, co! Vždyť se povídá, že jsou náramní přátelé, hotoví amórkové, a dost možná, že se s ní ožení.“

„Slyšel jsem ji, jak mu říká: »Srdce máte zdravé, vůbec prý jste velmi zdravý člověk, ne jako já.«”

„A tak pij, tak to tedy můžeš pít – a zatím každý ví, co mu řekl doktor: »Víno vám bezpodmínečně zakazuju. Pijte, co chcete, třeba kávu, ale po víně můžete zemřít, máte srdeční vadu.«„

„Srdeční vadu – a zítra se tu sejde nejmíň dvě stě lidí. Objednávku máme pro dvě stovky. Jak potom nemá pít!“

„Já mít takový barák, pil bych taky, už jen z radosti.“

„A co má být? Viděl jsi něco?“

„Copak tady člověk něco uvidí? Podle mého to jsou jenom samé řeči, zkrátka humbuk. Nikdo nic neviděl. Pravda, některé pokoje jsou zavřené, ale projdeš všechna poschodí – a nikde nic.“

„No ovšem, proto je to tajemství.“

„A proč tajemství?“

„Hlupáku! Zítra se všecko odhalí, chápeš? Bude oslava, tak se to musí udělat doopravdy slavnostně, a ne jen tak za dva nic. Aby to už stálo za to. Zaslechl jsem už ledacos, ale nechám si to pro sebe.“

„Podruhé se tě zase na něco zeptám!“ Pohádali se a rozešli. Sotva ztichli, ozval se Tomův hlas; odpovídal mu jiný, vážný, stařecký. Tom řekl:

„Všichni jsou tady náramně zvědaví, ale já jsem asi nejzvědavější ze všech. A jaképak neštěstí! Povídá se, že jste si myslil, že vás nikdo nevidí. Ale viděl vás a přísahá na to – Qual. Qual přísahá, že s vámi šla od rohu, od skleněných schodů, taková mlaďoučká křehotinka s šátkem přes obličej.“

Hlas, v němž bylo víc vlídnosti a trpělivosti než zlosti, odpověděl:

„Nechte toho, Tome, prosím vás, copak já starý člověk i mohu dovolit nějaké pletky? Qual si rád vymýšlí.“

Vtom vyšli a přistoupili ke mně; Tomův společník přijel blíž než Tom; ten se zastavil u vchodu a řekl:

„Jen co je pravda, chlapec k nepoznání! Teď, když se najedl, i obličej má docela jinačí. To jste měl vidět, jak zrudl, když si přečetli ten jeho plakát na ruce!“

Parker byl lokaj – viděl jsem takový oblek, jako měl on, kdesi na obrázcích. Byl to šedivý, ostříhaný, trochu plešatý statný člověk v bílých punčochách, v modrém fraku a ve vykrojené vestě, nosil kulaté brýle, a když se díval přes skla, lehce mhouřil oči. Moudré vrásčité rysy čilé stařeny, hezká brada a vnitřní klid pronikající navyklou grimasou tváře mě přivedly na myšlenku, nemá-li stařec na starosti péči o celý dům. Na to jsem se ho také zeptal. Odpověděl mi:

„Jmenujete se prý Sanders. Pojďte, Sandy, a pokuste se mě nepovyšovat, pokud tu nejste pánem, ale hostem.“

Zeptal jsem se ho, zda jsem ho něčím neurazil.

„Ne,“ řekl, „ale mám špatnou náladu a budu vás chytat za každé slovo. Bude pro vás proto lepší mlčet a nezůstávat pozadu.“

Skutečně, šel tak rychle, třebas dělal drobné kroky, že jsem mu sotva stačil.

Došli jsme do poloviny chodby a odbočili do průchodu, kde za stěnou, opatřenou řadou kulatých průzorů, bylo točité schodiště. Parker šel po něm nahoru, rychle sípavě dýchal, avšak krok nezpomalil. Otevřel dveře v hlubokém kamenném výklenku a octli jsme se v prostorách, do nichž jako by sestoupila všechna nádhera světa, uprostřed protínajících se linií světla a hloubky, vynořivších se zcela nenadále. Zakoušel jsem, třebaže jsem to tehdy nechápal, jak může byt zasažen smysl pro formu a jak při tom působí silné dojmy z prostorů a prostředí, v nichž neviditelné ruce jako by zvedaly každý ten dojem do poloh stále vyšších a jasnějších. Toto poznání netušené krásné formy bylo pronikavé a nové. Všechny moje myšlenky mne opustily a vtělily se do toho, co jsem viděl kolem. Netušil jsem dosud, že se linie ve spojení s barvou a světlem mohou usmívat, zadržovat a zatajovat vzdechy a měnit náladu; že mohou otupit pozornost a způsobit podivnou nejistotu údů.

Občas jsem si povšiml ohromného věnce mramorového krbu, vzdušné dálky obrazu nebo drahocenného nábytku ve stínu čínských draků. Na všecko jsem se díval, ale nic jsem nemohl pochytit. Nepamatoval jsem si, jak jsme odbočovali a kudy jsme šli. Podíval jsem se na zem a spatřil v mramoru stužky a květiny. Konečně se Parker zastavil, napřímil se, vypjal hruď a odvedl mě za velikánské dveře. Řekl:

„To je Sandy, kterého jste si přáli vidět.“ A zmizel. Otočil jsem se, ale byl už pryč.

„Pojďte blíž, Sandy,“ řekl kdosi unaveně. Rozhlédl jsem se a v mlhavě modré, shora ozářené komnatě plné zrcadel, přepychu a nábytku jsem spatřil několik lidí usazených na pohovkách a v křeslech, s tvářemi obrácenými ke mně. Seděli porůznu, tvoříce nepravidelný kruh. Rozhlížeje se, abych uhodl, kdo řekl ono „Pojďte blíž!“, byl jsem mile překvapen, když jsem spatřil Durocka s Estampem; stáli u krbu, kouřili a dávali mi znamení, abych šel dál. Napravo ve velké houpací židli poloseděl, pololežel asi osmadvacetiletý člověk bledé, příjemné tváře, zabalený do plédu, s obkladem na hlavě. Zleva seděla žena. U ní stál Pop. Pohlédl jsem na ni jen letmo, ale hned jsem viděl, že je velice krásná; přivedlo mě to do rozpaků. Nikdy jsem si nepamatoval, jak je která žena oblečena, ať byla kdo byla, a tak i nyní jsem si stačil všimnout jen bílých jisker v tmavých vlasech a toho, že celou její bytost rámuje jakýsi modravý křehký stín. Když jsem se otočil, znovu jsem v duchu spatřil její krásnou tvář, poněkud podlouhlou, s výraznými malými ústy a s velkýma očima, dívajícíma se poněkud zasněně. „Tak pověz, co jsi to udělal s mými přáteli?“ zeptal se člověk v plédu a přejel si zasmušilé čelo. „Od té doby, co přijeli na tvé lodi, mluví nadšeně jen a jen o tobě. Jmenuji se Hanoover. Sedni si, Sandy, blíž ke mně.“

Ukázal na křeslo, na které jsem se nemohl hned usadit, poněvadž se pode mnou bořilo stále hlouběji a hlouběji, až jsem se konečně uvelebil.

„Tak tedy,“ pokračoval Hanoover, z něhož bylo trochu cítit víno, „ty máš rád moře a vítr!“

Mlčel jsem.

„Viďte, Diguée, že je v těch prostých slovech veliká síla?“ řekl Hanoover mladé dámě. „Setkávají se jako dvě vlny.“

Tu jsem si povšiml ostatních. Byli to dva starší muži. První, nervózní, s černými licousy a s cvikrem na široké šňůrce, měl vypouklé oči jako loutka, díval se strnule a nějak podivně pocukával levou tváří. Vypadalo to, jako by se jeho bílý obličej s černými licousy, jeho vyholené“ a poněkud odulé rty i orlí nos čemusi posmívaly. Seděl nohu přes nohu, přidržoval si ji hezkýma pěstěnýma rukama a prohlížel si mě s lehkým supěním. Druhý muž byl starší, statný, hladce oholený, v brýlích.

„Vlny a eskadry!“ řekl hlasitě první, aniž změnil výraz, a obořil se na mne hřmě jícím basem: „Smršť a bouře, hrom zaburácí, lana zvratná a přetahovací, bríza a monzuny, cyklony, cejlony, tympány, Smith, Wesson & Company.“

Dáma se rozesmála. Usmáli se i všichni ostatní, jenom Durock zůstal poněkud zamračen, netečný k tomuto žertu, a poněvadž viděl, že jsem zrudl, přistoupil ke mně a posadil se mezi mne a Hanoovera.

„Nu což,“ řekl a položil mi ruku na rameno. „Sandy plní své poslání, jak nejlíp může. Ještě si párkrát vyplujem na moře, viď?“

„Poplujeme někam pořádně daleko,“ řekl jsem z radosti, že tu mám ochránce.

Znovu se začali všichni smát, pak se spolu dali do hovoru, ale nic jsem z toho nechápal. Vycítil jsem však, že mluví o mně, ovšem nerozeznal jsem, zda ironicky, nebo vážně. Jen některá slova, jako „příjemná výjimka“, „svérázná postava“, „styl“, jsem si zapamatoval, ale v takovém podivném zkreslení smyslu, že jsem je považoval za podrobnosti své cesty s Durockem a Esťampem.

Najednou mě Estampe oslovil: „Pamatuješ se, jak jsi mě opil?“

„Copak jste byl opilý?“

„No ovšem, vždyť jsem upadl a pořádně jsem si natloukl hlavu o lavici. Přiznej se, ohnivá vodo, při Lukrécií!“ vykřikl. „Čestné slovo, přísahal při Lukrécii! A ke všemu ještě všecko ví, čestné slovo.“ Tato zrádná narážka mě vytrhla z hluboké strnulosti; všiml jsem si intrikánského Popova úsměvu a bylo mi jasné, že jim o mé ruce vyprávěl on; škublo to se mnou. Musím podotknout, že jsem byl v tom okamžiku jednak nadmíru rozrušen prudkou změnou prostředí a okolností nejistotou, jací lidé mě to vlastně obklopují a co se mnou bude dál, a zároveň jsem měl naivní, ale pevnou jistotu, že mám vykonat něco neobyčejného právě ve zdech tohoto domu – jinak bych přece netrůnil v tak skvělé společnosti. Když mi neříkají, co ode mne chtějí – tím hůře pro ně; tím, že váhají, možná riskují. Měl jsem vysoké mínění o svých silách. Už jsem se viděl účastníkem nějaké události, jejíž konec je dosud neznámý. Proto jsem vstal a jedním dechem, hlasem sice stísněným, ale natolik výrazným, že se ani jedna narážka neminula cíle, prohlásil:

„Jestliže něco vím, pak je to tohle, dávejte pozor: Vím, že se nikdy nebudu vysmívat člověku, který bude mým hostem, člověku, který se předtím se mnou rozdělil o jedno sousto, o jeden hlt. A hlavně,“ v tom okamžiku jsem roztrhal Popa pohledem na drobounké kousky jako list papíru, „vím, že nikdy nevybrebtám, když něco náhodou uvidím, dokud si nezjistím, bude-li to onomu člověku vhod.“

Když jsem domluvil, posadil jsem se. Mladá žena se na mne upřeně podívala a pokrčila rameny. Všichni kolem se na mne dívali.

„Líbí se mi,“ prohlásil Hanoover. „Ale nemusíš se tak zlobit, Sandy.“

„Podívej se na mne!“ řekl drsně Durock; podíval jsem se na něho a vyčetl mu z tváře krajní nelibost; nejraději bych se byl propadl. „Vždyť to byl jen žert, pochop to přece!“

Otočil jsem se, podíval se na Estampa a potom na Poa. Estampe, jehož se zřejmě pranic nedotklo, se na mne zvědavě díval, pak luskl prsty, řekl: „Ba!“ a dal se do hovoru s neznámým mužem v brýlích. Pop vyčkal konce směšného sporu a přistoupil ke mně.

„Jste vy ale prchly, Sandy,“ řekl mi. „Na tom přece není vůbec nic zvláštního, nerozčilujte se a vždycky si předem rozvažte, co chcete říci. Přeji vám všechno nejlepší.“

Po celou tu dobu jsem jako pták na větvi slabounce pociťoval probleskovat ve vztahu všech přítomných jakýsi sotva znatelný a jen pohledy a pohyby vyjadřovaný n skryté závislosti, podobné pavučině klouzající z rukou. Snad se to projevil předčasný příliv citlivosti nervů, ž se s lety změnila ve schopnost správně odhadovat vzájemné vztahy lidí, kteří se poprvé setkávají, kdoví, ale jedno jsem vycítil velmi dobře: že Hanoover je stejného smýšlení s mladou dámou, že Durocka, Popa a Estampa odděluje od ostatních, s výjimkou Hanoovera, zvláštní nepochopitelná nálada, a že na druhé straně dáma, muž s cvikrem a muž v brýlích jsou si navzájem bližší; a že první skupina jde oklikou k jakémusi neznámému cíli předstírajíc, že stojí na místě. Vím, že se vzpomínky lámou jako světlo, a proto značnou část tohoto niterného dojmu připisuji vývoji dalších událostí, jichž jsem byl potom účasten, ale jsem přesvědčen, že ony neviditelné paprsky nálad jednotlivců i skupin můj nynější pocit věrně zachoval.

Popova slova mi pokazila náladu, ale už jsem se jakžtakž vzpamatoval.

„Mluví s vámi Hanoover,“ připomněl mi Durock; vstal jsem a přistoupil k houpacímu křeslu.

Teprve teď jsem si lépe povšiml tohoto člověka s lesklýma černýma očima, s rezavými, kučeravými vlasy a se smutnou tváří, na níž se objevil výjimečně krásný, jemný a poněkud bolestný úsměv. Prohlížel si mne tak, jako by chtěl proniknout do nejhlubších záhybů mého mozku, ale zřejmě i při hovoru se mnou myslil na nějakou svou snad velmi neodbytnou a těžkou záležitost, poněvadž se zakrátko zadíval jinam a mluvil s přestávkami:

„Tak tedy – promyslili jsme tu záležitost a rozhodli jsme se, ovšem jestli budeš chtít… Půjdeš k Popovi do knihovny – budeš tam třídit…“ Ale nedopověděl, co budu třídit. „Líbí se vám, Pope? Vím, že ano. Je-li tak trochu bouřlivák, to není ještě to nejhorší. Já byl taky takový. Tak jdi. Ale neber si s sebou za důvěrníka víno, milý Di Santiliano. Tvému kapitánovi jsme poslali příjemný vzdušný polibek – všecko je v pořádku.“

Zvedl jsem se, Hanoover se usmál, potom stiskl pevně rty a povzdechl si. Znovu ke mně přistoupil Durock a chtěl mi něco říci, ale vtom se ozvala Diguée:

„Ten mladý muž je zřejmě nadmíru vzdorovitý.“

Nevěděl jsem, co tím chtěla říci. Odcházeje s Popem, vysekl jsem všem hlubokou poklonu, ale tu jsem si vzpomněl, že jsem Hanooverovi nepoděkoval, a vrátil jsem se. Přestože jsem se snažil, aby má slova nebyla nijak slavnostní, vyzněla jako povel při hře na vojáčky. Řekl jsem:

„Dovolte mi, abych vám co nejupřímněji poděkoval. Mám radost z té práce a velice se mi líbí.“

Nato jsem se vzdálil, odnášeje si v mysli dobrosrdečné Hanooverovo přikývnutí a vzpomínku na mladou dámu se zasněnýma očima. Mohl bych se teď naprosto bez rozpaků dívat do její rozmarné krásné tváře s výrazem člověka, kterému něco rychle a tajně pošeptali do ucha.

IV

Přešli jsme pruh elektrického světla, padající vysokými dveřmi na koberec neosvětleného sálu, prošli jsme chodbou a octli se v knihovně. Stěží jsem potlačoval přání jít po špičkách – tak jsem si připadal hlučný a nehodící se do stěn tajuplného paláce. Proč bych se nepřiznal, nebyl jsem nikdy nejen v takových budovách, třebaže jsem o nich mnoho četl, ale ani v obyčejném pěkně zařízeném bytě. Šel jsem s pusou dokořán. Pop mi zdvořile ukazoval cestu, ale kromě tam a sem neříkal nic. Když jsme se octli v knihovně, v kulatém sále zářícím světly ve skle křehkém jako květy, stáli jsme proti sobě vaří v tvář a dívali se na sebe jako na novou, neznámou bytost.

Pop byl poněkud zmaten, avšak zvyk ovládat se mu brzy rozvázal jazyk.

„Vyznamenal jste se,“ řekl, „uloupil jste loď, znamenitý kousek, namouduši!“

„Sotva jsem tím něco riskoval,“ odpověděl jsem, „a můj kapitán, strýček Grow, asi taky není škodný. Ale povězte mi, proč měli tak naspěch?“

„To má svůj důvod!“ Pop mě odvedl ke stolu s knihami a časopisy. „Dneska nebudeme mluvit o knihovně,“ pokračoval, jakmile jsem se usadil. „Je pravda, že jsem poslední dobou všechno zanedbal, materiál zůstal ležet, ale nemám čas. Víte, že Durock i všichni ostatní jsou vámi nadšeni? Shledávají vás… vy… krátce řečeno – štěstí vám přálo. Měl jste někdy co dělat s knihami?“

„Samozřejmě!“ řekl jsem šťasten, že mohu konečně překvapit tohoto půvabného mladíka. „Přečetl jsem spoustu knih. Například Rob-Roye nebo Postrach tajemných hor a Bezhlavého jezdce…

„Promiňte,“ přerušil mě, „zapovídal jsem se, ale musím se vrátit. Tak tedy, Sandy, zítra se pustíme do práce – nebo ještě lépe pozítří. A zatím vám ukáži váš pokoj.“

„Ale kde to vlastně jsem a co je tohle vůbec za podivný dům?“

„Neobávejte se, jste v dobrých rukou,“ řekl Pop. „Pán domu se jmenuje Everest Hanoover a já jsem jeho hlavní zplnomocněnec v některých zvláštních záležitostech. Nemáte ani tušení, jaký je to dům.“

„Je to možné,“ vykřikl jsem, „že by to tlachání na Meluzíně byla skutečně pravda?“

Vyprávěl jsem Popovi o večerní rozmluvě námořníků.

„Mohu vás ujistit,“ řekl Pop, „že pokud jde o Hanoovera, je všechno pustý výmysl, ale jisté je, že druhý takový dům na světě není. Ostatně to snad zítra uvidíte sám. Pojďme, milý Sandy, jste jistě zvyklý chodit brzy spát a jste asi unaven. Zvykejte si na změnu svého osudu.“

Dějí se divy, pomyslil jsem si, když jsem šel za ním na chodbu s dvojími dveřmi, přiléhající ke knihovně.

„Tady bydlím já,“ vysvětloval Pop, ukazuje na jedny dveře, pak otevřel druhé a dodal: „A tohle je váš pokoj. Jen odvahu, Sandy, jsme vesměs solidní lidé a v důležitých věcech nikdy nežertujem,“ řekl, když zpozoroval, že jsem rozpačitě zůstal pozadu. „Vy možná čekáte, že vás uvedu do pozlacených komnat. (A já si to opravdu myslil!) Zdaleka ne! Ale i tady vám jistě bude dobře.“

Skutečně, byl to tak klidný a velký pokoj, že jsem se pousmál. Neskýtal sice takovou důvěru, jakou vám poskytuje skutečné vlastnictví – třeba kapesní nůž –, ale velmi příjemně si člověka podmaňoval. Cítil jsem se zatím jen hostem v této znamenité místnosti se zrcadlem, zrcadlovou skříní, kobercem a psacím stolem, nemluvě o ostatním nábytku. Následoval jsem Popa s tlukoucím srdcem. Strčil do dveří vpravo, kde v užším prostoru stála postel a jiné předměty přepychového života. To všechno, úzkostlivě čisté a přísně přívětivé, jako by mě vybízelo, abych se naposled v myšlenkách vrátil ke strýčku Growovi, jenž zůstal už kdesi v dáli.

„Myslím, že se tu už nějak zařídíte,“ řekl Pop, rozhlížeje se po místnosti. Je tu poněkud těsno, ale hned vedle je knihovna, kde můžete být, jak dlouho chcete. Pošlete si zítra pro svůj kufr.“

„Ano, ano,“ řekl jsem a nervózně se pousmál. „Možná že ano. Pro kufr a všechno ostatní.“

„Máte mnoho věcí?“ zeptal se shovívavě.

„Ovšem,“ odpověděl jsem, „jen kufrů s límečky a se smokinky mám asi pět.“

„Pět?“ Pop zrudl a poodešel ke stěně u stolu, kde visela šňůra s držátkem jako u zvonku. „Koukejte, Sandy, jak budete pohodlně jíst a pít: když zatáhnete za šňůru jednou – pak vám výtah ve zdi přiveze snídani, dvakrát – oběd, třikrát – večeři; čaj, víno, kávu, cigarety můžete dostat kdykoliv za pomoci telefonu.“ Vysvětlil mi, jak mám telefonovat, a hned nato řekl do lesklého sluchátka: „Haló! Prosím? Ano, ano, je tu nový host.“ Obrátil se ke mně: „Přejete si něco?“

„Zatím nic,“ odpověděl jsem stísněně. „Ale jak se vlastně v té stěně jí?“

„Panebože!“ polekal se spatřiv, že bronzové hodiny na psacím stole ukazují dvanáct. „Musím už běžet. Ve zdi jíst samozřejmě nebudete… Otevřete okénko a jídlo si vyndáte. Je to velmi pohodlné pro vás i pro obsluhující… Tak teď už ale doopravdy půjdu, Sandy. Jste tedy na místě a mohu být klidný. Zítra na shledanou.“

Pop rychle odešel a slyšel jsem, že na chodbě přidal do kroku ještě víc.

V

A tak jsem osaměl.

Byl důvod, proč si sednout. Posadil jsem se na měkkou, příjemně pružnou židli a zhluboka jsem si vydechl. Tikání hodin vedlo mnohoznačný rozhovor s tichem.

Řekl jsem si: Tohle se povedlo! Tomu se říká dostat se do bryndy. Povedená historie!

Promyslit něco jaksepatří, na to jsem neměl dost sil. Sotva se objevila souvislá myšlenka, hned ji zdvořile prosila druhá, aby odešla. Všecko dohromady připomínalo kroucení vlny v prstech. Čert to vem! řekl jsem konečně, snaže se stůj co stůj ovládnout, a vstal jsem s přáním obrnit náležitě svou duši. Ale byly z toho jen trapné rozpaky. Obešel jsem pokoj a bezpečně vypočítával: křeslo, stůl, skříň, koberec, obraz, skříň, zrcadlo. Nakoukl jsem do zrcadla. Mihotalo se tam něco jako rudý mák s blaženě pokřivenou tváří. Vyjadřovalo to poměrně přesně můj stav. Prošel jsem celou místností, znovu jsem nahlédl do ložnice, několikrát jsem přistoupil ke dveřím a poslouchal, zda někdo nevyvolá nový zmatek v mé duši. Ale bylo ticho. Nikdy jsem ještě nezažil takové sedlé, lhostejné a unavující ticho. Abych nějak překlenul most mezi sebou a novými dojmy, vyndal jsem svoje bohatství, spočítal mince, pětatřicet zlatých mincí, ale bylo mi už docela divně. Moje fantazie se zostřila tak, že jsem jasně viděl scény nejprotichůdnějšího významu. Jednu chvíli jsem byl ztraceným dědicem urozené rodiny, kterého ještě kdoví proč nepovažují za vhodné zpravit o jeho vznešenosti. Kontrastem k této skvělé domněnce napadla mě možnost jakéhosi ponurého záměru a já se neméně důkladně ujistil, že stačí usnout, a postel se okamžitě ponoří do tajuplného lodního kýlu, kde mi ve světle pochodní lidé v maskách položí na hrdlo otrávené nože. Zároveň mne však má vrozená obezřetnost, pamatující a všechno, co jsem slyšel a viděl kolem, nutkala k dálím objevům podle přísloví: Kuj železo, dokud je žhavé. Najednou jako bych ztratil všechnu svou životní zkušenost, naplněn novými pocity s krajně poutavými tendencemi, avšak vyvolanými přece jen neuvědomělou nutnosti jednat v duchu své nynější situace.

Vešel jsem poněkud zmaten do knihovny, kde nikdo nebyl, a obešel jsem řady skříní stojících u stěn. Občas jsem tu a tam něco stiskl, měděný hřebík, ozdobné vyřezávání, trnul jsem při pomyšlení, že ono tajemné podpalubí bude třeba zrovna na tom místě, kde právě stojím. Najednou jsem zaslechl kroky, ženský hlas, jak říká: „Nikdo tu není,“ a mužský, který to potvrdil ponurým zabručením. Polekal jsem se, uskočil a přitiskl se ke zdi mezi dvě skříně, kde mne nebylo vidět; ale kdyby ti, kdo vešli, udělali pět kroků tím směrem, objevil by se před jejich zraky nový knihovníkův pomocník Sandy Prewel jako na číhané. Byl jsem v tom okamžiku hotov schovat se třeba do ořechové skořápky a myšlenka na skříň, hodě velikou a s plnými dveřmi beze skel, byla za takových okolností naprosto rozumná. Dveře skříně úplně nedoléhaly, takže jsem je odtáhl nehty domnívaje se, že se za ně aspoň postavím, jestliže bude skříň plná. Skříň by měla být plná, to jsem si křečovitě uvědomoval, ale ukázalo se, že je prázdná, spásně prázdná. Byla dost hluboká, aby v ní mohli stát tři lidé za sebou. Klíče visely vnitř. Opatrně, abych jimi nezazvonil, jsem přitáhl dveře za vnitřní lištu a skříň se okamžitě osvětlila jako telefonní budka. Ale nebyl tu telefon, nebylo tu nic. Jenom a lakovaná geometrická prázdnota! Nedovřel jsem dveře, zase ze strachu, abych nedělal rámus, a všecek se chvěje jsem poslouchal. Vše se událo mnohem rychleji, než teď vyprávím, a já, poplašeně se rozhlížeje ve svém úkrytu, uslyšel jsem rozmluvu těch dvou, kteří právě vešli.

Ta žena byla Diguée – nikdy bych si nemohl splést s jiným hlasem její pomalou mluvu zvláštního odstínu, který nemá smysl popisovat, s jeho charakteristickou chladnokrevnou hudebností. Kdo byl muž, nebylo příliš těžké uhodnout – dobře si pamatujeme hlas, který nás jednou zranil. Vešel Galoueille a Diguée. „Chci si půjčit knihu,“ řekla Diguée přehnaně nahlas, hodili sem a tam.

„Ale tady opravdu nikdo není,“ poznamenal Galoueille. „Není. – Tak se to,“ pokračovala zřejmě v přerušeném rozhovoru, „určitě stane.“

„Podívejme se!“

„Ano. V bledých odstínech. V podobě pavučinkových duševních doteků. Nehřející podzimní slunce.“

„Jestli to není ješitnost.“

„Že bych se mýlila?! Vzpomeň si, drahý, na Richarda Bruce. Je to pro něho tak přirozené.“

„Tak dál!“ řekl Galoueille.

„A co slib?“

„Ovšem. Myslím prostřednictvím nás. Ale neříkej to Thompsonovi.“ Vtom se rozesmála. Její smích se mne čímsi dotkl. „Je výhodnější mít ho pro budoucnost v záloze. Ve vhodném okamžiku ho zase vyzvednem. Nakonec to prostě odhodíme, až ovládneme situaci my. Dej mi nějakou knihu… pro všechny případy… Skvělé vydání,“ pokračovala Diguée, stejně záměrně nahlas, ale když pochválila knihu, přešla zas k tlumenému tónu.

„Asi se mi to zdálo. Jsi přesvědčen, že nás nikdo neposlouchá? Tak tedy, mě zneklidňují… ti… ti…“

„Staří přátelé, zdá se; někdo někomu zachránil život nebo něco takového,“ řekl Galoueille. „Ale co mohu v tomhle případě dělat?“

„Nic, ale člověka to mate.“

Dál už jsem jim nerozuměl.

„Zapamatuj si to. Musíme už ale jít, tvoje novinka vyžaduje, aby se o ní trochu popřemýšlelo. Stojí to za to. – Líbí se ti Hanoover?“

„Je to idiot!“

„To byla otázka jen docela mimochodem, nic víc.“

„Chceš-li vědět, řeknu ti dokonce ještě něco: Kdybych nebyla tak dobře vycepovaná a nevyznala se v tlačenici, mohl by se mi někde v záhybech srdce zahnízdit ten mikrob, kterému se říká milostná pletka. Ale chudáček, to poslední… příliš převažuje. A zabouchnout se, to by se nám ani za mák nehodilo do hry.“

„V takovém případě,“ poznamenal Galoueille, „jsem naprosto klidný. Tyhle originální myšlenky dodávají tvému vztahu nutnou přesvědčivost – zdokonalují lež. Co tedy řekneme Thompsonovi?“

„Totéž, co dřív. Veškerá naděje je v tobě, strýčku. Was ist das. Jenomže on nic neudělá. Tenhle filmový dům je postaven tak konspirativně, že se o tom nezdálo ani Medicejům.“

„Však on naletí.“

„Nenaletí. Za to ručím. Rozumem si v jistém směru nezadá se mnou.“

„Pojďme. Co sis vypůjčila?“

„Podívám se, jestli tam není… Člověk se naučí znamenitě ovládat, čte-li takové knihy.“

„Andělí můj, bláznivý Friedrich by nikdy nenapsal své knihy, kdyby si četl jen v tobě.“

Diguée přešla část místnosti a zamířila ke mně. Její rychlé kroky ztichly, ale najednou zazněly, jak se mi zdálo, téměř u skříně. Ať jsem byl sebevětším nováčkem ve světě lidí podobných obyvatelům tohoto domu, přesto můj jemný sluch, zostřený vzrušením tohoto dne, zaznamenal s fotografickou přesností vyřčená slova a vyloupl si z nesrozumitelného rozhovoru všecka podezřelá místa. Není těžké si představit, co by se mohlo stát, kdyby mě tu byli objevili. Rychle a co nejopatrněji jsem přivřel škvíru dveří a přitiskl se do rohu. Avšak kroky se zastavily na jiném místě. Abych nezažil znovu takový strach, začal jsem hmatat kolem, hledaje východ – kamkoli! – třeba do zdi. A vtom jsem zpozoroval vpravo, na té straně, kde byla zeď, úzkou kovovou zástrčku neznámého účelu. Pohnul jsem jí dolů, nahoru, doprava, všecek zoufalý, ale se smělou nadějí, že se snad prostor rozšíří – bezvýsledně. Konečně jsem jí pootočil doleva. A stalo se – nu, což jsem neměl pravdu ve svých nejbláhovějších úvahách? –, stalo se to, co se zde musilo stát. Stěna skříně se nehlučně posunula dozadu, ale polekala mě méně než rozhovor, který jsem právě vyslechl, a já vyklouzl do jasu úzké chodby, dlouhé jako celá čtvrť a ozářené elektrickým světlem, kde aspoň bylo kam běžet. Nadšením cely bez sebe zastrčil jsem oběma rukama těžký výřez stěny na původní místo, ale ten se rozjel jako na kolečkách, a poněvadž byl přesně tak velký jako otvor chodby, nezůstalo po škvíře ani památky. Vědomě jsem otvor zakryl tak, abych ho neotevřel ani já sám. Průchod zmizel. Mezi mnou a knihovnou stála holá stěna.

VI

Že jsem si za sebou takhle spálil všechny mosty, to mělo okamžitou odezvu v srdci i mozku – srdce se rozbušilo a já poznal, že jsem jednal ukvapeně. Pokusit se znovu otevřít stěnu knihovny by bylo bezvýsledné – před mýma očima byla slepá ulička, vyložená čtvercovými kameny, které nechápaly, co je to Sezame, otevři se! a neměly knoflíky, jež by vyvolávaly touhu stisknout je. Zavřel jsem se tu sám. Ale k tomuto rozladění se přidával i povznesený polostrach (druhou polovinu bych nazval radostí), být sám v tajuplných a zakázaných místech. Jestli jsem se něčeho obával, pak jedině veliké námahy dobrat se z tajemného k zjevnému; kdyby mě tu byli objevili vlastníci tohoto domu, okamžitě bych je obměkčil vyprávěním o vyslechnutém rozhovoru a z toho pramenící touhy ukrýt se. Nemusil by to být ani příliš důvtipný člověk, aby po takové rozmluvě pojal podezření. Tito lidé o svých cílech – a odkud mám vědět, o jakých? – rozmlouvali tajně a pochechtávali se. Musím podotknout, že spiknutí jsem vůbec považoval za nejpřirozenější jev, a byl bych býval nepříjemně dotčen, kdyby nebylo na takovém místě, kde se člověk může nadát všeho na světě; prožíval jsem ohromnou radost, ba víc než to – hlubokou vnitřní rozkoš, ale dík krajně napjaté shodě okolností, jež mě sem přivedly, hlásila se kromě rychlého běhu myšlenek ještě i chvěním rukou a kolen; dokonce i tehdy, kdy jsem otvíral a zavíral ústa, zuby mi cvakaly jako měďáky. Chvíli jsem postál, pak jsem si prohlédl ještě jednou slepou uličku, pokoušeje se stanovit, kde a jak se odděluje část stěny, ale nezpozoroval jsem žádnou škvíru. Přiložil jsem ucho, avšak neslyšel jsem nic než tření ucha o kámen, a zaklepat jsem se samozřejmě neodvážil. Nevěděl jsem, co se v knihovně děje. Možná že jsem nečekal dlouho, snad uplynulo jen pět nebo deset minut, ale jak už to v takových případech bývá, moje city předběhly čas a naměřily takovou lhůtu, po které netrpělivá duše musí přirozeně přejít k činu. Vždy, za všech okolností, když jsem s někým jednal v sebevětší shodě, hleděl jsem mít z toho alespoň nějaký prospěch, a i v této chvíli mě napadlo, že musím využít svobody ve vlastním zájmu a sdostatek se nabažit pátrání. Jakmile pokušení zavrtělo ocáskem, už jsem nebyl k udržení a celou svou bytostí jsem se hnal za úžasným lákadlem. Bylo odedávna mou vášní toulat se po neznámých místech a domnívám se, že osud mnoha zlodějů děkuje za mříže žalářů právě této náklonnosti, jíž je lhostejné, zda to je podkroví nebo periférie, divoké ostrovy nebo neznámý cizí byt. Ať je tomu jakkoli, vášeň se probudila, zavířila a já jsem odhodlaně vykročil.

Chodba byla široká asi půl metru a možná i o čtyři coule větší, vysoká byla čtyři metry a podobala se tunelu dlouhému jako chodník¨, do jehož vzdáleného konce byl právě tak zvláštní a úzký pohled jako do hluboké studně. Na různých místech této chodby bylo vidět tmavé kolmé čáry – dveře nebo postranní průchody – chladné v tichém světle. Daleký konec mě k sobě vábil a já jsem se odhodlaně vrhl vstříc skrytým divotvorným tajemstvím.

Stěny chodby byly zdola ‚do poloviny vyloženy hnědými kachlíčky, podlaha černými a šedými jako šachovnice, a bílá klenba, stejně jako ostatní části stěn nad kachlíčky, se v pravidelné vzdálenosti od sebe leskla vypouklými kulatými skly, kryjícími elektrické lampy. Došel jsem k první kolmé čáře zleva, považuje ji za dveře, ale zblízka jsem poznal, že je to úzký oblouk, do něhož vede dolů do temné neznámé hloubky úzké točité schodiště s dírkovanými litinovými stupni a měděným zábradlím. Odložil jsem prozkoumání tohoto místa, dokud neoběhnu větší prostor, abych měl alespoň poněkud celkový pohled k posouzení dalších dobrodružství, a rychle jsem došel na vzdálený konec chodby, letmo se dívaje na nové a nové výklenky po stranách, kde jsem viděl schodiště podobná prvnímu, jen s tím rozdílem, že některé vedlo nahoru. Nezmýlím se příliš, odhadnu-li délku chodby na dvě stě padesát stop; když jsem přeběhl celou vzdálenost, obrátil jsem se a zjistil, že se na konci chodby, odkud jsem přiběhl, pranic nezměnilo; nikdo mě tedy zřejmě neměl v úmyslu pronásledovat.

Byl jsem nyní tam, kde konec chodby přetínala jiná, úplně stejná jako první. Doleva i doprava se otvírala nová jednotvárná perspektiva, právě tak pravidelně označená kolmými čárami postranních výklenků. Zde se mne zmocnila tak říkajíc rovnováha úmyslu, protože ani na jedné straně či křídle příčné chodby nebylo nic, co by je navzájem odlišovalo, co by mohlo podnítit volbu; byly ve všem naprosto stejné. V takovém případě by stačilo upustit na zem knoflík nebo jinou podobnou maličkost, aby rozhodnutí kam jít vyskočilo z lepkavé rovnováhy dojmů. I taková maličkost by byla pobídkou. Avšak když jsem pohlédl na jednu stranu a obrátil se k opačné, mohl jsem si stejně lehce představit pravou stranu jako levou, levou jako pravou nebo naopak. Je to divné, ale stál jsem nehybně, rozhlížeje se kolem, a neměl jsem potuchy, že se kdysi jeden osel mezi dvěma otýpkami sena rmoutil stejně jako já. Byl jsem jako přimražený. Pokoušel jsem se vykročit jedním nebo druhým směrem, ale neustále jsem se zastavoval a znovu začínal řešit to, co dosud nebylo vyřešeno. Což je možné vylíčit tu fyzickou tíseň a to podivné a tupé rozčilení, kterého jsem si byl vědom i tehdy, kdy jsem, bezmocně váhaje, cítil, jak se mi začíná vkrádat do zatemnělé už mysli strach, že tu zůstanu stát navždycky. Záchrana byla v tom, že jsem měl levou ruku v kapse bundy a pohrával si s mincemi. Vzal jsem jednu z nich a hodil ji nalevo, abych v sobě probudil rozhodné úsilí. Mince se kutálela a já šel za ní jen proto, že jsem ji musel zvednout. Když jsem dohonil peníz, začal jsem zdolávat druhou chodbu, jsa na pochybách, nebude-li její konec právě tak přeťatý jako tam, odkud jsem zrovna před chvílí vykročil. V rozrušení jsem slyšel, jak mi tluče srdce.

Ale když jsem přišel na konec, zjistil jsem, že jsem v situaci ještě složitější než prve – chodba dál nevedla, byla ukončena naprosto jednolitou stěnou. Otočil jsem se prohlížel si otvory ve zdi, za kterými, tak jako předtím, bylo možno rozeznat schody vedoucí do stínu. Jeden takových výklenků neměl železné, ale kamenné schody, celkem pět, které vedly k důkladně zavřeným dveřím; když jsem však do nich vrazil, povolily a propustily mě o tmy. Škrtl jsem sirku a viděl jsem, že stojím v nešikem prostoru čtyř stěn s úzkými schody kolem, nahoře menšími plošinkami přiléhajícími k průchodním obloukům. Vysoko nahoře vedly druhé schody, spojené protínajícími se můstky.

Vyústění a zákruty tohoto bludiště jsem samozřejmě nemohl znát, ale že jsem měl právě teď hojný výběr různých směrů, napadlo mě, že by bylo dobře se vrátit. Tahle myšlenka se stala zvlášť lákavou, když mi zhasla sirka. Škrtl jsem druhou, ale nezapomněl jsem si přitom povšimnout vypínače, který byl, jak se ukázalo, u dveří, a otočil jsem jím. Když jsem si tak zajistil světlo, začal jsem se znovu dívat nahoru, ale vtom mi upadla krabička a já se pro ni sehnul. Co to?! Shlukly se kolem mne nestvůry zrozené tajemstvím, nebo začínám závratnou rychlostí pozbývat rozumu? Či snad blouzním?

Zachvěl jsem se a okamžitě ztuhl v takových mukách a smutku hrůzy, že jsem nebyl s to se narovnat; opřel jsem se rukama o podlahu a padl na kolena, v duchu sténaje, poněvadž jsem si byl jist, že se probořím. Ale to se nestalo. Spatřil jsem u svých nohou roztroušené tupé oči tvorů s tlamami připomínajícími hrůzné masky. Podlaha byla průzračná. Těsně pod ní nahoře civělo na mne množství zlověstně zbarvených očí přitisknutých ke sklu 5 kruh podivných točenin, jehel, ploutví, zaber a ostnů; jiné, ještě podivnější, připlouvaly zdola jako balónky nebo kosočtverce poseté hřebíčky. Jejich pomalý pohyb, nehybnost a ospalé hemžení, mezi nímž najednou přeťalo zelené šero nějaké pružné kmitající se tělo, poskakující jako míč – všechny tyto pohyby byly strašidelné a podivné. Strnul jsem a měl jsem pocit, že se skácím, že zemřu zadušením. K mému štěstí si však vyděšená mysl pospíšila spojit znaky hmotných vztahů, a tu jsem pochopil, že stojím na skleněném stropě obrovského akvária, dostatečně silném, aby vydržel pád mého těla.

Když zmatek pominul, vyplázl jsem na ryby jazyk, abych se jim pomstil, že ošálily mé smysly svýma vykulenýma očima, lehl jsem si a začal se chtivě dívat. Světlo neproniklo masou vody; její značná – dolní – část byla zespodu zkalena a oddělovala nahoře terasy umělých jeskyň a korálová rozvětvení. Nad tímto „zátiším“ se hemžily medúzy a kdovíco všecko, podobné visícím rostlinám zavěšeným ke stropu. Pode mnou vyplouvaly a potápěly se fantastické tvary, svítily očima a leskly se ze všech stran zaostřenými pancéři. Teď už jsem se nebál. Když jsem se do sytosti vynadíval, vstal jsem a odešel ke schodišti; vystoupil jsem po něm na jeho horní plošinku a vešel do nového průchodu.

Jak bylo světlo tam, kudy jsem šel před chvílí, tak bylo světlo i zde, avšak vzhled průchodu se podstatně lišil od křižovatek dolejší chodby. Tento průchod měl mramorovou podlahu ze šedivých desek s modrým vzorem, byl značně širší, ale zřetelně kratší; jeho úplně hladké stěny byly plny šňůr táhnoucích se jako struny porcelánových izolátorech z jednoho konce k druhé mu. Strop tvořila křížová klenba; lampy, lesknoucí se uprostřed klínových žlábků klenby, měly lem z červené mědi. Ničím se nezdržuje, došel jsem k dvoukřídlým dveřím neobyčejného vzhledu, zahrazujícím průchod – byly téměř čtvercových rozměrů a jejich poloviny se zasouvaly do stěn. Za nimi to vypadalo jako uvnitř velké skříně, kam by se vešli tři lidé. Tato klec, vyložená tmavým ořechem a nevelkým zeleným kanapíčkem, mohla být, jak se mi zdálo, nějakým klíčem k mému dalšímu počínání, záhadným sice, ale přece jen klíčem, poněvadž jsem se nikdy nesetkal s kanapíčky tam, kde jich patrně nebylo potřeba; ale když tu už stálo, pak jistě k svému nejvlastnějšímu účelu, totiž aby se na ně někdo posadil. Nebylo nesnadné si domyslit, že sedět tady v ústraní mohl jen ten, kdo na někoho nebo na něco čekal – a na mně bylo, abych se to dozvěděl. Neméně úctyhodná byla i řada bílých kostěných tlačítek nad kanapíčkem. Vycházeje znovu z naprosto rozumné úvahy, že tato tlačítka tu nemohla být ke škodlivým nebo nebezpečným účelům, takže zmýlím-li se při jejich stisknutí, v žádném případě neriskuji svou hlavu, zvedl jsem ruku, abych je zkusil.

Je zcela přirozené, že v okamžicích styku s něčím neznámým spěchá obrazotvornost předem uhodnout výsledek; a tak i já, s prstem užuž namířeným na tlačítko, jsem se zarazil, neboť mě náhle napadlo, nezazní-li snad v celém domě poplach nebo nezaburácí-li ohlušující zvonění.

V naprostém tichu, které mne obklopovalo, jsem si tak jasně představil bouchání dveří, dupot běžících nohou a výkřiky: „Kde je kdo? Haló! Sem!“, že jsem se posadil na kanapíčko a zapálil si. Tak vida, řekl jsem si. Pěkně daleko jsem vám upláchl, strýčku Growe, vždyť zrovna v tomhle okamžiku byste mě zvedl z ubohého lože, zahřál herdou a nařídil, abych šel zaklepat na tmavé okno krčmy Stav se u nás, aby mi dali láhev. Okouzlovalo mě, že se vůbec nevyznám v záležitostech tohohle domu, a zvláště to, že jsem naprosto nevěděl, jak a co se stane za hodinu… za den… za minutu… jako ve hře. Kyvadlo mých myšlenek se kývalo v neuvěřitelných rozmaších a do cesty mi přicházely přerůzné obrazy, až k zjevení trpaslíků. Neodmítl bych spatřit jejich zástup, jak se s šedými bradami, ve špičatých čepicích a v pelerínkách plíží podél stěny s vychytralým plamínkem v očích.

V tom okamžiku mě popadla úzkost. Rozhodl jsem se, vstal, stiskl jsem statečně jedno tlačítko a čekal, zda se neotevře stěna z boku. Okamžitě to mnou zalomcovalo a klec s kanapíčkem se rozjela doprava tak rychle, že chodba okamžitě zmizela a začaly se míhat přepážky, hned mi zakrývajíce, hned zas odkrývajíce jiné průchody, mezi kterými jsem se začal nepřetržitě točit. Oběma rukama jsem se chytil za kanapíčko a tupě hleděl před sebe na střídající se přepážky a nové výhledy.

Vše se to událo v onom rázném tempu stroje, proti němuž není ve vás nic, co by se mu opřelo, poněvadž protestovat je bezúčelné. Točil jsem se, opisuje uzavřený kruh uvnitř rozsáhlého tunelu plného pravidelně se střídajících stěn a otvorů, a to tak rychle, že jsem se nemohl odhodlat vyskočit do žádné z těch nemilosrdně mizejících chodeb, které se na okamžik objevovaly v jedné rovině s klecí a hned zas mizely, stejně jako plné stěny mezi nimi. Točení bylo patrně nařízeno nadlouho, poněvadž se nezmírňovalo, a když jednou začalo, roztančilo se jako mlýnské kolo za větrného ‚dne. Kdybych znal způsob, jak zastavit to kroužení kolem sebe sama, okamžitě bych skoncoval s tímto milým překvapením, avšak z devíti tlačítek, která jsem dosud nevyzkoušel, každé znamenalo hádanku. Nevím, proč se má představa o zastavení spojila s nejdolejším z nich; ale když jsem se rozhodl, hned poté, kdy se mi začala točit hlava, že přece není možné točit se do soudného dne, stiskl jsem zlostně toto tlačítko – ať už se děje co děje. Klec okamžitě, aniž se přestala točit, stoupala nahoru a vynesla mne po točité křivce kamsi vysoko, kde se můj žalář sice zastavil, ale točil se dál ve stěně se stejným množstvím přepážek a chodeb. Tu jsem stiskl třetí tlačítko shora a sletěl jsem dolů, ale jak jsem si všiml, přece jen výše, než tomu bylo zpočátku, a znovu jsem se právě tak neúprosně točil dál, dokud se mi neudělalo špatně. Poplašil jsem se. Aniž jsem si uvědomoval, co dělám, začal jsem mačkat tlačítka, jak se dalo, a lítal jsem nahoru dolů rychlostí parního bucharu, dokud jsem – samozřejmě náhodou – nestiskl tlačítko, které jsem měl stisknout nejdříve. Klec se zastavila jako přimražená naproti chodbě v neznámé výšce a já vrávoravě vyšel ven.

Teď, když jsem věděl, jak obrátit točící výtah zpět, okamžitě bych se byl vrátil klepat a bouchat na stěnu knihovny, ale nebyl jsem schopen prožít podruhé ono otáčivé zajetí; i zamířil jsem, kam mě nohy nesly, v naději, že narazím aspoň na nějaký otevřeny prostor. Byl jsem v tu chvíli příliš unaven. Můj rozum byl zakalen: kudy jsem chodil, jak jsem jezdil dolů a nahoru a narážel buď na postranní, nebo na příčné průchody, to moje paměť není teď s to vybavit,si s onou jasností jako tehdy; pamatuji si jen těsno, světlo, zatáčky a schody jako jednu jedinou třpytící se zamotanou čáru. Nakonec, když jsem se nachodil, že mi až paty hořely, posadil jsem se v tmavém stínu malého bočního výklenku bez východu a upřel jsem zrak na protější stěnu chodby, kde ve světle a prázdnotě přečkávalo tuto strašidelnou noc výrazné ticho. Můj dychtivý sluch, dotěrně napjatý, že mne až bolela hlava, představoval si kroky, šelesty a všemožné zvuky, ale zachycoval pouze můj dech.

Najednou mne vzdálené hlasy přinutily vyskočit – přicházelo několik lidí; z které strany, to jsem ještě nemohl rozeznat, až konečně hluk zesílil a ozval se zprava. Uhodl jsem, že jdou dva, žena a muž. Mluvili málo, s dlouhými přestávkami, a jejich slova se nesla zastřeně pod klenbou, takže nebylo rozumět, o čem hovoří. Přitiskl jsem se ke zdi,v zády tím směrem, odkud se blížili; a za chvíli jsem uviděl Hanoovera po boku Diguée. Oba byli vzrušeni. Nevím, zda se mi to jen zdálo nebo bylo-li tomu skutečně tak, ale tvář pána domu přímo svítila nervózní bledostí a žena si počínala ostře a lehce jako nůž zvednutý k ráně.

Z celkem přirozené obavy, že budu odhalen, jsem čekal, až přejdou – ačkoli pokušení vyjít a prohlásit se bylo silné; ale chtěje zůstat znovu sám ve vlastní bryndě i se svým strachem, couvl jsem co nejvíc do stínu. Sotva však Diguée s Hanooverem prošli kolem zákoutí, kde jsem se skrýval, zastavili se, a to tak blízko, že když jsem vystrčil ze zároží hlavu, mohl jsem je vidět téměř proti sobě.

A pak se tu odehrálo něco, na co nikdy nezapomenu. Mluvil Hanoover.

Stál opřen prsty levé ruky o stěnu, a dívaje se přímo před sebe, jen zřídka pohlédl na ženu nemocnýma očima. Pravou ruku měl zdviženu a pohyboval jí do taktu slov. Diguée, která byla menší postavy než on, poslouchala s lehce odvrácenou skloněnou hlavou a se smutným výrazem v tváři a byla teď velmi hezká i příjemná, daleko příjemnější, než když jsem ji viděl poprvé; v jejích rysech byla lidskost a prostota, ale jakoby vynucená slušností nebo vypočítavostí.

„V tom, co je nehmatatelné,“ řekl Hanoover, pokračuje o čemsi, co jsem neznal. „Je mi, jako bych byl mezi mnoha neviditelnými bytostmi.“ Měl unavený hluboký hlas, budící pozornost a sympatii. „Ale jako bych měl zavázané oči a tiskl, neustále tiskl množství rukou, tiskl do únavy, přestávaje už rozlišovat, zda ruka, které se dotýkám, je tvrdá, nebo měkká, horká, či studená; a já se přece musím rozhodnout pro jednu z nich, ale bojím se, že ji neuhodnu.“

Hanoover se odmlčel a Diguée řekla?

„Těžko se mi to poslouchá.“

Z Hanooverových slov (byl ještě podnapilý, ale ovládal se) vála nevysvětlitelná bolest. Vtom se se mnou udála zvláštní věc, docela bezděčně, něco, co se pak dlouho neopakovalo, asi deset let, a co se teprve potom stalo mou druhou přirozeností – dostal jsem se do stavu, který teď vylíčím. Začal jsem se vžívat do pocitů rozmlouvajících, aniž jsem si uvědomil, že se to vše odehrává jen a jen v mé mysli, zatímco jsem je oba vnímal jen jakoby mimochodem. Vtom Diguée položila ruku Hanooverovi na rukáv, a odhadujíc délky pauzy, pátrala po čemsi nezbytném, aby nepropásla vhodný úder času, po němž, ať by už byla tato duševní pauza sebemizivější, bylo by pozdě promluvit, ale kdy nesmí být pranic vyřčeno také ani o vlásek dřív. Hanoover mlčel a stále viděl to množství rukou, o kterém právě mluvil, a přemýšlel o rukou vůbec, když vtom se jeho pohled zastavil s představou stisknutí na bílé ruce Diguée. Jakkoli krátký byl tento pohled, okamžitě našel v obrazivosti Diguée odezvu fyzickým dotekem její dlaně k tajemné neviditelné struně: rázem zachytila takt, odtáhla s Hanooverova rukávu svou ruku, otočila ji dlaní nahoru a řekla jasně a přesvědčivě: „Tu je ta ruka!“

Jakmile to vyslovila, můj trojnásobný pocit za sebe i za ně dva skončil. Nyní jsem viděl a chápal jen to, co jsem viděl a slyšel. Hanoover vzal ruku ženy, dlouze a upřeně se jí zadíval do tváře, jako když na zkoušku čteme z dálky potištěný list – něco přečteme, něco si domyslíme, vynechávajíce slova, abychom je pak, až je nám souvislost jasná, spojili v jeden celek i s tím, co jsme nerozluštili. Pak se sehnul, políbil jí ruku a bez zvláštního vzrušení, ale velmi vážně řekl:

„Děkuji. Správně jsem vás pochopil, dobrá Diguée, a nevzpírám se tomuto okamžiku. Nechme se unášet proudem.“

„Výborně,“ řekla už vesele a začervenala se, „je mi vás velmi, velmi líto. Bez lásky… Je to zvláštní i pěkné.“

„Bez lásky…,“ opakoval. „Možná že přijde… anebo také ne – jestli…“

„Nahradí ji blízkost. Blízkost pak vzklíčí. To vím.“

Oba se odmlčeli.

„Víc už o tom ani slovo,“ řekl Hanoover. „Necháme si všechno pro sebe. Tak tedy – slíbil jsem vám ukázat zrno, z kterého jsem vzešel. Výborně. Jsem Aladin a tahle stěna – nu, co si myslíte –, co je to za stěnu?“ Zdálo se, že má lepší náladu, a začal se usmívat. „Vidíte tady dveře?“

Ne, nevidím nic,“ odpověděla Diguée, bavíc se očekáváním. „Ale vím, že tu někde musí být.“

Také jsou,“ řekl Hanoover. „Tak tedy…“ Zvedl ruku, si stiskl a neviditelná síla nadzvedla blok kolmé stěny odkryla vchod. Natáhl jsem krk, jak jsem jen mohl, zjistil jsem, že ho mám mnohem delší, než jsem si dosud myslil. Vykulil jsem oči, vystrčil hlavu a díval se dovnitř nové skrýše, kam vešel Hanoover s Diguée. Bylo tam světlo. Jak jsem se vbrzku přesvědčil, nevešli do chodby, ale do kulatého pokoje; jeho pravou část jsem viděl – ležela šikmo od směru, kterým jsem se díl –, avšak levá strana a střed, kde se ti dva zastavili, byly docela blízko, takže jsem mohl vyslechnout celý jeli rozhovor.

Stěny a strop této komnaty – místnosti bez oken – byly potaženy fialovým sametem, vzorovaným jemnou latou síťkou s šestihrannými mřížkami. Strop jsem vidět nemohl. Zleva u stěny na ozdobném zlatém sloupu stála černá socha ženy se zavázanýma očima; jedna její ha se prsty lehce dotýkala kola zdobeného po stranách křídly, druhou měla zvednutou dozadu. Dole ve volně rozhozených smyčkách ležel zářící žlutý kotevní řetěz, ani silný, ani tenký, jehož každý článek vážil jistě dobrých pětadvacet liber. Napočítal jsem, že je asi dvanáctkrát stočen do kotouče a každý kotouč že je pět šest kroků dlouhý, ale vzápětí jsem musel bolestí zavřít oči – tak se třpytil tento velkolepý řetěz, jasný jako jitřenka a blýskající žhavými odrazy v místech, kde si pohrávaly paprsky světla. Vypadalo to, jako by dým stoupal ze sametu, který už nevydržel oslňující žár. V témž okamžiku mi začalo jemně znít v uších, dotěrně jako komáří bzučení, a já se dovtípil, že je to zlato, ryzí zlato hozené ke sloupu s ženou se zavázanýma očima.

„Tady je,“ řekl Hanoover, dávaje ruce do kapes, a strčil špičkou boty do dvojitého prstence, až se těžce pohnul. „Sto čtyřicet let pod vodou. Nikde ani stopy rezu, ani škeblička, jak by se dalo čekat. Piron byl rozmarný bukanýr. Říká se, že s sebou všude vozil básníka Castoruccia, aby mu ve verších zvěčnil všecky bitky a pitky a samozřejmě i krasavice – když nějaké byly. Tenhle řetěz ukoval v roce sedmnáctistém sedmasedmdesátém, pět let před tím, než ho pověsili. Na jednom článku, jak vidíte, se dochoval nápis:

6. DUBNA 1777, Z VŮLE JERONÝMA PIRONA.

Diguée cosi řekla. Zaslechl jsem její slova, ale nerozuměl jsem jim.

Byl to nějaký verš nebo úryvek z básně.

„Ano,“ přisvědčil Hanoover, „byl jsem samozřejmě chudý. Dávno jsem slyšel vyprávět, jak Piron odsekl ten zlatý řetěz zároveň s kotvou, aby mohl prchnout před anglickým loďstvem, které ho náhle přepadlo. Tady jsou stopy, vidíte, tady ho přesekli,“ sedl si do dřepu a nadzvedl konec řetězu, ukazuje přeťatý článek. „Náhoda nebo osud, jak chcete, mě donutily vykoupat se jednou časně ráno docela blízko odtud. Šel jsem po kolena ve vodě, stále dál od břehu k hloubce, a najednou jsem klopýtl, jak jsem zavadil palcem nohy o něco tvrdého. Shýbl jsem se a vytáhl z písku – voda se přitom zakalila – tenhle třpytivý přetěžký řetěz. Ale vytáhl jsem ho jen do poloviny prsou, síly mi nestačily, a tak jsem upadl i s ním. Jenom osamělá potápka, houpající se na zčernalé hladině, se na mne dívala svým černým okem a patrně si myslila, že jsem chytil nějakou velkou rybu. Zachvátilo mne sladké opojení. Znovu jsem zahrabal řetěz do písku, poznačil si místo řadou kamínků na břehu ve směru svého objevu a později jsem přenesl nález domů – pět nocí jsem na tom pracoval.“

„Sám? K tomu bylo třeba velké síly!“

„Ne, ve dvou,“ řekl Hanoover a chvíli se odmlčel. „Rozřezávali jsme ho obyčejnou ruční pilou, kus po kuse, jak jsme ho vytahovali. Ruce nás bolely jen co je pravda. Pak jsme řetěz odnášeli ve vědru pod škeblemi. Trvalo nám to pět nocí a celých těch pět nocí jsem nespal, dokud jsem nenašel člověka natolik bohatého a spolehlivého, aby si vzal všechno to zlato do zástavy a přitom nic nevyžvanil. Chtěl jsem je uchovat… Má… můj společník, který mi pomáhal, tancoval v noci na břehu – při měsíci..

Zmlkl. Hezký zasněný úsměv mu rozjasnil rozrušenou tvář, ale přejel si po ní shora dlaní a jako by ho setřel.

Diguée hleděla ha Hanoovera mlčky, se zaťatými rty. Byla velmi bledá, a jak se tak dívala dolů na řetěz, zdálo se, že je duchem nepřítomna: v takovém protikladu k rozhovoru byla její tvář, podobající se tváři slepé, třebaže její oči odrážely tisíce myšlenek.

„Váš… společník,“ řekla docela pomalu, „nechal celý řetěz vám?“

Hanoover zvedl konec řetězu tak vysoko a s takovou silou, jakou by v něm nikdo nehledal, a zase ho pustil. Řetěz dopadl těžce k zemi.

„Pamatoval jsem na něj. Zemřel,“ řekl Hanoover, „stalo se to tak nečekaně… Ostatně – byl to podivín. A dál to bylo takhle: pověřil jsem jednoho věrného člověka, aby hospodařil s mými penězi podle svého. Nechtěl jsem se tím zatěžovat. Za rok mi telegrafoval, že mé jmění vzrostlo na patnáct miliónů. Byl jsem tehdy právě na cestách. Za tři léta svého cestování jsem dostal takových zpráv několik. Ten člověk pásl moje stádo a rozmnožoval je tak zdařile, že překročilo padesát miliónů. Vyválel moje zlato, kde se mu zamanulo – v naftě, v kamenném uhlí, v burzovním potu, ve stavbách lodí a… už jsem zapomněl, kde všude. Dostával jsem jen telegramy. Co tomu říkáte?“

„Je to šťastný řetěz,“ řekla Diguée, pokoušejíc se shýbnout a nadzvednout ho; ale sotva jím pohnula. „Nejde to,“ řekla, když se napřímila.

„Nikomu se nezmiňujte o tom, co jste tu viděla,“ prosil Hanoover. „Od té doby, co jsem ho vykoupil a znovu spojil, jste první, komu ho ukazuji. A teď půjdem. Ano, odejdeme a já toho zlatého hada zase zavřu.“

Otočil se v domnění, že Diguée jde za ním, ale když se už zpovzdáli ohlédl, zavolal znovu:

„Diguée!“

Stála a upřeně se na něho dívala, ale tak roztržitě, že Hanoover nechal rozpačitě klesnout ruku, kterou k ní vztáhl. Náhle zavřela oči, chtěla se pohnout – marně. Zpod černých řas, jež se velmi pomalu zvedly, blýskl v kalném pohledu chvějivě a s třpytem podivný tupý záblesk; ale zazářil jen na okamžik. Diguée sklonila hlavu, zakryla si rukou oči, hluboce povzdechla, napřímila se, vykročila, ale zavrávorala, Hanoover ji zachytil a zneklidněně si ji prohlížel.

„Co je vám?“ zeptal se.

„Nic, to jen tak. Představila – představila jsem si… mrtvoly; lidi přivázané k řetězům; zajatce, které spouštěli na dno.“

„To dělal Morgan,“ řekl Hanoover. „Piron nebyl tak krutý. Legenda ho líčí spíš jako opilce a podivína než jako draka.“

Vyšli ven a stěna klesla na své původní místo, jako by se nebyla nikdy ani pohnula. Hanoover a Diguée stále rozmlouvajíce odešli týmž směrem, odkud přišli. Chtěl jsem se za nimi okamžitě podívat, ale… nemohl jsem udělat ani krok. Nohy mi zdřevěněly a neposlouchaly mě. Jako bych si je přeseděl v nepohodlné póze. Vrávoraje na jedné noze, stěží jsem zvedl druhou, abych ji posunul, avšak noha byla tak těžká, že klesla bezvládně jako na polštář. Když jsem k ní přitáhl druhou, poznal „sem, že bych tak ušel leda deset stop za minutu. V očích jsem měl stále ještě zlatý třpyt, který jako vlnobití narážel na mé zorničky. Tento stav očarování trval asi tři minuty a zmizel stejně náhle, jak se objevil. Tu jsem pochopil, proč si Diguée zakryla oči, a vzpomněl jsem si na čísi vyprávění o malém francouzském úředníčkovi ve sklepeních Národní banky, který procházeje mezi haldami cihel zlata, nemohl odejít, dokud mu nedali sklenici vína.

„Tak to je ono,“ opakoval jsem si beze smyslu, když jsem se konečně dostal z úkrytu a bloudil chodbou. Teď jsem viděl, že jsem měl pravdu, když jsem se pustil do odhalování tajemství. Ta žena uchvátí Hanoovera a on se s ní ožení. Zlatý řetěz se přede mnou točil, plazil se po stěnách a pletl se mi mezi nohy. Musím se dozvědět, kde se Hanoover koupal, když našel řetěz. Kdoví, nezůstalo-li tam něco i pro mne. Vytáhl jsem své zlaté mince. Jak je jich málo, žalostně málo! Točila se mi hlava. Bloudil jsem, stěží pozoruje, kde a jak odbočuji, chvílemi jsem měl pocit, že jsem se propadl, špatně jsem si uvědomoval, o čem přemýšlím, a šel jsem, nevnímaje ani sám sebe. Znaven jsem už ani nevěřil, že to toulání úzkými chodbami, světlem a tichem vůbec někdy skončí. Avšak můj vnitřní neklid byl zřejmě silný, protože jsem se v blouznivé únavě a vzrušení prudce zastavil jako nad propastí a představil si, že jsem tu zavřen, že jsem zabloudil a že noc trvá. Nezmocnil se mne strach, ale naprosté zoufalství plné nekonečné lhostejností k tomu, zda mne tu přistihnou. Když jsem již téměř klesal vyčerpáním, jež mne zachvacovalo víc a víc, zastavil jsem se u slepé chodby, podobné všem ostatním. Lehl jsem si před ní a začal jsem kopat do stěny tak, že se rozezněla hlučnou ozvěnou, která se rozduněla všemi prostorami nahoře i dole.

VII

Nebyl jsem překvapen, když se stěna pohnula a v jasné hloubce prostorného přepychového pokoje jsem uviděl Popa a za ním Durocka v pestrém županu. Durock zvedl revolver, ale okamžitě ho nechal klesnout a oba se vrhli ke mně. Vtáhli mne za ruce a za nohy, poněvadž jsem nemohl vstát. Klesl jsem na židli, smál se a plácal se vší silou do kolen.

„Já vám říkám,“ začal jsem, „že se vezmou! Viděl jsem to. Ta mladá a váš šéf. Měl v hlavě. Přisámbohu! Políbil jí ruku. Na mou čest! A zlatý řetěz, leží tam za stěnou – za čtyřiceti zatáčkami a za čtyřiceti chodbami. Viděl jsem to. Octl jsem se ve skříni a teď mě suďte, jak chcete, ale vám, Durocku, budu věrný – a basta!“

Přímo u tváře jsem uviděl sklenici s vínem. Až mi cinkla o zuby. Vypil jsem ji už v mrákotách spánku, který mne přepadl, ale ještě jsem si stačil uvědomit, jak Durock říká:

„To nic, Pope! Sandy dostal svůj díl. Ukojil svou touhu po něčem neobyčejném. Teď s ním mluvit nemá smysl.“

Když jsem se vzpamatoval, měl jsem pocit, že okamžik ztráty vědomí byl krátký a že starý Grow ze mne okamžitě stáhne bundu, aby mě zima přinutila rychleji vstát. Avšak za tu chvilku spánku nezmizelo nic. Štěrbinami stór nakukovalo denní světlo. Ležel jsem na pohovce. Pop tu nebyl. Durock chodil s nachýlenou hlavou po koberci a kouřil.

Sotva jsem otevřel oči a uvědomil si, co předcházelo, znovu jsem je zavřel a přemýšlel, jak se mám chovat, poněvadž jsem nevěděl, zda mě zahrnou nadávkami nebo zda všechno šťastně skončí. Nakonec mi přece jen bylo jasné, že nemá význam přetvařovat se. Posadil jsem se řekl Durockovi, který byl ke mně obrácen zády: „Jsem vinen.“

„Vinu máš, Sandy,“ řekl, vyrušen ze svého přemýšlení, posadil se vedle mne, „to je bezesporu. Jak jsi usínal, mumlals něco o rozmluvě v knihovně. Na tom mi moc záleží, a proto se nezlobím. Ale poslouchej: jestli to takhle půjde dál, pak budeš doopravdy všecko vědět. Vpravuj, jak to s tebou bylo.“ Chtěl jsem vstát, ale Durock mě strčil dlaní do čela a já si zase sedl. Byl jsem ještě v zajetí podivného snu. Svíral mi klouby jako kleštěmi a vyvracel sanice zíváním; a sladkost, neukojená sladkost, zmalátněla všechny mé údy. Sebral jsem rychle myšlenky, zapálil si, jak bylo mým ranním zvykem, a vyprávěl, vzpomínaje si, jak nepřesněji jsem mohl, na rozmluvu Galoueille s Diguée. Na nic jiného se mne Durock tak nevyptával jako na tuto rozmluvu,

„Musíš děkovat šťastné náhodě, která tě sem přivedla,“ podotkl konečně, zřejmě velmi znepokojen, „ostatně vidím, že ti štěstí přeje. Prospal ses?“

Durock nezaslechl mou odpověď – v zamyšlení si nelidně třel čelo, pak vstal a začal znovu přecházet. Hodiny na krbu ukazovaly půl osmé. Slunce skrz stóru rozřízlo tenkým paprskem zakouřený vzduch. Seděl jsem, rozhlížeje se kolem. Přepych tohoto pokoje se zrcadly v rámech ze slonové kosti, s okny obloženými mramorem a s důmyslně vyřezávaným nábytkem, barevné hedvábí, smavá krása obrazů zářících zlatem a blankytnou dálavou i Durockovy nohy přecházející po kožešinách a kobercích – to všechno bylo nad mé síly a unavovalo mne. Teď by se mi nejlépe dýchalo na moři: stát tak na palubě a mhouřit oči před prudkým třpytem hladiny ve sluneční záři! Všecko, na co jsem se díval, mě přivádělo v nadšení, ale bylo to příliš nezvyklé.

„Pojedem, Sandy,“ řekl Durock a zastavil se, „potom… ale jaképak „dlouhé řeči.., Chceš se vydat na výpravu?“

Myslil jsem si, že má na mysli Afriku nebo nějaké jiné místo, kde je možnost dobrodružství právě tak nekonečných jako štípání komárů v bažinách, a proto jsem rychle odpověděl: „Ano! Ano! Tisíckrát ano! Při leopardi kůži, pojedu vámi kamkoli!“

Při těch slovech jsem vyskočil. Patrně uhodl, co si myslím, poněvadž se unaveně rozesmál. „Nebude to tak daleko, jak si snad přeješ, jen – do země lidského srdce. Do země, kde je temnota.“

„Nerozumím vám,“ řekl jsem, nespouštěje zrak z jeho pevně sevřených rtů, pohrdavých i shovívavých, a z jeho šedých pronikavých očí pod drsným čelem. „Ale je mi to opravdu jedno, když to potřebujete.“

„Nutně to potřebuji, poněvadž se domnívám, že se mi můžeš hodit; a já si tě už včera okukoval. Pověz, jak dlouho to trvá, než doplujem k Signální periférii?“

Ptal se mě na předměstí Lissu. Říkalo se mu tak od dávných dob, kdy město ještě téměř neexistovalo a kdy na kamenných sloupech mysu, pokřtěného Signální periférie, hořívaly v noci smolné sudy. Zapalovaly se na povolení koloniálních oddílů jako znamení, že lodě mohou veplout do Signálního zálivu. Teď byla Signální periférie dosti hustě osídleným místem, měla celnici, poštu a ostatní podobné úřady.

„Myslím,“ řekl jsem, „že nám bude stačit půl hodiny, bude-li dobrý vítr. Vy tam chcete jet?“

Neodpověděl mi, odešel do vedlejšího pokoje a trvalo to hezky dlouho, než se vrátil. Byl oblečen jako pobřežní obyvatel, z jeho vznešeného zevnějšku zbyla jen tvář. Měl na sobě koženou bundu s dvojitými manžetami, červenou vestu se zelenými skleněnými knoflíky, úzký lakovaný klobouk připomínající kotlík poklopený na mísu, kolem krku kostkovanou šálu a na nohou přes hnědé kalhoty z velbloudího sukna měkké holínky se silnou podrážkou. Takhle vystrojené lidi jsem viděl mnohokrát. Drželi obyčejně za knoflík nějakého kapitána zrudlého vínem, někde na nábřeží na slunci a mezi napjatými lany a řadami sudů, a vykládali mu, jaké výhodné nabídky poskytují firmy Kup na dluh nebo Pojisti se pro nic za nic. Zatímco jsem ho obdivoval, aniž jsem se samozřejmě usmál nebo si dovolil nějakou poznámku, Durock přistoupil ke stěně mezi okny a zatáhl za šňůru, která tam visela. Část stěny se okamžitě půlkruhem vysunula a vytvořila jakousi prohloubenou a osvětlenou polici. Za stěnou něco zabzučelo, a než jsem si jaksepatří uvědomil, co se stalo, ve výši překlopené police vystoupilo ze stěny cosi jako stůl a na něm šálky, kávová konvice na hořícím vařiči, žemle, máslo, suchary, rybí a masové pochoutky, připravené bezpochyby rukama kouzelného kuchyňského ducha – tolik tu bylo smažení, tuku, syčení a vůně uprostřed bílých mís zdobených zelenými kvítky. Cukřenka připomínala stříbrné cukroví. Lžičky, kleštičky na cukr a ubrousky v emailovaných kroužcích i karmínová karafa s koňakem, pokrytá zlatou spleti drobounkých vinných listů – všechno se to vynořilo jako slunce z mraků. Durock začal věci poslané kouzelnými tvory přenášet na velký stůl a říkal:

„Tady se může člověk obejít bez služebné. Jak vidíš, náš šéf se zařídil dosti důmyslně a v tomhle případě prostě vtipně. Ale pospěšme si.“

Když jsem viděl, jak rychle a obratně jí, jak nalévá sobě i mně z karafy, hrající na ubruse růžovými odlesky, ztratil jsem rozvahu a co chvíli jsem upustil buď nůž, nebo vidličku; jednu chvíli mě přepadl hrozný ostych, ale chuť zvítězila a vypořádal jsem se s jídlem velmi rychle, lstivě předstíraje, že spěchám víc než Durock. Jakmile jsem si přestal všímat vlastních pohybů, dařilo se mi znamenitě; bral jsem si, jedl, polykal, odkládal zbytky, zapíjel a byl jsem sám se sebou velmi spokojen. Při jídle jsem neustále přemýšlel o jedné věci, kterou jsem se však neodhodlal říci, ač mě svrběla na jazyku, a snad bych ji byl ani neřekl, jenže Durock si povšiml mého soustředěného pohledu.

„Co je?“ zeptal se roztržitě, myšlenkami kdesi daleko ve svých nebetyčných výšinách.

„Kdo vlastně jste?“ otázal jsem se a v duchu se zděsil, Že jsem nemlčel! pomyslil jsem st. Teď se, Sandy, drží

„Já?“ řekl Durock úplně překvapen a upřel na mne! pohled šedý jako ocel. Dal se do hlasitého smíchu, ale když viděl, že jsem se zarazil, dodal: „To nic, to nic! Ovšem rád se na tebe podívám, až položíš stejnou otázku Estampovi. Odpovím tvé prostoduchosti. Jsem – hráč. Šachista.“

Měl jsem o šachu jen matnou představu, ale volky nevolky jsem se s touto odpovědí spokojil, pomíchav si v duchu šachovnici s vrchcábou a s kartami. Zkrátka hráč! pomyslil jsem si. Odpověď mě ani trochu nezklamala, naopak upevnila můj obdiv. Hráč – to znamená ohromný pašák, šikovný a riskující člověk. Povzbuzen chtěl jsem se zeptat ještě na něco, když vtom se rozhrnul závěs a vešel Pop.

„Hrdinové spí,“ řekl chraptivě. Byl unaven, tvář měl bledou nevyspáním a každou chvíli na mne upřel neklidný pohled. „A vedlejší osoby všechny bdí. Teď přijde Estampe. Sázím se, že půjde s vámi. Ty, Sandy, jsi ale provedl pěkný kousek a máš velké štěstí, že tě tam nikdo nezahlédl. Hanoover tě mohl jednoduše zabít. Chraň tě pánbu něco o tom vyžvanit! Buď při nás, ale mlč, když ses už octl v téhle historii. Tak co se vlastně s tebou včera dělo?“

Znovu jsem vyprávěl o rozmluvě v knihovně, o výtahu, o akváriu i o zlatém řetězu.

„Tak vidíte!“ řekl Pop Durockovi. „Člověk je v zoufalství schopen všeho. Právě předevčírem řekl totéž přede mnou Diguée: »Jestliže všechno půjde tak jako dosud, požádám vás, abyste zahrála tu nejefektnější úlohu.« Je jasné, o čem byla řeč. Zraky všech budou obráceny na ni a ona svou štíhlou ručkou zapne proud.“

„Ať zapne!“ řekl Durock. „Ačkoli… ano, rozumím vám.“

„Ovšem!“ přidal se horlivě Pop. „Já opravdu neviděl člověka, který by tak věřil a byl o všem tak pevně přesvědčen. Všimněte si ho, když je sám. Bude vám úzko. Sandy, jděte do svého pokoje. Ostatně, vy byste se zase do něčeho zapletl.“

„Nechte ho,“ řekl Durock, „budem ho potřebovat.“

„Nebude to na něj mnoho?“ Pop se začal dívat střídavě na mne a na Durocka. „Nu, jak myslíte.“

„Co je to tu za porady beze mne?“ zeptal se další příchozí. Byl to Estampe, celý zářící čistotou. „Já se chci také zúčastnit. Kam se to chystáte, Durocku?“

„Musím to zkusit. Jen na zkoušku. Ačkoli nevím, co z toho bude.“

„Á! Výprava do otřásajících se zákopů! No, až se objevíme – dva takoví fešáci jako vy a já – sázím sto proti jedenácti, že neodolá ani telegrafní sloup! Cože! Vy jste už jedli? A pili? A já ještě ne? Jak vidím – kapitán s vámi i fantazíruje. Znamenitě, kapitáne Sandy! Slyšel jsem, že jsi v těchhle stěnách celou noc kladl miny?“ Vyprskl jsem, poněvadž jsem se nemohl urazit. Estampe si přisedl ke stolu, začal se obsluhovat, dával si do úst, co mu padlo do ruky, a hleděl si i karafy. „Poslyšte, Durocku, jdu s vámi!“

„Myslil jsem, že zatím zůstanete s Hanooverem,“ řekl Durock.

„A ke všemu v tak choulostivé věci.“

„Ještě včas vrátit slovo?“

„Ne. Můžeme ji přivést do rozpaků…

„I rozveselit! Tak na zdraví té umíněné housenky!“

„Mluvím vážně,“ trval na svém Durock, „víc se mi zamlouvá myšlenka provést celou tu věc méně hlučně.“

„Jak to jen jím!“ Estampe rychle zvedl se země nůž, který mu upadl.

„Když soudím podle všeho, co vím,“ vmísil se Pop, „bude se vám Estampe moc dobře hodit.“

„Samozřejmě!“ vykřikl mladý muž, mrkaje na mne. „I Sandy vám tadyhle řekne, že mám pravdu. Proč bych se mísil do vašeho delikátního hovoru? My se Sandym si sednem někde do vrbiček a budem chytat lelky… Viď, Sandy?“

„Jestli mluvíte vážně,“ odpověděl jsem, „tak vám něco řeknu: v nebezpečné věci je každý člověk užitečný.“

„Cože? Durocku, slyšíte hlas kapitána?. No ne, to se mu ale povedlo!“

„A proč myslíte na nebezpečí?“ otázal se mě vážně Pop.

Teď bych byl nejraději odpověděl, že nebezpečí je nutné pro můj duševní klid. Rozpálený mozek a chladná ruka, jak se zpívá v písni v Pellegrinu. Dále bych byl řekl, že ze všech slov a narážek, příprav, převlékání a zlatých řetězů kouká nebezpečí právě tak jako z mléka nuda, z knihy mlčení a z ptáka let, avšak tehdy všechno nejasné bylo pro mne jasné i bez důkazů.

„Když už se takhle mluví,“ odpověděl jsem, „hever bych na to vsadil, že nemá smysl ptát se toho, kdo ví ze všech nejmíň. Nebudu se na nic ptát. Udělám své, udělám všechno, co budete chtít.“

„Když je to tak, tedy se převlékněte,“ řekl Durock Estampovi. „Jděte do mé ložnice, něco se tam najde.“ Odvedl ho, vrátil se a začal mluvit s Popem řečí, kterou jsem neznal.

Nevěděl jsem, co budou ‚dělat na Signální periférii, a tak jsem se tam zatím přenesl v myšlenkách. Vždyť jsem tam bývával v dětství mnohokrát. Ano, pral jsem se tam s výrostky a nenáviděl jejich způsob strkat soupeři do očí roztažené prsty. Pohrdal jsem touto krutou nelidskou lstí a dával přednost přímému silnému úderu do brady před všemi fintami chuligánské fantazie. O Signální periférii se říkalo: „Na Periférii je noc i ve dne.“ Žili tam vyhublí, šlachovití, bledí lidé s vyhaslým zrakem a zkřivenými tvářemi. Měli svoje zvyky, názory a své podivné vlastenectví. Na Signální periférii byli nejobratnější a nejnebezpečnější zloději, kvetlo tam opilství, pašeráctví a bandy – celé spolky dospělých chlapíků, které měly každý svého vůdce. Znal jsem ze Signální periférie jednoho námořníka – byl to odulý člověk s očima jako dva ostré trojúhelníky; nikdy se neusmíval a vždycky měl při sobě nůž. Panovalo ustálené mínění, které se nikdo nepokoušel vyvracet, že je líp nic si s takovými lidmi nezačínat. Námořník, o kterém mluvím, se choval přezíravě a s nenávistí ke všemu, co nebylo na Periférii nebo z ní, a když se s ním někdo přel, nepříjemně bledl a usmíval se tak hrozivě, že každému přešla chuť přít se dál. Chodil vždycky sám, pomalu, nepatrně se pohupoval s rukama v kapsách a upřeně si prohlížel a sledoval pohledem každého, kdo spočinul zrakem na jeho napuchlé tváři; vypadalo to, jako by ho chtěl zastavit, chytit za slovo a začít hádku. Jeho věčnou písničkou bylo: „To u nás…“ – „Takhle my ne!“ – „Co je nám po tom!“ a tak dále. Z toho se dalo soudit, že se narodil tisíce mil od Lissu, v umíněné zemi hlupáků, kde vypjatou hrudí chodí chvastouni s nožem za košilí. Za chvíli přišel Estampe nastrojený v modré blůze, modrých topičských kalhotách a v ošumělé čepici. Přistoupil rovnou k zrcadlu a prohlédl se od hlavy k patě.

To převlékání mě velmi zajímalo, ale neměl jsem dost odvahy zeptat se, co budeme všichni tři na Periférii dělat. Všecko nasvědčovalo tomu, že máme před sebou kol nad jiné smělý. Choval jsem se drsně, jak jsem n mohl, a s významným pohledem jsem se ponuře rozhlížel kolem. Konečně Pop oznámil, že je už devět, a Duock prohlásil, že musíme jít. A tak jsme vyrazili do sného ticha liduprázdných velkolepých stěn, minuli splývající zář nedohledných perspektiv a vyšli k točitým hodům. Občas jsem se spatřil ve velkém zrcadle, totiž: vysokého mladého člověka s tmavými, hladce sčesanými vlasy. Moje oblečení patrně nepotřebovalo změn; bylo prosté: bunda, všední nové boty a šedá čapka se štítkem.

Za svého krátkého života jsem si už všiml, že si člověk nejlépe pamatuje něco, co je přímé, například ulici; avšak bavit si v mysli třeba i skromný byt, který není váš v němž jste byli všeho všudy jednou, a vzpomenout si jak na rozmístění pokojů a nábytku, to je vlastně napůl cvičení v architektuře a zařízení, protože kdykoliv znovu navštívíte stejné místo, vidíte je vždycky jinak. Co tedy říci o obrovské Hanooverově budově, kde jsem se, drásán nezvyklostí a překvapením, zmítal ve složitých a přepychových prostorách jako jepice kolem světla lamp? Je přirozené, že jsem si jen nejasně zapamatoval ony části budovy, kam jsem byl nucen pronikat samostatně, kdežto místa, kam jsem šel veden jinými, jsem si pamatoval jen jako spleť schodišť a stěn.

Když jsme sešli po posledních schodech, Durock vzal Popa dlouhý klíč a vsunul ho do zámku ozdobných lezných dveří, které se otevřely do šerého kanálu s kmennou klenbou. U malé plošiny mezi jinými loďkami stál plachetní člun. Nastoupili jsme do něho. Durock pospíchal a já, správně usoudiv, že máme před sebou spěnou akci, popadl jsem hned vesla a uvolnil plachty. Pop i dal revolver. Schoval jsem ho a nafoukl se hrdostí jako houba po dešti. Nato si moji velitelé zamávali rukou. Pop odešel, a my jsme vyjeli, veslujíce v těsnotě vlhkých stěn, na volnou vodu a konečně projeli pod kamennou bránou zarostlou keři. Napjal jsem plachty. Když člun odrazil od břehu, domyslil jsem si, proč jsme vypluli tohohle krysího přístaviště, a ne od přístavu proti paláci: tady nás nemohl nikdo uvidět.

VIII

Vzduch byl toho parného jitra průzračný, takže proti nám bylo jasně vidět řadu staveb Signální periférie. Člun ve slabém větru nasadil slušnou rychlost. Estampe namířil k bodu, který mu ukázal Durock; pak jsme si všichni zakouřili a Durock mi řekl, abych mlčel jako hrob všem tom, co se může na Periférii stát, ale abych se zmiňoval ani o naší cestě tam.

„Vykrucuj se, jak umíš, když tě někdo zasype otázkami, ale nejlépe bude, řekneš-li, že sis tam vyjel sám, procházel se a o nás že nevíš zhola nic.“

„Pravdu neřeknu, buďte klidni,“ odpověděl jsem, „a vůbec se na mne můžete naprosto spolehnout. Nezklamu vás.“

K mému překvapení si mě už Estampe nedobíral. Vzal s nejklidnějším vzezřením sirky, které jsem mu vrátil, a ani na mne nemrkl, jak to jindy dělával při každé vhodné příležitosti; byl vůbec tak vážný, jak jen to bylo při jeho povaze možné. Brzy ho však mlčení omrzelo a začal rychle odříkávat nějaké verše. Ale když zpozoroval, že se nikdo nesměje, povzdechl si a nad něčím se zamyslil. Durock se mě zatím vyptával na Signální periférii.

Jak jsem brzy pochopil, zajímalo ho, co obyvatelé Periférie dělají, a je-li pravda, že má to místo prašpatnou pověst.

„Jsou tam vyhlášení hrdlořezové,“ odpověděl jsem se zápalem, „darebáci, až bůh brání! Nebezpečné obyvatelstvo, jen co je pravda.“ Jestliže jsem tuto charakteristiku zestručnil, protože jsem se jich bál, byla přesto ze tří čtvrtin pravdivá, poněvadž v žalářích v Lissu je osmdesát procent trestanců právě z Periférie.

A vůbec, jak jsem už řekl. Signální periférie byla územím krutých tradic a podivné řevnivosti, a tak tu byl každý cizinec považován buď za domnělého, nebo skutečného nepřítele. Jak se to stalo a odkud to pramenilo, těžko říci, ale nenávist k městu a jeho lidem v srdci obyvatel Periférie zapustila tak hluboké kořeny, že se téměř nikdo z města nedokázal na Signální periférii uchytit. Já se tam s místní mládeží bez jakékoli příčiny třikrát popral jen proto, že jsem byl z města a že si mě tamější kluci dobírali.

Všecko jsem to docela prostě a bez zvláštního půvabu vysvětlil Durockovi nechápaje, jaký význam mohou mít pro něho informace o světě naprosto jiném, než v jakém žil.

Konečně mě nechal a rozhovořil se s Estampem. Nemělo smyslu poslouchat, poněvadž jsem rozuměl jen slovům, ale nechápal v nich žádný hodnověrný smysl. „Zamotaná situace,“ řekl Estampe. „A my ji rozluštíme,“ namítl Durock. – „Na co spoléháte?“ – „Na totéž, na co spoléhal on.“ – „Ale tam mohou být důležitější příčiny, než si myslíte.“ – „Všechno se dozvíme!“ – „Ale Diguée…“ – Konec věty jsem neslyšel. „Z vás ještě mluví mládí!“ – „Ne, pravda,“ trval na čemsi Estampe, „pravda je to, co lze těžko postihnout.“ – „Nesoudil jsem podle ní,“ řekl Durock, „možná že bych se zmýlil i já, avšak psychická vůně Thompsona a Galoueille je dosti jasná.“

Takovými a podobnými hlasitými úvahami o čemsi jim dobře známém se nesl celý rozhovor až k břehům Signální periférie. Já však v té rozmluvě nenašel pražádné vysvětlení toho, co se tu odehrávalo. Zatím nebyl čas na to myslit, poněvadž jsme přijeli, vystoupili a nechali Estampa hlídat loďku. Nepozoroval jsem, že by měl ze své nečinnosti přílišnou radost. Domluvili se tak: jakmile se vyjasní další situace té neznámé výpravy, pošle mě Durock s psaníčkem, z kterého se Estampe dozví, má-li zůstat sedět v loďce, nebo se připojit k nám.

„Mimochodem, proč s sebou berete toho chlapce, ale ne mne?“ zeptal se suše Estampe. „Říkám to vážně. Může se to zvrtnout ve rvačku a musíte uznat, že na vážkách akce ledacos znamenám.“

„Z mnoha důvodů,“ odpověděl Durock. „A vzhledem k těmto důvodům musím mít poslušného a čilého pomocníka, a ne rovnoprávného partnera, jako jste vy.“

„Možná,“ řekl Estampe. „Tak, Sandy, buď poslušný. A čilý. A dej si pozor!“

Pochopil jsem, že ho to mrzí, ale přehlédl jsem to, poněvadž jsem dobře věděl, že by mně samému na jeho místě bylo také všelijak.

„Tak jdem,“ řekl mi Durock. Poodešli jsme, ale museli jsme se na okamžik zastavit.

Břeh na tomto místě tvořil kamenitý svah, nahoře s domy a zelení. U vody ležely převržené loďky a sušily se sítě. Potulovalo se tu i několik bosých mužů v slaměných kloboucích. Stačilo pohlédnout na jejich bledé zarostlé tváře, aby se člověk stáhl okamžitě do sebe. Nechali své práce, zastavili se v určité vzdálenosti, pozorovali, co jsme zač a co děláme, a tiše spolu rozmlouvali. V jejich přimhouřených očích se zračila zjevná nepřízeň.

Estampe kousek poodplul, zakotvil a s rukama mezi koleny se na nás díval. Od skupiny lidí na břehu se oddělil vytáhlý člověk s úzkou tváří, zamával rukou a křikl:

„Odkudpak, příteli?“

Durock se mírumilovně usmíval, kráčel mlčky dál a já jsem šel po jeho boku. Najednou se k nám rozběhl druhý chlapík s přihlouplou drzou tváří, neuběhl však ani deset kroků, zarazil se jako zkamenělý, chladnokrevně si odplivl a skákal zpátky na jedné noze, přidržuje si patu druhé.

Zastavili jsme se. Durock se otočil ke skupině otrhanců, dal si ruce do kapes a beze slova se na ně díval. Zdálo se, že jeho pohled shromáždění rozehnal. Chlapi se chvíli chechtali a pak se zas vrátili ke svým sítím a loďkám tváříce se, že si nás už vůbec nevšímají. Vystoupili jsme na svah a vešli do úzké ulice. Táhla se mezi zahradami a přízemními domky ze žlutého a bílého kamene prohřátého sluncem. Toulali se tu kohouti a slepice ze dvorů a od nízkých pískovcových ohrad bylo slyšet hlasy: smích, nadávky a dotěrné táhlé volání. Štěkali psi, kokrhali kohouti. Konečně jsme začali potkávat chodce: sukovitá stařena, výrostci, opilý člověk se skloněnou hlavou, ženy s košíky a muži na vozech. Mimojdoucí se na nás dívali lehounce rozšířenýma očima, jak tomu zpravidla bývá, avšak když kousek přešli, zastavovali se, otáčeli a já jsem viděl jejich nehybné postavy, dívající se soustředěně a ponuře za námi. Když jsme několikrát odbočili do uliček, kde jsme někdy museli přejít můstky nad roklinami, zastavili jsme se u těžkých vrátek. Dům byl uprostřed dvora; zpředu však na kamenné ohradě, přes kterou jsem mohl nahlédnout dovnitř, visely hadry a rohože, sušící se na slunci.

„Jsme na místě,“ řekl Durock, dívaje se na doškovou střechu, „to je ten dům. Poznal jsem ho podle velkého stromu na dvoře, jak mi vyprávěli.“

„Výborně,“ řekl jsem, nenacházeje příčiny říci něco jiného.

„Tak jdem,“ vybídl mě Durock a já vykročil na dvůr hned za ním.

Držel jsem se jako vojenský doprovod poněkud dál od Durocka a on došel doprostřed dvora, zůstal stát a rozhlížel se. Na kameni u jednoho prahu seděl nějaký člověk a spravoval soudek. Žena věšela prádlo. U žumpy něco kutil asi šestiletý chlapec. Jakmile jsme se však objevili, bylo vidět zvědavost. V oknech se ukázaly komické hlavy; ženy vyběhly na práh s pusou dokořán a dívaly se tak upřeně, jako se hledívá na listonoše.

Když se Durock trochu okoukal, zamířil k přízemnímu křídlu vzadu ve dvoře. Vešli jsme do stínu stříšky ke třem oknům s bílými záclonkami. Ohromná ruka nadzvedla záclonku a já spatřil mohutné téměř býčí oko, které se při pohledu na dva neznámé ještě rozšířilo.

„Jdete sem, příteli?“ řeklo oko. „Ke mně?“

„Jste – Warren?“ zeptal se Durock.

„Ano, co si přejete?“

„Nic zvláštního,“ odpověděl Durock nejklidnějším hlasem.

„Jestli tu bydlí dívka, která se jmenuje Molly Warrenová; a je-li doma, přál bych si ji vidět.“

Už je to tak! Však jsem to věděl, že jde o ženu. A třebas je to jen dívka – nevadí! Ale povězte, proč jsem si byl naprosto jist domnívaje se, že sotva odjedem – objeví se žena? Ne nadarmo mne Estampova slova „umíněná housenka“ donutila domnívat se v tomhle smyslu. Teprve teď jsem si uvědomil, že jsem uhodl přesně, co jsem čekal.

Oko se překvapením zablýsklo a poodtáhlo se, aby do přálo místa i druhému oku; soudě podle jejich výrazu, nevěstily radostné setkání. Ruka spustila záclonku a kývla prstem.

„Jen pojďte dál,“ řekl ten člověk stísněným, nepřirozeným hlasem, tím spíš nepříjemným, že byl pekelně klidný. „Pojďte dál, příteli!“

Vešli jsme do nevelké chodby a zaklepali na dveře vlevo.

„Dál,“ opakoval něžně týž klidný hlas a octli jsme se v pokoji. Mezi oknem a stolem stál člověk v tričku, v pruhovaných kalhotách – celkem nenápadný, střední, postavy, patrně dost silný, s tmavými vlasy, silnou šíjí a přeraženým nosem, jehož špička trčela jako suk. Bylo mu kolem třicítky. Natahoval kapesní hodinky a nyní si je dal k uchu.

„Molly?“ řekl.

Durock znovu opakoval, že chce vidět Molly.

Warren poodešel kousek od stolu a začal se upřeně dívat na Durocka.

„Nechte toho nápadu,“ řekl. „Rozlučte se se svým úmyslem. Přijde vám draho.“

„Nemám žádné úmysly, mám pro vaši sestru pouze vzkaz.“

Durock mluvil velmi slušně a byl naprosto klidný. Já jsem si zatím prohlížel Warrena. Představoval jsem si, že se mu jeho sestra bude podobat, a zesmutněl jsem.

„Jaký vzkaz?“ zeptal se Warren, znovu vzal hodinky a bezúčelně si je přikládal k uchu. „Musím napřed vědět, oč jde.“

„Nebylo by jednodušší,“ namítl Durock, „dívku pozvat?“

„V takovém případě by snad bylo jednodušší, abyste opustil tuhle místnost a přibouchl za sebou dveře!“ promluvil Warren a začínal těžce dýchat. Zároveň přistoupil blíž k Durockovi a měřil si ho od hlavy k patě. „Co je to za maškarádu? Myslíte si, že nerozeznám topiče nebo námořníka od nafoukaného idiota, jako jste vy? Co tady hledáte? Co od Molly chcete?“

Když jsem viděl, jak Durock strašně zbledl, pomyslil jsem si, že tím končí i celá historie a promluví revolver, a proto jsem se připravil. Ale Durock si jen povzdechl. Na chvíli jeho tvář přepadla, jak se usilovně ovládal, a pak jsem opět uslyšel hluboký hlas, klidný jako dříve: „Mohl bych vám odpovědět na všecky nebo téměř na všecky vaše otázky, ale teď vám neřeknu nic. Ptám se vás jen, jestli je doma Molly Warrenová.“

Poslední slova řekl tak hlasitě, aby je bylo možno slyšet pootevřenými dveřmi ve vedlejším pokoji, kdyby tam náhodou někdo byl. Na Warrenově čele vystoupila kresba lek.

„Nic mi nevykládejte!“ vykřikl. „Jste poslán s tajným úmyslem a já vím, kdo vás poslal: ten hochštapler, dobrodruh a milionář z brlohu! Táhněte pryč! Molly není doma. Odjela. Ať vás nenapadne ji hledat, při ďáblově lebce, zpřelámem vám všechny kosti!“

Zatřásl rukou a surově ji napřáhl. Durock rychle uchopil Warrenovu ruku nad zápěstím, ohnul ji dolů a… a já jsem najednou viděl, že majitel bytu se zuřivou bolestí v tváři klesl na jedno koleno, chytaje se druhou rukou Durockovy pěsti. Durock se chopil i druhé Warrenovy ruky a trhl jí dolů a pak dozadu. Warren upadl na loket, zkřivil tvář, zavřel oči a zakryl si obličej. Durock si otřel dlaň o dlaň a potom se podíval na Warrena, který stále ještě ležel na zemi.

„Bylo to nutné,“ řekl klidně, „podruhé si aspoň dáte pozor. Jdeme, Sandy!“

Vyběhl jsem za ním zbožně a nadšeně jako divák, který si přišel na největší požitek. Hodně jsem toho slyšel o silácích, avšak poprvé jsem viděl silného člověka, který nevypadal silný, aspoň ne tak. Celý jsem hořel, jásal a vznášel se nadšením.

Když je už začátek naší cesty takový, tak co se teprv bude dít dál?

„Mám strach, jestli jsem mu nezlomil ruku,“ uvažoval Durock, když jsme vyšli na ulici.

„Však mu sroste!“ vykřikl jsem, nepřeje si kazit dojem žádnými úvahami. „Hledáme Molly, ne?“

Byl to okamžik, který nás sblížil společným vzrušením, a já jsem cítil, že teď mám právo ledacos vědět. Stejný názor měl patrně i Durock, poněvadž mi řekl prostě jako rovný rovnému: „To je zamotaná věc – Molly se s Hanooverem zná již dávno, on ji má velmi rád, jenže s ní se něco stalo. Měla by být alespoň na zítřejší oslavě, ale už dva měsíce o ní není ani vidu, ani slechu, předtím však napsala, že si Hanoovera nevezme a že odjíždí. Nepřipojila k tomu žádné vysvětlení.“

Zakončil tak, že jsem pochopil jeho přání neuvádět podrobnosti.

Ale jeho slova mě najednou vnitřně zahřála a naplnila vděčností.

„Jsem vám hrozně vděčný,“ řekl jsem co nejtišeji. Otočil se ke mně a rozesmál se:

„Za co? Ty jsi ale, Sandy, hlupáček! Kolik je ti vlastně let?“

„Šestnáct,“ odpověděl jsem, „ale brzy mi bude sedmnáct.“

„Hned je vidět, že jsi správný chlap,“ poznamenal, a ať byla lichotka sebehrubší, až jsem zasténal nadmírou štěstí. Teď se Durock nemusel obávat, že ho neposlechnu, i kdyby mi poručil obejít po čtyřech celý záliv.

Sotva jsme došli na roh, Durock se ohlédl a zastavil. Také jsem se začal dívat. Za chvíli vyšel ze vrat Warren. Schovali jsme se za roh, takže nás neviděl, ale my ho viděli přes ohradu větvemi. Warren se podíval na obě strany a rychle zamířil po lávce nad roklí k strmé uličce stoupající do vrchu na protější stranu..

Sotva zmizel, vyběhlo z těchže vrat bosonohé děvče s tváří ovázanou šátkem a rychle zamířilo k nám. Její chytrá tvář vyjadřovala zklamání, a když doběhla na roh a uviděla nás, na místě se zarazila, pootevřela ústa, pak na nás mrkla, šla kousek líně dál a hned se vrátila.

„Hledáte Molly?“ zeptala se tajuplně.

„Uhodla jste,“ odpověděl Durock a já jsem ihned vycítil, že se na nás usmálo štěstí.

„Neuhodla, ale slyšela,“ řekla ta širokolící slečna (už jsem se chtěl rozbrečet lítostí, že řekne: „To jsem já, jsem vám k službám!“), máchajíc před sebou rukama, jako by chytala pavučinu. „Tak vám tedy něco řeknu: doopravdy tu není, je teď u své sestry v penziónu. Jděte,“ děvče mávlo rukou, ‚tuhle po břehu. Půjdete všeho všudy míli a uvidíte modrou střechu a na stožáru vlajku. Warren zrovna teď běžel pryč a už asi připravuje nějakou podlost, tak si pospěšte.“

„Děkuji, dobrá duše,“ řekl Durock. „Tak tedy přece ještě všechno není proti nám.“

„Já proti nejsem,“ namítlo děvče. „Ba naopak. Točí s tím děvčetem, jak se jim zlíbí, je mi jí moc líto, poněvadž když se jí nikdo nezastane, tak ji sežerou.“

„Sežerou?“ zeptal se Durock.

„Copak vy neznáte Lemarraina?“ Otázka zněla jako ohromující výčitka.

„Ne, neznám.“

„Tak to by bylo dlouhé vykládání. Poví vám to sama. Já půjdu, kdyby mě s vámi viděli…“

Dívka zneklidněla a zmizela za rohem. My pak poslechli její rady tak rychle, jak nám to jen dovolil dech, a běželi k nejbližšímu pobřežnímu svahu, kde jsme zjistili, že musíme obejít nevelký mys z pravé strany Signální periférie.

Mohli jsme se ovšem vyptat na cestu a dát se zkratkou po tvrdé zemi, a ne po kluzkém drobném štěrku, ale jak správně podotkl Durock, v dané situaci by bylo nevýhodné, aby nás někdo viděl na cestě.

Vpravo od strže byl les, vlevo se lesklo krásné jitřní moře a vítr nám foukal naštěstí do zad. Byl jsem rád, že jdu po břehu. Po štěrku běžely šumivé pásy zelené vody a pak se vracely jako pěna šeptající o tichu. Když jsme obešli mys, uviděli jsme v dálce na ohybu fialových pobřežních vrchů modrou střechu s úzkým plamínkem vlajky, a teprve tu jsem si vzpomněl, že Estampe čeká na zprávu. Totéž patrně napadlo i Durocka, poněvadž řekl:

„Estampe počká. To, co máme před sebou, je důležitější.“ Ostatně, jak uvidíte později, dopadlo to s Estampem jinak.

IX

Za mysem vítr ztichl a já uslyšel slabě doléhat hru na klavír – jen nějaký letmý motiv. Byl jasný a prostý jako polní vítr. Durock se náhle zastavil a pak šel pomalu se zavřenýma očima a nachýlenou hlavou. Myslil jsem, že se mu udělaly před očima černé kruhy od oslepujícího lesku bílých oblázků; slabounce se pousmál, aniž otevřel oči, pak se zastavil podruhé a zvedl nepatrně ruku. Nevěděl jsem, o čem přemýšlel. Náhle otevřel oči, uviděl mě, ale díval se pořád velmi roztržitě a jakoby z dálky; když konečně zpozoroval, že jsem překvapen, otočil se, nic neřekl a šel dál.

Zpoceni jsme došli do stínu budovy. Směrem k moři měl dům jednopatrovou terasu se svinovacími roletami, k nám byla obrácena úzká a holá stěna s malým okénkem. Do budovy se tedy zřejmě vcházelo od lesa. Teď už nám jen zbývalo dozvědět se, co je to za penzión a kdo tam bydlí.

Hudebník ukončil svůj krátký motiv a začal přelévat tóny od ostrých trylků k tlumeným basům a zase obráceně a velmi rychle. Konečně několikrát po sobě rozčeřil překrásné ticho mořského rána silnými údery monotónního akordu a pak jako by zmizel.

„To je dobrý!“ ozval se z horní terasy chraptivý zneklidněný hlas. „Nechal jsem v láhvi pálenky na palec nad vinětou, a teď je pod ní. To jste, Bille, vypil vy?“¨

„Já bych tak zrovna pil cizí kořalku!“ mrzutě a zároveň zdvořile odpověděl Bill. „Jen jsem myslil, jestli to není ocet. Trpím migrénou, a tak jsem si trochu namočil kapesník.“

„Kdybyste raději netrpěl migrénou a naučil se…“ Ale poněvadž jsme už zatím vystoupili k zadní straně domu, slyšeli jsme spor dál už jen jako souboj hlasů a před námi se objevil hlavní vchod se schodištěm. Blíž k rohu byly druhé dveře.

Mezi řídkými, velmi vysokými a stinnými stromy, rostoucími zde kolem domu a přecházejícími dále v hustý les, jsme nebyli hned zpozorováni, a jediný člověk, kterého jsme tu spatřili, byla dívka nebo snad ještě děvčátko. Nemohl jsem to hned rozhodnout, ale přikláněl jsem se spíš k tomu, že je to děvčátko. Přecházela bosa v trávě se skloněnou hlavou a s rukama vzadu sem a tam s takovým vzezřením, jak se chodívá sem tam po pokoji. Pod stromem byl na sloupku zaraženém do země kulatý stůl pokrytý ubrusem, na něm ležel linkovaný papír, tužka, žehlička, kladívko a hromádka ořechů. Děvče mělo na sobě jen hnědou sukni, blůzu a lehký bílý šátek s modrou obrubou přehozený přes ramena. Z velmi hustých, ledabyle smotaných vlasů jí trčely dlouhé vlásničky.

Chvíli chodila, pak si sedla bezděčně ke stolu, napsala něco na linkovaný papír, načež si dala žehličku mezi kolena a začala na ní kladívkem roztloukat ořechy.

„Dobrý den,“ řekl Durock a přistoupil k ní. „Bylo mi řečeno, že tu bydlí Molly Warrenová.“

Otočila se tak prudce, že celý ten ořechový průmysl spadl do trávy, narovnala se, vstala, poněkud zbledla a pozvedla plaše ruku. Její výrazná, jemná, lehce zasmušilá tvář se několikrát letmo změnila. Ihned k nám přistoupila, nijak rychle, ale přece jen, jako by ji přivál vítr.

„Molly Warrenová!“ řekla dívka, jako by o něčem přemýšlela, a najednou se strašně začervenala. „Prosím, pojďte se mnou, řeknu jí to.“

Uháněla, luskajíc prsty, a my za ní, až jsme vešli do nevelkého pokoje, kde bylo těsno pro samé truhly a špatný, avšak čistý nábytek. Děvče, aniž nám věnovalo dále pozornost, zmizelo ve druhých dveřích a hlučně je zabouchlo. Stáli jsme se založenýma rukama, přirozeně napjati. Za dveřmi, jimiž dívka zmizela, se ozval pád židle nebo něčeho podobného, pak řinčení, jako kdyby se rozbilo nádobí, a zlostné: „Čert vem ty háčky!“

Chvíli ještě něco za dveřmi prudce hlomozilo a pak náhle vešla velmi sličná dívka, vzrušeně se usmívající, s bohatým účesem, s jasnýma černýma očima lesknoucíma se starostlivou netrpělivostí, v tenkých hedvábných šatech krásného šeříkového odstínu, v střevíčkách a bledě zelených punčochách. Bylo to ono bosé děvčátko s žehličkou, ale teď jsem musel uznat, že je to dívka.

„Molly – to jsem já,“ řekla nedůvěřivě, ale s nezadržitelným úsměvem. „Řekněte mi všechno najednou, protože jsem velmi vzrušena, ačkoli to na mně není nikdy vidět.“

Přišel jsem do rozpaků, poněvadž se mi tak, jak vypadala teď, velmi líbila.

„Tak jste se tedy domyslila,“ řekl Durock sedaje si, když jsme se posadili my. „Jsem John Durock a mohu se právem považovat za přítele člověka, jehož jméno si řekněme hned: Hanoovera. Se mnou je chlapec… totiž rostě jeden hodný Sandy, kterému důvěřuji.“ Dívala se mlčky Durockovi přímo do očí a neklidně poposedávala. Tvář se jí chvěla. Durock po chvíli pokračoval:

„Váš román, Molly, musí skončit šťastně. Avšak dějí se těžké, nepochopitelné věci. Vím o zlatém řetězu…“

„Kdyby radši neexistoval!“ vykřikla Molly. „To je právě ta obtíž; jsem přesvědčena, že je to vše jen kvůli němu!“

„Sandy,“ řekl Durock, „jdi se podívat, jestli nepřijíždí Estampe s loďkou.“

Vstal jsem s těžkým srdcem, poněvadž Durockova slova naznačovala velmi jasně, že tu překážím. Klopýtl jsem o židli a odcházeje srazil jsem se ve dveřích s mladou ženou, značně znepokojenou. Téměř na mne ani nepohlédla a hned se zahleděla na Durocka. Na odchodu jsem ještě zaslechl, jak Molly řekla: „Má sestra Arcolle.“

A tak jsem odešel uprostřed nedozpívané písně, která mne začínala okouzlovat jako všecko, co se pojilo se steskem a láskou, a ještě k tomu v podobě tak svůdného šípu, jakým byla ta dívka Molly. Litoval jsem sám sebe, ale jsem zbaven účasti v této historii, v níž jsem byl všem o ruce jako kapesní nůž, který teď sklapli a schovali. Obešel jsem vážně dům, a jakmile jsem spatřil otevřené okno směrem k moři a poznal vzor záclonky, posadil jsem se pod ně zády ke stěně a slyšel tak téměř všechno, co se v pokoji povídalo. Neměl jsem žádné špatné úmysly a to mi bylo omluvou.

Samozřejmě že jsem za tu chvíli, než jsem se dostal pod okno, mnoho propásl, ale vše mi vynahradilo to, co jsem slyšel pak. Mluvila velmi nervózně a zaníceně Molly: „Ale jak mohl přijet? Jakápak schůzka?! Vždyť jsme je viděli všeho všudy sedmkrát. Měl mě zavézt okamžitě sobě. Jaképak odklady?! Proto mě vyslídili a všechno se to prozradilo. Víte, tyhle myšlenky, totiž kritika, člověka napadají, když se nad vším zamyslí. Teď je ještě ke všemu u něho ta krasavice – tak ať si je a mě ať sobě nezve!“

Durock se zasmál, ne však příliš vesele. „On teď hodně pije, Molly,“ řekl, „a pije proto, že od vás dostal dopis s konečnou odpovědí. Patrně mu nenechal žádnou naději. Krasavice, o které mluvíte, je tam a návštěvě. Je to prostě, jak se domníváme, nudící se mladá žena. Přijela z Indie s bratrem a jeho přítelem; jeden je žurnalista, druhý, zdá se, archeolog. Vy přece víte, co znamená Hanooverův palác. Jeho sláva se rozešla daleko široko a ti lidé se přijeli podívat na zázrak architektury. A on je nechal u sebe, poněvadž nemůže být sám – tak docela sám. Molly, dnes… ve dvanáct hodin… dala jste před třemi měsíci své slovo.“

„Ano, ale vzala jsem je zpět“.

„Poslyšte,“ řekla Arcolle, „sama často nevím, čemu mám věřit. Naši bratříčkové pracují pro toho lumpa Lemarraina. Vůbec celá naše rodina se rozpadla. Já jsem žila dlouho v San Riolu, kde jsem měla jinou společnost – a lepší, než je ta Lemarrainova. Nu co, byla jsem zaměstnána a tak dále, a kromě toho jsem ještě pomáhala zahradníkovi. Dala jsem v myšlenkách Periférii navždy vale. To se už nevrátí. A Molly – Molly, bůh ví, Molly, jak jsi vyrostla na ulici, že tě neušlapali! Opatrovala jsem děvčátko, jak jsem mohla… Bratři pracují – oba bratři; který je horší, těžko říci. Ukradli už patrně nejeden dopis a děvčeti vtloukali do hlavy, že Hanoover to s ní… prostě nemyslí zrovna nejlíp. Že má milenku a že ho viděli tam a tam na podezřelých místech. Kdybyste znali ten smutek, který ji přepadá, když slyší takové věci!“

„Lemarrain?“ řekl Durock. „Molly, kdo je to Lemarrain?“

„Bídák! Nenávidím ho!“

„Věřte mi, ačkoli se to stydím přiznat,“ pokračovala Arcolle, „že Lemarrain je spolčen s našimi bratry. Lemarrain je darebák. Postrach Periférie. Moje sestra se mu zalíbila a on blázní – víc z ješitnosti a lakoty. Jestli jste byl u bratra, buďte jist, že sem Lemarrain dnes přijde. Všecko se to zvrtlo víc než hůř. S naší rodinou je to tak – otec má na svědomí pěkné kousky a sedí, jeden bratr rovněž a druhý čeká, že ho co nejdřív zavřou taky. Hanoover před čtyřmi lety nechal Molly nějaké peníze a jenom já jsem kromě ní věděla u koho. To byl přece její podíl, na který přistoupila. Ale aby ho mohla aspoň nějak používat, musely se stále vymýšlet důvody k cestám do San Riolu buď k tetě, nebo k mým přítelkyním a podobně. Veřejně jsme nemohli nic přiznat, ubili by nás a peníze nám vzali. Teď se Hanoover vrátil, viděli ho s Molly, začali ji stopovat, ukradli dopis. Sestra je prchla. Na to, co jí tehdy řekli, odpověděla, jak to dovede: »Ano, mám ho ráda a jděte k čertu!« A vtom je napadlo, jak se dostat lehce k penězům. Bratr se domníval, že mě získá na svou stranu, a tak mi z hlouposti odhalil svůj úmysl dát děvče Lemarrainovi, aby ji popletl a podrobil si ji, a pak – Hanooverovi. A tahat z ní peníze, mnoho peněz jako od otrokyně. Aby žena okrádala muže pro svého milence. Všecko jsem Molly řekla. Zastrašit ji není snadné, ale kořist byla lákavá. Lemarrain prohlásil přímo, že vezme-li si Hanoovera, zabije ho. A pak začala ta špína: klepy, vyhrůžky, hrubé urážky, výčitky a já, když jsem dostala místo v tomhle penziónu jako správkyně, musela jsem vzít Molly násilím k sobě. Když jste byl u bratra, můžete být jist, že sem Lemarrain dneska přijde. Krátce řečeno, vykutálený nápadník! Jeho přátelé ho napodobují ve způsobech i v oblékání. Má s bratry společné zájmy. Prašpatné zájmy! My ani přesně nevíme jaké… Ale jestli půjde Lemarrain do žaláře, zmenší se naše rodina i o zbývajícího bratra. Neplač, Molly! Je mi hanba a těžko říkat vám to všechno. Dej mi kapesník. To nic není, nevšímejte si toho, to hned přejde.“

„Ale to vše, co říkáte, je velmi smutné,“ řekl Durock. „Ovšem já se bez vás nevrátím, Molly, nevrátím se, poněvadž proto jsem vlastně přijel. Hanoover pomalu umírá, velmi pomalu, ale jistě. Obklopil svůj konec mlhou opilosti a nočním životem. Uvažte, že nejistými a už potácivými kroky došel až k dnešnímu dni, jak určil – ke dni oslav, a udělal pro vás všechno, jak jste o tom na břehu snili. Já to všechno vím a jsem tím vším rozrušen, protože mám toho člověka rád.“

„A co já – já ho nemám ráda?!“ řekla dívka zaníceně. „Řekněte Hanoover a položte mi ruku na srdce! Je tam láska! Jediná! Položte! Tak co, slyšíte? Tam to říká ano, vždycky ano! Ale já říkám ne!“

Při pomyšlení, že jí Durock klade ruku na prsa, rozbušilo se mně samotnému srdce. Celá historie, jejíž jednotlivé rysy jsem se postupně dovídal, jako by se utvářela před mýma očima z jitřního třpytu a nočního neklidu jako jednolitá nejasná scéna bez konce a začátku. Později jsem poznal ženy a přišel jsem na to, že sedmnáctiletá dívka se vyzná za jistých okolností v jednání lidí asi právě tak jako kůň v aritmetice. Ale tehdy jsem si myslil, že když se tak vzpírá a je tak roztrpčena, má patrně pravdu.

Durock řekl něco, čemu jsem nerozuměl, ale všechna Moliina slova bylo slyšet tak jasně, jako by je vyhazovala oknem a ona dopadala vedle mne.

„… tak se to všechno nešťastně zběhlo. Když odejel, ‚dva roky jsem „ho nemilovala, jen jsem na něho vlídně vzpomínala. Pak, když jsem dostala dopis a po něm mnoho dopisů, jsem ho začala mít znovu ráda. Jaké to byly krásné dopisy! A potom dárek, který jsem, víte, musila chránit tak, aby ho nikdo neviděl, tyhle perly..

Vstal jsem v naději, že nakouknu dovnitř a uvidím, co tam ukazuje, když tu jsem byl překvapen neočekávaným příchodem Estampa. Vlekl se od pobřežního srázu uřícený, utíraje si kapesníkem pot, a jak mě spatřil, už z dálky na mne kýval. Přistoupil jsem k němu skleslý na duchu a nijak nadšeně, poněvadž jsem ztratil – ó, kolik jsem ztratil vzrušujících slov a překvapení! Má neviditelná účast v Mollině příběhu byla přerušena.

„Jste holomci!“ řekl Estampe. „Vykašlali jste se na mne. Kde je Durock?“

„Jak jste nás našel?“ zeptal jsem se.

„Do toho ti nic není. Kde je Durock?“

„Tam!“ Spolkl jsem urážku, tak jsem byl odzbrojen jeho rozhněvanou tváří. „Jsou tam všichni tři: Durock, Molly a její sestra.“

„Doveď mě tam!“

„Poslechněte,“ namítl jsem s těžkým srdcem, „můžete mě vyzvat na souboj, jestli vás moje slova urazí, ale víte, teď se tam mluví zrovna o tom nejdůležitějším. Molly pláče a Durock ji těší.“

„Tak,“ řekl a díval se na mne, lehounce se už usmívaje. „Už jsi to odposlouchal! Myslíš si, že nevidím, že stopy tvých holínek jdou přímo od okna? Ach Sandy, kapitáne Sandy, tys měl dostat přezdívku Všecko slyším, a ne Všecko vím!“ Uznal jsem, že má pravdu, a nezbylo mi než se silně začervenat.

„Nechápu, jak se mohlo stát,“ pokračoval Estampe, „že jsme se za jeden jediný den octli tak pevně ve tvých párech?! Nono, vždyť já jenom žertuji. Teď mě veď, kapitáne! A co ta Molly, je hezká?“

„Molly…,“ řekl jsem. „Uvidíte sám.“

„To bych řekl! Hanoover není hlupák.“ Šli jsme k vytouženým dveřím a Estampe zaklepal, dveře otevřela Arcolle.

Molly vyskočila a začala si rychle otírat oči. Durock stal.

„Jak to?“ řekl Durock. „Vy jste tady?“

„Je to od vás svinstvo, Durocku,“ začal Estampe; poklonil se dámám a jen mžikem pohlédl na Molly, ale hned se usmál s dolíčky ve tvářích a začal mluvit vážně a vlídně jako dobře vychovaný muž. Představil se, vyjádřil litování, že ruší v rozhovoru, a vysvětlil, jak nás našel.

„Titíž divoši,“ řekl, „kteří vás strašili na břehu, mi za dva zlaťáky ochotně prodali potřebné informace. Je přirozené, že jsem byl mrzutý, nudil jsem se, a tak jsem se dal s nimi do hovoru. Tady se patrně všichni znají a ledacos vědí, proto mi vaši adresu, Molly, jaksepatří vysvětlili. Prosím, abyste se nezneklidňovala,“ dodal Estampe, když viděl, že děvče zrudlo, „provedl jsem to jako rozený diplomat. Hnula se naše věc, Durocku?“

Durock byl velmi rozrušen. Molly se všecka chvěla vzrušením a její sestra se nutila do smíchu, snažíc se uměle klidným výrazem tváře vnést nádech klidu do prudké šarvátky slov, která se patrně dotkla toho nejdůležitějšího v Mollině životě.

Durock řekl:

„Právě říkám, Estampe, že jestli je to velká láska, pak všechny ostatní úvahy musí jít stranou. Jestliže existuje toto věčné ospravedlnění, pak ať si o našich skutcích soudí jiní, jak chtějí. Ani společenská nerovnost, ani majetek nesmějí stát v cestě a rušit. Musí se věřit tomu, koho máme rádi,“ řekl, „vyšší důkaz lásky neexistuje. Člověk často nepozoruje, jak svým jednáním budí nepříznivý dojem, aniž si v tu chvíli přeje udělat něco nerozumného. Pokud jde o vás, Molly, dostala jste se pod škodlivý a silný vliv lidí, kterým byste v ničem jiném nevěřila. Dokázali to obrátit tak, že se prostá věc vašeho sblížení s Hanooverem stala věcí složitou, kalnou a plnou nepříjemných důsledků. Copak Lemarrain neříkal, že ho zabije? Řekla jste to sama. Octla jste se v kruhu temných dojmů a přijala jste hrůzné představy za skutečnost. Hodně tu přispělo i to, že všechno zavinil zlatý řetěz. Viděla jste v tom začátek svého osudu a bojíte se konce, jenž se vám rýsuje ve vašem sklíčeném stavu jako cosi neznámého. Na vaši lásku se položila špinavá ruka a vy se obáváte, že tato špína všechno poskvrní. Jste velmi mladá, Molly, a člověku mladému jako vy stačí mnohdy klam, který si sám vytvoří, aby věc nějak rozhodl – ale pak je lehčí zemřít než se přiznat k chybě.“

Dívka ho začala poslouchat celá bledá, potom zčervenala a její ruměnec už nezmizel do konce hovoru.

„Nevím, proč mě má rád,“ řekla dívka. „Jen mluvte, mluvte dál! Dovedete mluvit tak pěkně! Potřebuji zpracovat a obměkčit, pak všechno přejde. Už se nebojím! Věřím vám! Ale jen mluvte, prosím vás.“

Tehdy Durock začal předávat sílu své duše této zastrašené, prudké, ješitné a utlačené dívce.

Poslouchal jsem a každé jeho slovo jsem si zapamatoval navždy, ale nezmíním se tu o všem, jinak si teď na sklonku let znovu jasné a dopodrobna připamatuji tu hodinu a určitě dostanu silnou migrénu.

„I kdybyste mu přinesla neštěstí, jak jste o tom přesvědčena, nebojte se ničeho, ani toho neštěstí, poněvadž to bude vaše společné hoře. A to hoře je – láska.“

„Má pravdu, Molly,“ řekl Estampe, „stokrát pravdu. Durock je zlaté srdce!“

„Molly, nech už konečně té umíněnosti,“ řekla Arcolle. „Čeká tě přece štěstí!“

Molly jako by se probudila. V očích jí zasvítily plamínky, vstala, otřela si čelo a rozplakala se, zakrývajíc si dlaněmi tvář, ale za chvíli mávla rukou a začala se smát.

„No, a už je mi líp,“ řekla a utřela si nos. „Co to je!? Jako by vysvitlo slunce! Co to bylo vlastně za pokušení?

Takové temno! Teď to nechápu. Pojďme rychle! Pochop mě, Arcolle! Nic jsem nechápala – a naráz jsem prohlédla.“

„Dobře, dobře, nerozčiluj se,“ odpověděla sestra. „Budeš se chystat na cestu?“

„Budu, okamžitě!“ Rozhlédla se, běžela k truhle a zadala z ní vyndávat kusy různých látek, krajky, punčochy i zavázané balíčky; neuplynula ani minuta a už kolem ní byla hromada věcí. „Ani jsem si nestačila nic ušít,“ řekla mu tne. „V čem jen pojedu?“

Estampe ji začal ujišťovat, že jí ty její šaty sluší a že o úplně stačí. Poněkud rozmrzelá prošla zachmuřeně kolem nás, něco hledala, ale když jí podali zrcadlo, rozveselila se a se vším se smířila. Arcolle zatím klidně skládala a ukládala vše, co bylo rozházeno. Molly se na ni zamyšleně podívala, zvedla věci sama a mlčky sestru objala.

X

„Já vím…,“ řekl hlas pod oknem; kroky několika lidí se vzdalovaly za roh. „Jen aby to nebyli oni,“ řekla najednou Arcolle, zbledla běžela ke dveřím. Molly stiskla rty a dívala se na ni i na nás. Estampův pohled na Durocka vyvolal jeho dopověď: „To nic, jsme tři.“ Sotva to řekl, zabušil někdo pěstí na dveře. Protože jsem byl nejblíž, otevřel jsem a spatřil mladého člověka nevelké postavy ve šviháckém letním obleku. Byl ramenatý, měl bledý, plochý až vyzábly obličej, avšak výraz nejapné převahy na tenkých rtech pod černým knírkem a v pichlavých černých očích byl neobyčejně nápadný. Za ním šel Warren a jako třetí jakýsi tlusťoch ve špinavé kazajce a s šálou kolem krku. Hlasitě dýchal, poulil oči, a jak vešel, strčil ruce do kapes u kalhot a postavil se jako sloup.

My všichni jsme seděli dál, kromě Arcolle, která přistoupila k Molly. Postavila se vedle ní a vrhla na Durocka zoufalý, prosebný pohled.

Nově příchozí byli zřejmě v povznesené náladě. Ani jediným pohledem, ani pohybem tváře nedali najevo, že kromě žen jsme tu ještě my, ani na nás nepohlédli, jako bychom tu vůbec nebyli. Není pochyby, že to bylo záměrné.

„Přejete si něco, Lemarraine?“ zeptala se Arcolle, nutíc se do úsměvu. „Dnes máme moc práce. Musíme spočítat rádlo, odevzdat je a pak jet námořníkům pro potraviny.“ Potom se otočila k bratrovi a řekla jen jediné slovo: „Johne!“

„Já si s vámi promluvím,“ řekl Warren. „Cože? To si nemáme ani kam sednout!?“

Lemarrain se napřímil a máchl slaměným kloboukem. Jeho oči byly s pronikavým úsměvem obráceny k dívce.

„Zdravím vás, Molly!“ řekl. „Krásná Molly, prokažte mi tu milost a povšimněte si, že jsem vás přišel navštívit ve vaší samotě. Pohleďte, to jsem já!“

Viděl jsem, že Durock sedí se skloněnou hlavou, jakoby neúčastně, ale koleno se mu chvělo a on je téměř nepozorovaně přidržoval dlaní.

Estampe zvedl obočí, poodstoupil a měřil si bledou Lemarrainovu tvář.

„Jdi pryč!“ řekla Molly. „Dost ses mě napronásledoval! Nejsem z těch, komu můžeš podat svou tlapu. Říkám ti přímo a rovnou – mám toho dost! Odejdi!“

Z jejích černých očí rozlétla se pokojem síla zoufalého odporu. Vycítil to každý. Vycítil to i Lemarrain, poněvadž široce otevřel oči, mrkl a s neobratným úsměvem se obrátil k Warrenovi.

„Co tomu říkáte?“ zeptal se. „Vaše sestra na mne byla drzá, Warrene. Nejsem zvyklý na takové chování, při berlích všech mrzáků tohohle domu! Pozval jste mě na návštěvu – a já přišel. Přišel jsem slušně a bez špatného úmyslu. Oč tedy jde, ptám se vás?“

„To je jasně,“ odpověděl tlusťoch a dutě hekl, svíraje v kapsách pěsti. „Vyhazují nás.“

„Kdo jste?“ rozzlobila se Arcolle. Podle útočného výrazu obličeje, mírného dokonce i v hněvu, jsem poznal, že i této ženě došla trpělivost. „Neznám vás a nezvala jsem vás. Toto je můj byt a paní jsem tu já. Račte odejít!“

Durock zvedl hlavu a podíval se Estampovi do očí. Smysl pohledu byl jasný. Rychle jsem sevřel v ruce revolver, ležící v mé kapse.

„Lidé dobří,“ řekl posměšně Estampe, „měli byste se raději vzdálit, neboť rozhovor v tomhle tónu neposkytuje rozhodně nikomu požitek.“

„Slyším štěbetání ptáčka!“ zvolal Lemarrain, letmo pohlédnuv na Estampa, a ihned se zas obrátil k Molly: „To vy, drahá Molly, chcete pěstovat čížky? A máte pro ně ptačí zob? Odpovězte, prosím!“

„Neměli bychom se na to zeptat mého ranního hosta?“ řekl Warren. Vystoupil do popředí a stoupl si proti Durockovi, který se před něj neochotně postavil. „Možná že se tenhle pán uráčí vysvětlit, proč je tady, u mé, k sakru, sestry!?“

„Nejsem tvoje sestra!“ řekla Molly, jako by hodila těžký kámen. „A ty nejsi můj bratr! Jsi druhý Lemarrain, darebák!“ A jak to řekla, celá bez sebe, s pláčem a s hrozným výrazem vzala se stolu knihu a mrštila jí po Warrenovi.

Stránky se rozletěly a kniha ho udeřila do spodního rtu, poněvadž si nestačil zakrýt loktem obličej. Všichni se zděsili. Celý jsem hořel nadšením nad tímto skvělým činem a byl jsem hotov pálit do každého.

„Z toho se bude zodpovídat tenhle pán,“ řekl Warren, když se náhle ticho stalo téměř nesnesitelným; ukázal prstem na Durocka a druhou rukou si třel bradu.

„Přeláme ti všechny kosti!“ vykřikl jsem. „A já ti provrtám ten tvůj rypák, jen co…“

„Jen co odejdu,“ ozval se najednou zezadu hluboký ponurý hlas, tak hlasitý a burácivý, až se všichni najednou ohlédli. Proti dveřím prudce a doširoka otevřeným stál člověk s šedivými licousy a s šedivou kupou vlasů, rozčepýřených jako seno na vidlích. Neměl ruku – jeden rukáv jeho námořnické blůzy volně plandal, druhý, vykasaný až k lokti, odhaloval hnědou pružinu svalů končících mocnou prackou s tlustými prsty. V tomto svalnatém, v životě už mnohokrát poslouživším stroji držel člověk prázdnou krabičku od cigaret. Jeho oči, schované hluboko mezi obočím, záhyby a vráskami, vyzařovaly onen nádherný stařecký pohled, jaký nasvědčuje výborně paměti i jemnému sluchu.

„Když je výstup,“ řekl vcházeje, „tak se mají zavřít dveře. Něco jsem zaslechl. Maminko Arcolle, buďte tak laskavá a dejte mi trochu tlučeného pepře na ragú. Ragú musí být s pepřem. Kdybych měl dvě ruce,“ pokračoval stejně věcně, „neohlížel bych se na tebe, Lemarraine a nacpal bych ti ten pepř do huby. Copak se takhle jedná s děvčetem?“

Sotva to stařec dořekl, tlusťoch udělal pohyb, v kterém jsem se nemohl mýlit: napjal ruku dlaní dolů a začal jí stáčet dozadu, aby dal Estampovi ránu. Rychleji než on jsem namířil revolver na toho bídáka a stiskl spoušť, avšak výstřel trhl rukou a střela šla mimo.

Tlusťocha to odhodilo, praštil se o polici a div že ji nepřevrhl. Všichni sebou trhli, rozutekli se a znehybněli; srdce mi tlouklo jako hrom. Durock stejně rychle namířil hlaveň na Lemarraina a Estampe na Warrena.

Nikdy nezapomenu na ten šílený úlek v tváři tlustého darebáka, když jsem vystřelil. Vtom jsem pochopil, že hra je dočasně na naší straně.

„Nedá se nic dělat,“ řekl bezmocně Lemarrain, pokrčiv rameny. „Nejsme ještě připraveni. Ale mějte se na pozoru! Vyhráli jste! Ale pamatujte si, že jste vztáhli ruku na Lemarraina. Jdem, Bosse! Jdem, Warrene! My se s nimi ještě setkáme, znamenitě se setkáme. Poroučím se, krásná Molly! Ach Molly, krásko Molly!“

Řekl to pomalu, chladně, točil v ruce kloboukem a díval se hned na ni a hned na nás na všechny, pěkně po řadě. Warren s Bossem na něho mlčky hleděli.

Mrkl na ně; vyklouzli z pokoje jeden po druhém, zastavujíce se na prahu a významně se ohlížeje, dřív než zmizeli, na Durocka a Estampa.

Poslední vyšel Warren. Zpomalil krok, ohlédl se a řekl:

„Dej si pozor, Arcolle! I ty, Molly!“

Zavřel dveře. Na chodbě si ještě něco šeptali, pak se ozvaly rychlé kroky a ztichly za domem.

„Tak,“ řekla Molly, prudce dýchajíc. „To je všechno a tím to končí. Teď musím pryč. Odcházím, Arcolle. Dobře, že máte náboje.“

„Správně, třikrát správně!“ řekl invalida. „Takovéhle počínání schvaluju. Když bylo vzbouření na Alcestě, spustil jsem takovou palbu, že všichni padli na břicho. A co teď? Už to vím, chtěl jsem trochu pepře do…“

„Ať vás nenapadne jít ven,“ řekla rychle Arcolle. „Číhají tam. Nevím, co teď.“

„Nezapomeňte, že mám loďku,“ řekl Estampe. „Je docela blízko. Není ji odtud vidět, a proto o ni nemám strach. Kdybychom s sebou neměli Molly…“

„Ona?“ zeptal se invalida Arcolly a namířil ukazováčkem děvčeti na prsa.

„Ano, ano, musí odejet.“

„Ona?“ opakoval námořník.

„Vy jste ale nechápavý – a ještě…“

„Tam?“ Invalida mávl rukou za okno.

„Ano, musím odejet,“ řekla Molly. „Tak vymyslete něco, rychle, ach můj bože!“

„Stejná historie byla na Granadě s plavčíkem; už jsem si vzpomněl. Jmenoval se Sandy. A ten…“

„Sandy jsem já,“ řekl jsem, nevěda ani proč.

„Tak ty jsi taky Sandy? No, drahoušku, ty jsi mi ale pěkný křiklounek! Posluž, posluž děvčeti. Jděte spolu. ‚Jdi, Molly. Je velký jako ty. Dáš mu sukni a – řekněme – nějaký šátek, abyste přikryli to místo, kde mu asi za deset let vyrostou vousy. Sukni mu dáš nápadnou, v jaké tě viděli a pamatují si tě. Rozumíš? Jdi, zmiz a převleč toho člověka, který sám řekl, že se jmenuje Sandy. Pro něj budou dveře, pro tebe okno. A hotovo!“

XI

„Doopravdy,“ řekl Durock po malé odmlce, „to bude to nejlepší.“

„Ach, ach!“ zvolala Molly se smíchem i lítostí. „Jak mu bude? Copak by to nešlo zařídit jinak?“

Ale v jejím hlase bylo slyšet naprostý souhlas, třeba se snažila předstírat váhání.

„Tak co tomu říkáš, Sandy?“ Durock mi položil ruku na rameno. „Rozhodni se! Není v tom pranic potupného, aby ses podrobil okolnostem – našim okolnostem. Teď závisí,všechno na tobě.“

Předpokládal jsem, že jdu na smrt, abych padl jako oběť za Hanoovera a Molly, ale zemřít v sukních mi připadalo hrozné. Nejhorší ze všeho bylo to, že jsem nemohl odmítnout; v tom případě mě čekal morální konec – ještě horší než smrt. Podrobil jsem se s mužností pošlapaného studu a smířil jsem se s tím před tváří osudu, dívajícího se na mne něžnýma černýma očima Molly. Ihned nastala krvavá oběť. Vlastně ani nechápaje, co se děje kolem, vešel jsem do vedlejšího pokoje. Slyšel jsem tlukot svého potupeného srdce a zastavil se nehybně a hloupě jako manekýn. Ruce se mi ani nezvedly, abych si něco zavázal nebo zapjal. Neobyčejná rychlost čtyř ženských rukou mě ukolébala a ohromila. Cítil jsem, že jsem směšný i velký, že jsem hrdina i zachránce, loutka i oběť. Malé ruce mi nastavily zrcadlo; na hlavě se mi octl šátek, a poněvadž jsem nevěděl, co s ním, Molly mě vzala za ruce, uchopila je zároveň se šátkem pod bradou a zatřásla jimi, abych pochopil, jak si mám zahalovat tvář. Uviděl jsem v zrcadle nějakou rozčilením zohyzděnou tvář, jakousi svoji podobu, ale nepoznal jsem se. Konečně řekl tichý hlas: „Děkuji ti, drahoušku!“ a pevný polibek na tvář s lehkým dechem dával mi na srozuměnou, že Molly tím Sandymu vynahrazuje to, že nemá vousy.

Potom šlo všechno jako po másle. Brzy mě strčily mezi muže, kterých jsem se dočasně zřekl. Nastalo hluboké ponižující mlčení. Neodvážil jsem se zvednout oči a zamířil jsem ke dveřím, lehce klopýtaje o sukni; byl bych odešel, ale Estampe na mne zavolal:

„Nespěchej, půjdu s tebou!“ Dohonil mě těsně u východu a řekl: „Jdi rychlým krokem tamhle tou pěšinkou, tak rychle, jak můžeš, jako bys měl největší spěch. Tvář měj zakrytou a neohlížej se. Až vyjdeš na cestu, zahni doprava k Signální periférii. Já půjdu za tebou.“

Vnadidlo bylo asi dobré, poněvadž sotva jsem prošel dvě tři mýtinky uprostřed světlého lesa, bezděčně se vžívaje do role a přitiskuje si lokte, jak to dělávají ženy, když spěchají, ozvaly se z jedné strany rychlé hlasy.

Estampový kroky jsem slyšel stále blízko za sebou, řekl: „A teď vem nohy na ramena!“ Běžel jsem dolů s vršku a neslyšel nic, co se děje vzadu; ale když jsem seběhl k novému svahu, rozlehly se výkřiky: „Molly! Stůj, nebo bude zle!“ To křičel Warren. Druhý výkřik, Estampův, rovněž přikazoval stát, třebaže mě nenazval jménem. Usoudil jsem, že je po všem, zastavil jsem se proto a otočil se tváří k akci.

V různých vzdálenostech od sebe postupovali cestou tři muži. Nejblíže ke mně byl Estampe. Couval půlkruhem k nepříteli. K němu běžel Warren, za Warrenem o kousek dál pospíchal Boss. „Stát!“ křikl Estampe a namířil na posledního. Warren však, sice pomaleji, šel dál.

Estampe vystřelil. Warren se zastavil, sehnul se a chytil se za nohu.

„Takhle je to tedy!“ řekl a zmateně se ohlížel na přibíhajícího Bosse.

„Chyť ji!“ křikl Boss. V tom okamžiku mě někdo pevně chytil za obě ruce vzadu nad lokty a násilím je přitlačil k zádům tak, že jsem škubnutím pranic nevyhrál a jen se otočil, abych se podíval na Lemarraina, který mě držel. Nadběhl mi lesem. Při tom pohybu se mi svezl šátek s hlavy. Lemarrain už řekl: „Mo…,“ ale když uviděl, že jsem to já, byl tak ohromen a rozzuřen, že mě okamžitě pustil a napřáhl pěsti.

„Molly, ale jiná!“ vykřikl jsem škodolibě, sehnul se a podle okamžitého nápadu ho vší silou praštil hlavou do břicha. Zasténal a svalil se přese mne. Přetrhl jsem v běhu pás sukně, vyskočil z ní, a když jsem kousek poodběhl, začal jsem jí mávat jako kořistí. „Nech toho kluka!“ vykřikl Warren. „Nebo nám uteče ona! Teď už vím, běžela nahoru k námořníkům. Něco tam připravili. Všeho nech! Jsem raněn!“

Lemarrain nebyl tak hloupý, aby si troufal na člověka s revolverem, třebaže ten člověk držel v jedné ruce právě vysvlečenou sukni; revolver jsem měl v druhé ruce a byl jsem hotov ho použít, abych odrazil přepadení. Ale útok se nezdařil a celá trojice uháněla zpátky, hrozíc pěstí. Warren kulhal vzadu. Ještě jsem se ani nevzpamatoval, ale už jsem viděl, že jsem z toho vyvázl náramně lacino. Estampe ke mně přišel s bledou a vážnou tváří.

„Teď si stoupnou k vodě,“ řekl, „a budou právě tak jako nám hrozit pěstmi ke člunu. Po vodě to teď nepůjde. Durock určitě stačil s děvčetem nasednout. To je něco! No, připíšem ještě jednu stránku k tvým hrdinským činům a… a teď odbočíme pro každý případ do lesa!“

Rozpálený, notně unavený stočil jsem sukni a šátek s úmyslem strčit je co nejdřív někam pod keř, protože ať jsem si počínal sebeskvěleji, připomínaly mi, že sice po dohodě, ne doopravdy a jen půl hodiny, ale přece jen jsem byl ženou. Pustili jsme se napříč lesem vpravo k moři, klopýtajíce mezi kameny zarostlými kapradím. Zůstal jsem trochu vzadu, našel dva kameny, opřené o sebe do stříšky, strčil jsem mezi ně své pro muže nepřirozené šaty a okamžitě jsem dostal tu nejlepší náladu,

Cestou jsme přišli na ozářený pahorek. Estampe si lehl, protáhl nohy a opřel si tvář dlaní.

„Sedni si,“ řekl, „musíme si odpočinout. To jsou mi věci!“

„A co bude dál?“ informoval jsem se. Sedl jsem si po turecku a zapálil si s Estampem cigaretu. „Jen abys nás nikdo nepřepadl!“

„Jaképak přepadení?!“

„No, víte… Je jich nejspíš velká banda. Když budou chtít Molly unést a seženou sto lidí…“

„Na to by byly potřeba kanóny,“ řekl Estampe, „a kromě toho ještě bezplatná místa pro policajty jako diváky.“

Je přirozené, že se naše myšlenky točily kolem čerstvých ranních událostí, a probrali jsme všechno, co se stalo, do všech podrobností, úvah, dohadů a zvlášť malebných okamžiků. Konečně jsme došli k našim dojmům o Molly; z nějakých důvodů se to však zamluvilo, ale já se chtěl přece jen dozvědět víc než to, čeho jsem byl svědkem. Zvlášť mi dělalo starosti pomyšlení na Diguée. Tato tajemná žena se mi jasně vynořovala v mysli, sotva jsem si vzpomněl na Molly. A tak jsem se na ni zeptal.

„Hm…,“ řekl. „Diguée… To je záhada!“ a ponořil se v mlčení, z kterého jsem ho nemohl dostat žádným sebevýznamnějším pokašláváním.

„Jestlipak víš,“ řekl konečně, když už jsem soudil že opravdu dříme, „jestlipak víš, že tuhle trávu žerou psi, když dostanou vzteklinu?“

Ukázal přitom na špičatý lísteček, ale já byl velmi překvapen jeho hlubokomyslným tónem a nic jsem na to neřekl. Pak mlčky, unaveni horkem, vyšli jsme k moři, došli k přístavišti a najali si převozníka. Nikdo z našich nepřátel nás ani tady nehlídal, a tak jsme šťastně přejeli záliv a vystoupili opodál paláce. Byl tu les a dál pokračoval ohromný, skvěle ošetřovaný park. Šli jsme parkem. Aleje byly prázdné. Estampe mě dovedl do budovy jednou postranní bránou a potom po naprosto spletitých a nevzhledných schodech do velkého pokoje s barevnými okny.

Byl zřejmě ve špatné náladě a já hned pochopil proč, když si sám pro sebe řekl: „Mám ďábelský hlad.“ Pak zazvonil, přikázal sluhovi, aby mě odvedl k Popovi, a já, sotva pohybuje nohama, doslova cestoval honosnou hloubkou liduprázdných stěn ke knihovně. Tady mě sluha nechal samotného. Zaklepal jsem a spatřil Popa, besedujícího s Durockem.

XII

Když jsem vešel, Durock právě končil svou řeč. Nepamatuji si, co řekl v mé přítomnosti. Potom vstal a v odpověď na několik Popových mlčenlivých kývnutí mu podal ruku. Stisk ruky byl provázen tvrdými úsměvy z obou stran.

„Bývá zvykem, že se hrdinovi postupuje místo i společnost,“ řekl mi Durock. „Teď, Sandy, zasvěť Popa do všech dramatických okamžiků. Můžete mu věřit,“ obrátil se k Popovi, „tenhle chla… člověk je pravý poklad v takových situacích. Sbohem! Čekají na mne.“

Tolik jsem se chtěl zeptat, kde je Molly a jak je to dávno, co se Durock vrátil, i když z toho pranic nevyplývalo, prostě jen proto, že jsem od přírody na všecko zvědavý: avšak k čemu bych se byl odhodlal pod širým nebem, k tomu jsem se nemohl odhodlat tady pro onen tísnivý pocit cizoty uprostřed vysokých stropů a překrásných věcí, majících vlastnost zatlačovat člověka tomu nezvyklého do jeho duševní škeble.

Přece jsem však doufal, že se od Popa hodně dozvím.

„Jste unavený a máte jistě hlad,“ řekl Pop. „V takovém případě mě pozvete k sobě a posvačíme spolu. Už jsou dvě hodiny.“

„Dobře, zvu vás,“ řekl jsem trochu zaražen a nevěda, čím ho mohu pohostit. A nevěděl jsem ani, jak do toho, ale nechtěl jsem být pozadu ani v tónu, ani v rozhodnosti. „Tak dobrá, pojďme, nadlábnem se tím, co nám dají.“

„Výborně, nadlábnem se“ opakoval s nenapodobitelnou intonací nezvyklého slova, „ale nezapomněl jste, kde máte svůj pokoj?“

Nezapomněl jsem to a vedl ho na chodbu druhými dveřmi doleva. Zde se k mému nadšení opakovalo totéž, co u Durocka: jakmile jsem zatáhl za šňůru visící u stěny vedle stolu, odklopila se ve stěně mezi okny kovová deska a v otvoru se objevil niklovaný podnos, na kterém bylo víno, nádobí a svačina. Skládala se z masitých chodů, ovoce a kávy. Vypil jsem na kuráž plnou sklenici vína, a zbaviv se tak ostychu, pustil jsem se do jídla téměř opilý.

Pop jedl málo a pomalu, ale vína se napil.

„Dnešní den,“ řekl, „je plný událostí, ačkoli to hlavní nás teprve čeká. Tak tedy říkáte, že se strhla rvačka?

To jsem neřekl a také jsem mu to připomněl.

„Tak tedy povídejte,“ vybídl mě s milým úsměvem. „Je kruté nechat mě takhle čekat.“

Co se zběhlo, nepřicházelo mi teď nijak ohromující, a tak jsem nasadil nejtěžší kalibry.

„Sotva jsme vystoupili na břeh, došlo k potyčce na nože,“ řekl jsem a rozvinul tento samostatný text množstvím úskoků, běhání a křiku.

Pak jsem pokračoval: „Když se objevil Warren a jeho přátelé, třikrát jsem vystřelil a zranil jednoho darebáka…“ Tahle cesta se ukázala lákavou; víno působilo a mně připadalo, že s Popem opisujeme kolem pokoje jakýsi kruh. A tak jsem z naší ranní epopeje raději vytrhl to nejvýznačnější.

„»Pojďte, Molly,« řekl jsem jí, »uděláme to takhle: já si obléknu vaše šaty, oklamu nepřátele – a vy mi za to dáte polibek.« A tu…“

„Sandy, prosím vás, nepijte už,“ přerušil mě vlídně Pop. „Povíte mi potom, co se tam odehrálo, tím spíše, že Durock mi to už jakžtakž vyprávěl.“

Vstal jsem, strčil ruce do kapes a začal se smát. Byl jsem blažeností bez sebe. Měl jsem pocit, že jsem Durock i Hanoover v jedné osobě. Vytáhl jsem revolver a pokusil se zalícit do kuličky u postele. Pop mě vzal za ruku, posadil a řekl: „Napijte se kávy, nebo ještě líp: zapalte si.“

Ucítil jsem v ústech cigaretu, před nosem uviděl šálek a začal jsem chtivě pít černou kávu. Po čtyřech šátcích mě přestal lákat spirálový zářez kolem pokoje a nějak hloupě se mi zakalil mozek.

„Doufám, že je vám líp.“

„Výborně,“ odpověděl jsem, „a čím dřív se do toho dáte, tím to bude lepší.“

„Ne, vypijte, prosím vás, ještě jeden šálek.“ Poslechl jsem ho a konečně jsem měl pocit, že pevně sedím na židli. „Poslyšte, Sandy – a poslouchejte pozorně: doufám, že je vám teď dobře?“

Byl jsem strašně pobouřen, ale rozumné vnímání se mi přece jen vrátilo.

„Je mi líp,“ řekl jsem svým obvyklým tónem. „Je mi už skoro dobře.“

„Když teprv skoro – pak je tedy ještě kontrola na místě,“ podotkl Pop. „Zhrozil jsem se, když jste si nalil celou vanu tohohle vína, ale nic jsem neřekl, poněvadž jsem vás ještě neviděl zápasit se sklenicí. Víte, kolik je tomu vínu let? Osmačtyřicet – a vy jste s ním naložil jako s vodou. Tak, Sandy, teď vám budu odhalovat tajemství.“

„Vyprávějte, jak nejupřímněji dovedete!“

„Nečekal jsem od vás jinou odpověď. Povězte mi.“ Pop se zvrátil na opěradlo židle a upřeně se na mne podíval. „Ano, řekněte mi tohle: umíte lézt po stromech?“

„To není nic zvláštního,“ odpověděl jsem zamyšleně, „umím po nich i lézt i skákat, jak chcete. Mohu dokonce slézt se stromu hlavou dolů. A vy?“

„Já ne,“ usmál se stydlivě Pop, „jsem bohužel fyzicky dost slabý. Mohu vám opravdu jen závidět.“

Podal jsem už mnoho důkazů své oddanosti a nehodilo by se tajit přede mnou celkový stav věci, když po mně požadovali i umění lézt po stromech. Domnívám se, že to byly právě tyto důvody, proč mi Pop vyprávěl mnoho okolností. A tak jsem se dozvěděl, že předevčírem ráno byly rozeslány telegramy a dopisy s pozvánkami na dnešní slavnost a že se sejde velká společnost.

„Můžete se ovšem domyslit příčiny,“ řekl Pop, „vezmete-li na vědomí, že Hanoover vždycky dodrží slovo. Všecko bylo zařízeno kvůli Molly; myslí si, že nepřijde, ale domnívá se, že nemá práva přiznat to, dokud neodbije půlnoc. Jistě se tedy domýšlíte, že se chystá nějaké překvapení, viďte?“

„Ovšem,“ odpověděl jsem, „já… domýšlím si to. Řekněte mi, prosím vás, kde je teď to děvče?“

Zatvářil se, jako by otázku přeslechl, a já se v duchu zapřísáhl, že se už na to nezeptám, když dal tak jasně najevo svoji mlčenlivost. Nato Pop přešel k podezření, pokud jde o Thompsona a Galoueille.

„Pozoruji je čtrnáct dní,“ řekl Pop, „a musím vám říci, že díky svému analytickému způsobu myšlení jsem si určil styl těchto lidí. Ale dopouštěl jsem se chyby. Proto, i když jsem narychlo pozval telegramem Durocka s Estampem, přece jen jsem si nebyl docela jist přesností svých podezření. Teď je věc jasná. Všecko se dělo a děje tajně. Dnes, když jste se vydali na výpravu, šel jsem kolem akvária, které jste doposud neviděl, a zastihl jsem tam všechny tři naše hosty. Dveře do skleněné chodby byly otevřeny, a že v této části budovy skoro nikdy nikdo nebývá, objevil jsem se tam nepozorován. Thompson seděl na kanapíčku, pohupuje nohou, a Diguée s Galoueillem stáli u jedné vitríny. Drželi se za ruce spletenými prsty. Poodstoupil jsem. Tu se Galoueille sehnul a políbil Diguée na šíji.“

„Aha,“ vykřikl jsem, „teď všemu rozumím! Tak to tedy není její bratr?“

„Vidíte,“ pokračoval Pop a ruka ležící na stole se mu začala nervózně chvět. Moje ruka rovněž ležela na stole a také se zachvěla. Pop se sehnul, široce rozevřel oči a pravil: „Chápete? Přísahám, že Galoueille je její milenec a že ani nevíme, co Hanoover riskoval, když se octl v takové společnosti. Viděl jste zlatý řetěz a slyšel jste přece, co se přitom mluvilo! Co dělat?“

„Velmi jednoduché,“ řekl jsem, „okamžitě to ohlásit Hanooverovi a ať je všechny v tu ránu vyhodí!“

„Zpočátku jsem si to také tak myslil, ale po úvaze s Durockem jsem nakonec přišel k takovémuhle závěru: Hanoover mi prostě neuvěří, nemluvě už o choulostivosti celého toho vysvětlení.“

„Jak by vám neuvěřil, když jste to viděli“

„Teď už ani nevím, jestli jsem to opravdu viděl,“ řekl Pop, „ totiž viděl-li jsem to tak, jak to bylo. Vždyť je to hrozně vážná věc. Stačilo by přece, aby Hanoover zapochyboval, že jsem to viděl. Co potom? Nebo si dovedu představit, že se já sám dívám na Diguée očima a rozrušenou duší Hanoovera – myslíte si, že bych okamžitě a z ničeho nic uvěřil téhle historii s polibkem?“

„To je pravda,“ řekl jsem, uváživ všechny důvody. „No dobrá, poslouchám vás.“ Pop pokračoval.

„A tak je tedy potřeba se přesvědčit. Jestli se podezření potvrdí – a já se domnívám, že ti lidé patří k vyššímu stupni podsvětí – pak se náš plán, a takový plán existuje, rozvine přesně o půlnoci. Jestliže se už dál neukáže nic podezřelého, bude plán jiný.“

„V takovém případě vám pomohu,“ řekl jsem, „jsem váš. Ale zdá se, že jste říkal něco o stromu.“

„Ano, o stromu, už jsme u toho. Jenomže to budeme muset provést, až se setmí.“

Pop mi řekl, že z jedné strany průčelí domu roste hodně vysoký dub, jehož koruna přesahuje druhé patro. Ve druhém patře proti dubu jsou okna pokojů, kde bydlí Galoueille, a zleva a zprava v témž patře Thompson a Diguée. A tak jsme se s Popem domluvili, že na ten strom vylezu po osmé hodině, až se všichni rozejdou připravovat k oslavě, a použiji svého talentu, který jsem tak skvěle osvědčil pod Molliným oknem.

Potom mi Pop vyprávěl, jak se Diguée objevila v domě. Hanooverovi ohlásili, že přijela odkudsi z daleka nějaká dáma a přeje si ho okamžitě vidět. Šel do přijímacího pokoje a čekal, že uslyší skřípavý hlas asi tak čtyřicetileté mecenášky s tvrdými pohyby a lorňonem lesklým jako lanceta, a místo toho zatím potkal pokušitelku Diguée. Jejím ostychem prosvítalo přání obhájit svůj rozmar celým žárem dvaadvaceti let, silnějším než vypočítavá koketérie, směs zbabělosti a smělosti, vyzývavosti i pohotovosti se– rozplakat. Vysvětlila mu, že pověst o skvělém domě pronikla do Benaresu a nedala jí spát. A že neusne, dokud všechno neuvidí. Život pro ni ztratil smysl tím dnem, kdy se dozvěděla, že existuje dům s mizejícími stěnami a ostatními tajemnými hlavolamy. Je bohatá a objela celou zeměkouli, ale takové cukroví ještě neochutnala.

Diguée doprovázel její bratr Galoueille, jehož tvář během této tirády vyjadřovala prosbu neodsuzovat mladý život, který si žádá, aby se každý podrobil jeho vrtochům. Zatvrzelý cynik by se pousmál, prohlížeje si tu okouzlující tvář se snivýma očima, zářícíma všem a všude. Byla teď samozřejmě středověkou princeznou, klesající vyčerpáním u brány kouzelného zámku. Měsíc předtím Hanoover obdržel rozhodující dopis od Molly, ve kterém mu sdělovala, že odjíždí navždy, a neudala adresu; ale Hanoovera už zatím hoře unavilo – hoře stejně jako štěstí přichází jako mořská vlna. Proto všechno, co vonělo svěží rosou, mohlo snadno najít cestu k levé straně jeho hrudi. Hanoover a Galoueille se rozesmáli: „Přesně za jedenadvacet dní,“ řekl Hanoover, „bude vaše přání splněno; tato lhůta není sice určena mnou, ale já jí dostojím. V tom mi snad vyhovíte, tím spíše, že tu je na co se dívat.“ Zůstali u něho hosty, a tak to začalo. Vbrzku přijel i Thompson, Galoueillův přítel, a dostal také pokoj. Nic nebudilo zvláštní podezření, dokud z jednotlivých slov a pohledů –z nezachytitelné, avšak podezřelé psychické emanace všech tří osob – nenabyl Pop nakonec jistoty, že je nutno neprodleně zavolat Durocka s Estampem.

Tak ze samého základu scény přijetí Diguée Hanooverem vysvítal Hanooverův charakter – jeho vkus, představy o setkáních a příhodách; při rozhovoru s Diguée poslouchal sama sebe, vyjádřeného překrásnou hrou.

Zavanulo tak hustým kouřem jako při bitvě Nelsona se španělským loďstvem, a já jsem řekl strašidelným hlasem:

„Jako veverka nebo had! Dovolte, Pope, abych vám stiskl ruku, a vězte, že se Sandy, třebaže je mladší než vy. znamenitě vypořádá i s nejdůležitějším úkolem!“

Zdálo se, že vzrušením tohoto dne nebude konce. Sotva jsem zpečetil svá slova úderem pěsti do stolu, zaklepal někdo na dveře, vešel sluha a oznámil, že mám přijít k Hanooverovi.

„Já?“ zeptal jsem se s úlekem.

„Sandy. Jste přece Sandy?“

„Ano,“ řekl Pop, „a já jdu s ním.“

XIII

Prošli jsme oslňujícími paprsky sálů, kterými jsem včera následoval Popa do knihovny, a zastihli jsme Hanoovera v obrazárně. Byl tu s ním Durock; chodil sem a tam od stolu k oknu. Hanoover seděl, bradu položenu na složených rukou na stole, a zamyšleně pozoroval, jak Durock přechází pokojem. Dvě bílé sochy na konci obrazárny a ostré světlo z vysokých oken z velkých tabulí sahajících až k parketám dodávaly ohromné místnosti jasného a veselého rázu. Když jsme vešli, Hanoover zvedl hlavu a kývl mi na pozdrav. Pohlédnuv na Durocka, který mi odpověděl upřeným, zřejmě varovným pohledem, přistoupil jsem k Hanooverovi. Nabídl mi místo. Posadil jsem se; Pop zůstal stát a nervózně si hladil bradu.

„Buď zdráv, Sandy,“ řekl Hanoover. „Jak se ti tu líbí? Postarali se jaksepatří o tvé pohodlí?“

„Ó ano!“ řekl jsem. „Pořád se ještě nemohu vzpamatovat.“

„Opravdu?!“ pronesl zamyšleně a odmlčel se. Pak na mne roztržitě pohlédl a dodal s úsměvem: „Pozval jsem si tě kvůli tomuhle: já a můj přítel Durock, který o tobě mluví jen v samých superlativech, jsme se rozhodli zařídit tvůj osud. Vyber si – ne hned,

až po zralé úvaze –, čím chceš být. Můžeš si zvolit jakékoliv povolání. Jenom nechtěj být znamenitým šachistou, který dostane v noci telegram, hned ráno se rozjede na turnaj do Lissu a vyhraje pět ze šesti partií nad samým Capablancou. Jinak si zvykneš opouštět své přátelé v těžkých chvílích jejich života jen proto, abys zaútočil věží přímo na krále.“

„Jednu z těch partií,“ poznamenal Durock, „jsem nazval partií Hanooverovou, a představte si, že jsem ji vyhrál všeho všudy čtyřmi tahy.“

„Ať je tomu jakkoli, Sandy vás z hloubi duše odsoudil,“ řekl Hanoover, „že je to tak, Sandy?“

„Promiňte,“ odpověděl jsem v rozpacích, „já se v tom vůbec nevyznám.“

„Tak tedy mluv o svých přáních!“

„Jsem námořník,“ řekl jsem, „to znamená, že jsem se ‚dal na tuto cestu. Jestli ze mne uděláte kapitána, myslím, že bych si víc nepřál, poněvadž všeho ostatního dosáhnu sám.“

„Výborně. Pošleme tě do námořní akademie.“ Seděl jsem a blažeností se jen usmíval. „Už mohu odejít?“ zeptal jsem se.

„Kdepak. Jestliže jsi Durockův přítel, to znamená i můj, zasvětím tě do našeho plánu. Půjdeme si teď všichni tři ledacos v téhle chajdě prohlédnout. Pro tebe, s tvým živým důvtipem, to může být užitečné. Zatím, chceš-li, tady seď nebo si prohlížej obrazy. Pope, kdo dnes přijel?“

Vstal jsem a poodstoupil. Byl jsem rozpolcen na tři části: jedna část se dívala na obraz, představující hlouček krasavic v tunikách u sloupoví mezi růžemi na pozadí mořské dálavy, druhá část mě viděla na tomto obraze v úplném kapitánském stejnokroji, jak křičím na krasavice: „Držte se vlevo! Napnout hlavní plachtu!“ a třetí z přirozeného uzpůsobení ucha poslouchala rozhovor. Nemohu slovy vyjádřit, jak působí řeč člověka, který pouhým otočením jazyka přikazuje osudu změnit Sandyho z ničeho nic v kapitána. Od nohou až po konečky vlasů mě polévala nervózní horkost. Sotva jsem začal přemýšlet o změně života, hned mé myšlenky zatlačovaly obraz, galérii, Hanoovera, Molly a vše, co jsem tu zažil, a měl jsem pocit, že užuž vzlétnu. V tu chvíli Hanoover tiše říkal Durockovi: „Nebude vám to divné. Molly byla jediné děvče, které jsem měl rád. Ne pro něco – třebaže bylo proč, ale pro jakýsi zvláštní magnetismus, o kterém stále nic nevíme. Teď už mě všechno přebolelo a už to není ani bolest, ale jakási palčivá tupost.

„Ženy jsou bystré,“ řekl Durock, „a Diguée je jistě prozíravá a chytrá.“

„Diguée…“ Hanoover na okamžik přimhouřil oči, „to je jedno. Diguée je lepší než ostatní – a možná že je, docela hodná, ale já se teď špatně vyznám v lidech. Jsem duševně unaven. Líbí se mi.“

„Tak mladá a už vdova,“ řekl Durock. „Kdo byl vlastně její muž?“

„Její muž byl konzulem v kolonii, nepamatuji se už kde.“

„Bratr silně připomíná sestru,“ podotkl Durock, „myslím Galoueille.“

„Naopak, vůbec jí není podobný.“ Durock se odmlčel.

„Já vím, on se vám nelíbí,“ řekl Hanoover, „ale když je v dobré náladě, je velmi roztomilý. Jeho veselá humoristická zlost připomíná psa-lva!“

„No ne! Jakživ jsem takové lvy neviděl.“

„Pudla,“ řekl Hanoover rozveselen. „Ostříhaného pudla! Konečně jsme pohromadě!“ zvolal a zamířil ke dveřím, odkud přicházela Diguée, Thompson a Galoueille. Já, svědek scény u zlatého řetězu, měl jsem nyní možnost vidět Diguée v nepřístupné úloze mladé dámy, jejíž vztah k hostiteli byl určován jen postavením milé návštěvnice. Usmívala se, ukláněla se a něco drmolila.

Thompson se díval přes brýle a na širokolící svalnaté tváři se mu objevil velmi příjemný výraz; Galoueille šel, škubaje ramenem i tváří.

„Čekala jsem, že tu najdu velkou společnost,“ řekla Diguée. „Panská je počítala a tvrdí, že ráno přijelo dvacet osob!“

„Dvacet sedm,“ připomenul Pop, kterého jsem teď nepoznal. Choval se dobře, uctivě a ovládal se, ale já jsem byl celý nesvůj a stál jsem se zasmušile vykulenýma očima.

„Děkuji vám,“ chladně se ozvala Diguée, „řeknu Michelettě, že se zmýlila.“

Teď jsem si všiml, že právě tak nemá ráda Durocka. Poznal jsem to podle jejího ucha. Nesmějte se! Okraj jejího ouška, malého jako lísteček, byl namířen k Durockovi nepřátelsky ostře.

„Kdo vás tedy navštívil?“ vyptávala se Diguée Hanoovera dál. „Jsem velmi zvědavá.“

„Bude to míchaná společnost,“ odpověděl Hanoover. „Všichni pozvaní – jsou živí lidé.“

„Plně obsazená márnice by byla poněkud ponurá pro oslavu,“ podotkl Galoueille.

Hanoover se usmál.

„Vyjádřil jsem se neobratně. Ale přece jen lepší slovo než živý si pro člověka, který dovede plně žít, nemohu vymyslit.“

„Pak tedy jsme živí všichni,“ prohlásila Diguée, „bereme-li v úvahu vaše vysvětlení.“

„Ovšem, samo sebou,“ řekl Thompson.

„Přijmu je večer,“ oznámil Hanoover, „zatím dávám přednost procházce tímhle domem s vámi, s Durockem a Sandym.“

„Máte rád námořníky,“ řekl Galoueille, pokukuje po mně, „večer patrně uvidíme celou posádku kapitánů.“

„Náš Sandy se vyrovná celému válečnému námořnictvu,“ řekl Durock.

„Vidím, že je. pod zvláštní ochranou, a nemám odvahy se k němu ani přiblížit,“ řekla Diguée, dotýkajíc se vějířem brady. „Ale mně se líbí vaše rozmary, drahý Hanoovere, díky jim si člověk vzpomene na vaše mládí. Doufejme, že dnes uvidíme dospělé Sandy, nasupené alespoň s úsměvem.“

„Nepatřím k vznešené společnosti,“ řekl Hanoover dobromyslně, „jsem jeden z těch mála lidí, kterým idiotsky přálo štěstí a kteří spěchají co nejrychleji proměnit peníze v život, protože nejsou zvyklí hromadit, Uznávám osobní etiketu a odmítám kastovní.“

„To jsem to dostala,“ řekla Diguée, „teď je řada na vás, Thompsone.“

„Já se tomu vyhnu a postoupím své místo Galoueilli, jestli chce.“

„My novináři jsme nezranitelní,“ řekl Galoueille, „jako králové, a nikdy nebrousíme nože nahlas.“

„Tak pojďme,“ řekl Hanoover, „půjdem si poslechnout, co o tom řekne Xaverius.“

„Vy tu máte dokonce i Římana?“ zeptal se Galoueille. „A je také živý!“

„Jestli se nepokazil; posledně začal mluvit nesmysly.“

„Nic nechápu,“ Diguée pokrčila ramenem, „ale musí to být něco úchvatného!“

Vyšli jsme všichni z obrazárny a prošli několik komnat, kde bylo pěkně jako v zahradě z drahých věcí, kdyby taková zahrada existovala. Šel jsem s Popem vzadu. Když jsme zahýbali za roh, vzal mě za ruku:

„Pamatujete se na naši úmluvu? Strom můžeme vynechat. Teď už je to promyšleno a všechno bude jinak. Právě jsem se to dozvěděl. Máme v té věci nové dispozice.“

Byl jsem spokojen s jeho sdělením, poněvadž mě začalo poslouchání unavovat, a přikývl jsem tak důkladně, že jsem se uhodil bradou o prsa. Tu se Hanoover zastavil u dveří a řekl: „Pop!“ Mladík spěchal odemknout místnost. A teď jsem uviděl věc tak podivnou jako sen. Udělala na mne – a zdá se i na ostatní – nezapomenutelný dojem: octli jsme se před automatickým člověkem, před hračkou v ceně tří set tisíc, která uměla mluvit.

XIV

Tato nepříliš velká místnost byla zařízena jako přijímací pokoj; velký měkký koberec zakrýval celou podlahu. V křesle, zády k oknu, nohu přes nohu a opřen loktem o drahocenný stolek, seděl se zakloněnou hlavou mladý muž, jakoby vystřižený z módního žurnálu. Díval se před sebe velkýma modrýma očima a na růžové tváři odstíněné černým knírkem mu pohrával samolibý úsměv. Krátce řečeno – hotová figurína z výlohy. Postavili jsme se všichni proti němu.

Galoueille řekl:

„Doufám, že váš Xáverius nemluví; jinak vás, Hanoovere, nařknu z čarování a udělám z toho senzační proces.“

„To by tak scházelo,“ ozval se ostrý hlas, vyslovující slova tak přesně, že jsem se až zachvěl, „stačí, že obviňujete sám sebe nemístným vtipem!“

„Ach!“ zvolala Diguée a stáhla hlavu mezi ramena. Všichni byli omráčeni. A Galoueille – ten dostal přímo strach. Poznal jsem to z jeho tváře, která vyjadřovala bezmocnost, a podle toho, jak couvl. Dokonce i Durock se nervózně usmál a zavrtěl hlavou.

„Pojďme pryč!“ šeptla Diguée. „To je hrozná věcí“

„Doufám, že nám Xaverius neublíží?“ zašeptal Galoueille.

„Zůstaňte, jsem mírný“ řekla figurína tónem, jakým se mluví s hluchými, a přeložila nohu přes nohu.

„Xaverie,“ oslovil Hanoover figurínu, „dovol, abych jim vyprávěl tvůj příběh!“

„Je mi to jedno,“ odpověděla loutka. „Jsem mechanismus.“

Působilo to tísnivě a zároveň pohádkově. Hanoovera zřejmě toto překvapení těšilo. Po krátké pauze řekl:

„Před dvěma lety umíral hlady jakýsi Nicholas Ackoose. Dostal jsem od něho dopis, ve kterém mi nabízel ke koupi automat, na kterém pracoval patnáct let. Popis tohoto stroje byl tak podrobný a zajímavý, že, jak už je v mé povaze, zbývalo jen navštívit důmyslného vynálezce. Žil osaměle. V chatrči, při denním světle, dopadajícím přímo na tu voskovanou tvář a na bledé rysy nevyléčitelně nemocného Ackoose, jsem uzavřel obchod. Zaplatil jsem tři sta tisíc a měl potěšení vyslechnout hrozný dialog člověka se svým zpodobením. »Zachránils mě!« řekl Ackoose, potřásaje šekem před automatem, a dostalo se u odpovědi: »Zabil jsem tě.« Skutečně, Ackoose, jehož organismus byl zničen neustálými vidinami podrobností geniálního mechanismu, skonal velmi brzy po tom, co bohatl, a já, když jsem to řekl automatu, uslyšel poznámku: »Prodal svůj život tak lacino, jako stojí můj!«„

„Hrůza!“ řekl Durock. „Hrůza!“ opakoval silně rozrušen.

„Souhlasím.“ Hanoover se podíval na loutku a zeptal e:

„Xaverie, cítíš něco?“

Všichni při této otázce zbledli – snad v očekávání ohromujícího „Ano!“, po čemž mohl následovat zmatek, automat přikývl a řekl rychle:

„Já, Xaverius, necítím nic, poněvadž mluvíš jen sám se sebou.“

„To je odpověď důstojná živého člověka!“ poznamenal Galoueille. „Co vlastně je v tom idiotu? Jak je zařízen?“

„Nevím,“ řekl Hannover, „vysvětloval mi to, poněvadž jsem koupil i patent, ale moc málo jsem z toho pochopil. Je to princip stenografie a rádia, logický systém vypracovaný pomocí citlivých čísel – to je, zdá se, vše, co mi utkvělo v paměti. Aby se donutil k řeči, musí se nezbytně oslovit jménem Xaverius, jinak mlčí.“

„Je samolibý,“ řekl Thompson.

„A ješitný,“ přidal Galoueille..

„A zamilován sám do sebe,“ doplnila Diguée. „Řeknete mu něco, Hanoovere, já se bojím!“

„Dobře. – Xaverie! Co nás čeká dnes i vůbec?“

„Tomu se říká zásadní otázka!“ rozchechtal se Galoueille.

Automat přikývl, otevřel ústa, pohnul rty a já uslyšel odpověď, ostrou jako skřípací okenice:

„Copak jsem prorok? Všichni zemřete; a ty, který se ptáš, zemřeš první.“

Odpověď vyvolala všeobecný úlek, jako by všechny někdo polil.

„Dost, dost!“ vykřikla Diguée. „Ten váš Xaverius u hlupák a já se na vás zlobím, Hanoovere! Je to neodpustitelný vynález!“

Odcházel jsem poslední, odnášeje si na zátylku zřetelnou odpověď loutky: „Zlob se sám na sebe!“

„Je to pravda,“ řekl Hanoover, který vůčihledě znervózněl, „někdy jeho řeči ohromí, že neodpoví přesně na otázku, třeba je to jen zřídka. Jednou jsem například řekl: »Dnes je teplý den,« a vyskočila slova: »Pojď, napijeme se!«„

Všichni byli vzrušeni.

„Tak co. Sandy? Jsi překvapen?“ zeptal se Pop.

Byl jsem překvapen nejméně ze všech, poněvadž jsem vždycky čekal ty nejneuvěřitelnější věci, a teď jsem se přesvědčil, že můj názor na život byl skvěle potvrzen. Proto jsem řekl:

„V takovýchhle záhadných palácích se může člověk setkat ještě s jinačími věcmi!“

Všichni se rozesmáli. Jen Diguée se na mne dívala a vraštila obočí, jako by se ptala: Nechtěl bys mi říci, co tu vlastně hledáš?

Nikdo však nepovažoval za nutné a zajímavé obírat se mnou tak jako včera a já si skromně stoupl dozadu. Bylo teď několik možností: jít si prohlédnout skleník, kde byli vzácní tropičtí motýli, prohlédnout si právě přivezené obrazy starých mistrů nebo sochu vykopanou v Tibetu. Avšak po Xaveriovi neměl nikdo opravdovou chuť k takové zábavě a začali o něm mluvit s takovým nadšením, že spory a obdiv nebraly konce.

„Máte ještě hodně takových nestvůr?“ zeptala se Hanoovera Diguée.

„Něco se tu najde. Měl jsem vždycky rád hračky, snad proto, že jsem si tak málo hrával v dětství.“

„Potřeboval byste dát pod kuratelu a obstavit váš kapitál, než budete plnoletý,“ prohlásil Thompson.

„Opravdu,“ pokračovala Diguée, „taková spousta peněz na… hm… rozmary. A jaké rozmary!“

„Máte pravdu,“ odpověděl velmi vážně Hanoover. „V budoucnu to možná bude jiné. Nevím.“

„Tak se na to zeptáme Xaveria!“ vykřikl Galoueille.

„Já jen žertovala. Rentabilní hýřivost má své kouzlo.“ Nakonec si šli přece jen prohlédnout tibetskou sochu. Byl jsem únavou dočista zpitomělý a špatně jsem chápal, co se děje. Spal jsem téměř vstoje s otevřenýma očima. Když společnost vykročila, šel jsem úplně lhostejný za nimi, a sotva zmizeli za druhými dveřmi, byl jsem s to padnout na podlahu a usnout. Vrhl jsem se proto k pohovce u stěny širokého průchodu a klesl na ni úplně vyčerpán. Ke všemu jsem cítil odpor, tak jsem byl unaven… Aparát mého chápání mi vypověděl službu. Bylo toho příliš mnoho! Dal jsem si hlavu do dlaní, strnul jsem, začal dřímat a usnul. Jak se později ukázalo, Pop se vrátil zneklidněn mou nepřítomností, pokoušel se mě vzbudit, ale marně. Pak se dopustil opravdové zrady – zavolal všechny zpátky, aby se šli podívat, jak Sandy Prewel, zmožen přepychem, spí na pohovce záhadného paláce. A tak jsem se tedy stal na chvíli pro ostatní další podívanou, ale samozřejmě jsem o tom nevěděl.

„Ať spí,“ řekl Hanoover, „to je dobře. Vážím si spánku. Nebuďte ho.“

XV

Předběhl jsem jen proto, abych ukázal, jak tvrdý byl můj spánek. Prostě jsem chvíli neexistoval.

Otevřel jsem oči, otočil se a dal si sladce ruku pod tvář s úmyslem ještě si pospat. Mezitím se probouzelo také vědomí a v okamžiku, kdy tělo úpěnlivé prosilo o blaženost klidu, spatřil jsem v polospánku Molly roztloukající ořechy. Vzápětí se na mne všechno nahrnulo: studenými praménky mi z údů vyběhl spánek a ve strnulé nečekanosti, poněvadž po hlubokém spánku se vzpomínky dostavily ohromujícím tempem, jsem vyskočil, posadil se a zneklidněn si protřel oči.

Byl večer, a snad dokonce už noc. Přede mnou bylo ohromné měsíční okno. Elektřina nesvítila. Klidné příšeří se prostíralo od dveří k dveřím mezi stíny vysokých a chladných komnat, kde přepych byl pohroužen v spánek. Měsíční světlo pronikalo hloubkou, jako by se rozhlíželo. V této směsi soumraku s nepřívětivým osvětlením vypadalo všechno jinak než ve dne. Zaměnilo prostě hmotnou jasnost za přízračně zářivý neklid. Pruh světla – jediný v celé té temné dálce – se na své cestě zaleskl na bronzové klice dveří, na koleně sochy, na stříbře lustru a rozplýval se v šeru; třpytil se neznámý bod zrcadla nebo nějakého kovového předmětu… kdoví? Kolem mne se prostíralo cosi neznámého. Vstal jsem zahanben, že na mne zapomněli jako na zatoulané dobytče, nechápaje, že to byla pouze taktnost, která tady nechala Sandy Prewela klidně spát, místo aby vláčeli jeho polospící tělo stovkami dveří.

Když jsme vyspalí, není třeba se dívat na hodinky; je v nás vědomí, že i když ne přesně, tak aspoň s jistotou můžeme říci, že jsme spali dlouho. Mé služby zřejmě nutně nepotřebovali ani Durock, ani Pop, jinak by pro mne poslali. Našli by mne a včlenili zas do běhu událostí, tolik vzrušujících nebezpečím a láskou. Proto, jako by mi něco vzali, vydal jsem se hledat cestu dolů s pocitem nenapravitelné ztráty. Zaspal jsem pokyny paměti o směru, kudy jsem se dostal sem, zasmušile jsem bloudil nazdařbůh a tak jsem spěchal, že jsem neměl ani čas, ani chuť kochat se zařízením. Rozespalý jsem přišel k balkónu, pak se vypotácel z klamavě podobných prostorů této části budovy a došel ke schodům. Sešel jsem dolů a dovlekl se na širokou plošinku, kde byly kolem dokola zavřené dveře. Znovu jsem vstal a začal putovat podél venkovní stěny, snaže se stále vidět z jedné strany okna, ale ani zanic jsem nemohl najít obrazárnu, kterou jsem šel ve dne. Kdybych ji byl našel, dalo by se počítat když ne na okamžitý úspěch, tak aspoň na to, že začne pracovat paměť. Místo toho jsem však přišel znovu k zavřeným dveřím a musel jsem se buď vrátit, nebo riskovat bloudění vnitřními chodbami, kde byla naprostá tma.

Unaven jsem si sedl; stále mě to však nutkalo jít dál, ale vydržel jsem, dokud jsem nepřemohl lítost nad samotou, jež mě zbavovala mužného důvtipu. Dosud jsem si vůbec nevšímal elektrických vypínačů. Ne snad z bázně, že se ozáří celé množství místností nebo že se ozve poplašné zařízení – to mě napadalo včera –, ale proto, že jsem se nemohl najít. Vzal jsem sirky a posvítil si u dveří a do výklenků. Byl jsem v rozkošném koutku uprostřed nábytku takového druhu a křehkosti, že by se na něj mohlo posadit jen čisťounké děcko. Našel jsem vypínač a riskl ho otočit. To mi moc nepomohlo, třebaže jasné světlo samo o sobě příjemně osvěžilo zrak a ozářilo jen stěny, které připomínaly zrcadlová jezera s odrazy pohádkových perspektiv. Hledáním vypínačů bych tu mohl promarnit celou noc. A tak jsem upustil od toho úmyslu a začal znovu hledat cestu do přízemí domu. A sotva jsem vyšel, zaslechl jsem překrásnou tichou hudbu.

Zastavil jsem se jako přimražen a srdce se mi rozbušilo. Všecko se ve mně vzbouřilo a lítost div že nepropukla slzami. Jestliže předtím byla moje láska k Durockovi, k Hanooverově domu a k Molly ještě pevně přitlučena, teď všechny hřebíčky rázem vyletěly a mé city se rozehrály spolu se vzdáleným orchestrem, který jako bych slyšel odkudsi zvenku. Hlásil vítězství a volal. Poslouchal jsem s trýzní. Jedna hudební věta – jakýsi úryvkovitý motiv flétny – mě vábila a vábila; opravdu v sobě nesla vůni stesku a nadšení. Byl jsem vzrušen, a jako by to byla má hudba a jako by všechno lepší, co slibovala svými zvuky, čekalo jen na mne, vrhl jsem se stydlivě, aniž jsem věděl proč, a doufaje a chvěje se, hledat cestu dolů.

Ve svém spěšném hledání jsem chodil,po neznámých prostorách, místy ozářených stoupajícím měsícem, a tolikrát jsem se zastavil, abych si ve spěchu ujasnil směr, až jsem se úplně popletl. Chvílemi, když jsem se blížil k ohnisku toho, co se dělo dole, k svému dřívějšímu náhodnému objevu, byla hudba hlasitější a dráždila zesilující se zřetelností melodie. Tu jsem byl vzrušen ještě víc a chodil dokola všemi dveřmi a zatáčkami, kde jsem mohl volně projít. Nedočkavostí mě bolelo v zádech. Najednou jsem se zrychleným tepem srdce uslyšel prudký výbuch houslí a trubek – jak se mi zdálo přímo kdesi vedle sebe; prošel jsem kolem sloupoví a uviděl závěs rozťatý od shora dolů světelnou čárou. Bylo to schodiště.

Do očí mi vstoupily slzy. Celý se chvěje, odtáhl jsem ne-; trpělivou rukou těžkou látku, která se mi dotkla hlavy, a šel jsem dolů s nohama podlamujícíma se vnitřním pobouřením. Ta hudební věta, která mě vábila v prostranstvích zalitých měsíčním svitem, zněla mi teď přímo do uší, a bylo to jako v den slávy po námořní bitvě u ostrovů Kata-Gur, když jsem po mnoha letech vycházel na rozpálené nábřeží Achuans-Capu uprostřed zlatých trubek a modrých květů.

XVI

Stačilo sejít po tomto bělostně zářícím schodišti mezi uměleckými přeludy a pod krápníky křišťálových lustrů, ozařujících rostliny jakoby právě přenesené z tropického lesa, aby tu kvetly uprostřed lesklého mramoru – a nabyl jsem rovnováhy, vyrovnán se vším, co se přihodilo. Už jsem nebyl hlavní osobou, které se zdálo, že na její přítomnosti nejvíc záleží. Bloudění nahoře mi pomohlo k tomu, že třebas znervóznělý a uspěchaný, přece jen jsem nebyl tak rozrušen, jak se mohlo stát v normálním případě. Šel jsem k cíli sám a nebyl jsem tam veden.

Avšak to, co jsem spatřil, se mi rázem opřelo o prsa, opřelo se celým svým leskem a tlačilo mě pryč. Začal jsem ztrácet odvahu, a ztrativ ji úplně, zastavil jsem se jako sloup uprostřed ohromného sálu, kde se procházela spousta lidí, mužů ve fracích a žen v nejkrásnějších plesových šatech. Hudba hrála dál, pozvedajíc moji náladu z plachosti do jejích dřívějších výšin.

Bylo tu asi sto padesát, možná i dvě stě lidí. Jedni se bavili roztroušeni ve skupinkách, druzí procházeli vzdálenými dveřmi proti mně sem tam, a ty dveře odhalovaly další zlato světel a jasné hloubky stěn, jakoby plných kmitajícího se namodralého dýmu. Ale dík zrcadlům se zdálo, že je tu ještě spousta jiných dveří; v jejich časté prázdnotě se odrážel celý ten sál plný lidí a teprve po bedlivém zadívání jsem začal rozlišovat skutečné průchody od zrcadlových féerií. Kolem se rozléhal smích a hovor; jasné ženské hlasy a volání tvořily nepřetržitý šum, lehký šum – vánek bohatě nastrojeného zástupu. U sedících žen, ovívajících se vějíři a obracejících se k sobě, stály jako čmeláci kolem pestrých květů černé skloněné postavy mužů, navoněných, šviháckých, veselých, v bílých rukavicích. Kolem mne přešli dva urostlí svalnatí muži s umíněnými tvářemi; pak plavným, lehkým, rychlým krokem řetěz dívek s květy ve vlasech a s třpytivými nitkami kolem tenké šíje. Napravo seděla velmi silná žena s vysokým šedivým účesem. V kruhu rozchechtaných mužů stál mohutný, červenolící tlusťoch, rozkládající rukou plnou prstenů; něco vyprávěl. Sluhové s rukama podél těla proklouzávali mezi hlučnými hosty, kličkujíce a přebíhajíce s obratností tanečníků. A hudba, dotýkajíc se duše chladem i žárem, to všechno unášela, jako vítr vynáší loď do Neobyčejné země.

V prvním okamžiku jsem zkroušeně čekal, že se mě zeptají, co. tu dělám, a když se jim nedostane uspokojivé odpovědi, odvedou mě pryč. Ale vzpomněl jsem si, že Hanoover mě nazval hostem, že jsem tedy postaven hostům naroveň, přemohl jsem rozpaky a začal se rozhlížet jako kočka na bále, třebaže jsem se neodvážil ani odejít, ani ustoupit někam stranou. Dvakrát se mi zdálo, že vidím Molly, ale bohužel to byly jiné dívky, podobné jí jen z dálky. Lokaj běžící s podnosem se zlostně zamračil, ale snesl jsem jeho pohled s nevinnou tváří, a dokonce jsem se uklonil. Několik mužů a žen, jak šli kolem, se na mne podívalo právě tak, jako se ohlížíme na neznámého člověka, který uklouzl na ulici. Cítil jsem se však nesvůj nikoli z nezvyklosti, ale jen proto, že jsem zhola nic nevěděl. Nevěděl jsem, sešel-li se Hanoover s Molly, došlo-li k vysvětlení nebo k scénám, nevěděl jsem, kde je Estampe, a nevěděl, co dělají Pop s Durockem. Kromě toho jsem nikoho z nich neviděl; a zrovna ve chvíli, kdy jsem o tom znova přemýšlel, jsem najednou zpozoroval, že bočními dveřmi vchází Hanoover.

Už ve dveřích otočil hlavu, řekl něco Durockovi, který šel za ním, a okamžitě začal mluvit s Diguée, jež se ho vedla pod paží. Přistoupilo k nim hned několik lidí. Šedivá dáma, o níž jsem myslil, že je k svému křeslu přilepena navždy, najednou vstala a výbojně se hnala s rychlostí husy vstříc příchozím. Skupina se rázem zvětšila, stala se největší skupinou v sále, a moje srdce se prudce rozbušilo, když jsem uviděl blížit se k ní jakoby ze zrcadel nebo ze vzduchu Estampa – tak neočekávaně se tu objevil. Byl jsem si jist, že se teď objeví i Molly, poněvadž jsem měl podezření, že Estampe byl celý den s ní.

Po chvilce váhání jsem vykročil ze zajetí hlučného ruchu, který mě obklopoval, zamířil k Hanooverovi a zastavil se kousek za šedivou ženou.

Hanoover byl klidný a bledý, v obličeji nesmírně přepadlý, a jeho ústa vypadala jako ústa starce. Zdálo se, že se v něm při každém zvolání nebo oslovení něco neustále zachvívá. Diguée odtáhla svou ruku v rukavičce a zavírala a otvírala vějíř ze pštrosích per. Její tvář, v rámci snědých obnažených ramen ještě krásnější, ‚měla panovačný a významný výraz. Byla v kouřově průzračném hedvábí. Usmívala se. Durock si mě povšiml první, a pokračuje v rozhovoru s vyhublým Španělem, natáhl ruku a dotkl se mého ramene. Měl jsem velikou radost. Hned nato se otočil i Hanoover; zadíval se na mne zprvu roztržitě, ale pak mě poznal, natáhl rovněž ruku a vesele mi pocuchal vlasy. Stál jsem a usmíval jsem se z celé duše. Vžil se patrně do mé situace, poněvadž řekl: „Tak co, Sandy, příteli?“ A po těch prostých slovech a jeho krásném úsměvu i vlivem neklamné sympatie lidí, s nimiž jsem se setkal teprve včera, zmizela všechna má plachost. Vzplanul jsem, zčervenal a zajásal.

„Tak co, pospal sis?“ zeptal se Durock. Znovu jsem vzplanul. Několik lidí na mne pohlédlo s legrační nechápavostí. Hanoover mě vtáhl do skupiny.

„To je můj schovanec,“ řekl. „Vy, done Estebane, budete jistě potřebovat asi tak za deset let dobrého kapitána. Tady je a jmenuje se Sandy… jak vlastně, Estampe?“

„Prewel,“ řekl jsem, „Sandy Prewel.“

„Je velmi sebevědomý,“ poznamenal Estampe, „smělý a rozhodný jako Kolumbus.“

Španěl vytáhl mlčky z náprsní tašky vizitku a podal mi ji se slovy:

„Za deset let a jestli zemru, tedy můj syn – dám vám nějakou loď.“

Vzal jsem navštívenku, a aniž jsem se na ni podíval, strčil ji do kapsy. Chápal jsem, že je to žert, hra, a dostal jsem chuť podepřít čest starého dobrého kondotiéra, za jakého jsem se v hloubi duše považoval.

„Velice mě těší,“ prohlásil jsem a poklonil se s největší grácií.

„Podívám se na ni rovněž za deset let, a jestli zemřu, zanechám syna, aby si on mohl přečíst, co je tam napsáno.“ Všichni se rozesmáli.

„Nezmýlil jste se!“ řekl don Esteban Hanooverovi. „Samozřejmě že ne,“ odpověděl a já byl ponechán svému triumfu a srdečnému veselí. Skupina přešla na druhý konec sálu. Otočil jsem se, ještě jednou jsem si volně vydechl, prošel jsem celou společností jako divoký mustang uprostřed nervózních pávů a usadil se v rohu, odkud bylo vidět celý sál, ale kde mi nikdo nepřekážel v úvahách.

Za chvíli jsem spatřil Thompsona s Galoueillem ve společnosti tří dam ve skvělé náladě. Galoueille škubal tváří a s rukama v kapsách se pohupoval na špičkách, mluvil a smál se. Thompson blahosklonně poslouchal, jedna dáma, chtějíc přerušit Galoueille, klepala mu na ruku složeným vějířem a druhé dvě na sebe co chvíli pohlédly pochichtávaly se. Zřejmě se tedy nic nestalo. Ale co vlastně bylo s Molly – s děvčátkem Molly, které opustilo sestru, aby dodrželo slovo, s děvčátkem nejhezčím a nejmilejším ze všech lidí, které jsem toho večera spatřil? Měla se přece radovat a zářit zde a jít zavěšena ruku v ruce s Hanooverem, ostýchajíc se sama sebe i štěstí, kterého se chtěla zříci, a obávajíc se něčeho, co může být hrozné snad jen pro ženu. Co ji asi zdrželo? Došel jsem ke třem závěrům: Molly si to rozmyslila a vrátila se, Molly je nemocná, Molly tu už byla. Ano, říkal jsem si vzrušeně, a Jo jí vysvětlení Hanooverovi neobstálo proti Diguée. Zradil ji. Proto se teď trápí po prožité scéně, která jím hluboce otřásla, ale která už neměla moc ozářit znovu sluncem jeho zachmuřenou duši. Kdybych věděl, kde teď je, nebo kdyby byla někde nablízku, jistě bych udělal jeden ze svých bláznivých kousků: šel bych k ní a přivedl ji sem; v každém případě bych se ji pokusil přivést, ale dost možná, že se stalo něco, co si je těžko domyslit. Co když náhle umřela a Hanooverovi zůstane všecko skryto!

Jakmile jsem na to pomyslil, strašlivá myšlenka začala na mne neodbytně dotírat tím spíše, že to málo, co jsem o té věci věděl, zanechávalo velké mezery, jež připouštěly jakékoli dohady. Viděl jsem Lemarraina; tenhle druh lidí jsem dobře znal a věděl jsem, jak vynalézaví jsou darebáci stižení mánií nebo chtivostí kořistí. Musel jsem nezbytně uvidět Popa, abych se uklidnil. Aniž jsem si uvědomil proč, toužil jsem dnešního večera po radosti nejen proto, že jsem si přál šťastné setkání dvou rukou, rozdělených složitými okolnostmi, ale že ve mně rostlo přání po oslavě lidské vůle a vášnivé touhy, tak krásné v těchto neobvyklých podmínkách. Události se vyvíjely tak, že žádný jiný konec než objevení se Molly, objevení svrhující celý ten temný plán, objevení veselého šplouchání májového stříbrného potůčku, nemohl být mým přáním a nic jiného nemohlo mi posloužit na omluvu toho, v čem jsem podle nevyzpytatelných zákonů lidských setkání přijal bezděčnou, i když třeba jen povrchní účast.

Není ovšem třeba se domnívat, že se moje myšlenky v tu chvíli projevily takovými slovy – tehdy jsem byl ještě dalek obvyklého umění dospělých obkreslovat obrazy mihotavé jako pěna pevnými liniemi slov. Ale mé myšlenky nezůstaly nevyjádřeny; za mne vyjadřovala můj duševní svět hudba orchestru, skrytého na balkóně.

Ano, všeho všudy za čtyřiadvacet hodin vyrostl Sandy Prewel jako rostlina indického fakíra zasazená ze semínka, která se už za třicet minut rozvíjí zelenými lístečky. Byl jsem starší, moudřejší a klidnější. Mohl bych si koneckonců s velkým požitkem sednout a kutálet natvrdo uvařená vajíčka, kteréžto hře se říká sněz skořápku, ale právě tak jsem mohl zachytit podstatu nevyřčeného v řečeném. Potřeboval jsem naprosto nutně Popa, ale neodvážil jsem se ještě toulat, kde bych chtěl, a hledat ho. A když mě konečně náhodou zahlédl a přistoupil ke mně, bylo mi jako při doušku vody po slaném jídle. Byl ve fraku, měl rukavice a vypadal docela jinak; mně to však bylo jedno. Vyskočil jsem a šel k němu.

„Nu tak,“ řekl Pop, nenápadně se ohlédl a tiše dodal: „Dnes se něco stane. Uvidíte. Netajím to před vámi, protože jsem pobouřen a vy jste pro nás hodně udělal. Připravte se – ještě se neví, co se může stát.“

„Kdy? Teď?“

„Ne. Nic víc vám neřeknu. Nehněváte se doufám, že vás nechali spát?“

„Pope,“ řekl jsem, nevšímaje si jeho roztržitého vtipkování, „milý Pope, vím, že se ptám hloupě, ale… ale.., mám na to právo. Aspoň si myslím. Uklidněte mě a povězte mi: co je s Molly?“

„A co je vám po ní?!“ řekl se smíchem a pokrčil rameny. „Molly,“ zdůraznil to jméno, „bude brzy Emílií Hanooverovou a my k ní půjdem na čaj, není-liž pravda?“

„Jak to? Ona je tady?“

„Ne.“

Mrzutě jsem mlčel.

„Uklidněte se,“ řekl Pop, „neberte si to tak k srdci. Všeho se dočkáte. Nechcete zmrzlinu?“

Nestačil jsem odpovědět a Pop už zadržel Parkera, kráčejícího kolem s podnosem. Parkerova nanejvýš ustaraná tvář prozrazovala, že se večer odrazil v jeho nitru po svém a jaksepatří ho zmátl.

„Parkere,“ řekl Pop, „dvě velké porce zmrzliny, mně a Sandymu.“

„Prosím,“ řekl stařík, teď už s dočista oživenou, ba dokonce zainteresovanou tváří, jako by v požádání o zmrzlinu tkvěla všechna důležitost tohoto večera. „Jakou bude libo? Jahodovou, pomerančovou, pistáciovou, z růžových lístků, smetanovou, krém karamel nebo…“

„Kávovou,“ přerušil ho Pop. „A vy, Sandy?“

Rozhodl jsem se ukázat „znalost“ a požádal o ananasovou, ale bohužel byla horší než kávová, kterou jsem ochutnal z křišťálové Popovy misky. Když Parker odešel. Pop mi říkal jména některých lidí v sále, ale všechna jsem zapomněl.

Myslil jsem na Molly a na svůj cit, volající mě do Neobyčejné země.

Přemýšlel jsem také o tom, jak by bylo od Popa jednoduché a velkorysé – třebas už ve dne, když jsme jedli a pili –– říci mi: „Sandy, naše věc vypadá tak a tak…“ A jasnou řečí přátelské důvěry zasvětit mě jako rytíře do spletitých tajemství. Opatrnost, to, že jsme se znali jen krátce, i všechno ostatní, co mohlo Popovi vadit, jsem zavrhoval a ani jsem se nenamáhal na to myslit –s takovou jsem měl sám v sebe důvěru. Pop mlčel, ale potom mi ve své velké štědrosti nasadil do třeštící hlavy poslední hádanku.

„Já nebudu u stolu,“ řekl, „a tak vás velmi prosím, nevyptávejte se hlasitě na důvod a neshánějte se po mně, aby na mou nepřítomnost nebyla obrácena ani ta nejmenší pozornost.“

„Nejsem tak hloupý,“ odpověděl jsem uraženě a drsně, protože mě od zmrzliny rozbolel zub, „nejsem tak hloupý, abyste mi to musel říkat jako nějakému klukovi.“

„Výborně,“ řekl suše a odešel, zanechav mě uprostřed půvabných dam roztroušených kolem nás. Neměl jsem však o ně zájem a začal jsem si proto odsedávat, dokud jsem se neoctl až v rohu. Kdybych tak mohl spočítat množství udivených pohledů, kterými mne toho večera obdařili různí lidé, bylo by jich jistě tolik, že by přinutily utéci z tribuny i nejřečnějšího řečníka. Ale co z toho?! Seděl jsem obklopen zády s bílými a růžovými výstřihy, vdechoval jemný parfém a prohlížel si šosy fraků, jež mi překážely ve výhledu na ruch v sále. Moje přehnaná obava se zostřila záchvatem strachu, že Pop řekne o mé hrubosti Hanooverovi a že mě nepustí ke stolu; nic neuvidím a všemi zapomenut a zavržen budu se potulovat mezi světly a květinami, pak po mně Thompson střelí z těžkého revolveru a já při posledním vydechnutí v Durockově náručí řeknu plačící Molly: „Neplačte. Sandy umírá, jak žil, ale nikdy se nahlas nezeptá, kde je váš švihácký Pop, protože mě vychovalo moře, které učí mlčení.“

Tato scéna se ve mně promítla tak slavnostně a tak mě rozrušila, že jsem už chtěl vstát, odejít do svého pokoje, zatáhnout tam za šňůru výtahu ve zdi a sednout si zasmušile sám a sám u láhve vína. Najednou se však objevil člověk v livreji se zlatými prýmky a něco hlasitě řekl. Ruch v sále se změnil. Hosté se hrnuli do vedlejšího sálu, třpytícího se namodralým dýmem, a já, kterého se znovu zmocnila zvědavost, jsem šel také uprostřed lehkého šumu vyšňořeného a oživeného zástupu, občas a v mezích slušnosti se srážeje se spolujdoucími.

XVII

Když jsem vešel do bledě modrého sálu, kde se na skvělém parketu odrážela světla lustrů a moje nohy až po kolena, vedly mne mé kroky kolem pohozené růže. Zvedl jsem ji pro štěstí a pomyslil si, že bude-li mít květ sudý počet lístků, uvidím dnes Molly. Otrhával jsem je do sevřené pěsti, abych nenadělal smetí, a klopýtaje mezi vlečkami, vycítil jsem, že na mne hledí z růžové koketní tváře dvě černé oči. „Má mě rád, nemá mě rád,“ řekla ta žena, „copak vám vyšlo?“ Její přítelkyně mě obklopily a já strčil rychle ruku do kapsy, rozhlížeje se uprostřed krasavic, které se mi – pravda, velmi mile – vysmívaly, řekl jsem, že mi nevyšlo nic, a byl jsem při tom asi tuze neveselý, poněvadž mě nechaly a daly mi do ruky ještě jeden květ. Bezmyšlenkovitě jsem ho strčil do téže kapsy a z velké zlosti jsem se najednou zapřísáhl, že se nikdy v životě neožením.

Byl jsem přiveden z míry. Brzy jsem se však vzpamatoval a začal se rozhlížet, kde to vlastně jsem. Ani jsem si to neuvědomil a prošel jsem trojími nebo čtverými dveřmi. Jestliže byl první sál veliký, pak tenhle jsem mohl právem nazvat ohromným. Byl potažen zeleným moaré a podivuhodně jemné řezby v mramorové podlaze byly zality leštěným stříbrem. Na stěnách nevisela zrcadla ani obrazy; stěny byly od stropu k podlaze vertikálně rozděleny v různých vzdálenostech fialovou lištou s drobounkým stříbrným vzorem. Šest lustrů viselo v jedné řadě středem stropu a mezery mezi nimi a rohy sálu se leskly malbou. Okna tu nebyla, jiné dveře rovněž ne, ve výklencích stály sochy. Všichni hosté, kteří sem vešli, se rázem zmenšili, jako bych se na ně díval z druhého patra dolů na náměstí – tak vysoká a prostorná byla ta místnost.

Dobrou třetinu zaujímaly stoly, pokryté alabastrově bělostnými ubrusy; zářily náručemi čerstvých květin jako záhony. Stoly, nebo správněji jeden stůl, tvořily obdélník uvnitř prázdný a s průchody na úzkých koncích, takže vypadaly jako dvě hranatá C obrácená k sobě a ne docela přitisknutá. Na nich zářila jako hustý vzor z pestrých drahokamů světla vín, zlato, stříbro a nádherné vázy, vrhající mezi vzácné plody zelenavý stín popínavých rostlin, jejichž úponky ležely na ubruse. Kolem stolu čekala na hosty lehká křesla potažená olivovým sametem. Ve stejné vzdálenosti od rohů prostřeného obdélníku se zvedaly spirálovité bronzové sloupy s obrovskými tříramennými svícny, v nichž hořely opravdové svíčky. Světlo bylo tak silné, že i z nejvzdálenějšího místa jsem přesně rozeznával rysy lidských tváří. Možno říci, že od toho prudkého světla až oči pálily.

Všichni si sedali, šustíce šosy a lomozíce židlemi. Hluk ovíjela zvučná ozvěna. Náhle se nějaké slovo výrazně vyrvalo z hluku a zřetelně oblétlo stěny. Prodíral jsem se k místu, kde jsem zahlédl Hanoovera s Durockem a s Diguée, ale ať jsem pátral sebevíc, nikde jsem nespatřil Estampa a Popa. Hledaje očima volné místo na konci stolu – blíž ke dveřím –, viděl jsem ještě mnoho volných míst, ale spíš bych si dal useknout ruku, než abych si sedl sám, tak jsem se bál být někde dál od známých tváří. V tu chvíli mě Durock zahlédl, nechal zábavy a přistoupil ke mně s nic neříkajícím vzezřením.

„Budeš sedět vedle mne,“ řekl, „proto si sedni po mém levém boku.“ Sotva to řekl, okamžitě odešel a já jsem za malou chvíli, když se většina usadila, obsadil křeslo u stolu, maje po pravé ruce Durocka a po levé vysokou, asi čtyřicetiletou dámu s tváří zrzavého hubeného muže, vyzáblou jako tyč a s tak dlouhými nehty na malíčkách, že by se podle mého směle mohla obejít i bez vidličky. Na této dámě visely brilianty jako rybíz na keři a její ostrý nahý loket jsem cítil ve svém boku dokonce i na dálku.

Hanoover si sedl naproti šikmo ode mne a proti němu mezi Durockem a Galoueillem se usadila Diguée. Thompson seděl mezi Galoueillem a oním Španělem, jehož vizitku jsem si chtěl za deset let prohlédnout.

Hovor kolem mne nepřestával. Přelétal od jednoho k druhému, od jednoho ke dvěma, zase k jednomu, ke třetímu, ke dvěma a tak vytrvale, že se zdálo, jako by mluvily jednotlivé nástroje v orchestru, rozvíjejíce každý své tóny-slova. Ale já nerozuměl ničemu. Byl jsem ohromen příborem před sebou. Zasloužil by postavit do muzea pod skleněný poklop. Hubená dáma si dala k očím lorňon, důkladně si mne prohlédla, až jsem zrozpačitěl, a něco řekla; já z toho však pranic nepochopil a odpověděl jsem: „Ano, zcela správně.“ Víc už na mne nepromluvila ani nepohlédla a já byl z duše rád, že jsem se jí něčím nezalíbil. Byl jsem vůbec jako v mlze. Zatím jsem se začal postupně vyznávat v tom, co se děje, čilí jinými slovy, nutil jsem se všímat si jednotlivých rysů událostí a viděl jsem, že kolem stolu

objíždějí krásné pozlacené vozíky na vysokých kolech, plné lesklého nádobí, zpod jehož pokliček se line pára a pod jehož dnem hoří namodralé plaménky lihových vařičů. Můj talíř zmizel a vrátil se z ruky, která jako by se objevila odkudsi ze vzduchu. S čím? Musilo se to sníst, aby se to poznalo. Zavonělo to takovými lahůdkami a takovými vychytrálostmi kuchařství, až se zdálo, že stačí trochu okusit a opojíš se už jen vzrušením při pomyšlení, žes jedl toto aromatické umělecké dílo. A tak ať se to bude zdát sebepodivnější, zachvátil mě najednou zvířecí klukovský hlad, dávno nastřádaný uprostřed potlačujících ho dojmů: vyprázdnil jsem vysokou průzračnou sklenici s červeným vínem, dodal si kuráže a snědl celé dvě porce do posledního drobtu, načež se talíř vrátil plný i potřetí. Nechal jsem ho stát a znovu se napil vína. Viděl jsem, jak se na všech stranách přibližují k ústům sklenice a poháry. U stropu na druhém konci sálu spustil z širokého balkónu orchestr a hrál, tišeji než hluk u stolu, probouzeje vzpomínky na Neobyčejnou zemi.

Vtom začaly odbíjet neviditelné hodiny; jasně a pomalu odbilo jedenáct a zastřelo zvukem vše – hluk i orchestr. V rozhovoru po mé pravici se ozvalo slovo Estampe.

„Kde je Estampe?“ ptal se Hanoover Durocka. „Po obědě najednou zmizel a už se neukázal. A kde je Pop?“

„Asi tak před půlhodinkou,“ odpověděl Durock, „si mi Pop stěžoval na nesnesitelnou migrénu a šel si nejspíš na chviličku lehnout. Určitě přijde. Ale Estampa se sotva dočkáme.“

„Proč?“

„Ale… protože jsem ho viděl… téte a téte…“

„Tak,“ řekl Hanoover a zrudl, „dneska všichni už od samého rána odcházejí, objeví se a zase zmizí. Ani kapitán Orsuna tu ještě není. A já jsem tolik čekal na dnešní den…“

V tom okamžiku přiletěl ke stolu tlustý černý člověk, oholený, pěstěný, s kulatým opáleným obličejem.

„Tady jsem,“ řekl, „kapitána Orsunu nechte na pokoji. Radši poslouchejte, co se přihodilo! Máte tady víly!“

„Jak to víly?!“ zeptal se Hanoover. „Poslouchejte, Durocku, to je zajímavé!“

„Měl jste tu vílu přivést,“ poznamenala Diguée a upila z úzkého poháru.

„Nu, pak je pochopitelné, že jste se zpozdil,“ zažertoval Galoueille. „Já bych nepřišel vůbec.“

„No ovšem, vy…,“ řekl kapitán, který zřejmě pospíchal vyložit, co se přihodilo. V mžiku vypil sklenici vína, dloubl vidličkou do talíře a začal loupat hrušku. Mával při tom nožem a zvedal obočí, jak se sám divil svému vyprávění. „Vy – jste něco jiného, ale já, víte, jsem velmi zaneprázdněn. Tak tedy jsem zavezl jachtu do doku a vracel jsem se na člunu. Pluli jsme kolem staré hráze, kde stojí pavilón se zatlučenými okny. Bylo kolem sedmé a slunce zapadlo. Člun plul blízko keřů, jimiž je porostlá hráz od páté boje k Ledovému potoku. Když jsem dojel k jižnímu rohu pavilónu, náhodou jsem se tam podíval a uviděl v keřích u samé vody překrásnou mladou dívku v bílých hedvábných šatech s obnaženýma rukama a šíjí, na které se třpytil zářivý perleťový náhrdelník. Byla bosa…“

„Bosa!“ vykřikl Galoueille, zatímco Hanoover se opřel o křeslo a začal najednou napjatě poslouchat. Durock skrýval vlídný a nevyzpytatelný úsměv, kdežto Diguée mírně zvedla obočí a vesele je svraštila, usmívajíc se horní částí tváře. Všichni se zájmem poslouchali.

Kapitán přivřel oči, rázně zavrtěl kulatou hlavou a mrzutě si povzdechl.

„Byla bosa, to je naprosto správný výraz. Střevíčky stály vedle a punčochy visely na větvi – ale doopravdy velmi maličké punčošky – jen taková pavučinka s leskem. Víla měla jednu nohu ve vodě a rukama se přidržovala kmenu lísky. Druhá její nožka,“ kapitán vrhl na Diguée kajícný pohled, přerušiv sám sebe, „prosím za prominutí – druhá její nožka byla velmi maličká. Samo sebou že ta, co byla ve vodě, nebyla o nic větší…“

„Nožka…,“ přerušila ho Diguée, prohlížejíc si svou jemnou štíhlou ruku.

„Ano. Prosil jsem za prominutí. Tak tedy, vykřikl jsem: »Stop! Zpětný chod!« A zastavili jsme se jako lovecký pes nad křepelkou. A řeknu vám – jen ji vymalovat! Byla to víla, na mou čest! »Poslyšte,« řekl jsem, »kdo jste?« Člun objel keře a zastavil se před ní. Netvářila se zrovna nespokojeně, ale řekl bych, že jí to nebylo dvakrát vhod. Mlčela a dívala se na nás. Zeptal jsem se: »Co tu děláte?« A představte si: sotva odpověděla, hned jsem přestal pochybovat o jejím tajemném původu. Řekla velmi prostě a jasně, ale hlasem – ach, jaký vám to byl krásný hlas! –, ale, rozumíte, nebyl to hlas obyčejného člověka, byl to hlas…“

„No tak,“ přerušil ho Thompson tichým, ale ostrým tónem, pro něho tak charakteristickým, „bylo vůbec kromě hlasu ještě něco dál?“

Rozohněný kapitán odstrčil nervózně svou sklenici.

„Řekla,“ opakoval a na spáncích mu vystoupily žíly, „tohleto: »Ale naběhla mi noha, protože tyhle podpatky jsou vyšší, než jsem zvyklá.« A to je všecko. Co tomu říkáte?“ Plácl se oběma rukama do kolen a zeptal se: „Jak se vám to líbí? Kterápak slečna takhle v takovou chvíli odpoví? Nestačil jsem se zamilovat, protože se graciézně shýbla, rychle sebrala své věci a zmizela.“

A kapitán se pustil do vína.

„To byla jistě nějaká pokojská,“ řekla Diguée, „ale protože právě zapadalo slunce, zapůsobil na vás její zjev tak subjektivně.“

Galoueille něco zamumlal. Náhle všichni zmlkli. Čísi mlčení, jež nastalo náhle a příkře, zavřelo všem ústa. To zmlkl Hanoover; ani předtím nepronesl téměř ani slovo, ale nyní mlčel se zvláštním pohledem v bledé tváři, po které stékal pot. Jeho oči se pomalu otočily k Durockovi a upřely se na něho, avšak v pohledu, který mu odpověděl, byl jenom klidný lesk.

Hanoover si povzdechl a velmi hlasitě se rozesmál, snad poněkud déle, než snesou vážky nervového taktu.

„Orsuno, má radosti, kapitáne všech kapitánů!“ řekl. „Na Gardenův mys se od té doby, co jsem koupil od Trawlera tenhle dům, nastěhovalo tolik lidí, že ženské obyvatelstvo je tu velmi rozmanité. Vaše víla Malé nožky musí mít bezpochyby tatínka i maminku. A pokud jde o mne, nevidím tu zatím jinou vílu, kromě Diguée Alvavizové, ale ani ta, myslím, nemůže jen tak z ničeho nic zmizet.“

„Milý Evereste, vaše zatím nemá zcela přesný smysl,“ řekla krasavice, co nejlépe se ovládajíc. Patrně nepřikládala Orsunově vyprávění žádný význam.

Jestliže byl v tu chvíli u stolu člověk bojící se obrátit pozornost ke své planoucí tváři, byl jsem to já. Srdce mi tlouklo tak, že sklenice, kterou jsem držel v ruce, se přímo třásla nárazy. Věděl jsem už bez jakýchkoli důkazů a vysvětlování, že kapitán viděl Molly a že tu bude, zdráva a nedotčená, pod ochranou věrného Sandyho.

Rozhovor byl najednou fádnější, nervóznější a později přešel v krupobití vtipů, kterými zasypali kapitána. Řekl:

„Zpozdil jsem se z jiné příčiny. Čekal jsem na ženu. Měla přijet večerním vlakem v deset dvanáct, ale myslím si, že přijede až zítra.“

„To je velká škoda,“ řekl Hanoover, „doufal jsem, že spatřím vaši milou Betsy. Doufám, že jí víla ve vašem srdci nikterak neublížila?“

„Chacha! Ovšemže ne.“

„Oko malíře a srdce buldoka!“ řekl Galoueille. Kapitán hlasitě odkašlal.

„Ne tak docela. Oko buldoka a srdce malíře. Mimochodem, naleju si ještě tohohle znamenitého vína, které ze dvou očí dělá hned čtyři.“

Hanoover se podíval stranou, Okamžitě přiběhl sluha, kterému udělil krátký rozkaz. Neuplynuly ani tři minuty, a tři údery gongu spoutaly hluk a nastalo, když ne úplné ticho, tedy poměrný klid, aby se dalo mluvit. Hanoover chtěl hovořit, poznal jsem to podle pohledů, které se na něho upřely; napřímil se, položil ruce na stůl dlaněmi dolů a přikázal orchestru, aby zmlkl.

„Hosté!“ pronesl Hanoover tak hlasitě, že to slyšeli všichni. Zřetelná akustika tohoto ohromného sálu dovolovala jen nemnoho zvyšovat hlas. „Jste mými hosty, mými přáteli a kamarády. Prokázali jste mi čest navštívit dnes můj dům, třebaže jsem před čtyřmi lety chodil ještě v holínkách bez podrážek a nevěděl, co na mne čeká.“

Hanoover se odmlčel. Během této scény se často odmlčoval, ale nijak násilně nebo z ostychu, nýbrž jako by něčemu naslouchal, a pak pokračoval stejně klidně dál:

„Mnozí z vás přijeli lodí nebo železnicí, aby mi dopřáli strávit s vámi několik dní.

Vidím tváře, připomínající dny nebezpečí i veselí, náhod, dobrodružství, starostí, práce i radostí.

Pod vaším vedením, Tome Clartone, jsem byl zaměstnán na celnici v San Riolu a vy jste mi také svědčil, když jsem byl nespravedlivě obviněn kapitánem Terezy v nadržování lodi Orlando.

Amélie Corniusová! Dávala jste mi čtyři měsíce na úvěr pokoj, snídaně i obědy, a já jsem dodnes nezaplatil, snad z ostychu nebo z lehkomyslnosti, nevím už, ale nezaplatil jsem. Vyřídíme tu záležitost v nejbližších dnech.

Williame Wilsone! Ve vašem letohrádku jsem se uzdravil z tyfu a vy jste mi četl každý den noviny, když jsem po krizi ne? Nemohl zvednout hlavu ani ruku.

Lucku Aradane! Vy, přestože jste měl co dělat s takovým neurastenikem a milionářem, jako jsem já, uvolil jste se vzít můj majetek do své správy, a zbavil mě tak starostlivých myšlenek a jednání, dní, hodin a minut, a během tří let jste zvětšil základní kapitál sedmatřicetkrát.

Henry Toqueville, vaší bance vděčím za úspěšnou záruku, neprozrazení tajemství a vrácení zlatého řetězu.

Poručíku Gladysi! Zachránil jste mě na honu, když jsem visel nad propastí a držel se, už ani nevím za co.

Georgi Barku! Skočil jste pro mne do vody z paluby Indiány, když jsem spadl do moře za bouře u Adenu.

Léone Déguste! Váš génius vtělil mé horečnaté blouznění do přísné a překrásné konstrukce této budovy. Povstávám, abych vás přivítal, a zvedám tuto číši v upomínku hněvivého prskání, s kterým jste mě zpočátku vyslechl, a kdy jste se čtvrt hodiny smál a rudl, než jste konečně řekl: » Čestné slovo, to stojí za úvahu. Jenom si napíšu na prkno u dveří:

ARCHITEKT DÉGUSTE, DOČASNĚ POMATENÝ,

PROSÍ ZDRAVÉ MOZKY ASI TŘI MĚSÍCE O KLID!

Podíval jsem se směrem, kam hleděl Hanoover, a spatřil jsem starého ohyzdného člověka s pohrdlivým výrazem na otylé tváři a s ironickým obočím; vyslechnuv to, Déguste se těžkopádně zvedl, opřel se dlaněmi o stůl, podíval se kamsi stranou a řekl:

„Jsem velmi polichocen.“

Vyřkl tato tři slova a posadil se s výrazem krajní úlevy. Hanoover se rozesmál.

„Nuže,“ řekl, vyndávaje hodinky, „určili jsme to vše na dvanáct a teď je za pět minut půlnoc.“ Zamyslil se se strnulým úsměvem, ale ihned se vzpamatoval: „Přál bych si, aby se na mne nehněvali ti, o kterých jsem se nezmínil. Vidíte přece, že si všechno dobře pamatuji. Pamatuji si všecko i o ostatních, všechna setkání i rozmluvy; znovu jsem prožil minulost ve vaší osobě a jsem v ní teď právě jako tehdy. Musím však ještě dodat, že peníze mi poskytly možnost uskutečnit mou mánii. Nemohu vám ji vysvětlit stručně. Tato vášeň by se dala patrně nazvat – síla gesta. Vždycky jsem si představoval druhý svět, existující za jakousi stěnou, tajné v zřejmém, neochvějnost stavebních kolosů, s kterými si mohu pohrávat stisknutím prstu. Pochopil jsem to nepříliš dávno a čekal jsem, až budu moci uskutečnit vrtoch, který se stal pro mne už zjevnou potřebou, a až v hloubce tajemných závislostí na formě najdu obsah rovný její složitosti. Sotva by však rozměry mého mozku, mající nicméně neodolatelnou moc i nad mou duší, byly uskutečněny v té míře, jak to na mé přání učinil Déguste, nebýt slibu, který jsem dal… jedné osobě – to je však dávno totam. Tehdy jsme, dva žebráci sedící na zemi pod střechou opuštěné kůlny, kde jsme zakopali hromadu ryzího zlata, ve svých snech zcela přirozeně oloupili celou Šeherezádu. Ta osoba – o jejímž osudu mi teď není zhola nic známo – měla nesmírně živou představivost a vášeň zařizovat paláce podle svého vkusu. Musím se přiznat, že jsem byl v tomto umění vymýšlet hodně pozadu za ní. Překvapila mě takovými obrazy, že jsem byl uchvácen. Říkávala: »Když snít, tak snít…«„

V tom okamžiku začalo odbíjet dvanáct.

„Diguée,“ řekl Hanoover, usmívaje se na ni s výrazem spiklence, „nu tak, vzpomeňte starých časů Ali Baby a jeho čtyřiceti loupežníků!“

„A co se vlastně stane?“ vykřikl zvědavý hlas z druhého konce stolu.

Diguée s úsměvem vstala.

„Ukážeme vám to!“ prohlásila, a jestliže byla vzrušena, nedala to na sobě ani trochu znát. „Upřímně řečeno, nevím sama, co se stane. Jestli dům začne lítat ve vzduchu, držte se židlí.“

„Pamatujete si – jak?“ zeptal se Hanoover Diguée.

„Ovšem. Docela přesně.“

Přistoupila k jednomu z ohromných svícnů, o kterých jsem se už zmínil, a natáhla ruku k jeho pozlacenému podstavci, pokrytému pevnými vypouklými kroužky. Diguée si je bedlivě prohlédla, snad aby se nezmýlila, pak našla jeden z nich a stáhla jej dolů. Oči se jí rozšířily a tvář se poněkud zachvěla, neovládajíc se v okamžiku vítězství, dovršujícího se tímto tajemným tahem. A v témž okamžiku, kdy se mi už předem začala točit hlava – zůstalo všechno na svém místě, tak jak bylo. Ještě chvíli bičovalo nervy ono vnitřní napětí, které ovládá člověka, když spoušť selže a on čeká na opozdilý výstřel, ale hned nato se rozlehl hluk a smích.

„Znovu!“ vykřikl don Esteban.

„Pokutu!“ řekl Orsuna.

„Není hezké škádlit děti!“ poznamenal Galoueille.

„Fuj, jak je to hloupé!“ vykřikla Diguée a dupla. „Jak zlomyslně vtipkujete, Hanoovere!“

Její tvář přelétl nervózní stín; rozhodně poodešla a sedla si na své místo, kousajíc se do rtu.

Hanoover se rozzlobil. Zrudl, rychle vstal a řekl:

„Nemohu za to. Péče o správný chod byla svěřena Popovi. Bude volán k odpovědnosti. Já sám…“

Mrzutě, jak bylo patrno z jeho prudkých pohybů, přistoupil k svícnu, pohnul kovovým kroužkem a znovu ho stáhl. A tu se stěny kolem sálu, podrobujíce se tomuto nepatrnému pohybu, najednou oddělily od stropu prázdným světlým pruhem, rázem se zasunuly do podlahy a zmizely. Všechno to proběhlo naprosto tiše. Zapotácel jsem se. A spolu se sedadlem jako bych plul vzhůru.

XVIII

Až do té chvíle jsem si stále bezděčně opakoval: Molly nepřijde! To jsem už zakusil duševní prázdnotu i střízlivou trpkost posledního úderu hodin, zachvívaje se předtím při každém zvolání, kdy mi připadalo, že se objevily nové tváře. Avšak, zmizení stěn, přestože proběhlo tak bezvadně lehce, že se víno ve sklenici ani nehnulo, vyrazilo ze mne veškeré city jediným hrozným úderem. Měl jsem dojem, že sál vylétl do výšky mezi pohádkové sloupoví. Všichni, kdo tu byli, vykřikli; úlek a nečekanost toho všeho donutily lidi vyskočit. Zdálo se, že zaburácely neviditelné trouby; efekt zapůsobil jako lavina a proměnil se v pohádkovou zář jasné síně – tak prudce se rozlinulo světlo.

Abych vylíčil podívanou, která se naskytla rychlosti apoplektického úderu, jsem nucen použít svých pozdějších znalostí umění a materiálů, jimiž Hannover zaútočil na shromáždění. Byli jsme obklopeni sloupovím z černého mramoru, odrážejícím se v průzračné hloubce zrcadel, širokým nejméně dvacet stop a lemujícím podlahu bývalého sálu zdánlivým čtyřhranným propadlištěm. Řady sloupů, po čtyřech na každé straně, byly obráceny bokem k společnému středu a odděleny chodbami stejné šíře po celém čtyřúhelníku. Patky, na nichž stály, byly vysoké a masivní. Mezi sloupy tryskala jiskřící stébla vodotrysků, jedno výš než druhé a po třech praméncích na každé fontáně; při dopadu vypadala jako ohnutá péra. To všecko, opakováno zdola průzračným odrazem, stálo tu jako jedna jediná světlá hlubina, vyložená nahoře i dole vzájemně překlopenou kolonádou. Linie odrazů, jež byly v jedné úrovni s podlahou sálu i s podlahami prostorů, které se třpytily za sloupovím, vzbuzovaly dojem koberců rozprostřených ve vzduchu. Za sloupy, ve světle křišťálových lamp višňové barvy, vrhajících na teplou bělost perleti a slonové kosti nádech červánků, prostíraly se přeludy sálů. Světlo se linulo jako plyn. Perleť, stříbro, bílý jantar, mramor, obrovská zrcadla, goblény s fantastickou mlhou v kresbách podivných zátiší, nábytek nádhernější a skvostnější než vzdušné girlandy za měsíčné noci – to vše nevyvolávalo ani přání prohlédnout si podrobnosti. Vymyšlené a zjevné, podobné sboru působícímu souzvukem mnoha hlasů, toto umělecké šílenství prozařovalo z černého mramoru jako jitro nocí.

Mezitím vzdálený konec sálu pod galérií pro orchestr poskytoval podívanou, v níž její tvůrce přešel od překvapující krásy k požitku dokonalého a plného dojmu. Celá podlaha byla pokryta bílou kožešinou, čistou jako sněžný poprašek. Zleva zářil krb z litého stříbra se vzorem z malachitu, stěny od římsy až na zem pokrýval břečťan, propouštějící kobercem tmavozelených listů lesk oválných zrcadel, a dole, na pozlacené mříži kryjící tři stěny, vinul se žlutý vzor růží. Tato komnata, či spíše maličký sál s bílým matným světlem jediného lustru – skutečným perleťovým skvostem z průzračných koulí splývajících v podobě hroznu – upoutala cele mou pozornost; zahleděl jsem se do jejího nádherně útulného prostředí, a když jsem se nakonec otočil, abych se podíval, není-li ještě něco za mnou, uviděl jsem, že Durock vstal a natáhl ruku ke vchodu, kde se v obdélníku dveří zastavila dívka v bílých šatech vláčných jako ona sama, se zardělou, zdánlivě klidnou tváří, hledící přímo před sebe. Šla se sevřenými rtíky – vtělené očekávání. Nepoznal jsem hned Molly, tak byla teď změněna; ale vzápětí se mi sevřelo hrdlo a všecko kromě ní zmizelo. Vykřikl jsem jako smyslů zbavený:

„Koukejte, koukejte! To je Molly! Přišla! Věděl jsem, že přijde!“

Příšerný byl Durockův pohled, kterým mě spoutal jako železem. Hanoover zbledl, otočil se jako na pérách a všichni v sále se okamžitě podívali tím směrem. S Molly přišel Estampe; pohlédl jenom na Hanoovera a zase odešel. Nastalo úplné ticho – naprostá nepřítomnost zvuku – a v tom tichu jemně cinklo sklo: buď jako by je někdo upustil, nebo do něho lehounce ťukl.

Všichni stáli až po krk v záplavě událostí, jež se tak náhle přiřítily. Hanoover přistoupil k Molly a s nepřítomnou a plachou tváří k ní vztáhl ruce. Bylo úzko se na něj podívat – tak nečekaně odešel ode všech k té jedné, na kterou čekal. „Co se stalo?“ zazněl opatrný šepot. V tom okamžiku orchestr jemně nasadil melodii, dávaje tím na srozuměnou, že jsme se konečně octli v Neobyčejné zemi.

Durock máchl k hudebníkům na balkónu s takovou silou, jako by hodil kamenem. Hudba umlkla. Hanoover uchopil pozdviženou ruku dívčinu a pomalu se jí podíval do očí.

„To jste vy, Molly?“ zeptal se konečně, s úsměvem se rozhlížeje kolem.

„To jsem já, drahý! Přišla jsem, jak jsem slíbila. Nebuďte už smutný!“

„Molly,“ povzdechl si chraptivě a tiskl si rukou hrdlo a pak přitáhl její hlavu a políbil ji na vlasy: „Molly!“ opakoval Hanoover. „Ode dneška už budu věřit všemu!“

Otočil se ke stolu, dívčinu ruku ve své, a řekli „Jak jsem byl bláhový! Tohle je moje nevěsta, Emílie Warrenová. Nemohu se ovládnout. Nemohu se už ovládat a neodsuzujte mě za to.“

„To je ta víla!“ řekl vzrušeně kapitán Orsuna. „Přísahám, že je to ona!“

Chvějící se Galoueillova ruka, držící monokl, prudce klesla na stůl. Diguée sklopila oči, jimiž si pozorně prohlížela příchozí, vstala, ale Galoueille ji usadil silným a hrubým pohybem.

„Opovaž se!“ sykl. „Ani se nehni!“

Sedla si plna opovržení a neklidu, chladně vraštíc obočí. Thompson si zastínil tvář rukou, seděl a kutálel kuličkou z chleba. A já po celou tu dobu stál. Právě tak stál Durock, Estampe i kapitán a mnoho dalších hostí. Na slavnost padl stín jako na luka.

Nastal ruch, někteří odešli od stolu a stoupli si do hloučků blíže k nám.

„To vy jste…,“ otázal se Hanoover Durocka a ukázal na Molly.

„Byli jsme tři,“ odpověděl se smíchem Durock. „Já, Sandy a Estampe.“ Hanoover řekl:

„Co to je?…“ Ale hlas se mu zlomil. „Nu dobrá,“ pokračoval, „teď vám za to děkovat nemohu, to jistě chápete. Rozhlédněte se, Molly,“ obrátil se k dívce a opsal rukou kruh, „všechno je tak, jak jste si to vysnila na břehu moře a jak jste si to tenkrát představovala. Poznáváte to?“

„Není třeba…,“ řekla Molly a pak se rozesmála. „Uklidněte se. Jsem hrozně vzrušena.“

„A co já? Promiňte mi! Jestli přijdu o rozum, nic divného to nebude. Durocku, Estampe! Orsuno! Ty šibale Sandy! I ty jsi mlčel – doběhli jste mě jaksepatří! Nezlobte se, Molly! Řekněte něco! Kdo mi to vlastně všechno vysvětlí?“

Dívka mu mlčky stiskla ruku a potřásla jí, vylévajíc mu tím statečně své srdce, jež muselo za ten den tolik vytrpět. Oči měla plné slz. „Evereste!“ řekl Durock. „To ještě není všecko!“

„Zcela správně,“ ozval se provokativně Galoueille, vstal a přistoupil k Hanooverovi. „Kdo mi například vysvětlí ledacos nepochopitelného v záležitosti mé sestry Diguée Alvavizové? Ví o tom ta dívka?“

„Ano,“ řekla rozpačitě Molly, dívajíc se na Diguée, „vím. Ale vždyť jsem tu teď – já.“

„Ušetřte mě konečně…,“ pronesla Diguée vstávajíc, „té své věčné pózy, Galoueilli, alespoň v mé přítomnosti.“

„Auguste Trencku,“ řekl ohromivě Galoueillovi Durock, „vysvětlím vám, co se stalo. Váš přítel Jack Harrisson, přezdívaný Was ist das, i vaše milenka Ethel Meyerová musí buď pochopit moji narážku, nebo mě považovat za notného hlupáka, abych neuměl vysvětlit situaci. Prohráli jste!“

Bylo to řečeno hlasitě a tvrdě. Všichni ustrnuli. Hosté vstali od stolů a shromáždili se kolem této scény. Stáli jsme nyní uprostřed zástupu.

„Co to má znamenat?“ zeptal se Hanoover.

„To je finále!“ vykřikl Estampe a vystoupil do popředí. „Tři lidé pod cizím jménem si vás umínili okrást. Jak to je vám známo.“

„Molly,“ řekl Hanoover rozechvěle, ale přece dost klidně, „i vy, kapitáne Orsuno! Prosím vás, odveďte ji. Je to tu teď pro ni přespříliš těžké.“

. Svěřil poslušnou a v slzách se usmívající dívku zamračenému kapitánovi, který se zeptal: „Nechtěla byste, drahoušku, se mnou chvíli posedět?“ a s těmito slovy ji odvedl.

Na odchodu se ještě zastavila a řekla: „Budu klidná. Všechno vám vysvětlím a povím – čekám vás. Odpusťte mi to!“

Tak to řekla a já v ní vůbec nepoznal tu Molly z penziónu. Byla to dívka, která věděla, co se sluší a patří, a přestože ji události vyvedly z míry, byla pevná v obavách i citu. Právě tak mě udivilo i sebeovládání Galoueille a Diguée. O Thompsonovi je těžko říci něco určitého; když slyšel, co Durock říká, vstal, dal si ruce do kapes a hvízdl.

Galoueille zvedl pěst k spánku, přitiskl ji k hlavě a rychle zase spustil. Byl v rozpacích jen na kratičký okamžik. Diguée si ovívala vějířem tvář, mlčky se usmívala a seděla dál. Dámy na ni hleděly, některá upřeně, jiná s hrůzou nebo s pohrdáním, ona však jako by ani neviděla tuto urážlivou pozornost, bedlivě sledovala Galoueille.

Ten jí odpověděl pohledem zpolíčkovaného. „Ucho se utrhlo, sestřičko!“ řekl.

„Už jo!“ přisvědčila Diguée, pomalu vstala, a předstírajíc zívnutí, podívala se bezmocně povýšeným pohledem po zástupu tváří, přihlížejích s mlčenlivým neklidem.

„Diguée,“ řekl tiše Hanoover, „co to znamená? Je to pravda?“

Diguée pokrčila rameny a otočila se.

„Ben Drek, převlečený za sluhu,“ vysvětloval Durock, „zjistil totožnost těchto lidí se strůjci vyděračské aféry v Ledingentu. Kde jste, Dreku? Potřebujeme vás!“

Mladý sluha s černou kadeří na čele vystoupil ze zástupu a vesele kývl na Galoueille.

„Haló, Trencku!“ zavolal. „Před deseti minutami jsem vám vyměňoval talíř!“

„To je nějaká sláva!“ vmísil se Thompson a protlačil se dopředu šikovným pohybem ramene. „Odhalit jméno je těžší než pohnout stěnou. Jen co je pravda, Durocku, dal jste nám šach mat. Je to vaše práce!“

„Teď je mi to jasné,“ řekl Hanoover, „s pravdou ven! Povězte všechno… Byli jste mými hosty, byl jsem k vám vlídný a přísahám, že jsem vám věřil. Ukradli jste mi mé zoufalství a z mé bolesti jste si udělali zlodějský šperhák! Vy, vy Diguée, jste to způsobila. Co jste, šílenci, ode mne chtěli? Peníze? Majetek? Život?“

„Kořist!“ řekl Galoueille.

„To mě špatně znáte.“

„Auguste, má právo na upřímnost,“ podotkla najednou Diguée, „třebas jen jako dárek. Vězte,“ řekla, obraceje se k Hanooverovi s nevlídným pohledem, zatímco se její rty chladně usmívaly, „vězte, že je způsob, jak zkrátit dny člověka nepozorovaně a klidně. Jistěže zanecháte poslední vůli?“

„Ovšem.“

„Byla by zanechána mně. Vaše srdce je ve vhodném stavu pro rozhodující pokus bez jakýchkoli stop.“

Když vyřkla tato trýznivá slova, zmocnila se všech hrůza. A tu se stalo něco, co mnou otřáslo až k slzám:

Hanoover pohlédl upřeně do tváře Ethel Meyerové, uchopil její ruku a pomalu ji zvedl ke svým rtům.

Diguée mu ji vyrvala s krutou nenávistí v očích, uskočila a vykřikla.

„Děkuji vám,“ řekl velmi vážně, „za statečnost, s jakou jste se přiznala. Byl jsem teď jako dítě, které se polekalo tmavého kouta, ale jež vědělo, že za ním, v druhém pokoji je světlo. Jsou tam hlasy, smích a odpočinek. Jsem šťasten. Diguée – naposled vám tak říkám. Loučím se s vámi jako se svým hostem a s ženou. Ben Dreku, spoutejte ji!“

Poodstoupil a nechal projít Dreka. Drek zachrastil pouta lehce zachytil vzpírající se ženskou ruku; cvakl zámek, obě ruce Diguée sebou bezmocně škubly a v její tváři se odrazila zlostná trýzeň. V téže chvíli byl lokaji zadržen Thompson, pokoušející se zmizet, a Galoueillovi tržen revolver. Drek spoutal všechny. „Pamatujte si,“ řekl udýchaný Galoueille kymáceje se, „pamatujte si, Evereste Hanoovere, že za vámi není světlo. Tam není osvětlený pokoj. Jste idiot.“

„Cože, co jste to řekl?“ vykřikl don Esteban.

„Dělám skandál,“ odpověděl Galoueille, „a vy mě nesmíte uhodit, protože jsem spoután. Jste hlupák, Hanoovere! Copak si opravdu myslíte, že ta dívka, která tu teď chvílí byla, a tenhle palác – se k sobě hodí? Stačí podívat na její tvář. Vidím věci tak, jak jsou. Potřeboval jste jen jednu ženu – kdybych vám ji popustil – ji milenku Ethel Meyerovou; ta je pro tenhle dům o stvořená. Lepší byste nenašel. Vaše peníze by za ní letěly jako vichr. Z vás, ubožáka, který dovede jen blouznit, ačkoliv mu patří celá Golokonda1, by spletla železný zel a ukázala vám neznámou rozkoš zneuctěného života s vůní hyacint. Spáchal jste zločin, odkloniv zlato od jeho přímého cíle: růst a zrát; donutil jste tygra usmívat se na hračky – a to všecko jen proto, abyste hodil svůj drahocenný vrtoch k nohám dívky, která se bude prostoduše smát. i když jí ukážete třeba jen prst. Známe vaši historii. Koupili jsme ji a byla by bývala přeškrtnuta. Byla by! Teď v ní pokračujete. Ale nepodaří se vám udělat rovnou čáru. Mezi vámi a Molly bude dvacet tisíc kroků, které je nutno udělat, aby se obešly všecky ty – na mou čest! – skvělé sály, nebo se ona sama udělá Emílií Hanooverovou – víc než si toho přejete, třikrát, stokrát Emílií Hanooverovou!“

„Nikdy!“ řekl Hanoover. „Avšak dvacet tisíc kroků… výpočet je správný. Ale já si zakazuji další hovor tom. Ben Dreku, sejměte pouta tomuto mladíkovi, ženě i tomu mu třetímu. Můj hněv pominul. Dnes nesmí nikdo trpět, ba ani nepřátelé. Sejměte jim pouta, Dreku!“ opakoval Hanoover překvapenému detektivovi. „Můžete pokračovat v lovu, kde je vám libo, jenom ne u mne.“

„Dobře, ach jo!“ Drek, silně pobouřen, osvobodil spoutané.

‚Komediante!“ vyhrkla Diguée s hněvem i smíchem. ‚Ne,“ odpověděl Hanoover, „ne. Vzpomněl jsem si na Molly. To kvůli ní. Ostatně – myslete si, co chcete. Jste volní. Done Estebane, buďte tak laskav, napište těmto m šek na pět set tisíc a už ať mi jdou z očí!“

„Rozkaz!“ řekl loďař, vytahuje šekovou knížku. „Tak, Trencku, i vy, madame Meyerová, rozhodněte se: přetvářku, nebo peníze?“

„Kdybych mohl,“ odpověděl v zuřivosti Galoueille, „kdybych vám tak mohl vyjevit svou naprostou lhostejnost k tomu, co si vy všichni o mně myslíte – takovou, jakou opravdu cítím, abyste ji pochopili a zkameněli –, řekl bych bez zdráhání peníze, odešel s vaším šekem a vysmál se vám do očí. Ale jsem poražen. Nemuseli byste mi věřit.“

„Rádi věříme,“ řekl Estampe.

„Takový šek je lepší než všechny vaše vybroušené řeči,“ prohlásil Thompson, „a já první žehnám urážce, vmetené mi do tváře.“

„Jaképak copak…,“ řekla s nenávistí Diguée.

Přistoupila, zvedla pomalu ruku, a dívajíc se donu Estebanovi přímo do očí, vytrhla mu šek, který držel ve špičkách dvou prstů. Don Esteban spustil ruku a podíval se na Durocka.

„Každý podle svého,“ řekl Durock a odvrátil se.

Estampe se uklonil a ukázal na dveře.

„Nechceme vás zdržovat,“ pravil. „Šek je váš, jste volni, tak jaképak další řeči.“

Dva muži a žena, jejíž ramena v té chvíli zezadu vypadala jakoby sehnuta prudkou ránou, vyměnili si polohlasem několik málo slov, a aniž se na někoho podívali, spěšně odešli. Už se ani nepodobali živým tvorům. Byli zabiti před mýma očima výstřelem ze šekové knížky. Nejvzdálenější zrcadlo opakovalo dveřmi pohyby vzdalujících se postav, a já, uprostřed vzrušením omráčeného zástupu spěchajícího se rozejít, vrhl se na židli a nezadržitelně jsem se rozplakal, jako bych byl smrtelně uražen.

Tu se mne dotkla ruka; zvedl jsem hlavu a s trpkým studem jsem spatřil onu veselou mladou ženu, od které jsem si vzal růži. Dívala se na mne pozorně, s úsměvem a zájmem.

„Svatá prostoto!“ řekla. „Chlapče, ty pláčeš proto, že budeš brzy mužem. Vezmi si ještě jeden kvítek na památku od Camilly Fleuronové!“

Vlídně mi jej podala a já mechanicky zmačkal jiřinu višňové barvy. Potom jsem právě tak mechanicky strčil ruky do kapsy a vytáhl ztemnělé růžové lístky, které jsem se bál zahodit. Dáma zmizela. Pochopil jsem, co tím chtěla říci, až mnohem později.

Jiřinu mám schovanou do dnešního dne.

XIX

Zatím se téměř všichni rozešli; těch několik, kteří zůstali, radilo se o něčem kdesi po stranách a daleko od opuštěného stolu. Sluhové proběhli několikrát sem a tam, byli zadržováni pohyby osamělých skupin a bezmocně máchali rukama nebo pokrčením ramen dávali najevo, že události tohoto večera jsou pro ně naprostým tajemstvím. Kolem znepokojivé prázdnoty na prach rozmetené slavnosti se bez obdivu a pozornosti třpytily za černými sloupy opuštěné zázraky zlatého řetězu. Nikdo tam už nevešel. Vstal jsem a opustil sál. Když jsem procházel třetím sálem, zahlédnuv ještě někde vzdalující se stín nebo zaslechnuv kdesi daleko zvuky kroků, potkal jsem náhle Popa. Sotva mě zahlédl, trhl sebou.

„Kde, prosím vás, jste?!“ zeptal se Pop. „Hledám vás. Pojďte se mnou. Všecko skončilo velice špatně!“

Leknutím jsem se zastavil, takže se Pop, který pospíchal a předešel mě, musel vrátit:

„Ne zas tak hrozně, jak si myslíte, ale po čertech mizerně. Měl záchvat. Teď jsou všichni u něho a přeje si vidět i vás. Nevím, co to má znamenat. Půjdete tam, viďte?“

„Poběžme honem!“ vykřikl jsem. „Pro ni to musí být pořádně těžké!“

„To se spraví,“ řekl Pop, který šel sice rychlým krokem, ale jako by přešlapoval na místě, takže jsem vlastně pospíchal sám. „Je mu mnohem líp. Dokonce se už trochu smál. Rozumíte, zanedbal si nemoc a nikomu o tom ani nepípl! Zpočátku jsem si myslil, že za to můžeme všichni. Co myslíte?“

„Proč se na to ptáte mne?“ namítl jsem uraženě. „Já toho přece vím ze všech nejmíň!“

„Příliš velkou vinu ovšem nemáme,“ pokračoval vyhýbavě na mou otázku. „A v něčem nejsme vinni vůbec, to cítím. Ten ale měl radost! Pst! Tady je jeho ložnice.“

Zaklepal na vysoké zamčené dveře, a když chtěl zaklepat podruhé, Estampe zevnitř otevřel, okamžitě poodstoupil a dokončoval směrem k posteli větu, přerušenou naším příchodem: „… a proto musíte spát. Dojmy i námaha mají své meze. A tuhle už přichází Sandy.“

Nejdřív jsem uviděl Molly, sedící u postele; Hanoover ji držel za ruku a ležel s hlavou vysoko zvednutou a podepřenou mnoha polštáři. Ústa měl pootevřená, těžce dýchal a mluvil tiše a s přestávkami. Rozepjatou košilí bylo vidět, že má na prsou obklad.

„Ve velké ložnici bylo tak příjemně, že ani pohled na nemocného nepůsobil na mne nijak těžkým dojmem. Jen když jsem se mu pozorněji podíval do tváře, jakoby ozářené matným světlem, nebylo mi v tu chvíli dobře.

U druhého konce postele seděl Durock, nohu přes nohu, a uprostřed ložnice don Esteban. U stolu připravoval doktor léky. Orsuna chodil z rohu do rohu, větrem ošlehané ruce složené za širokými zády. Molly byla velmi nervózní, ale usmála se, když jsem vešel.

„Sandoušku!“ řekla a na okamžik zazářila živostí, kterou nemohlo pranic potlačit. „Takový roztomilý jste byl v tom šátečku! A teď… fuj!… Snad jste neplakal?“

Zamávala na mne volnou rukou, pokynula prstem a odklidila z vedlejší židle noviny.

„Posaďte se. Pusťte mě,“ řekla vlídně Hanooverovi. „Tak je to dobře! Posedíme pěkně všichni spolu.“

„Pacient musí spát,“ drsně oznámil doktor a významně se podíval na mne i na ostatní.

„Pět minut, Johnsone!“ požádal Hanoover. „Přišla jedna živá duše, která, jak si myslím, také nesnáší samotu. Poslal jsem pro tebe, Sandy, kdoví, jestli se ještě někdy uvidíme, pozval jsem tě na několik přátelských slov. Viděl jsi všechnu tu hrůzu?“

„Ani jedno slovo, které tam padlo,“ prohlásil jsem svým nejvybranějším stylem do hloubi duše otřeseného dospělého člověka, „nemůže být tak hluboce skryto a vryto jako v mém srdci.“

„No, no! Trochu se chvástáš. Možná že v mém taky. Děkuji ti, chlapče, také jsi mi pomohl, třebažes na tom byl jako pták, který neví, kde zítra slétne.“

„Ach,“ řekla Molly, „jakpak by to nevěděl? Má to přece na ruce napsáno – já sama to sice neviděla, ale slyšela jsem o tom.“

„I vy?!“ vykřikl jsem, dotčen na svém nejbolavějším místě slovy té, která by měla mít v tuto chvíli se mnou slitování. „Člověk by si myslil, že jste už bůhvíjak stará!“ Polekal jsem se vlastních slov a sotva jsem se zdržel, abych neřekl něco, co by mě pak mohlo mrzet, ale v duchu jsem si opakoval: Žába! Žába!

Kapitán přestal přecházet, podíval se na mne, luskl prsty a těžce si sedl vedle.

„Já se přece nepřu,“ řekla dívka, když utichl smích, vyvolaný mou vznětlivostí. „Možná že jsem opravdu starší než ty!“

„Někdy se děláme mladšími a někdy – staršími,“ řekl Durock. Seděl ve stejné póze jako na Espaňole, s nataženou nohou, opřen o židli, s mírně nachýlenou hlavou, s loktem na opěradle. „Ráno jsem šel po písčitém pobřeží a uslyšel jsem, jak někdo hraje na klavír v domě, kde jsem vás našel, Molly. Přesně tak tomu bylo před sedmi lety – a téměř za stejných okolností. Šel jsem tehdy k dívce, která už nežije. Zaslechl jsem tu melodii, zastavil jsem se, přivřel oči, přinutil se přenést do minulosti a omládl jsem o šest let.“

Na chvíli se zamyslil. Molly se na něho kradmo podívala, potom se napřímila, usmála se a otočila se k Hanooverovi.

„Hodně vás to bolí?“ zeptala se. „Možná že bude líp, když odejdu i já.“

„To jistě ne,“ odpověděl. „Sandy, tuhle Molly, která se tě teď tak dotkla, byla ještě všehovšudy před čtyřmi lety ubohým umouněným ptáčetem. Neměl jsem ani byt, ani kde spát. Spal jsem v opuštěném baráku.“

Děvče zneklidnělo a znervóznělo.

„Ach,“ vykřikla, „mlčte, mlčte! Prosím vás. Ať přestane!“ obrátila se k Estampovi.

„Já už brzy skončím,“ řekl Hanoover. „Ale ať do mne hrom uhodí, jestli se o tom nezmíním. Molly poskakovala, prozpěvovala si a tři dny nakukovala škvírou do toho baráku. Pak mi postupně podstrčila dírou dvě jablka, starou zástěru s pečenými brambory a kus chleba. Potom jsem našel řetěz.“

„Hrozně jste mě urazil,“ řekla hlasitě Molly, „opravdu.“ ‚Ale hned se dala do smíchu. „Tam jsme také hned ten řetěz zakopali. Že ale tenkrát bylo horko! Sandersi, dovolte, abych se vás zeptala, proč mlčíte?“

„Jen tak,“ odpověděl jsem. „Poslouchám.“

Přišel doktor a uchopil Hanooverovu ruku.

„Ještě chvilku vzpomínání,“ řekl, „a zítřejší den budete mít pokažený. Odejděte už, prosím vás!“

Durock se plácl do kolena a vstal. Všichni přistoupili k dívce – bylo těžké říci, zda veselé nebo smutné – tak se zasnila s tváří na okamžik ozářenou úsměvem nebo zas náhle roztržitě nehybnou. Na rozloučenou jsem jí řekl: „Molly, jestli mě budete potřebovat, spolehněte se na mne!“ A aniž jsem čekal na odpověď, vyběhl jsem první a skoro jsem necítil, jak studená Hanooverova ruka pevně stiskla mou.

U dveří jsme se všichni srazili. Když vyšel doktor Johnson, těžké dveře se pomalu přivřely. Škvíra se zúžila, zablýskla se poslední čárkou, zmizela a skryla dva lidi, kteří si myslím měli bez nás ledacos říci, a jinak než před námi.

„Vy jdete také pryč?“ zeptal se Estampe Johnsona.

„Chvíle to vyžaduje,“ odpověděl doktor. „Jsem toho názoru, že se lékař musí někdy dívat na svůj úkol poněkud šíře než litera zákona, byť by i hrozily komplikace. Nevíme vždycky, co je za některých okolností důležitější – zda život, anebo smrt. Ať je tomu jakkoli, jemu je zatím dobře.“

XX

Kapitán se v tiché rozmluvě s Durockem vzdálil do vedlejšího přijímacího pokoje. Za nimi odešel don Esteban a lékař. Estampe šel kousek se mnou a s Popem, ale v první zatáčce nám pokynul a šel za svou prací, jak se vyjádřil. Odtud bylo nedaleko do knihovny. Když jsme jí prošli, zašel Pop se mnou do mého pokoje, a zřejmě vyčerpán se posadil. Chvíli jsem stál a pak jsem si sedl také.

„Tak to by tedy bylo,“ řekl pomalu Pop. „Nevím, jestli dneska usnu.“

„A vystopoval jste je?“ zeptal jsem se. „Kdepak teď vlastně jsou?“

„Zmizeli, jako když kámen do vody padne”. Drek se celý uběhal, jak je hlídal u všech východů, ale jeden člověk těžko stačí být na několika místech najednou. Vždyť je tady dvacet východů, tlačenice, zmatek, shon, a jestli se převlékli a změnili tím zevnějšek, je naprosto jasné, že Dreck nepochodil. A to se musí říci: měl co dělat s vynikajícími herci! Všecko jsme se dozvěděli potom od Durocka. Durock sem Drecka vytáhl telegramem; můžete si představit, jak spěchal, když pro něj objednal zvláštní vlak. Ale o tom si pohovoříme jindy. Jsou dvě hodiny po půlnoci, a každá hodina dnes vydala za tři – tak jsme všichni unaveni. Dobrou nocí“

Pop odešel a já přistoupil k posteli doufaje, že pohled na ni vyvolá ve mně touhu spát. V uších mi stále ještě hučelo a proti své vůli jsem znovu slyšel jednotlivé rozhovory s charakteristickou intonací každého mluvícího. Slyšel jsem smích, volání, šepot; přivřel jsem oči a ponořil se do mihotání tváří, které přede mnou přešly v těchto hodinách…

Teprve po pěti letech, při setkání s Durockem, jsem se dozvěděl, proč Diguée, vlastně Ethel Meyerová, nedokázala ve stanovenou chvíli zasunout stěny, a proč se to tak bleskurychle podařilo Hanooverovi. Molly byla v pavilónu s Estampem a se ženou sluhy Parkera. Chtěla se objevit přesně, o půlnoci, domnívaje se asi, že tak Hanoovera více potěší. Opozdila se docela náhodou. A tak Pop, který hlídal u vjezdu a viděl, že Molly tu ještě není, běžel zatím do komory, kde bylo elektrické zařízení, a přerušil spojení, aby Diguée nemohla za žádných okolností způsobit chystaný efekt. Přerušil proud na dvě minuty, načež Hanoover otočil kovovým závitem podruhé.

EPILOG

1

Roku 1915 zachvátila celý poloostrov i přilehlou část pevniny epidemie žluté zimnice. Pohroma dosáhla hrozivých rozměrů; denně umíralo pět set i více lidí.

Krátce předtím jsem byl poslán s posádkou právě opraveného parníku Valkýra převzít plavidlo z loděnice Ratnera a spol. do Lissu, kde jsme uvázli, poněvadž onemocněla takřka celá posádka, najatá pro tuto loď. Kromě toho by nás byly přísné karanténní předpisy z různých důvodů stejně nepustily s parníkem z přístavu dřív než za tři týdny, a tak jsem se ubytoval v hotelu na nábřeží Canier. Trochu jsem se nudil, trochu jsem trávil čas se zaměstnanci hotelového bufetu, ale nejvíc ze všeho jsem se toulal městem doufaje, že třeba náhodou potkám někoho z účastníků příběhu, jenž se odehrál před pěti lety v paláci Zlatý řetěz.

Od té doby, co mě Orsuna hned na druhý den ráno po všech těch událostech odvezl ze Zlatého řetězu do San Riolu, jsem ještě v Lissu nebyl; bydlel jsem v penziónu s celým zaopatřením a platila za mne jakási neviditelná ruka. Za měsíc jsem dostal dopis od Popa. Sděloval mi, že Hanoover zemřel třetího dne na srdeční mrtvici a že on, Pop, odjíždí do Evropy, ale proč a na jak dlouho a o tom, co se stalo s Molly i s ostatními, o tom se nezmínil, četl jsem si ten dopis několikrát po sobě. Napsal jsem rovněž několik dopisů, ale kromě Gardenova mysu a adresy na dona Estebana jsem žádnou jinou adresu neznal. Poslal jsem dopisy tedy tak. Pokusil jsem se v nich vyzvědět, kde bydlí Pop a Molly, ale třebaže jsem svůj dopis do Zlatého řetězu adresoval Estampovi a Durockovi společně, odpověď jsem nedostal, snad proto, že tam už nebyli. Don Esteban sice odpověděl, ale právě jen to, že neví, kde je Pop, a adresu Molly že zatím nesděluje, abych jí svými dopisy zbytečně nepřipomínal její zármutek. Na konci dopisu mi radil, abych se věnoval své práci.

A tak jsem už nikomu nepsal, ale dychtivě, ovšem bezvýsledně, jsem čekal dopisy ještě dobré tři měsíce, dokud mě nenapadla velmi jednoduchá věc: že totiž každý má asi dost své vlastní práce i starostí. Objev to byl nepříjemný, avšak pomohl mi odtrhnout se konečně od těch šestatřiceti hodin, které jsem strávil uprostřed silného vzrušení a nebezpečí, nadšení, stesku i lásky. Postupně jsem si začal vzpomínat na Zlatý řetěz jen jako na doznělou píseň, ale abych z ní nezapomněl ani slovíčko, věnoval jsem několik dnů na zapisování všech těch rozmluv a příhod toho dne. Dík tomuto starému sešitku mohu si teď všechno přesně oživit. Ale ještě mnohokrát potom se mi zdálo o Molly a domnívám se, že mi nebyla lhostejná hodně dlouho, poněvadž kdykoli jsem zaslechl její jméno, vždycky se mi rozbušilo srdce.

Druhého dne po příjezdu do Lissu jsem navštívil onen kout přístavu, kde kotvila Espaňola, když jsem s ní tehdy ujel. Teď tam stály dvě americké plachetnice, což mi nikterak nevadilo, abych si vzpomněl, jak pronikavě skučel vítr tu noc, než přišel Durock s Estampem. Informoval jsem se také o Zlatém řetězu a měl jsem v úmyslu tam zajet na schůzku s minulostí, ale majitel hotelu mi řekl, že ten obrovský dům zabraly městské úřady pro lazaret a že je tam spousta nemocných, zachvácených epidemií. Pokud jde o osud domu, bylo mu známo jen to, že Hanoover, který neměl přímých potomků a nezanechal závěť, vystavil tím všechen svůj majetek zdlouhavému procesu ze strany pochybných uchazečů. Dům byl po celou tu dobu, než vypukla epidemie, uzavřen. Pak bylo shledáno, že pro svou osamělou polohu odpovídá všem ideálním požadavkům gigantické nemocnice.

Už jsem měl nevelký knírek a začalo mi vyrážet jemné chmýří, ale tak ubohé, že jsem je důsledně seškraboval břitvou. Občas jsem důstojně pokukoval do zrcadla, špulil rty a zvedal ramena – měl jsem je teď značně širší.

Maje to všechno na zřeteli, byl jsem si vědom svého půvabu i své mužnosti a trávil jsem večery buď v bufetu, nebo na bulváru, kde jsem si oblíbil kavárnu Tonus.

Jednou jsem vyšel z kavárny, nebylo ještě sedm, a čekal na přítele, že spolu půjdeme do divadla. Přítel nepřišel a poslal jen podezřelé psaníčko, známo, jakého druhu. Sám jsem do divadla chodil nerad, a tak z návštěvy sešlo. Sestoupil jsem k dolejší aleji, celou ji prošel, a když jsem se chtěl vrátit k městu, potkal jsem najednou staříka ve svrchníku, v buřince a s hůlkou, který si patrně vyšel na procházku, poněvadž se jeho volné ruky drželo asi pětileté děvčátko.

„Parkere!“ vykřikl jsem překvapeně a zastavil se před ním tváří v tvář.

„Správně,“ řekl Parker, bedlivě si mě prohlížeje. Jeho paměť zřejmě usilovně pracovala, poněvadž napínal tvář, usmíval se a snažil se rozpomenout, kdo jsem. „Už si trochu vzpomínám,“ začal nerozhodně, „ale promiňte mi, poslední dobou už špatně vidím.“

„Zlatý řetěz!“ řekl jsem.

„Á, už vím! Tak tedy… Ne, za živého boha si nemohu vzpomenout.“

Plácl jsem ho po zádech.

„Sandy Prewel,“ řekl jsem, „ten, co všecko ví!“

„Chlapče, to jsi ty?!“ Parker nachýlil hlavu, tvář se mu rozjasnila a dojemně zajásal. „Vždyť jsi dočista k nepoznání! Stejnokroj ti sluší! Vyrostl jsi, zmužněl… No, tak to si tedy musíme pohovořit! A mě tadyhle pořád tahá vnučka: »Dědo, pojď už, pojď už!« Ráda se mnou chodí na procházku.“

Šli jsme zase do Tonusu a dali si víno. Děvčátku jsme objednali koláče. Začala je pitvat prstem, broukala si a házela nohama a my s Parkerem jsme se přenesli o pět let zpátky. Chvíli mi Parker tykal a pak postupně, když postihl změnu v tváři hezkého opáleného námořníka, nosícího kapitánský stejnokroj se samozřejmou nedbalostí zkušeného mořského vlka, začal mi vykat.

Je přirozené, že jsme mluvili o příběhu a osudu osob nám známých a nejvíc ze všeho o Molly, která se provdala před půldruhým rokem za Durocka. Kromě toho jsem se dozvěděl, že jsou oba tady a že bydlí velmi blízko, v hotelu Plein Air. Přijeli sem, Durock tu měl nějaké nání – jaké, to Parker přesně nevěděl – ale navštívil je a byl velmi spokojen jak s přijetím, tak i s pohoštěním. Překvapilo mě to a měl jsem radost, nejvíc z toho, se Molly neoctla ve spárech svých povedených bratříčků. Od té chvíle jsem už neměl stání a mechanicky jsem jen pokyvoval, doposlouchávaje staříkovo vyprávění. Dozvěděl jsem se rovněž, že Parker znal Molly už dávno – byl jejím vzdáleným příbuzným z matčiny strany.

„A jestlipak víte,“ řekl Parker, „že byla den před oním večerem sama tajně v Zlatém řetězu a že jsem jí to zazdil já? Nevíte… Tak tedy: přišla se rozloučit s domem, který nebožtík vystavěl pro ni a podle jejího přání. Hloupoučká, vyhledala mě zahalena šátkem až po oči. Chodili jsme tam dlouho, všude, kde se dalo projít a kde jsme nepočítali, že mužem někoho potkat. Oči se jí leskly – tak byla ohromena; je jisté, že se Hanoover nechal vidět, jak to dovedl jen on. Ba, ba. Bylo na ní znát nejvyšší spokojenost – radost se na ni podívat. Chodila tajila dech. Rozhlížela se. Podupávala nohou a začala i tichounce prozpěvovat. Nu a – stalo se to v chodbičce mezi dvěma sály – kolem dveří prošla ta dobrodružka Hanooverem a s Galoueillem. Molly ustoupila do stínu nikdo nás nezpozoroval. Podíval jsem se – a přede mnou stál docela jiný člověk. Něco jsem řekl, ale mávla jen rukou, začala pospíchat, odmlčela se a už nepromluvila, dokud jsme nedošli do zahrady a nevyhledali loďku, ve které přijela. Při loučení mi řekla: »Přísahej, že nikomu nevyzradíš, jak jsem tu dnes s tebou chodila!« Všechno jsem pochopil, přísahal, jak chtěla, a v duchu jsem si říkal: Teď jí vysvětlím, co si o tom všem myslím, aby pustila Diguée z hlavy. Ale nemohl jsem. Už se proslýchalo, i já jsem to věděl, co bude; přesto jsem se však rozhodl, ale při pohledu na její tvář mě přešla chuť mluvit. Viděl jsem to na ní, že mi zakazuje hovořit a že odchází strašně uražena. Třikrát jsem se rozhodoval – ale nerozhodl jsem se. Tak to vypadalo.“

Parker mluvil dál, a ač bylo zajímavé slyšet o tom všem, z čeho vznikly události onoho památného večera, moje netrpělivost vypravit se k Durockovi rostla a vyvrcholila tím, že usouzený a přešlapuje nohama pod židlí jsem konečně zavolal číšníka, abych zaplatil.

„No, co se dá dělat, já vás chápu,“ řekl Parker, „nemůžete se dočkat, abyste šel do Plein Airu. A pak – vnučka už taky musí jít spát.“ Sundal děvčátko ze židle, vzal ji za ruku a druhou mi podal se slovy: „Buďte zdráv!“

„Na shledanou!“ zvolalo děvčátko, uklánějíc se a odnášejíc si koláčky v sáčku. „Na shledanou! Děkuju! Děkuju!“

„A jakpak ti říkají?“ zeptal jsem se.

„Molly. Molly mi říkají,“ odpověděla způsobně, odcházejíc s Parkerem.

Milostivé nebe! Mohl jsem tehdy tušit, že vidím svou budoucí ženu – takhle bezmocnou a jen o málo vyšší než židle?!

2

Vzrušení minulosti! Nešťastný je ten, kdo je nepřístupný tomuto vzácnému citu, který prozařuje světlo snů a v němž zní teskný údiv. Nikdy, nikdy víc se neopakuje! S postupem let vyprchává jeho postižitelnost, mění se forma a mizí podrobnosti. Zdá se aspoň, že je tomu tak, ačkoli jeho podstata je táž, táž, ve které jsme žili obklopeni starostmi a vášněmi. Avšak cosi se změnilo i v samé podstatě. Jako člověk vyrostlý jen rozumem – ne srdcem, může se poznat v portrétu desetiletého, tak i příběhy, jež se udály před několika lety, mění se spolu s námi; a nahlédnuv do deníku, chtěl by člověk ledacos přepsat tak, jak to cítí nyní. Proto odsuzuji zvyk, psát si deník. Je to jen zbytečná ztráta času.

V takové náladě jsem poslal Durockovi svoji vizitku, posadil jsem se a četl noviny, ale vzhůru nohama. Neuplynulo ani pět minut a sluha se už vracel, téměř běžel.

„Račte jít dál,“ řekl, a já jsem šel do mezaninu se sevřeným srdcem. Dveře se otevřely a vstříc mi šel Durock. Byl stejný jako před pěti lety, jen se mu prostříbřily skráně. Měl jsem k setkání připravenu větu: „Vidíte před sebou postavu z temnot minulosti a asi mě těžko poznáváte, tolik jsem se od té doby změnil.“ Ale přišel jsem do rozpaků a řekl jsem jen: „Nečekal jste, že přijdu?“

„Buď zdráv, Sandy!“ řekl Durock, prohlížeje si mne.

„Ty si už asi připadáš starý, ale pro mne jsi pořád ten dřívější Sandy, třebaže ti už přeskakuje hlas. Výborně! Buď tu jako doma. A Molly,“ dodal, když viděl, že se rozhlížím, „jen někam odběhla, přijde hned.“

„Musím vám říci,“ oznámil jsem, upadaje do své staré lehkomyslné upřímnosti, „že jsem se s potěšením dozvěděl o vašem sňatku. Lepší ženu,“ pokračoval jsem s nemístným zápalem, jenž mě zmátl, „byste těžko našel. Ano, těžko!“ vykřikl jsem, přeje si mluvit o všem najednou, ale bezmocný odtrhnout se od prvního tématu.

„Hodně jsi hledal a srovnával? Máš velké zkušenosti?“ zeptal se Durock. Popadl mě za ucho a posadil. „Buď zticha. Nauč se, když vejdeš do domu třeba i po pěti letech, říci několik bezvýznamných vět, obcházejících pouze kolem významného, a proto zdánlivě významných.“

„Cože! Vy mě poučujete?“

„Moje rada je dobrá všude tam, kde tě ještě neznají jako brebtavého a vznětlivého kluka. No dobrá. Povídej, co jsi zažil za těch pět let. Zvonek máš u sebe, natáhni laskavě ruku a zazvoň.“

Vyprávěl jsem o příbězích největšího námořníka světa Sanderse Prewela ze Zurbaganu, kde se narodil pod nejkrásnějším sluncem, nejjasněji ozařujícím jenom jeho postavu, viditelnou všem jako socha Svobody na šedesát mil.

V tu chvíli přinesla služebná skvělý starý rum; začali, jsme ho popíjet z porcelánových kalíšků a vzpomínali na události v Signální periférii i v Zlatém řetězu.

„Byla to krásná kapitola, že?“ řekl Durock. Zamyslel se, na jeho výrazné pevné tváři se zračily vzpomínky a pokračoval: „Hanooverova smrt byla pro nás pro všechny překvapením. Nikoho by to bylo nenapadlo. Dělalo se, co se dalo. Nic neukazovalo na tak smutný konec. Patrně jeho vnitřní napětí propuklo větší silou, než jsme si mysleli. Tři hodiny před koncem s námi ještě seděl a velmi dobře se bavil. Nenapsal závěť; věřil, že kdyby tak učinil, přiblížil by tím svůj konec. Ale smrt už po něm napřahovala svůj spár. Ovšem před Molly,“ Durock se podíval na dveře, „už o tom nebudu víc mluvit, nemůže pak spát, když se mluví o té době.“

Vtom se ozvalo lehounké zaklepání, dveře se pomalu pootevřely a ženský hlas rozvážně a něžně zarecitoval: „Snaž-ně pro-sím, smím-li dál, a-niž vás kdo va-ro-val, že jsem to já…“

„Kdo je tam?“ hlasitě a s přetvářkou se zeptal Durock.

„Lsti-vá kob-ra,“ dokončil hlas, dveře se otevřely a vběhla mladá žena, v které jsem okamžitě poznal Molly. Měla na sobě kostým popelavé barvy a bledě modrý klobouk. Jak mě spatřila, tvář jí okamžitě zchladla, protáhla se znovu vzplála. „Samozřejmě, že jsem vás poznala!“ řekla. „Abych nepoznala při své paměti přítele svých mladých dnů! Sandoušku, vstal jsi z mrtvých, drahoušku?! Tak tě vítám a promiň, že jsem skládala verše, když jsi asi čekal, až přijdu. Cože, vy už popíjíte? Tak výborně, mám velkou radost a… a… nevím, co bych vám ještě řekla. Zatím si sednu.“

Všiml jsem si, jak se na ni Durock díval, a bylo mi jasné, že ji má velmi rád; a tím, jak pozoroval její roztržité rychlé pohyby, zrodilo se ve mně přání být někdy v jeho situaci.

S příchodem Molly stočil se všeobecný hovor především na mne, a tak jsem znovu vyprávěl o sobě a pak jsem se zeptal, kde je Pop s Estampem. Molly mi bez jakéhokoli ostychu tykala, jako bych byl pořád ještě ten dřívější Sandy, ale i já, když jsem si jí teď lépe všiml, shledal jsem, že třeba se z ní stala úplně zralá žena, ve tváři a v pohybech že si uchovala tři čtvrtiny oné dřívější Molly. A tak tedy řekla:

„Popa bys nepoznal, i když všecko víš – promiň, já ráda škádlím. Z Popa se stal takový vážný a takový solidní obchodník, že má člověk chuť radši odejít! Je nějakým pánem u jedné firmy s čajem. A Estampe – ten je v Mexiku. Jel tam k nemocné matce; umřela a on se tam zamiloval a oženil. Toho už nikdy nespatříme.“

Měl jsem přání, které jsem nemohl splnit, a nekonečně jsem se tím soužil, usmívaje se a rozmlouvaje jako natažený stroj. Chtělo se mi říci: Vykřikněme, podivme se a užasněme – ponořme se do vzrušení onoho dne před pěti lety a oživme si to pronikavé napětí všech našich citů! Vy, Molly, jste pro mne první světlý obraz ženské mladosti, ověnčený smíchem i hořem, a vy Durocku, jste prvním tvrdým obrazem mužnosti a důstojnosti! Potkal jsem vás znenadání. Proč tu tedy sedíme tak zdrženlivě? Proč je náš rozhovor tak upjatý a tak roztržitý? Neboť jsem si těkavého rozhovoru cenil pramálo. Zápal, vášeň, slzy, přísahy, prokletí a stisky rukou – to bylo to, co jsem potřeboval v této chvíli! Ale pro to všecko – bohužel – bych byl tenkrát nenalezl slov, třebaže jsem velmi dobře cítil, co mi schází. Dodatečně jsem se dozvěděl, proč jsme tak málo ve třech vzpomínali a nenechali se unést minulostí. Ale i teď jsem si všiml, že rozhovor řídí Durock jako kormidlem, přidržuje se víc chladného severu než horkého jihu.

„Kdoví?!“ řekl Durock na její nespatříme. „Tuhle Sandy Prewel tady taky sedí a pomalu podléhá alkoholu. Setkání – a k tomu ještě nečekaná – bývají častější, než si člověk myslí. Všichni se vracíme na starou stopu, kromě…“

„Kromě zemřelých,“ vyhrkl jsem hloupě.

Někdy držíš v ruce křehkou věc, roztržitě jí točíš a najednou – bác! – a je prasklá.

Molly se zamyslila, šibalsky mi nalila rum, začala si prozpěvovat a pak řekla: „Já vám to hned zahraju.“ Vyskočila a odešla do vedlejšího pokoje, odkud zaburácel prudký boj kláves. Durock se za ní starostlivě podíval.

„Je dnes unavena,“ řekl, „a sotva se vrátí.“ A skutečně: v stále vzrůstajícím burácení klavíru bylo slyšet úporné přání umlčet jiný rytmus. „Výborně,“ pokračoval Durock, „ať hraje, a my posedíme na bulváru. Pro takový podnik bych sotva našel lepšího společníka.“

Domluvili jsme se, kde se setkáme, počkal jsem, až ztichla hudba, a chystal jsem se k odchodu.

„Molly! Sandy odchází,“ řekl Durock.

Okamžitě přišla a začala mě prosit, abych k nim zašel často, a třeba i znenadání. „Pak teprv uvidím, že jsi opravdový přítel.“ Potom mě plácla po zádech, políbila na čelo, strčila mi do kapsy hrst bonbónů, našla a podala mi čepici a já jsem přitáhl ke rtům její teplou, pružnou ruku a vyslovil přání, aby byla zdráva.

„Vynasnažím se,“ přislíbila Molly. „Jenomže teď mívám často silné bolesti hlavy. Nevíš o nějakém léku? Kdepak, ty nic nevíš, jsi lhář s tím svým nápisem! Jdi, jdi!“

Víc už jsem ji nikdy nespatřil. Odešel jsem, zapamatovav si poslední její úsměv – nepříliš veselý, ačkoli ne bez humoru – a zamířil do Přístavní tribuny, do hostince, kde jsem měl počkat na Durocka, a kde jsem ke svému velkému překvapení našel strýčka Growa, mávajícího sklenicí v kruhu společnosti, sedící na židlích obkročmo jako na koni.

3

Dejte k sobě několik kousků červeného syrového masa a zrzavých koňských žíní, při čemž si nedělejte starosti, jak a kde trčí štětiny, dole tu směs napříč rozřízněte a nahoru zastrčte dva shnilé ořechy – a hned budete mít podobu strýčka Growa. Když jsem vešel, vyskočil právě ze židle v kruhu té společnosti námořník, a škrábaje se za uchem, řekl kamarádovi, který k němu přistoupil: „Ať jde do háje! Zas už lže, jako když tiskne!“

Díval jsem se na Growa s příjemným pocitem bezpečí. Byl jsem zvědav, jestli mě pozná. Posadil jsem se k vedlejšímu stolu a úmyslně hlasitě, aby si mne Grow všiml, jsem požádal o studený punč. Starý kapitán se skutečně na mé zvolání otočil, ač byl zaujat vlastním vyprávěním, a poznamenal:

„Kormidelník dělá rámus. To má nejspíš spoustu peněz!“

„Hodně nebo málo,“ řekl jsem, „vy je počítat nebudete, velevážený kapitáne!“ Grow si nakvašeně olízl vousy a obrátil se ke společnosti.

„Tady,“ řekl, „tady máte živou kopii Sandy Prewela! Zrovna takhle odpovídal, věčně byl drzý. Smím se vás zeptat, jestli nemáte bratra jménem Sandy?“

„Ne, jsem sám,“ odpověděl jsem, „oč jde?“

„Moc jste podobný jednomu chlapíkovi aby do něho hrom uhodil, takový dobytek nevděčný!“ Grow byl opilý, držel sklenici šikmo a poléval si kalhoty vínem. „Byl jsem na něj jako vlastní otec a hrál jsem si namouduši hada na prsou. Povídá se, že ten Sandy teďka zbohatl, zkrátka že je pracháč; to nevím, ale že za jeden kousek – a ještě k tomu s mou lodí – dostal sto tisíc v papírech, to můžu na místě odpřísáhnout u stožárů celého světa!“

Při těchto slovech část posluchačů odešla, nechtěli znovu poslouchat jeho blábolení, ale já jsem se zatvářil, že mě ten příběh náramně zajímá. Tak se Grow vrhl na mne a já se dozvěděl o dobrodružství Sandy Prewela. Tu je ta příhoda:

Před pěti lety bylo zapotřebí pochovat dvouhlavého člověka, který se narodil z nezákonné lásky, vyrostl v úkrytu a umřel, když mu jedna hlava uschla. Podplatili proto námořníka Sandy Prewela – neznámí lidé ho svázali, aby na něj nepadlo podezření – a odvezli mrtvolu na Gardenův mys, kde ji ukryli v rozlehlých sklepeních Zlatého řetězu. Za tohle dostal Sandy celých sto tisíc a Grow jen pět set piastrů, sice ve zlatě, ale jak vidíte, hotovou almužnu ve srovnání se Sandyho odměnou. Brzy nato mrtvolu vyndali, natřeli lakem, oživili elektřinou, takže začala jako živá odpovídat na otázky, a dodnes ji vydávají za mechanickou loutku. Pokud jde o Sandyho, proslavil se na poloostrově jako flamendr a opilec, pak byl v Zurbaganu zatčen, ale brzy ho za velké peníze propustili.

Právě v tomhle místě legendy, která měla možná ještě překvapivější závěr (jak podivně, až k úzkosti, bylo mi ji poslouchat!), vešel Durock. V kabátě a klobouku vypadal sice jinak než oné noci na začátku mého vyprávění, ale já měl pocit, že se znovu hroužím do svého příběhu, který je s to začít znovu. Padl na mne nepochopitelný stesk. Rychle jsem vstal a opustil jsem Growa; vůbec mě nepoznal, ale když viděl, že odcházím, vykřikl:

„Kormidelníku, hej, kormidelníku, jednu sklenici pro Growa na památku toho lotra Sandyho, co přived svýho kapitána na mizinu!“

Zavolal jsem číšníka a v přítomnosti Durocka, který zvědavě pozoroval, jak si počínám, objednal jsem pro Growa a jeho kumpány osm lahví portského. Potom jsem plácl Growa po zádech, až se zakymácel, a řekl jsem:

„Growe, to jsem přece já, ten Sandy!“

Zavrtěl hlavou, popotáhl a upřel na mne zrak.

Všichni zmlkli.

„Osm flašek,“ řekl konečně Grow, mechanicky šmátraje v kapse a prohlížeje si moje kolena. „Lžeš!“ vykřikl najednou. Potom se zlomil a máchl rukou, jako by odháněl těžké myšlenky. „A je to možný!… Možný to je…,“ zamumlal. „Hm, Sandy, všecko je možný! Osm flašek, fla…“

Při těch slovech jsme ho opustili, vyšli jsme ven a při – šli na bulvár, kde jsme si sedli do kamenné rotundy. Bylo tu slyšet vzdálené šplouchání vln; v druhé aleji o něco výš hrál orchestr. Strávili jsme milý večer a na všechno, co jsem tu vyprávěl, jsme si vzpomněli a prodebatovali to do všech podrobností. Pak se Durock se mnou rozloučil a zmizel směrem k hotelu, kde bydlil. A já jsem kouřil a popíjel, poslouchal hudbu a v duchu odešel do Neobyčejné země, dlouho se dívaje tam, kde ležel Gardenův mys. Přemýšlel jsem o Durockových slovech o Hanooverovi: „Jeho rozum toužil po živé pohádce, duše prosila o klid.“ A zdálo se mi, že znovu vidím, jak náhle přichází Molly před pestrý a bohatý zástup, a že slyším její tichá, přerývaná slova:

„To jsem já, drahý! Přišla jsem, jak jsem slíbila. Nebuďte už smutný!“

VLADIMÍR SVOBODA JDOU…

I

Než se Prony řádně usadil a než stačil vynulovat denní počitadlo kilometrů, vyjížděl už předměstími a stáčel se k západu. Zalovil ještě jednou pod sedadlem, vypátral na nezvyklém místě pojistku a pro jistotu znovu popojel sedačkou kupředu a zpět. Zkusil zabrzdit. Teď teprve padl Lansonův peugeot přesně jeho rozměrům. Michel Prony byl zvyklý na jiný vůz a střídal se u řízení pouze se svou ženou, dokud ještě jezdívala s ním. Oba byli stejně velcí, nebo spíše stejně malí, a tak si přesedávali na dlouhých tratích středozemního pobřeží bez potíží. Bezděčně sevřel rty.

Na volné silnici ustával zvolna provoz v protisměru. Ručička došplhala k šedesátce a Prony vedl tichou samomluvu o tom, že nesmí zapomenout, že je tachometr cejchován v mílích, a že je tedy třeba se krotit. Nad vršky před nimi se po černé obloze, vyleštěné větrem od moře, spouštěl k obzoru ležatý srp měsíce, jako čepel obrovského kyvadla z Poeovy povídky. O čelní sklo, které boy s čepicí čerpadla Shell před pár minutami otřel, se rozbíjel hmyz a nepříjemně pleskal i do obou otevřených větracích okenních křídel.

„To je daň z nočního výletu,“ řekl společník po jeho levici. „Máš jako správný úředník sedět touhle dobou pití a u televize.“

„Nahoře na kopcích to bude lepší.“

„Mně to budeš povídat,“ odfrkl nespokojeně dr. Jabara. „Měl jsem ti ten nesmysl rozmluvit a oba dva jsme mohli mít před Victorem náskok o délku dobré postele s klimatizací.“

Je to možné, že jsme za ta léta oba tak zpohodlněli, pomyslel si Prony? Zívl a sáhl po paměti tam, kde mělo být rádio, ale peugeot měl zrovna tady jakýsi záhadný kovový reliéf. Prony zašilhal dolů. Obrovitý nákladní vůz, který právě předjeli, na ně zezadu svítil všemi osmi reflektory, jimiž měl ověnčen předek, a v onom nepříjemně vtíravém jasu rozpoznal Prony plaketu s medvědí figurou. No ovšem, Lanson vůz přivezl až z Berlína a nemohl si odpustit připomínat své světoběžnictví takovouhle nevkusnou reklamou připevněnou na dvířkách schránky na rukavice.

„Ne že by na mě šlo spaní,“ řekl Jabarovi, „ale povídej něco, máme ještě kus cesty před sebou.“

Na dotvrzení se v temné dálce objevil duchovitý stříbřitý nápis, jakoby vyrytý přímo do černé prázdnoty vlevo nad silnicí: MOROGORO 110.

Třebaže jeho soused začal nahlas uvažovat o jakési pacientce, která ho dojista bude třikrát tuto noc volat a jejíž manžel mu zítra přijde vyškrábat jedno oko po druhém za to, že byl týrán v jeho zastoupení, nepřestával Prony v duchu přepočítávat míle na kilometry a kilometry na čas. Sto deset mil je asi tak sto sedmdesát kilometrů, a teď je půl dvanácté, to znamená, že by v Morogoru mohli být ve dvě ráno, nejpozději v půl třetí. Raději ve dvě, řekněme, dvě a půl hodiny musí stačit. Dělil zbývající míle pěti a rozpočítal si, kolik musí s každou půlhodinou zdolat, tak aby nadále mohl sledovat jen hodinky a počitadlo.

„Ty mě neposloucháš, Micheli,“ řekl nespokojeně Jabara.

„I poslouchám,“ odpověděl Prony. „Poslední slovo bylo kalibrovaný pitomec.“

„Jestlipak ještě víš, od koho tu nadávku mám?“

„Abych nevěděl. Annabské lyceum, sedmačtyřicátý rok, angličtinář a matematik Bankalary. Prokrista, ten měl nadávky!“

„Jak jsme se za trest museli učit nazpamět staroanglický otčenáš!“

„A jak Victor musel tutéž hodinu za trest překládat jeho zamilovanou písničku o ožralém námořníku!“

Dostavilo se rozjaření vzpomínkami, a hřmící jízdou noční Afrikou; dali se do zpěvu jako kluci. Jednou z mála výhod zakletí do automobilového plechu je, že obyčejně nikdo neslyší, co se ve voze říká, huláká nebo i zpívá. Zanotovali Opilého námořníka tvrdou školní angličtinou i v příšerných doslovných překladech do francouzštiny a do arabštiny. Dr. Jahab Jabara do taktu bouchal rukou zvenčí do dveří a Prony sípěl refrén Early in the morning až do ochraptění.

„Jak by to bylo v kiswahili?“ domáhal se na spolujezdci a někdejším spolužákovi.

„Asubuhi na mapema,“ znásilňoval lékař slova, melodii i rytmus najednou. „Být namazaný se řekne ‚leva‘ a opilec je ‚mtahamari‘“

Prony si za volantem ještě chvíli pobzukoval a náhle zjistil, že dr. Jabara usnul rychlým spánkem lidí, pro něž je klidná noc vzácností a nepravidelná násilná probuzení jsou denním chlebem. I na Araba měl Jahab velmi snědou pleť. Na africký břeh Středozemí doléhaly vlny černé krve po tisíciletí. Kolikrát si ve škole doma v Alžíru Michel připadával trapně osamělý při pomyšlení na svého otce, který s pedantskou úzkostlivostí vypravoval do Evropy jeden dopis za druhým, všechny adresovány farám v blízkosti Pau, odkud Pronyové pocházeli. Otec shromažďoval rodokmen, prázdná jména bez tváří, dávno zasutá časem. Nikdo ve škole se o takové věci nestaral. Svého otce Jahab vůbec nepoznal a jeho životní sen byl bicykl. Prony náhle cítil, jak málo je minulost, jaké požehnání pro Jahaba je černá neprůhledná tůň jeho osobních dějin, z níž jen občasné záblesky napovídají navždycky pohřbená tajemství; lze do ní hledět, ale nelze se do ní ponořit. Teď tu vedle něho dříme a s ním odpočívají v jeho mozku zkušenosti bezejmenných dědů a pradědů, hnědých pastevců i černých lovců, vzpomínky na společná školní léta, všechna francouzská i anglická slovíčka, která kdy shltal, swahili, kterou hbitě pochytal od afrických pacientů tady, v novém působišti, všechna jeho věda i lstivost i stesky a prohry a dravé žádosti, vzpomínky na sebemenší pachy, s nimiž se v životě potkal, telefonní čísla šesti afrických měst, to vše je teď zakleto do nebytí, směstnáno do objemu tří krychlových decimetrů jeho lebky, do níž nevidím. Nevidím. Odjakživa naplňovalo Michela tajemství spánku bázní. A kdybych usnul i já, říkal si Michel Prony, nebo kdyby se tomuhle cizímu peugeotu třeba horkem odloupl kord z pláště, stačilo by to, aby to všechno bylo navěky smazáno.

Ale táhlé ploché zatáčky deroucí se do hor mu zadřímat nedovolily, a pláště měl Victor ve výborném pořádku, jako ostatně odjakživa všechno na voze – v protikladu ke svému zcela neuspořádanému životu.

Když nabral Michel zhluboka dech a nasál noční vzduch, šustil mu v kapsičce složený Victorův dopis.

„Potřebuji naléhavě pomoc, přivez mi ihned peugeota do Morogora, Airport Club. Lanson V.“

Proč si k čertu v celém Dar Esu musel vybrat zrovna jeho? Cožpak společná školní léta zavazují k otrockým službám? Nepříjemně to připomínalo pánovitý tón, jímž Victor před dávnými lety vládl společné ložnici a celé třídě. Věru teď neměl postavení, z kterého by měl co radit nebo přikazovat. Odložený dvojkař je navěky už jen odložený dvojkař, nikdy se s tím nesmíří a nevyrovná, a nikdy už také nepřijme jinou podobu a jiné životní principy. Celý život někoho sleduje, dřív i teď, jenže teď už to je bůhvíjaká soukromá akce. Aktivní pánové z druhého oddělení mu to dávají ve společnosti v Dar Esu nemálo najevo. „Přivez mi ihned!“ píše. Bude třeba mu nějak taktně vysvětlit, že když člověk o něco prosí, musí to být zřetelná prosba.

Neklidně poposedl. Zase to dunění někde mimo tento přítomný svět…

Jdou. Zas už jdou… Ten malý teď popoběhl, jako prve, zvečera. Práší se jim pod nohama. Kolébavý rytmus všechny ovládl, už nejsou opozdilci ani vůdcové, jdou všichni naráz, z hloučku se stala šedá obrovitá masa, ale onoho malého má Prony stále před očima, přezírá ho sice, ale nemůže kvůli němu vpřed. Naléhají na něho ostatní, ale není v tom nervozita ani řevnivost, dává se jimi prostě sunout a poddává se dunivému houpavému pohybu, i on se tiskne bokem k ostatním, svým způsobem chrání to mrně před sebou, a tak bez ustání jdou, už sedmou hodinu…

Zaječelo to a Jahab automaticky vymrštil ruce křížem před obličej. Dlaněmi dopadl na sklo, peugeot se ještě dál smekal doleva, Michel pověšený v bezpečnostních pásech kmitl volantem nalevo a vzápětí napravo, aby zůstal i ve smyku v ose silnice. Konečně se pneumatiky opět chytly.

„Co děláš?“

„Sabalcheri. Dobré jitro. Myslím, že to byl kolouch oribi. Měl štěstí.“ Jahab zívl.

„My taky. Nepospíchej do hrobu. Antilop je na světě dost, ale já jsem jeden.“

„Nemůžu se loudat, máme-li být ráno zpátky.“

Kotoučky denního počitadla odkrokovaly už čtyřiapadesát mil, na hodinkách měl čtvrt na jednu. Čas to byl dobrý, ale s Victorem se jistě nevypořádají jen tak, za deset minut, a kdoví, zda bude schopen transportu. Dost možná, že se budou vracet už za horka a bude i silnější provoz.

„Jestli chceš spát, tak si vezmi kurty.“

Dr. Jabara se protahoval. „Nebudu spát. Poslyš, jak je Victor dlouho v Morogoru? Šéf tam byl před dvěma dny u porodu a nic neříkal o tom, že by ho tam byl viděl.“

„Nevím, jak dlouho je Victor v Morogoru. Nevím ani, jak dlouho je Victor pryč z Dar Esu. Nestarám se o Victora a jsem celkem rád, že se Victor nestará o mě. A nevím taky, oč se Victor vlastně stará a kdo ho za to platí. Je tu půl roku, tváří se jako americký turista, občas utrácí, občas ne, naposledy jsem ho viděl na tenise v klubu u Indů. To je týden. Pak odletěl do vnitrozemí.“

Lékař nakrčil mohutný nos. „Hledá pravdu u Indů, když ji nenašel v D. B.?“

„Chceš říci, že hledá u Indů nějaký laciný úspěch, když se mu to nepovedlo v D. B.

„Victor nikdy nezastíral, že mu jde o úspěchy, a ne o pravdy. Zastav mi někde.“

Tento projev lidskosti nemohl být odmítnut. Na nejbližším odpočívadle Michel zastavil a zhasl i světla. V chladiči ještě chvíli něco bublalo a sténalo jako v pekelných kotlích, ale pak je obklopila tma a ticho. Vítr vymetal prázdnou oblohu bez hvězd. Museli být už dost vysoko, neboť i pod přikrývkou mraků bylo na toto roční období neobvykle chladno. Dr. Jabara se s baterkou potuloval bezcílně po druhém okraji silnice a jeho neklidné kroky a běsnění cikád byly jedinými zvuky tohoto světa. Pronyho překvapovalo jen to, že jemu samému všechno, ale naprosto všechno připadá zcela normální. V chvatu zpřehýbaný dopis, bůhví kým vstrčený do schránky, i ten prvý vjem dusajícího houfu navečer – kde a kdy to bylo? –– a teď, znovu před několika okamžiky – a bylo to vůbec? Nespí a nespal, to bezpečně odhadl. Antilopě se vyhnul ve zcela bdělém stavu. Sedí v Lansonově pětsetčtyřce, tamta červená tečka je Jahabova cigareta.

Dunění ale opět sílí.

A zástup se nezastavil ani na okamžik, nedbá o potravu ani o vodu. Jdou…

Jabara se vsunul dovnitř hlavou napřed.

„Řekl jsem boyovi o proviant. Je v tašce vzadu. Nechceš se napít?“

Naléval z termosky egyptský tinkturovitý čaj a rozkládal sendviče na vyklopeném víku schránky jako na stolku. Berlínský medvěd se teď musel dívat na podlahu. Michel Prony spolkl pár soust.

„Ne že bych měl čas a chuť se o to starat, Prony,“ pomlaskával Jahab, „ale dost by mne zajímalo, jestli Victora vyhodili proto, že pil, nebo jestli pije proto, že ho vyhodili.“

„Třese se na to, aby ho někdo pozval na sklenici,“ potvrzoval Prony. „To by byl dřív zanic na světě neudělal, nechat se napájet. Někde jsem slyšel, že se zapletl s konkurencí a nechal se při tom nachytat. Pochyuju, že to byla dobře platící konkurence, jinak by se sotva touto dobou dral o nějaké úkoly v pralese.“ Nastartoval a znovu vyrazili. Jízdní čas musel znovu kontrolovat hodinkami, ale o tamtěch neměl nejmenší pochyby. Věděl jen, že je to přesně osm hodin, co se shlukli a vydali na cestu, co jdou…

„Co tě to přivedlo na myšlenku, že Lanson potřebuje zrovna medicínskou pomoc? Co když jim jen vysadil ten vrak, s kterým létají? Nebo má něco s pašeráky,“ uvažoval Jabara hlasitě.

„V Morogoru? Půl tisícovky kilometrů od nejbližších hranic?“

„Nevím. Nebo třeba jen zůstal dlužen v kartách.“

„To ne. Na karty je Victor nesmírně opatrný. I teď.“

„Ale pamatuješ, Micheli, jaká kouzla už jako kluk dovedl, ne?“

„Jenže je nedělal ve hře.“

„Ne. Nebo alespoň ho nikdy nechytli.“

„Nedělal. Měl ke kartám zvláštní vztah. Řekl bych… pokorný, kdyby to nebylo tak nesmyslné. Jakživ jsem nepochopil, co všechno pro něj ty obrázky mohou znamenat. Nejen triky, ale vykládání, složitá bridžová strategie, psychologické souboje nad pitomým pokerem.“

„Poker ze zásady nehraju. A triky mi neimponují.“

„Protože jsi neviděl ty nejlepší, Jahabe. Třeba zacelení čerstvě prostřelené dámy, člověče, jen tím by se byl ¨mohl Victor dobře živit v nějaké slušné show.“

„Prostřílených dam i pánů jsem se dost naspravoval nahoře v Hararu,“ ušklíbl se nevesele dr. Jabara, „tam jsem si užil neregistrovaných válek, ke kterým velmoci nevysílají pozorovatele, dost na celý život.“

Prony se dál s trochou sentimentality nořil do vzpomínek na školní léta. Noc se jimi zdála očarována a ovládnuta. „Jednou, to jste byli vy ostatní všichni pryč, na nějakých svátcích, a zůstali jsme tam jen čtyři Evropané, Victor, Daniel, pak Murger z prvního ročníku a já…“ Zarazil se.

Jabara to připsal na vrub vršku, který přejížděli a za nímž roztínal tmu mohutný kužel dálkových světel v protisměru; ale pak už osamocený autobus minuli a Prony stále ještě mlčel. „A co?“

„Vzpomněl jsem si, jak jsme museli předem dát čestné slovo, že o triku nebudeme nikomu vyprávět.“ Sjížděli z táhlého svahu k rozkotanému, neobyčejně širokému můstku přes línou říčku. Prony si vybral nejméně rozlámaný pruh asfaltu a překodrcal na druhou stranu. Rozehnal se znovu do kopce a řekl: „Ale byl to trik! Malý Murger pak v ložnici brečel a bál se spát s Victorem v jedné místnosti.“

„Taky něco prostřeleného?“

„Ne, jen – víš, bylo to naprosto zvláštní a nepochopitelné. Myslím, že už to dnes můžu s klidem povídat. Jakou životnost má čestné slovo, když u toho člověk neříká ‚nadosmrti‘ nebo ‚navěky‘? Byli jsme zavřeni s odpolední přípravou – a vy jste měli muslimské svátky! – v té učebně, co měla okna na moře. Byla už tma, pamatuj u se ještě docela přesně, v jakých intervalech blikal maják na Abiodu. No, a Victor nás samozřejmě bavil nějakými kouzly s kartami. Pak najednou zamíchal a řekl, že nám předvede něco mimořádného. Chtěl na nás čestné slovo, že o tom pomlčíme. Dal nám karty do ruky, nechal nás je spočítat a prohlédnout. Ještě teď mohu odpřísáhnout, že to byly normální, naprosto nepřipravené karty, a že to byla úplná hra. Pak udělal tohle: Stoupl si do rohu, zády k nám. Zakázal nám mluvit. Nařídil, abychom se i my k němu obrátili zády a abychom jednu kartu zprostředka balíčku vytáhli a všichni abychom se na ni podívali. Pak jsme ji opět museli zasunout a po řadě všichni tři balíček promíchat. Když to všechno bylo hotovo, obrátil se k nám čelem – v celé místnosti nebylo zrcadlo a nezrcadlila ani okna –, rozhrnul balíček a tu kartu vytáhl! Když jsme na něm chtěli, aby to udělal ještě jednou, odmítl.“

„To je jednoduché, byl s někým domluven.“

„Není to tak jednoduché. Tu kartu jsem totiž volil já. A domluven jsem s ním nebyl.“

„Takže věříš na telepatii?“

Konečně to slovo padlo.

MOROGORO 10.

Zbývajících deset mil mlčeli.

II

V žádné z nízkých budov, z kterých sestával hotýlek honosně označovaný jako Airport Club, se nesvítilo. Na noční létání nebylo Morogoro zařízeno a veškerý ostatní ruch už zřejmě dávno ustal. Konečně vlezl dr. Jabara do správného okna, kde chrápal kdosi jako noční vrátný. Z jeho reakce po probuzení Prony usoudil, že by to byl obstojný hlídač v nepříliš náročné zoologické zahradě. Vytřeštil oči do baterky a pak rozsvítil. Nikdo u nich nespí. Nikdo. K čertu nikdo. Letadlo? Jaké letadlo? Není tu k čertu žádné letadlo. Jsou dvě hodiny. Žádný Lanson, žádný patron, žádné letadlo tu není. Jeho angličtina byla perfektní, zejména pokud šlo o zápory a klení.

„Ani žádný dopis? Paper? Karatasi?“ naléhal na něj dr. Jabara.

„Áh. Dopis. Dopis je. Ale ne Lanson. Dopis…,“ otočil se k přihrádkám za sebou a obrátil třikrát obálku, „… dopis na Pony, Plony, Prooony.“

Dostal další minci a odešli s dopisem, tentokrát dveřmi na verandu. Okamžitě zhasl a pokračoval v chrápání. Prony si na papír svítil baterkou.

„Kde vězíš?“ četl. „Musel jsem nutně letět napřed. Třicet kilometrů západně od Iringy je vesnice Mloa. Ptej se na M’tabiriho, vůz u něj nech a přijď, hned jak přijedeš, za mnou. Spěchej, času je málo. L.“

Ano, času bylo opravdu namále. Půl třetí – a měli před sebou další dvě a půl hodiny cesty zpátky do Dar Esu. To by se ráno doma ještě malinko prospali. Ovšem bez dalšího putování za Lansonem. Tak jako tak to už teď jsou dvě zbytečné stovky mil a jedna noc v pekle.

„Je to neseriózní dobrodruh. Říkal jsem ti, Micheli, že nemá smysl, abys sem jezdil a abys sem tahal mne. Ať se laskavě obtěžuje pan Lanson do Dar Esu letecky a peugeota ať si vyzvedne sám, jestli ho ještě potřebuje. Copak to asi chce převážet? Půdní vzorky se mu vejdou i do letadla, a jestli je to něco jiného, třeba upytlačená slonovina, tak s tím já nemám nic společného.“ Dr. Jabara si nespokojeně přejel dlaní kudrnatou černou vlnu na temeni, orosenou potem.

Prony sebou trhl, ale s odpovědí váhal.

„Neseriózní je, to máš pravdu, a dobrodruh je to taky, jenže já mám pocit..

„Prosím tě, snad neuvažuješ opravdu o tom, hnát se za ním někam za Iringu? Vyjeli jsme si na noc, dobrá, noc je v tahu, a čert ji vem, ale do žádného Mloa já nepojedu, nemůžu, a ty taky ne. Musím být ráno v devět v nemocnici.“

„Dej mi sendvič, prosím tě.“

Dojídali mlčky zásoby. Hvězdy prorážející skulinami v mracích vykukovaly hned tady, hned tam, jako zvědaví andílci z rokokového stropu. Přízračná oranžová záře vzdálených ulic Morogora nestačila osvětlit verandu tak, aby se mohli vzájemně pozorovat. Ale přesto bylo na Pronym zřejmé, že má na srdci více, než se dostalo zatím na jazyk.

„Musím ti něco říct, Jahabe.“

„Jen mi neříkej, žes mu předem něco takového slíbil.“

„Ne, vždyť jsem se s ním neviděl celý týden, to už jsem ti přece povídal. Ale – já jsem si pro jistotu vzal dovolenou.“

Ještě nikdo se nepokusil stanovit stupeň nepostradatelnosti druhého tajemníka na zastrčené ambasádě. Ale vždycky, když si jednou za dva, za tři roky Michel Prony váhavě říkal o den, dva nebo o týden volna, setkával se s úžasem, jako by právě před velvyslance předvedl živého jednorožce. A úplně stejně se teď na něj díval i dr. Jabara.

„Dovolenou? Nač? Na tuhle noc?“

Malý Prony vzhlédl vzhůru k Jabarovi funícímu horkem a hněvem. Jeho vpadlé psí tváře a smutné moudré oči kokršpaněla předem Araba odzbrojovaly.

„Vzal jsem si dovolenou, protože jsem tušil, že ji budu potřebovat, že to nebude úplně jednoduché.“

„Ale to jsi tedy musel vědět, že to třeba za noc nevyřídíš! Tak proč jsi sem vláčel mne? Já jsem si žádnou dovolenou nevzal a vzít nemůžu! Teď tu sedíme u jediného peugeota a já abych málem začal stopovat něco zpátky.“ Byl už celý zpocený vzteky a křičel jako v misijní ordinaci.

Prony nešťastně vzdychl. Dr. Jabara se na něj znovu obořil. „Tak oč vlastně jde, jestli se smím zeptat, o vzpomínkový výlet k výročí maturity? Nebo je v tom ženská? Nebo tě zatáhl Victor do nějakého toho svého obchodu s informacemi?“

„Vůbec ne, Jahabe, věř mi, že jsi poslední člověk v celé Africe, kterého bych chtěl dopálit nebo zneužít. Vždyť mne znáš. Od té doby, co – co jsem sám, nejsem zvyklý se svěřovat nikomu jinému než tobě. Tak mi, prosím tě, trochu důvěřuj. Victor je dobrodruh, to jsi řekl dobře, ale já mu nemůžu zapomenout, že se mnou letěl do Nairobi, když se to stalo s Paulinou. Pořád mám takový pocit, že od té chvíle se mu lepí smůla na paty. Nechal tenkrát všechno plavat a to mu šéfové neodpustili. A – nebýt jeho, nebyl bych ji už zastihl naživu.“

Lékař si zapálil.

„Vy Evropani na to jdete divně. Tak dlouho tě znám, a pořád ti nerozumím. Jestlipak jsi byl sentimentální taky dřív, když by to bylo mohlo Paulinu ještě potěšit? Nech to už konečně být; co se stalo, nemůže se odstát. Ujišťuju tě, že Victor si s vděčností problémy nedělá. A jestli si něco nadrobil, pomůže si nejlíp sám. My na jeho životní rizika ostatně nejsme zařízeni. Máš tu aspoň pistoli nebo něco?“

„Ne.“

„Tak vidíš. A je to dobře, že nemáš. Ani bych ti nedoporučoval, aby ses pokoušel s ním v tomhle udržet krok. Co projde těmhle hochům, za to dostáváme my trvalé razítko do pasu – na rozloučenou.“

Z letištní plechy se ozýval v nepravidelných přestávkách štěkot, z dálky zahoukal noční nákladní vlak. Tady na kopcích byla noc o něco chladnější, třebaže v Morogoru chyběl mořský větřík a písčité okolí klubových bungalovů bylo ještě nasáklé denním vedrem; byli by mohli právě tak dobře sedět někde před hospůdkou v předměstí Toulousů. Pod zaparkovaným peugeotem se prali a honili dva kocouři.

„O vděčnost vůbec nejde, Jahabe, a to, že jsem šel za tebou, mělo jiný důvod.“

„A to?“

Michel Prony rozvažoval. Vzdálené dunění, které vnímal jen on sám, neustávalo. Jestliže se až do této chvíle nic nestalo, tady ani tam, má snad smysl pokusit se vybojovat bitvu znovu. Bez Jabarovy pomoci by to ovšem bylo zcela vyloučené. Zůstali trčet na jakémsi bezvýznamném zpoždění; jak dlouho může být Victor pryč? Dopis nic neprozrazoval. Prony tu nečinně dřepí. A oni zatím jdou vytrvalým a nezměněným tempem, šest, osm, devět hodin, krát čtyři, možná i pět za hodinu – o padesát kilometrů pošoupli a stále jdou… Co je u Jahaba rozhodující překážka, proč vlastně doopravdy nechce jet dál?,

„Poslouchej mě chvíli a nezapomeň na to, že jsi doktor. Neodmítej ani tu eventualitu, že jsem se pomátl. Ale nerozhoduj se o tom ukvapeně.“

Jabara nachýlil hlavu k odvrácenému rameni, spíš pobaveně než nedůvěřivě. „K čemu to má být úvod?“

„Řeknu ti, co vím o Lansonovi. Jen se tomu, prosím tě, nezačni předčasně smát. Victor je posedlý už delší dobu myšlenkou, že padl na stopu nějakého velice nejasného společenství. Když se mi s tím někdy v březnu svěřoval, mluvil něco o tom, že nejde o nic míň než o panafrické hnutí, ale znáš ho, jak dovede nadsadit kdejakou lapálii a nafouknout ji tak, aby byl balónek vidět až v OSN. Nevím o tom moc, jen to, že Victor předpokládá, že jakési ústředí je tady. A pak ještě – ale nesmíš se mi smát, že o tom mluvím jako o skutečnosti – pak ještě tvrdí, že základem je bezkontaktní raport členů.“

„Nerozumím. Co to má být.“

„Styk na dálku. Bez jakýchkoli aparatur. Dálková hypnóza. Ne, to není přesné. Telegnóze tomu říká. Ale telepatie je snad správnější. Že zkrátka ti – lidé – získávají vzájemně informace a koordinují své akce pouhým myšlením.“

Dr. Jabara nasadil opatrný tón, jakým by patrně mluvil s dlouholetým a bohatým psychiatrickým pacientem. „Tedy telegnóze a telepatie vůbec není jedno a totéž – jako pojem, myslím. Telepatie skutečně je ten kontakt dvou nebo více lidí na dálku, nebo lépe řečeno uskutečněná telepatie by byla takový styk. Telegnóze by bylo – zase tedy to jenom předpokládáme, že ano – rozpoznávání věcí na dálku bez přímého použití smyslů. Tedy například čtení dopisu v zalepené obálce a tak dále. Ovšem jestli ode mne chceš lékařské stanovisko, tak bych začal prajednoduchou psychologickou diagnózou pana Lansona. Victor je obyčejný megaloman, velikáš, chce se rehabilitovat, chce získat zpátky ostruhy i s koněm. Chce druhému oddělení ukázat, jakého velikána kontrašpionáže ztratilo v panu Lansonovi, Jenže podle mne uloví nanejvýš osla. A občas opici, jak to má teď ve zvyku. Na romantické nápady a spekulace dnes už nikdo nedá ani v Africe. Jsou Arabové a černoši, kteří jsou racionálnější než Švýcarsko i s Japonskem dohromady. Chce-li ovšem Victor imponovat těm vesnickým chudákům na Rungwe, nebude s tím mít moc práce.“

„Z toho, co od Victora vím, dost pochybuji, že by se chtěl proslavit ve středoafrických kopcích. Ale hlavně mě zajímá: ty z toho všeho nevěříš ničemu?“

„To není vůbec věc víry, Micheli. Uvažuj se mnou.

Kdyby takové psychické možnosti někde vůbec lidé měli, existoval by o tom dnes docela určitě nejpádnější ze všech důkazů: telepatie by bylo využito komerčně, byl by to business, byl by to průmysl, možná ve vojenských rukou a přísně kontrolovatelný, ale jako fakt – jako jev – neutajitelný. Jaké důkazy můžeš pro tohle najít? Žádné. Nějakou tu cirkusovou produkci? Nebo nepřekontrolovatelné výkony Croisetovy? Nebo snad tu uhádnutou kartu, kterou by si byl musel Victor přečíst ve vašich myšlenkách, kdyby v tom nebyl nějaký technický trik?“

„Víš, Victor mohl snad tenkrát ve škole naaranžovat uhádnutí karty, třebaže já tuto možnost vylučuji; ale když loni v Nairobi… Přiběhl za mnou ve čtvrt na čtyři, abych volal do hotelu do Nairobi! Paulina havarovala přesně ve tři. Z Victorovy tehdejší kanceláře ke mně to byly dva kilometry. Věděl o neštěstí v temže okamžiku, kdy se stalo. Kromě toho mi Victor uvedl pět věrohodných příkladů, jak je v současné době telepatie v Africe využito politicky nebo jak jí využito bude. Na to jsem dal čerstvé čestné slovo, to ti říct nemůžu, ale u čtyř z nich už termíny prošly a všechny předpovědi se do písmene splnily! Ten vánoční puč u sousedů, to je myslím šestý příklad, zjevný i bez Victora, který ho ostatně ani neuváděl. Náčelníci využili v sedmi různých a odlehlých místech současně momentu překvapení, když generála složil infarkt! Jak by se byli o tom dozvěděli?“

Dunění přestávalo být kulisou a dotíralo nesnesitelně na Pronyho nervy. Poslední větu stěží dokončil.

Čelo houfu teď náhle odbočilo doleva. A jako by se signál k obratu opožďoval, řad za řadem pokračoval ještě chvíli v dosavadním směru a pak se uchyloval za čelním sledem. On sám neztrácel z očí toho nejmenšího, ale místa měl kolem sebe náhle víc, měl zřetelný pocit volnosti a narůstající rychlosti. Nepřestal ani na okamžik mluvit s Jahabem, ale přesto vnímal, že se jejich krok zrychlil, že jdou a že on jde s nimi.

Podíval se na Jahabovu napřaženou ruku a pak si uvědomil, že mu něco říká. „No tak mi ho půjč, já ti ho přece vrátím.“

Shovívavý tón napovídal, že je to po několikáté opakovaná žádost. Co chtěl?

„Chci si přečíst jen jedno slovo.“

Ach, dopis. Mechanicky mu ho podal. Jahab ho přelétl očima.

„Víš, co je m’tabiri?“

„Ne.“

„Jasnovidec.“

Úporně přemýšlel, jak otázku co nejúčinněji formulovat.

„Jahabe, ty se jen nemůžeš na dnešní ráno uvolnit, anebo prostě nechceš jet se mnou dál?“ Lékař mu vracel dopis.

„Osvícený Evropane, černá Afrika mít moc práce, nic mít čas na tajemství. Azizi šéflékař moc křičet, když já nepřijít asubuhi na mapema. Tak je to. Early in the morning já do práce. Já nic kouzla, já jen fádní dřina.“

Michel se chytil poslední naděje.

„U jakého porodu tu váš šéf byl?“

„Violetta Blankhurstová. Ti Australani, co tu začínají farmařit.“

V Pronym prasklo ocelové modré pérko napětí a rozsypalo se na neškodné střípky smíchu.

„Takže tě narychlo znovu povolali. Představ si ten malér. Ničema na centrále v Dar Esu ne a ne spojit vašeho šéfa. Blankhurst zoufalý, ustaraný – zbytečně, samozřejmě dítě i matka jsou v pořádku – ale hysterik Blankhurst si vybaví tvé jméno a volá tě, nařizuje i prosí, abys hned přijel. Ty ještě voláš šéfa, porucha je ale zřejmě na jeho aparátě, nechceš ho obtěžovat, s určitostí předpokládáš, že by tě sem tak jako tak poslal. Teď jen prosíš o laskavé svolení zůstat tu ještě den dva, než se rodina uklidní.“

„Komu chceš ty pohádky vyprávět?“

„Nejdřív Blankhurstovi. Protože on ode mne chce vývozní povolení na depozita z Francie, hezky dlouhý seznam je toho. Kromě toho je to fair chlap, i když si píská u jídla. Pak tuhle pohádku odtelefonujete do Dar Esu. Dvojhlasně.“

„Nemám tu ani rezervní košili.“

Prony si oddychl. Jeli vzbudit Blankhursta.

III

Kifauwongovou chatrčí protahoval ranní vánek, a kdyby se poblíž vchodu, jako připomínka civilizace, nekupila hromada prázdných plechovek od piva, nebylo by možno rozpoznat, zda se právě počítá dvacáté století před začátkem naší éry nebo po něm. Schylovalo se k východu slunce, před vchodem se mihla postava s kalabašovým džbánem na hlavě, pak žena vkročila dovnitř as jistou

elegancí mlčky postavila nádobu dovnitř. Nevěnovala sedícím ani pohled a jako dobře vychovaná dáma odešla, neboť muži ještě nedospěli nazpět k střízlivosti. Plechový věk připomínalo v chýši i Lansonovo sedátko; ze vší reklamní nádhery zbylo na dvacetilitrovém kanystru, na němž dřepěl, jen slovo NETTOYAGE, kdysi bílé na zářivě modrém pozadí, dnes podrásané kamínky a podlaze chatrče. Zde se neluxovalo a parkety neleštily, třebaže tu bylo zameteno vzorně, a výraz ÚKLID tady působil dvojnásob cize. Kifauwongo na písmena tupě civěl, ale nespal, ani nedřímal.

Lanson si narovnal pavoučí nohu, o niž měl opřeny desky s manami. Jeho hlas byl rovněž poznamenán únavou, ale neztratil nic ze své cílevědomosti.

„Řeknu ti ještě něco, Kifauwongo. Na Saussura se ještě pamatuješ?“ Mohl se dovolávat bez obav. Druhé oddělení si nedávno Saussura vyhlédlo pro jiný kontinent, vylovilo ho z učednického místa v Dar Esu, a nebylo pravděpodobné, že by se dostavil zrovna sem, do Mloa, jen aby řekl Kifauwongovi, že si nepřeje sloužit panu Lansonovi za zástěrku.

Kifauwongo současně s úklonou nadzvedl obočí a opět je spustil, jednou, dvakrát. Byl to nejen výraz souhlasu, ale i úcty.

„Kinywa mchuzi, Saussure, mne hostil v Irinze. Pak odjel a mně je to líto.“

Diplomaticky se držel obecně známých fakt. Saussure nosil mušku pod dolním rtem, kinywa mchuzi, a podle tohoto fousku tu byl znám. Někdy je, a někdy zas není dobré mít nápadné poznávací znamení, říkal si Lanson; kinywa mchuzi by se tu nemohl objevit ve své podobě nepoznán a nesledován tisíci zvědavými a pamatujícími zraky. Se svou muškou tu byl nenápadný jako Číňan na Islandu.

Ale to nebyl problém tohoto okamžiku. „Povím Saussurovi, že jsi hostil ty mne, Kifauwongo, a kinywa mchuzi bude potěšen. Ještě víc ho potěší, když mu řeknu, že jsi neodmítl zavést mě za tembo. Azizi Saussure ví, a ty to taky víš, že nejsem lovec ani obchodník kly, ani maso že tu nehledám.“

„Tembo. Sloni. Ndovu tu říkáme my. Tembo říkají na pobřeží.“ Brada klesala Kifauwongovi na prsa. „Elfu elfu ndovu. Tisíce slonů je na světě, to je pravda.“ Odmlčel se a Lanson nervózně sledoval jeho víčka. „Já nespím, neboj se, azizi.“ Lansona tím vyvedl z míry. „Jen přemýšlím o ndovu.“

„M’tabiri,“ odpověděl Lanson rychleji, než jeho dosavadní zdrženlivost připouštěla, „povím Saussurovi i o tom, že ty jediný vždy víš, kde ndovu jsou. Povím mu, že jsi to prokázal tím, že jsi mne poslal přesně na jejich stezku, na stezku velikého velikého stáda.“

„Nilimkatibu,“ pokyvoval Kifauwongo hlavou, „ano, uzavřel jsem smlouvu se Saussurem. Naklonil si mne, a jeho přátelé jsou mí přátelé. Ale uzavřel jsem smlouvu i se sloními stády. Nilimkatibu. Proč, azizi, myslíš, že já znám stezku velikého velikého stáda?“

„Kifauwongo, tobě říkají m’tabiri. Nikdo neví líp, jaký m’tabiri ty jsi, než já.“ Lanson se odmlčel a upřeně se zahleděl do ospalé vrásčité tváře. Věřil do písmene tomu, co říkal. Pro něho měla tato tuctová chatrč na okraji neladné a uprášené vesnice v tu chvíli stejný význam jako precizní nehlučná a naolejovaná vrata obrovitého trezoru s pokladem tajných archívů.

Kifauwongo pohled neopětoval. Rty se mu pod řídkými bílými vousy nehlasně zavlnily. Byl to ironický úsměv?

Byla to stařecká modlitba? Nebo jen alkoholem znavené svaly poškubávaly bezděčně ústy?

„M’tabiri,“ pokyvoval hlavou. „I ty jsi nťtabiri. Vím o tobě, nťtabiri. Vidíš daleko, azizi, vidíš až do lidských myslí. Vidíš teď i do myslí ndovu, m’tabiri. Vidíš daleko, ale nevidíš dopředu.“

Lanson polkl. Za celý svůj život neměl pocit, že je u cíle, až teď. U velikého cíle, jestli je na světě vůbec něco velikého.

„Kdo ti řekl, že vidím do lidských myslí, Kifauwongo?“

„Do lidských myslí vidí mnozí, azizi,“ odpověděl stařec. Houpal se na sedátku a přitahoval si otevřenou plechovku bosýma nohama. Lansonovi kmitlo hlavou, že seděl celou noc nadarmo, že se starý dá znovu do pití. Vnímal, že centrum stáda míjí jedinou schůdnou přístupovou cestu a že se brzy začne vzdalovat. K čertu s tím.

„Ale kdo ti dal nahlédnout do mysli slonů, azizi?“

Teď už se Lanson plně kontroloval.

„Víš-li, že to vím, víš také, od koho to vím.“

Kifauwongo kývl a beze slova tleskl. Tentokrát se neobjevily ženy s pivem, ale dva pořízci v zašlých uniformách, ozbrojení a nijak neskrývající svou funkci goril. Vlekli svázané a apatické vyžle, v němž Lanson okamžitě poznal svého boye z Dar Esu, Hasiho. Pro jeho mohutný chrup a celkovou ohromující podobnost se zubatým komikem mu říkali Fernandel – Negativ.

„Copak jsi dostal za to, že ti směl azizi přičarovat spánek,“ zeptal se ho Kifauwongo vlídně.

„Hara!“ zachrčel zajatec. Oba strážci ho nepohnutě drželi jako balík, v směšné šikmé poloze. Teprve když Kifauwongo řekl „Mpigu“, vrazili mu každý hlučný políček.

„Tomba! Lichá!“ řekl znovu vězeň. Zda měl dost odvahy vytrvat ve svém vzdoru, se mělo záhy ukázat, neboť teď už ho začali oba hlídači bez rozkazu zvolna a systematicky bít. Hasi to vydržel bez hlesu a tvářil se vzdorovitě.

Po chvíli však vztáhl Kifauwongo ruku.

„Dost. Je to m’toto m’churo, dítě neštěstí. Pusťte ho.“

Úhlednější z hrdlořezů vytáhl nůž s vyskakovací čepelí, cvakl jím a obratně, takřka ještě v letu čepele, přeťal řemínek, který mladíka poutal, a kopnutím ho pak poslal před chatrč.

Kifauwongo pokynem očí vypudil i oba své gardisty. „Hasi poběží až na pobřeží. Snad si na něm některý leopard pochutná.“

Lanson byl zmaten. Na jedné straně byl nesporně svědkem ukázky síly té organizace – byla-li to skutečně organizace. Vypátrat, že se ten sugestibilní chlapec, to vzácně nadané médium, dostal čirou náhodou pod ruku právě jemu, to nebyla špatná práce. O nic méně dokonalý výkon nebyl ani únos ze zalidněného Dar Esu, ale koneckonců Afričané mezi sebou tak příliš na osobní svobodu stále ještě nedrží. Dostat ho sem asi nebyl problém, nějaký řidič kamiónu to udělal za pár cigaret, neřku-li za láhev. Ovšem proč se teď Kifauwongo jen tak vzdává plodů vší té námahy? Aby ho oslnil? Snad těmi operetními vojáčky?

Měl co dělat, aby nevyprskl smíchy. Bylo to téměř hysterické nutkání, po probdělé noci a napjatém vyčkávání stačil nepatrný podnět, aby to v něm explodovalo, vztekem nebo nelogickým řehotem. Roznětkou bylo slovo opereta. Vzpomněl si najednou, že do Káhiry přijela onehdy opravdická vídeňská opereta s Netopýrem a Povídkami z vídeňského lesa. Takové nesmysly dokáže plodit jen sám život. Vídeňské subrety v káhirském parnu! To je skoro totéž jako jeho letadlo pár kroků odsud, kterým by se on i oba jeho strážci za dvě hodiny dostali k moři. Za další hodinu by už ležel vykoupaný a oholený v chlazeném přítmí hotelového pokoje. A zatím se tady nemůže dostat na kobylku poloopilému dědkovi, který si s ním pohrává jako kočka s papírkem. Rozdává tu lekce! Taktizuje a uhýbá. Budeme tě muset trochu přitlačit, ty černý Rommele.

„Neměl ses ptát boye, taala,“ vyrušil ho Kifauwongo, „ctím v tobě mchawiho, mudrce, jsi učený a vidíš daleko. Jenomže nehledíš dopředu, taala. Co chceš znát o ndovu kromě cesty jejich velikého velikého stáda?“

Lanson se postupně nadýchl.

„Máš pravdu, m’tabiri. Hasi nevěděl nic, co by se nedalo zjistit i jinak. Poslyš, kolik jich je už ve stádě?, Tisíc, nebo víc? Musel by to být pěkný pohled z letadla, ale nechtěl jsem je rušit. A hlavně jsem se nechtěl předem ukazovat. Ale dám ruku do ohně za to, že jsou vidět i na snímcích z družic. A že si nad takovými snímky teď hoši nemálo lámou hlavy. Jenže něco přece boy věděl, co se z družice ani z letadla nezjistí.“

Stařec mlčel.

Lanson tedy odpálil těžkou střelu.

„Kdosi zdaleka mluví se slony a sloni mluví s ním.“

Kifauwongem tato indiskrece nijak viditelně neotřásla.

„A je to prvně, co se sešlo tolik ndovu na jednom místě, m’tabiri, že? Smím hádat proč?“

Starý Afričan čtoucí myšlenky, vládnoucí sloním stádům a s nejasnou mocí ve své vesnici a v kraji mlčel a mhouřil oči.

Lansonovi ale stoupala nálada. Zasahoval do černého.

„Člověk vidí daleko, Kifauwongo, že? M’tabiri jako ty vidí ještě dál. Ale slon, ndovu, tembo, jak říkáme na pobřeží, má lepší hlavu, větší hlavu, má nějaké jiné antény, že ano, Kifauwongo, a to je to zvláštní na té retranslaci, m’tabiri, že čím je těch větších hlav víc, tím líp se jim vysílá.“ Naklonil se kupředu. „Ale kdo to vysílá, Kifauwongo? Kdo tě to přiměl, abys soustředil elfu elfu ndovu u Velké Ruahy? Kdo je uprostřed toho velikého stáda?“

Ano, to byla otázka, za kterou sem přijel, to už Hasi neměl v paměti, to mu nebylo možno v sebehlubším spánku odejmout.

„Uprostřed stáda? Uprostřed stáda není nikdo, azizi. Stádo jde, a až dojde, rozejde se opět.“

„Až dojde kam? Co se tu chystá? Telepatická clona nebo telepatická odpalovací základna? Nehraj si, Kifauwongo, nemáš před sebou žádného starostu a nejednáš o vesnických vraždičkách nebo o slonovině za tři sta liber. Někdo je za tím, někdo chce víc, než ty tušíš.“

Kifauwongo se vlídně usmál.

„Ndovu vidí daleko, máš pravdu, azizi, taala. Ale co víc ti mohu povědět, než co už sám víš?“ řekl smířlivě.

Lanson poposedl. Bude se smlouvat? Dobrá. S tím se počítalo.

„Nebudeš poučovat nevděčného, nťtabiri.“

„Fadhili ya nyuki ni moto, poděkováním pro včelstvo je jen kouř, azizi.“

„To mi musíš říct po lopatě.“

„Zapálíš dutý strom, a včely ani nevědí, že jim tak děkuješ za med, od kterého je odháníš.“

„Mám dojem, že tu nejde o včely, ale o sršně, mavu, rozumíš?“

„Kifauwongo rozumí i řeči pobřeží, tam se říká mavu. V lesích ale hnízdí sršni nyigu. Jaký vděk můžeš nabídnout sloním stádům, azizi Lansone? Nic nepotřebují než klid. Nikoho se nebojí, jen zlého bwany. Až půjde zlý bwana pro med, který patří včelám, nebo vypálit sršně, kteří ho nebodají, ndovu budou hynout po stovkách, zůstanou-li mu v cestě. Mstahimilivu hula kibivu, trpělivý si oochutnává, azizi, a než se rok s rokem sejde.

Lanson vyskočil a stoupl si nad Kifauwongem rozkročen, zády ke dveřím.

„M’tabiri, rok je dlouhá doba, a já nemohu zmařit průpovídkami ani den, ani hodinu. Víš dobře, že nejsem žádný zlý bwana. Jenže tvá poslušná stáda slouží teď především k přenosu zpráv. Puč za pučem a převrat za převratem, všechny přesně načasované a provedené za naprostého rádiového ticha, tak to vypadalo posledního půl roku kolem nás. A pokaždé bylo předtím pozorováno shlukování sloních stád. Neboj se, neposílá mě tvá vláda. Já sám a pro sebe chci zjistit, kdo za tím vším vězí.“

Teď už to byla nepochybná ironie, která poznamenala Kifauwongův úsměv. A pro Lansona tím vyvrcholilo všechno napětí, probdělá noc i zuřivá vůle domoci se toho, co si umínil. Ti šamani! Ti černí amatéři! Celé milieu zaneřádili tím hloupým experimentem. A proč? Proč? Čteš myšlenky, Kifauwongo, tak tedy čti! Do těchto mých záměrů můžeš klidně nahlédnout. Já. Lanson. nechci nic víc a nic míň než posvítit si na tu záhadnou moc a organizaci, která dálkami a tmou bez hlesu domlouvá přípravu toho všeho chaosu. Až ji budu znát, odevzdám tuto informaci zdarma, rozumíš, bez jediné podmínky, prostřednictvím své vlády světu. Snad ta vláda nebude tentokrát tak tupá, jako když mne pro chvilku soukromé slabosti poslala k čertu. Můžu jí být ještě prospěšný, ještě se Victor Lanson neuchází o penzi z milosti, ještě nepotřebuje almužnu za mlčení o věcech, které se za ta léta dozvídal…

Kifauwongo nezmeškal okamžik, kdy bylo nejvhodnější odpovědět.

„Hlodá v tobě pokoření, azizi. A přitom – kdo dokáže pokořit skutečného krále? Nani awezaye kumwinika mfalme?“

Lanson se nadýchl. Chvíli mu trvalo, než se opanoval, ale dál už se strhnout nedal. Rozum, rozum na pomoc, říkal si, zbraň mého plemene, osvědčený a střízlivý kalkul podmínek a argumentů. M’tabiri zná snad vše, co v hlavě přechovávám, ale není jedno, jakým způsobem to ode mne přejme.

„Mám pro tebe ještě některé novinky, Kifauwongo. Tu menší jsem si připravil už dřív, když jsem vytušil, že pojedu za tebou. Tvůj syn Fayida nemá právě v lásce svou dosavadní ženu. Ztloukl ji před časem tak, že je to málem jeho bývalá žena. Policisté z distriktu, m’tabiri, stále ještě váhají, mají-li se na to podívat jako na pokus o vraždu nebo jako na rodinnou záležitost. Myslím, že jsem schopen jim trochu poradit.“

Kifauwongo vzhlédl s výrazem dotčené hrdosti. Ale bylo zbytečné něco skrývat, Lanson si připravil účinnou munici. Ještě však nebyl u konce. Sklonil se do podřepu a oslovil nehybného starce z boku, jako by ho chtěl příštím fouknutím smést ze sedačky vyřezané z jediného kusu tmavorůžového dřeva.

„A teď něco, co jsem si nepřipravil, co jsi připravil ty sám. Jestlipak víš, m’tabiri, co se všechno stalo, když jsi svedl do jediného místa tak veliká stáda? Ještě nejsou všechna pohromadě a v milieu se něco objevilo. Víš, co je milieu, že ano, je to ten prostor, kde se jeden m’tabiri setkává s druhým, kde se mohou uslyšet, uvidět, dohovořit. Tak dávej pozor, m’tabiri. V milieu všude kolem tvých stád se objevilo cosi jako obrovská trhlina, a milieu se odtamtud rozlilo a rozlévá. Naráz začalo mnoho lidí mít tvůj dar a můj dar, začali vidět daleko, jak ty říkáš. To nejsou lidé z tvého bratrstva, ani lidé jako já, docela obyčejní lidé začali vnímat, co nikdy nevěděli. Hasi, kterého jsi tu dal nezaslouženě zbít, byl přívalem onoho milieu zasažen a zaplaven, proto věděl, co neměl. Můj přítel, kterému chci pro mou vládu svěřit výsledek mého pátrání, je na cestě sem a je na nejlepší cestě být právě takový m’tabiri jako ty nebo já. To není dobře, Kifauwongo, ještě nikdy tomu tak nebylo. Co bude s tebou, kde bude tvé umění, až každý druhý se bude moci v myšlenkách přenášet k druhým? Neudělal jsi dobře, Kifauwongo, když ses dal pohnout k svolání všech stád na jedno místo, ta retranslační stanice hrozí, že tě zradí, prozradí a zesměšní, že tě zbaví vší moci.“ Kifauwongo mlčel.

„Říkají ti, Kifauwongo, m’tabiri, to je citlivka, mimóza. Snad proto, že složíš listy, když se tě někdo nebo něco dotkne, a myslíš, že neodpovídat je taky odpověď?“

Cizí a nové mysli natahovaly duchovíte prsty do prostoru, a nezkušeně a neobratně jimi tápaly v onom milieu, v němž si Lanson zvykl být sám nebo toliko ve společnosti rovnocenně zasvěcených partnerů. Cítil jejich tlak a nárazy i Kifauwongo? Zapůsobila snad hrozba namířená proti jeho synovi? Nebo se rozhodl vyjít z úkrytu a zaútočit?

Ať to bylo cokoli, vyburcovalo to starce k jistému rozhodnutí. Pokynul zcela věcně Lansonovi, aby mu podal hromádku map odloženou na zemi. Neobratně jimi listoval jako ten, kdo dobře rozumí jejich významu a perfektně zná jejich obsah, ale jemuž prsty neslouží ve styku s nepoddajným laminovaným papírem vodovzdorných speciálek. Konečně našel, co potřeboval. Zastavil se napřaženým ukazovákem u zužující se kosy mezi dvěma říčními rameny a řekl jediné slovo:

„Upamba.“

Dobře pojmenováno. Kančí kel, tenká mačeta, břitva – to všechno dobře vystihovalo utváření oné výspy, která pro stádo tvořila dokonalou cul-de-sac, slepou uličku. Ruaha tu je prudká a hluboká, tvarem a spádem se jí podobá i její přítok zprava. Brodit se stáda nebudou. Sloni dojdou sem a na čas se musí zastavit, než nejzadnější pochopí a obrátí se zpět a k rozchodu. Tady má tedy vzniknout soustředění? A kdy? Pohlédl upřeně na Kifauwonga. Zdálo se mu náhle, že je mocen všech jeho slov. Stále ještě nebyli jedna mysl, jedno a totéž vědomí, jak tomu byl Lanson zvyklý u nejlepších objektů, s nimiž pracovával, stále ještě byla zákoutí, do nichž neviděl, a skrýše v jeho vlastní mysli, kam nedosáhl nebo nechtěl dosáhnout nořící se vnitřní zrak Kifauwongův. Ale to nejdůležitější mu nezůstalo skryto.

„Alfajiri?“

„Alfajiri, azizi. Teď vidíš dopředu. Ale ne daleko.“ Tedy za úsvitu.

Lanson vyprostil z hloubi brašny radiostanici, vysoukal z ní ohebnou bičovou anténu a postavil stanici do kouta k plechovkám. Hrom do Michela. Měl by tu být, aby ohlídal tenhle citlivý bod, m’tabiriho. Ale snad bude možno Kifauwongu i tak udržet jako spojence.

„Řekni Pronymu, ať si vysílačku vezme a ať je každou sudou hodinu na příjmu. Vzkážu mu, má-li přijít za mnou, nebo ne.“

IV

Buďte pozdraveni, msikizi. Hojnost masa, veselý oheň, tanec až do rána. Mkono wa tembo ať teče proudem, uďte oozdraveni, msikizi. Bubínek sotva ševelil pod Kifauwongovou dlaní. Po deru plochou rukou následovalo praskavé zaškrábání nehty čtyř prstů a dvě tři nervózní klepnutí napjatým prostředníkem. A znovu dunivější náraz dlaně, tentokrát o nepřesnou kvintu výše, kůže lety ohmataná a promaštěná kmitala podle citlivě, vyhmátnutého uzlového bodu hlubokým základním basem nebo flažoletami svrchních harmonických tónů. Netečné dvě ženy před chýší mohly slyšet i Kifauwongovo sípavé odkašlávání, bubínek je nestačil přehlušit. Ještě rybařící kluci v křovinách dole v rákosí u lenivého potoka vnímali hlubší údery dlaně, nesly se na sto padesát, snad dvě stě padesát metrů, a zápasily s hukotem jakéhosi těžkého motoru trýzněného nelítostným africkým řidičem na nedaleké silnici. Svrchní tóny bubínku by bylo možno zaslechnout i na půl kilometru, ale muselo by to být dobré ucho a na pomoc by mu musela přispět hluboká tichá noc. Kifauwongo tloukl jen tiše, pro sebe.

Ale i kdyby byl místo malého bubínku, kiumbizi, zabušil do velkého magoma, vyladěného pro nejslyšitelnější oblast kmitů, a i kdyby mu klid v okolí a mírný vítr přály, takže by ženy sehnuté nad kasavou na políčkách pět deset kilometrů vzdálených ještě postřehly, že nťtabiriho buben hovoří, neznamenaly by hluché údery nic pro ty, k nimž promlouval nikoli bubínek, ale sám Kifauwongo. Neboť ti byli mnohem, mnohem dál.

Kolébal se na nízké sedačce a myslel na ty, jež mu naslouchají, na msikizi. Neslyšel jejich slova, neslyšel žádná slova, žádné zvuky vůbec. Snad jen jako vzpomínka mu k obrazu Mlafiho, žrouta, zněla jeho kvičivá zasmání, jako vzpomínkou hmatal seschlou ruku Mnywanywanovu, a s laskavostí, již nic navenek neprozrazovalo, se skláněl k tomu, jejž prostě nazýval Mwanawe, syn. Myslel na ty tři v opakujících se vlnách, stále silněji, s každým nárazem zvuku bubínku na něho doléhala jejich vzdálená mysl silněji, rozkolébaný rytmus představ se měnil v ohlušující příboj jejich bytostnosti, neboť i oni mysleli na něj; blízko i stovky mil daleko se probouzely nejzadnější projekční plochy jejich mozků, poslušný výzvy m’tabiriho Kifauwonga, a on je vnímal.

Byl příliš zralý, příliš starý a zkušený, a tak pro něho šedá nerozlišená masa slonů neznamenala nic víc než drát, který spojuje dva telefony. Vysílačka v rohu chatrče na něho němě civěla svými dvěma ciferníky, neoživlá, třebaže na ni každou druhou hodinu dorážel volací signál. Nic pro něj neznamenala, nerozuměl jí, znal toliko její smysl, ale nepotřeboval ji. Nač jemu byla vysílačka nebo telefon na poště v Mloa? Kdesi na Upambě přecházela sloní stáda. Z jejich neuspořádaných hlasů volil trpělivě a šetrně, jak se tomu před dávnými a dávnými lety naučil, ty, jež se nejvhodněji doplňovaly s hlasem jeho a hlasem Mlafiho, s myšlením Mnywanywanovým, s voláním, jaké znal u svého syna. Ale nevnímal tyto pomáhající a přenášející spodní hlasy sloního stáda o nic víc, než by byl naslouchal praskotu u atmosférických poruch v Lansonově philipsce. Hovořil, a nebádal, proč zděděné dovednosti fungují.

Problémy strážců sloních stád jsou jiné než problémy výrobců drátů. I jejich pocity jsou jiné, třebaže radost i strasti, na něž nakonec lze všechna hnutí mysli převést, jsou stejné, ať na ně svítí příkré nebo šikmé slunce. Buďte pozdraveni, msikizi, hojnost masa a veselý oheň.

Jsem s tebou, Mlafi, já, Kifauwongo jsem s tebou. Raduji se z tvých synů. Tvého nepřítele a pomlouvače Sasamlandu ať stihne prašivina. Stáda se spojují, Mlafi, zítra na úsvitě budou shromážděna tam, kde je Upamba nejužší. Slyším tě a vidím tě, Mlafi, zítra na úsvitě budeme rozmlouvat s bratry za velkými jezery.

Jsem s tebou, můj synu, Mwanawe, jsem s tebou a tvé starosti znám. Nedbej o peníze a línou ženu vyžeň. Mwanawe, pozoruj stáda, největší stáda, jaká se kdy sešla. Pozoruj, jak hovoří sloni jeden s druhým a jak na jejich slovech se nesou i naše slova. Zítra na úsvitě, Mwanawe, budeme hovořit, jak jsme ještě nikdy nehovořili, s bratry za velikými jezery.

Mnywanywano, jsem s tebou. Tvůj sen a tvá rada se naplňují, Mnywanywano. Na úsvitě budou všechna stáda shromážděna kolem tebe, na hrotu Upamby. Stáda jdou a hovoří, hovoří tak silně, že je začínají slyšet i cizinci. Ztracený strážce slonů Hasi mluvil a mluvil s cizinci. Jde k tobě cizinec, Mnywanywano, tys ho viděl mýma očima. Zná mnohé, ale nezná všechno. Vytušil, že hovoříme se slony, ale neví proč a o čem, Mnywanywano. Je to nťtabiri, a dalšího nťtabiriho očekává ještě dnes. Pozoruj ho a naslouchej jim.

Buďte pozdraveni, msikizi, vy, kteří nasloucháte. Já, Kifauwonga, jsem byl s vámi.

Utrápený motor tahače už dávno umlkl. Kifauwonga pohroužený do sebe a do svého bubínku ho tak jako tak neslyšel, roztřásl se a belhal se zvolna do stinného kouta chatrče. Venku dál kdákaly slepice, a nejmladší syn jeho nejmladší ženy vyluzoval praskavé zvuky z trhajících se bublin světle růžové žvýkačky od Lansona. Opovrhl kvůli ní snídaní a vychutnával pomerančovou silici, zvolna vyprchávající v tomto nevzrušeném ránu.

„Mpigi,“ napodobil otcův hlas a kývl na kohouta, který se ohnal po dospělém kuřeti. Byl by si přál, aby kohout seřezal kuře stejně obratně jako otcovi sluhové toho boye z pobřeží, aby i on se mohl ušklíbnout a odkázat kuře do péče leopardům. Ale kohout netušil, že má sehrát gorilí úlohu, a věnoval se dál zrní rozházenému za chatrčí. Kifauwonpův nejmladší vtáhl žvýkačku zpět do pusy, sebral nejvyšší kus uschlého buvolího trusu, který našel, a mistrnou ranou zaplašil kvokajícího kohouta k potoku. „Poběží až k pobřeží, poběží až k pobřeží. Ať si na něm leopardi smlsnou. Basi!“

V

Tepelným účinkem se vůz blížil pekáči s mírně poodklopeným víkem. Místo aby se v žáru upražili, byli zvolna a důkladně dušeni. Příval světla a vedra shora je tížil tak, že i dr. Jabara měl pocit, jako by přímo hmatem cítil tlak slunečního záření. Nechal chvíli ruku, kterou neřídil, ovívat proudem vzduchu na zastíněné straně peugeota, ale pak se silnice opět stočila, bok vozu se vystavil odpolednímu slunci a lékař paži rychle vtáhl dovnitř. A zespodu jim přitápěl prašný povrch silničky.

„Je to k zešílení,“ naříkal Prony na zadním sedadle.

„U tebe je to možná už post factum,“ supěl ironicky Uahab. „Po zešílení.“

„Je mi už zase zle, zastav.“

„Prosím tě,“ řekl Arab pohrdlivým a podceňujícím tónem. Ale zastavil. Prony se vypotácel na kraj cesty, do řídkého stínu akácií. Snad tím, že se postavil, se mu ulevilo. Přestal se mu houpat žaludek a pozbyl onu voskovou barvu kolem očí, která se z něho od rána pokoušela vymodelovat nadějného kandidáta márnice. Avšak psychicky na tom byl zjevně čím dál tím hůře.

„Já už nemohu. Já to nedokážu přemoct.“

Despekt v hlase dr. Jabary byl pečlivě odvážen. Byl to dlouhý bič k mobilizaci sil k odporu.

„Vydržíš daleko víc, než si myslíš. Ale chtít musíš. Muselo by být o něco tepleji a musel bys tomu být jinak vystaven, aby tě to porazilo. Znám tě, prosím tě, srdce máš jak lodní motor. Jen se tomu trochu víc vzepři.“

„Jahabe, vždyť ti to přece musí být jasné. Já vím, vytáhl jsem tě, připravil o čas, to všechno je pravda, ale podívej se na mne, jako doktor se na mne podívej..

„Bloody nonsens, kamaráde. Jako doktor ti nejsem teď vůbec nic platný, jsi tak fit, jak jen může aklimatizovaný Evropan být. Ale jako přítel ti pomoci mohu. A pomůžu, ať nás to oba dva ještě nějaký den stojí. Po tom, cos mi vyprávěl, tě prostě musím dovézt až tam, aby sis mohl ověřit, jestli to všechno jsou jen halucinace a deiluze nebo jestli něco z toho, co se domníváš vidět, opravdu existuje. V tom případě se ovšem budu ucházet o místo v blázinci já.“

„Ale já si přece nestěžuju kvůli trošce horka,“ bránil se Prony. „Já nemohu vydržet ten dvojí obraz, dvojí svět, pochop to!“ Začal bloudit v malých smyčkách kolem stromů a držel si při tom ruku před brýlemi, jako když na něco vzpomíná. „Neznáš náhodou tu Wellsovu povídku o Davidsonových očích? Znáš? Tak si vzpomeň, jak on tam popisuje prolínání dvou skutečností. Tohle je ale jiné, jako když se ti mísí signály na obrazovce. Jsem tady s tebou, ale současně jsem i s nimi, ‚jsem jeden z nich, střežím toho malého před sebou. Dělá mi starost! Nevím, co jsem, jestli jeho matka, nebo otec! Nic nevím, jestli k sobě patříme, nebo proč to je. Oni mi nic neříkají a nenaznačují, je to k zešílení,“ opakoval, „oni mne skutečně považují za jednoho z nich a jednají, jako kdybych měl samozřejmě rozumět, proč se to děje, proč a kam jdou. Jahabe, píchni mi něco, ať se z toho prospím, nebo to špatně dopadne.

„Nestřečkuj, Micheli. Vlez si dozadu, ať dojedeme ten kousek cesty do Mloa ještě za světla. Nic ti není, nemám proč ti cokoli píchat. Nehledě k tomu,“ pokračoval, „nezdá se ti to tady trochu málo sterilní na ordinaci?“

Odkudsi táhl těžký pach mršiny.

Prony se konečně zastavil ve svém bezcílném přecházení, zavřel oči a zřejmě rozvažoval. Když pak promluvil, zněl jeho hlas už téměř normálně.

„Máš pravdu. Dojedeme do Mloa. Já sám nevím, co tam můžu očekávat. Nejhorší je,“ říkal a soukal se opět na zadní sedadlo, „že už nevidím dva obrazy.“

„No tak,“ pokývl dr. Jabara a nastartoval.

„Jsou to teď tři obrazy, tři vjemy nebo myšlenkové obsahy najednou, jak chceš.“

Jabara i po tomto Pronyho sdělení zachoval profesionální taktiku.

„Tak mi je popiš. Nebo spíše popisuj mi je. Aspoň nebudu tentokrát zase já po té veselé noci u Blankhurstů nad volantem klímat.“

Jenže na rozdíl od výjezdu z Dar Esu neřídil dr. Jabara vůz po rychlé a přehledné asfaltce za nočního chladu, ale v plném žáru odpoledního slunce se musel proplétat vražednými zatáčkami zaříznutými do úbočí nad vodami Sao. Tady vskutku nebylo třeba mít obavy, že by řidiče ukolébala jednotvárná jízda k spánku. A také to, co nyní poslouchal, nebyly banální společenské a pracovní historky, nýbrž nejbizarnější vyprávění, jaké kdy od pacienta slyšel. Neboť Prony mu začal podrobně líčit Lansonovu návštěvu u Kifauwonga. Jabara už téměř nepochyboval o tom, že má v Michelovi psychiatrického pacienta. Třebaže se však na té otřesné silničce nemohl plně soustředit na analýzu toho, co slyšel, a na případné okamžité námitky, nemohl přesto upřít Michelovu vyprávění jistou logickou důslednost a přesvědčivost v detailech, alespoň v těch, které mohl překontrolovat sám, svou vlastní zkušeností, například v kulise vesnice, kterou – jak byl přesvědčen – Michel nikdy nespatřil.

„Odkud to ale všechno víš? A odkdy máš pocit, že ten

stav – řekněme.druhého vidění – nějak souvisí s Lansonem a s jeho vzkazem?“

„To je právě to, od samého počátku. Před třemi dny, v neděli odpoledne to bylo, jsem poprvé zažil… ten houf, to stádo tady kolem,“ Prony bezradně mávl rukou dokola a postupně ukázal na okna, popelník v opeře předního sedadla, na stěrače, s vědomím čehosi absurdního. Věděl dobře, že Jahab nic takového před očima nemá, že nemůže sdílet jeho okamžitý stav, a přece oni tu byli, pohybovali se zcela jinak, zcela jiným směrem než vůz a všechno kolem, šli. „A hned od počátku mi také bylo jasné, že jdou s nějakým záměrem. Že nejde o pouhou migraci jednoho stáda. Něco mne – tedy je – nutí jít. zachovat jednolitost skupiny a podřídit se nějaké ještě vyšší jednolitosti. To ti asi nemohu vysvětlit, to je prostě nesdělitelný pocit totožnosti s nimi.“

„Taky bych řekl, že je těžké stát se slonem a zůstat přitom člověkem,“ ohrnul Jahab pysky. „A Larson?“

„Vědí o něm. Takže o něm vím také já. Už jsem ti asi říkal, že se tomu nedá dost dobře říct ‚vidění‘.

Vnímal jsem sice nejprve jen obrazy, útržkovitě, ale pak se zcela samozřejmě k tomu přidaly i ostatní vjemy, teď například jdou vyschlou strží nebo nějakým kalištěm, a já docela přesně cítím pach vyprahlého břidličného bahna. Mám – cítím i nárazy – do boků, do klů,“ dodal s patrným ostychem v hlase. „Ale vraťme se k Lansonovi!

Já mám od dnešního rána – víš od kdy, jak jsem musel u Blankhurstů odejít od stolu – pro to všechno naprosto úplné vysvětlení. Jenže ti to asi bude připadat ještě absurdnější.“

„Jen povídej. Moje vysvětlení, proč jsi musel u Blankhurstů od stolu, je docela prosté. Ani nejotrlejší Francouz nevydrží ten australský maratón v pití.“

„Hlouposti,“ vzbouřil se Prony. „To ses moc špatně rozhlížel. Měl jsem za celou noc dvě nebo tři piva. Ale zato jsem pak na úsvitě zažil to, o čem jsem ti včera v souvislosti s Lansonem říkal – raport na dálku. A odtud to všechno vím, to je odpověď na to, co ses ptal.“

„Tím chceš říct…“

„Telepatické spojení podle všech pravidel, o jakých jsem kdy četl,“ vydechl zpocený Prony. „Viděl jsem je a slyšel jsem je, jak tam spolu sedí a hovoří…“ Pokusil se podrobně popisovat interiér Kifauwongovy chaty, ale pak se vzdal a omezil se jen na obsah Victorovy rozmluvy s m’tabirim, Hasiho výslech a Lansonovy vyhrůžky.

„Takže s Lansonovým vědomím ses stal podílníkem jeho tajemství.“

„Bez Lansonova vědomí,“ drmolil Prony, „samočinně, rozumíš, on má pravdu, někde v tom jeho milieu, jak on říká, v tom kontinuu, kde provádí telepatické kejkle a kudy neviditelní mahuti na dálku pobízejí sloní stáda, tam někde je trhlina. Asi jako když praskne ropovod a nafta vytéká směrem nejschůdnějšího spádu. Já jsem asi v tom směru byl, ty ne, když tě to nezasáhlo, a stovky a tisíce ostatních asi taky ne, ale pro Krista, přesto ta porucha existuje! Jak to, že všichni všeho nenechají a nevěnují pozornost jen tomu křičel skoro lékaři do ucha, předkloněn a drže se opěradla, neboť Jahab při tom všem ani na okamžik nepustil pedál plynu a silnička byla stále horší.

„A Lanson neví, že ty víš, co on ví,“ povídal dr. Jabara lehkovážně; nebral na Michelovo rozrušení záměrně zřetel, snažil se všechno dramatické a vypjaté v jeho vyprávění zmírnit, bagatelizovat. „Jen mi řekni, proč tomu všemu tak úporně věříš, každé nové představě, která se navrství k těm předešlým. Vždyť nemáš sebemenší potvrzení, že alespoň něco z toho se shoduje se skutečností. Jediná dvě fakta jsou Lansonovy dva dopisy, a na těch věru není nic záhadného, i když si cosi zatím nechal pro sebe.“

Prony zaraženě zmlkl. Ne, důkaz nemohl nabídnout žádný. Ale on přece bezpečně věděl… Jak vlastně začíná schizofrenie, zeptal se sám sebe pojednou? Nebo paranoia? Může si postižený alespoň trochu uvědomit onen kritický bod, okamžik, kdy do té chvíle zdravě uvažující mozek selže a vydá se bludnou cestou k šílenství? Jak jsem na tom já, není tohle poslední chvíle v mém životě, kdy ještě soudně uvažuji sám o sobě?

Objížděli ostrohranný nos nedostatečně odstříleného skalního srázu. Dr. Jabara s kletbou ve své mateřštině zvolna zajel doprava ke skále a zastavil. Otřískaný kamión v protisměru ještě popojel, jako by mu nesloužily v jeho vysokém stáří brzdy nebo jako by řidič přece jen zkoušel vejít se na půldruhého metru široký proužek cesty, který zbýval od boku peugeota ke srázu. Pak zarazil i on. Šofér, který krom sandálů toho na sobě příliš mnoho neměl, vyskočil a šel obhlédnout situaci. Dr. Jabara už se ohlížel, kam couvne; očekávat, že nazpět do vlásenkové zatáčky nad roklí zacouvá spíše nemotorný náklaďák, by bývalo pošetilé. Ale Prony ho chytil za rameno a s vytřeštěnýma očima ukázal před sebe, do kabiny kamiónu. V– zašpiněném kitunge seděla na sedadle vedle řidičova místa postava, kterou nebylo možno si s nikým na světě splést: Fernandel-Negativ čili Hasi, Lansonův sluha. Důkaz, který dr. Jabara žádal, měli před sebou.

VI

Ještě před večerem dokodrcali na dno doliny, jejímiž nesčetnými úvaly a stržemi se roztáhla vesnice Mloa. Jednotlivé skupiny chat splývaly s mýtinami a prořidlým porostem. Této třicetitisícové obci vévodila jediná zděná budova, pečlivě obílená věznice. Krásymilovný správce obehnal její účelné vysoké zdi ještě ozdobným plůtkem z alumíniového odpadu. Stav obyvatel věznice, tohoto jediného projevu ústřední moci, byl zřejmě stále udržován na úrovni potřebné k její údržbě. Pětimetrový prázdný pruh mezi zdí a hliníkovým zátarasem představoval zahradu. S podivuhodnou nesymetrií byla tato plocha vlevo od brány uchovávána zcela holá, což při bližším pohledu prozradilo pokus o napodobení anglického trávníku; na čestné straně napravo od rozesychajících se vrat se naproti tomu modraly překrásné horské klívie, přenesené nicméně do tak ohyzdně pravidelných čtverečkových záhonů, že se Prony otřásl. Neztratil dosud ani po létech života na horkém kontinentě vztah k pyrenejským květům svého dětství, čerstvým a svěžím a přesazovaným jen s přísným vkusem klášterních zahradníků v Pau. Naplnilo ho to melancholií. Litoval už na celém světě jen sebe sama; obludné prolínání cizího prostředí stád na okamžik zesláblého a také Lanson se mu kamsi ztratil.

Šel jako bez vlády za Jahabem, který se od setkání s kamiónem plně ujal dalšího velení. Byl to také dr. Jabara, kdo s librovkou v ruce přesvědčil místního policejního šéfa, že jim strážní domek v odlehlém koutu této bývalé pevnůstky netoliko dá zamést, ale také vybaví rohožemi a moskytiérami.

„Co chceš tady dál podnikat?“ byla první Pronyho otázka, když vynesli z vozu malé bohatství konzerv, kterými je obdařila stará hospodyně u Blankhurstů.

„Vyspat se,“ řekl dr. Jabara a začal se k tomu prakticky připravovat. „Pokud to ovšem dokážeš.“

Prony ho zasmušile pozoroval. „Jsi tu jako doma.“

„Myslíš v tom kriminále? Nebo tady na Irinze? To se ví, my Arabové jsme tu odjakživa jako doma.“

„Nezdá se, že by si to mysleli i zdejší lidé.“

„Myslíš na naše otrokářské pradědečky? Bič Alláhův, nic víc.“

Dr. Jabara skončil úklid a obrátil se znovu k Pronymu.

„Tak co dělají?“ zeptal se ho, ještě s nepatrným přídechem ironie, ale zároveň zkoumavě sevřel tlustá víčka.

„Vím jen, že se zastavili. Mám pocit, že odpočívají, že spí.“

„To by souhlasilo s Lansonovou teorií, máme-li ji brát vážně. Odpočívající mozky nevyzařují žádné nosné milieu, anebo jen v menší míře. Takže bys neměl mít ani kontakt s Lansonem.“

„Nemám,“ hlesl Prony. Oponky z jeho mysli se vytratily, nic jimi neproudilo do jeho vědomí a nic mu také už hlavu nevysávalo. Připadal si však jako po těžkém zápase nebo jako po přestálé havárii. Havárie! To slovo ho šlehlo palčivým plamenem, vždycky se zachvěl, když se s ním někde potkal, a sám sobě vyčítal, kdykoli si je neopatrně připustil do mysli.

„Dobrá,“ řekl spokojeně Jahab, který s povděkem přijal uklidnění nebo alespoň jeho zdání. „Navrhuju ti tohle: teď se vyspíme, bez spánku už dál nesvedeme nic, ty ani já. Ráno se vypravíme za tím místním čarodějem a ověříme si, jestli to s tím Fernandelem. Negativem přece jen nebyla pouhopouhá náhoda. Věznice má pravidelné rádiové spojení s Iringou, s Morogorem i s Dar Esem, takže máme ještě další možnosti, jak vyhledat konečně toho Lansona, kdyby se ukázalo, že stopa sem je lichá. A dál se uvidí. Souhlasíš?“

„Ty pořád ještě ničemu z toho, co jsem ti řekl. doopravdy nevěříš, že?“ řekl Prony po chvilce mlčení.

„To není věc víry nebo nedůvěry. Hledám prostě nejpřijatelnější hypotézu, nejpřijatelnější vysvětlení. To poslední, které jsi mi mohl nabídnout a o kterém soudíš, že jsi ho získal od Lansona nějakou mimořádnou cestou, je sice složité, ale musím říct, že podle všeho, co o tobě vím jako lékař, je to vysvětlení uspokojivější než to, které jsem považoval za platné předtím, to jest, že trpíš obsedantními halucinacemi. Nezlob se, to se nabízelo jako řešení nejlogičtější a nejjednodušší. Ovšem zjednodušování nevede vždycky k cíli. Co tedy zatím bezpečně víme?“ Dr. Jabara začal počítat na prstech. „Víme především, že prožíváš jakousi dvojí, simultánní existenci; že jsi tady a současně jdeš s jakýmsi sloním stádem, dokonce ztotožněn s jedním jeho členem. Ověření mám jen v tvé upřímnosti, o té samozřejmě nepřipouštím žádnou pochybnost. Za druhé dále víme – a zase je zárukou jen tvoje výpověď – že máš navíc zážitek třetího vidění, přímého kontaktu s Lansonem, kterého hledáme. Tyto vjemy se všechny omezují jen na smyslová data, obraz, zvuk, pachy atd., že? Předpokládám, že jejich analýzu plně provádíš ty, nikoli Lanson nebo ti tvorové v stádě. Porozuměl jsi celému rozhovoru v kouzelníkově chatě, ale rozuměl jsi tomu asi tak, jako člověk vnímá promítaný film. Interpretace nebyly Lansonovy, byly tvoje. Nebyly také kouzelníkovy! I to by bylo jedno z možných vysvětlení, ale jak je vidět, není. Nemám žádné zkušenosti s telepatií, ale tohle pokládám za dost významné. V tomto druhém okruhu známých fakt je závažné to, že jsme si jednu epizodu oba dva ověřili na vlastní oči. Hasi skutečně cestuje z Mloy na pobřeží a rozhovor v chatě nepopřel, třebaže podrobnostmi šetřil.

To všechno je z hlediska exaktního zkoumání sice krkolomné a plné pojmů, které zatím žádný seriózní vědní obor nemá ve svém slovníku, ale budiž, je to alespoň záhada dost jednoduchá.

Jenže zbývá ještě třetí okruh – ta Lansonova teorie o záměrné a řízené koncentraci sloních stád a o jejím využití pro jakousi telepatickou retranslační, nebo spíše amplifikační stanici. Prostě ta teorie biologického telepatického zesilovače. Mně sice nepřipadá docela absurdní, ovšem riskoval bych svou odbornou pověst i místo, kdybych to přiznal komukoli jinému než tobě.

A tady je jedna základní a obrovská mezera – mezera proč? Proč se to všechno děje? Jaký má smysl ta sloní migrace, k čemu by měla sloužit ta retranslace, jaké zprávy, odkud a komu by to měly být vysílány? Víme třikrát že, ale aspoň jediné protože nám schází.“

Dr. Jabara při celém tomto monologu přecházel nudličkou strážnice sem a tam a Prony, ležící na rohoži, ho bez hnutí hlavy, jen očima, sledoval.

„Máš úsudek jak břitvu. Takhle tě ani neznám. To dělá tvoje řemeslo. Závidím ti tu tvou nespornou a věcnou pracovní náplň Vždycky jsem si myslel že přesné myšlení je výsadou po staletí budované vědy a…“

„Jestli tě to zrovna u mne překvapuje,“ vskočil mu Jahab do řeči, „tak se upamatuj, že první v pravém smyslu slova moderní lékař byl Arab, Avicenna, a že otcem moderního, myšlení nezávislého na pověrách byl Averroes čili taky Arab.“

Prony se poněkud pochmurně usmál. „Myslel jsem, že tohle je mezi námi dávno jasné. A taky mám teď jiné starosti. Jinak s tebou souhlasím, musíme se nejdřív ze všeho vyspat. Zařídil jsi to báječně, je vidět, že patříš do Afriky – i sem na Iringu – přece jen víc než já. Jestli to má na svědomí Averroes nebo tví otrokářští pradědečkové, nevím.“

V rozhovoru převládaly ty nejprozaičtější problémy – příprava večeře a nocleh. Dieselagregát v dálce tlumeně hučel, a kdykoliv ho přepadl záchvat dusnosti, zablikala v rytmu jeho zakašlání i ničím nechráněná žárovka u stropu strážní světničky.

Když dr. Jabaru světlo opět vzbudilo, dávno ještě nebyla půlnoc. Posadil se. Michel Prony stál u vchodu, plně oblečen, ruku křečovitě držel na vypínači a celé jeho tělo se nekoordinovaně třáslo. Arab se vymrštil zpod pokrývky a skočil k němu.“

„Co se děje?“ Chytil ho za ruku a automaticky začal porovnávat Michelův puls se svým. Nestačil vůbec počítat, tep musel být nad sto čtyřicet.

„Počkej,“ vytrhl se mu Prony a opět se strnule nahrbil. „Vidím – mám– mám spojení.“

Dr. Jabara se rychle rozhlédl. Prony byl plně oblečen do lovecké výstroje, kterou jim půjčil Blankhurst. Jedna z těžkých expresek stála opřena u dveří. Prony musel už hezkou chvíli balit.

„Kam chceš jít teď v noci? Chceš vlézt nějakým kočkám do pelechu? Nebo si sáhnout holou rukou na hada?“

„Nech mě. Poslouchej. Teď, teď ho slyším. Má v úmyslu jít mezi velká stáda. To je nesmysl, vědí o něm a nechtějí to připustit. To nemůže přežít.“ Trhl sebou a teprve teď se obrátil k příteli. „Musíme za Kifauwongem. Hned.“

Z Jahabových úst se řinuly námitky promísené kletbami ve dvou afrických a třech evropských řečech. Ale Prony, jako by ho neslyšel, jako by v něm explodovala nějaká startovní nálož, pobíhal po místnosti a házel Jahabovi kusy jeho oblečení. Nakonec vybalil i druhou kulovnici. Klímající strážný vynašel posléze klíč od brány. Teprve před klíviovými záhony se Jabara opět vzpamatoval.

„Vždyť ani nevíš kudy.“

Ale Prony ho táhl s jistotou starého řidiče městského autobusu k betonovému můstku přes říčku a dál do odlehlého údolí. Nemluvil. Dr. Jabara občas blýskl baterkou na cestu. Pronyho sevřená ústa už neprozrazovala rozrušení, jen novou vlnu odhodlání, napájenou z neznámého zdroje. Na poli, nedlouho předtím než došli ke Kifauwongově chýši, zahlédli ve tmě obrys čehosi známého, co do nočního buše naprosto nepatřilo. Lansonovo letadlo.

Právě když chtěli začít budit obyvatele chatrče, kterou Prony bez váhání označil za Kifauwongovo obydlí, zadržel náhle Prony Jabaru uprostřed cesty. Stanul, jako by mu přibili podrážky k zemi.

„Jahabe,“ zaváhal opět po svém zvyku. Zcela ztratil rezolutní výraz, jenž ho před okamžikem proměňoval v kohosi jiného. „Teď je to úplně jiné. Já už teď nejen vidím a slyším, já už teď i vím to, co Victor.“

Spíše v Michelově hlasu než v jeho sdělení zaznělo pro dr. Jabaru něco znepokojivého.

„Víš? Co víš? Victorova stanoviska? Postoje? Znáš víc než jeho prvotní smyslová data?“ vyptával se dychtivě Jabara.

.Vím… všechno.“ Prony upustil pušku a vrhl se do trávy. Zabořil obličej do rukou a ramena se mu křečovitě otřásala. Nejstrašnější na tomto plačícím muži bylo, že nevydával ani hlásku. S pocitem bezmoci se vedle něho dr. Jabara zvolna posadil a soucitně se dotkl jeho ruky. Michel se zvolna utišoval. Pak se prudce obrátil na bok a rovněž se posadil.

„Pamatuji se, jak… mám prostě jeho paměť! To bylo – to je hrozné – on… on dělá pokusy. Nějaké pokusy s dálkovým ovlivňováním. On řídil! To on řídil místo Pauliny! Jejíma očima! Jejíma rukama! Bože, je to tak sprosté. Na to přece nemá nikdo právo uhnízdit se někomu v jeho hlavě. Ani já ho nemám, ale já – já za to nemůžu, kdežto on vědomě – on ji tím zabil!“

Podíval se na sedícího kamaráda a oslovil ho hlasem, jakým hovoří člověk zaměstnaný jinou důležitou prací. Hovořil a pozoroval přitom minulé děje, uložené v cizí vzdálené paměti, jež se nechtíc prozradila a dala všechny své viny v plen soudci nebo mstiteli.

„Nemusíš mi to věřit, Jahabe. Asi ti všechny ty mé poslední dny připadají docela šílené a už mě třeba vidíš zavřeného někde v ústavě. Ale teď teprve to všechno má logiku. Nevím, jestli ví všechno taky ten… Victor, prostě. Ale já už teď chápu celé jeho počínání. Je to nadaný a všeho schopný sobec. Měli jsme ho rádi, Paulina i já, jako společníka a pamětníka našich prvních let, vždycky si s ním bylo o čem vyprávět. A on… Nevěděl nic lepšího než zkoušet své telepatické chvaty na nás obou. Já jsem byl zřejmě nevnímavý, a Paulina se naproti tomu ukázala ideálním objektem. Teď je mi jasné, proč si poslední dobou stěžovala na roztržitost. Měla bílá místa v paměti. Přicházela z nákupu bez nákupu nebo s něčím, o čem vůbec nevěděla, nač to přinesla. Jednou napsala takový pošetilý dopis domů, holý popis svého pokoje v Nairobi. Nebylo jí jasné, jak k tomu mohlo dojít. To všechno ten šarlatán! Metodický šarlatán. Zkoušel nejdřív prostý kontakt, pak volní akce, pak přenos smyslových dat. A když se pokusil dívat na silnici před Paulininým volantem jejíma očima místo ní, tak… Proto věděl o havárii tak brzy!“

Poslední slova byla poznamenána podivně věcným tónem. Kontrastoval s Michelovým nepřítomným pohledem i s vystouplými klouby sevřenými už zase na pažbě a závěru šestistovky. Dr. Jabara mlčel. Byl u konce se svými vědomostmi i moudrostmi. V tuto chvíli zřejmě Prony věděl až příliš mnoho a měl před ním nesporný předstih. Na okamžik Jabara zauvažoval, zda Prony v tomto okamžiku zná i jeho vlastní nejhlubší nevyslovené myšlenky, a téměř ho rozveselil nápad, že by se ve změti jeho pocitů a neujasněných poznatků a soudů mohl vůbec někdo vyznat.

Michel Prony se zatím beze slova zdvihl. Zdálo se to dr. Jabarovi, nebo si to vsugeroval, že se do jeho plachých pohybů vedralo cosi z Victorovy pružnosti a dravosti?

A potom se mu jedna nejspodnější a nejskrytější sublogická úvaha vydrala na povrch vědomí: Co kdyby to u Pronyho přece jen byla série halucinací náhod?

„Kifauwongo nás čeká.“

VII

Prony se po chatrči rozhlížel udiveným a nepřítomným zrakem. To by mluvilo pro to, že mu prostředí připadá známé, uvažoval dr. Jabara. Jeho samotného Kifauwongo zklamal. Vypadal jako hodná stará dáma z anglické detektivky plus trochu pigmentu navíc. Zatímco se na chvíli stařec kamsi vzdálil pro pití, stačili si s Michelem vyměnit pár zcela civilních vět. Exaltovaný výjev Michelova poznání byl už za nimi, vzdálen jakoby celou věčnost.

„Mám pocit, Jahabe, jako bych byl u křivonohého Bankyho na algebře a četl pod lavicí starého dobrého Edgara Wallace.“

„Jenže tohle není Bosambo. Bosambo byl geniální primitiv.“

„A tenhle?“

„Není geniální. A není to taky primitiv. Stačí na nás, ale ne na víc. Pro Victorovu teorii, jak jsi mi ji líčil, to není vhodný muž v pozadí.“

Kifauwongo přinesl baňatý džbánek a spolu s ním se prodraly dovnitř tři čtyři můry a se sebevražedným výsledkem začaly dorážet na dvě svíčky v koutě.

Po všem předchozím napětí mělo toto setkání podivuhodně nevzrušivý, až věcný ráz. Kifauwongo se choval jako dobrý hostitel a ani slůvkem nezavadil o pozdní noční hodinu, v níž k návštěvě dochází.

„Kantamantu?“ ohodnotil nalévanou pálenku tázavě ‚dr. Jabara.

„Ne, okukuseku, silák,“ sděloval a hned překládal Kifauwongo. „Azizi Lanson zná řeč pobřeží, azizi Mwarábu zase řeč pralesa.“ Důsledně říkal Jabarovi jen Arab nebo mshihiri, seveřan. Jeho lékařské povolání nevzal na vědomí.

„Znám různé řeči,“ ujišťoval ho dr. Jabara ješitně. „Znám, co značí kifauwongo“

„Citlivka, mimóza,“ pokyvoval shovívavě stařec hlavou, „složí listy…“

„Nejen to. Taky brouk-dráček, který se staví mrtvý, když se ho dotkneš, a vbodne ti jedovaté žihadlo, když se otočíš. To zase znamená kifauwongo v západním pralese, Kifauwongo.“

Náčelník se na to uznale napil. Pohárek z plastiku předtím evropsky zdvihl na pozdrav.

„Ani bwana Lanson nerozumí naší řeči líp než ty, azizi. Nerozumí.“

Pronymu se zdálo těch mnohosmyslných úvodů už dost. Opatrně, tak aby neporušil domorodý protokol, projevil nad nedopitým pohárkem přání vědět něco bližšího o zmíněném bwana Lansonovi. Kifauwongo královským gestem ukázal na leopardi kůži kryjící něco v koutě chýše. Dr. Jabara ji zdvihl a vysílačka na ně pohleděla prázdnýma očima.

Frekvence byla poznamenána na samomazací destičce, která připomínala magickou hračku z jarmarků dávného dětství. Připsáno bylo „Každou sudou hodinu“. Prony měl na hodinkách půl jedné.

„Druhou má bwana Lanson s sebou. A třetí v letadle,“ prozradil Kifauwongo, třebaže s tím se mu již Lanson nesvěřoval.

Prony se ztěžka odhodlával. Čekat půldruhé hodiny znamenalo přílišný odklad. Nezvykl si dosud na váhu fyzického rizika a odpovědnosti, takřka symbolicky zpřítomněnou břemenem expresky a teď i přenosné radiostanice. Posléze přerušil ticho Kifauwongo.

„Azizi mshihiri může noc strávit v mém domě. Bwana Lanson stál o to, aby ho bwana Prony následoval.“

Dedukce, že o Jabaru Lanson nestál, z toho jasně plynula a byla poznamenána jistým odporem k Jahabově národnosti. Tak vidíš, Jahabe, pomyslel si Prony, jak daleko až sahá pověst tvých pradědů. Opakovala se porada nad mapou, jen o slonech nepadlo ani slovo. Jabarou zmítaly protichůdné pocity. Michel naléhal, aby Jahab zůstal zde, v blízkosti letadla a dalších možností přivolat ku pomoci civilizaci s její výzbrojí. Jabara byl roztrpčen nad bláznovstvím, jaké podle něho znamenala cesta o samotě do nočního pralesa, třebaže výhodu okamžitého spojení a možnosti zásahu uznával.

Opustili na chvíli chýši a Kifauwonga a šli kousek nazpět, k letadlu. Jeden z Landsonových společníků – oba byli Indové – držel hlídku a po Pronyho identifikaci se jim nepříliš nadšen dal k dispozici, na Lansonův příkaz, jak řekl. Vyšplhal předtím do kabiny, kde spal jeho druh, a vyprostil další radiostanici.

„Takže tedy půjde se mnou,“ rozmýšlel se Prony.

Dr. Jabara ho odvedl z doslechu.

„A ty tam půjdeš, proč?“ zeptal se Michela tiše a ukázal zasmušile svou puškou na Michelovu zbraň. Prony se nechápavě chvíli na expresku díval. Pak zvedl hlavu.

„To je nesmysl. Já tam musím. Bude-li někde nějaké řešení a nějaký konec, pak ho ze všech lidí já nejspíš mám právo vidět a zažít.“

Letmo sevřel Jahabův loket.

Pak se za ním i za neochotným Indem, jenž ho následoval, zavřela tma.

VIII

„Budou čtyři, azizi.“

Dr. Jabara se s trhnutím probral z neuspokojivé dřímoty. Cvakl knoflíkem, ale z reproduktoru se na dohodnuté frekvenci řinul stále jen harašivý praskot, tak jako už před dvěma hodinami. Takže jsme se krásně rozdělili, uvažoval lékař. My Afričané jsme spolu a vy Evropané taky. A nikdo k nikomu nemá blízko. Ve mně Kifauwongo, jestli je to, co si myslím, vidí odpadlíka, zpanštělého mshihiriho. Prony ve Victorovi vraha, Victor v Pronym poslušnou bílou myš a já v Pronym – co? Je blázen? Je tak docela vyloučené, že to všechno je jen a jen konečná fáze stavu, do kterého se Michel dostal po Paulině smrti?

„Volá Prony, volá Prony. Potvrď příjem. Over.“

„Roger, příjem. Tadv Jabara. Jsi v pořádku? Kde jste? Proč jste se neohlásili ve dvě? Over.“

Vzápětí ho napadlo, že se neměl plést do frekvence, dokud se nepřihlásí Lanson. Ale vlna byla prázdná, dokud se opět neozval Prony.

„Jsem asi deset kilometrů severně od Usunge. Je jich tu neuvěřitelná spousta.“

Spousta čeho, měl už na jazyku dr. Jabara, ale pak pochopil. Současně jel na mapě prstem po přítoku Ruahy a ustrnul. Deset kilometrů od Usunge – to bylo skoro pětačtyřicet kilometrů od Mloy! Jak se tam za tak krátkou dobu dostal? Prony chrlil popis obou břehů řeky, jednotlivých shluků slonů. Při nejbližším přepnutí se Jabara na to zeptal.

„Mluvím z člunu. Ten chlapík, co je se mnou, už zřejmě předem s Lansonem perfektně, rekognoskoval terén. Obstaral člun, ale potmě dolů po proudu to byla šílená cesta. Vlevo přede mnou je Upamba. Je to opravdu jen žiletka mezi dvěma toky, vlastně v těchhle místech už jen řada jespů, je vidět, že na druhé straně je už taky voda. Právě

přirážíme. Over.“

„Kde je Lanson? Over.“

Chvíli nebylo slyšet nic. Pak se Prony opět ozval.

„Promiň, musel jsem asistovat při přistání. Proto jsem taky nemohl hovořit ve dvě, bylo tu moc co dělat. Lanson je někde těsně před námi. Ten utopil vysílačku. Over.“

„Jak tedy víš, že je před vámi? Over.“

„Vím to. Teď už trvale znám všechno, co on. Ale je to jako jednosměrný telefon, bez mluvítka. Vím o něm, ale on mne nevnímá. Bude někde výš, my jsme se dostali moc daleko po proudu. Sem už oni nemohou, tísní se všichni na té žiletkové výspě pevné země. Pokud bylo možno v té tmě zahlédnout, všichni leží, jako by odpočívali na nějaký příkaz. Je to – jak bych ti to popsal – obrovský hrot složený ze samých těl a namířený dolů po proudu, k severozápadu. Ti,“ zaváhal, „ti, co znám, jsou těsně před samou špicí Upamby. Pokusíme se teď veslovat podle břehu vzhůru. Je to taková tlačenice až k samé vodě, že zaplašili i všechny krokodýly. Žádného tu alespoň nebylo vidět. Over.“

„Nezdržuj se tam zbytečně dlouho, zejména když stejně nemáš s Lansonem spojení. Kdy budeš na příjmu? Over.“

„Ale já mám spojenu Já vidím to, co on. Je to úplně stejné, jako když on řídil za Paulinu. Kdybych chtěl, namíří pušku a střelí po nejbližším samci. Má je před sebou, tu špičku stád, dělí je jen nějaká písčina. Jen co zdoláme tady ten rychlý kousek vody, budu na něj moci křiknout. Zůstaň na příjmu až do pěti, ozvu se znovu. Konec.“

Sluchátka oněměla. Napjatý Jabara si poprvé za celý rozhovor uvědomil, že není v chýši sám. Zdvořilý, až uctivý Kifauwongův výraz ho měl zbavit rozpaků nad jeho přítomností. Neviditelná přehrada dělila jejich světy. Sílící obava o Michela, tragika nočního odloučení a nastřádaná únava posledních osmačtyřiceti hodin v Jabarovi oslabila strohost, s níž si zpravidla předem zajišťoval u afrických pacientů alespoň minimální spolupráci při léčbě. Téměř kamarádsky se na starce obrátil.

„Nezdřímneš si, Kifauwongo? Je už pozdě, asubuhi na mapema. Bwana Prony uvidí, co chtěl, a bude konec.“

Kifauwongo pokyvoval hlavou a na poslední slova nereagoval. Pak se natáhl pro bubínek, otřel jeho povrch špinavým cípem tuniky, do které byl zahalen, a beze slova, kymáceje se na sedačce, po něm začal zlehka škrábat nehty a poklepávat prsty. Nedal se vyrušit, ani když se z jedné mušle sluchátek, kterou si Jabara smekl s ucha, po chýši zřetelně rozlehl Pronyho hlas.

„Tady je Prony. Jahabe, vstávají, slyšíš mě? Over.“

„Slyším výborně. Micheli. Over.“

„Vstávají, ale jinak se nic neděje… Stojí a hledí do země. Ani nezadupou. To je impozantní pohled. Jahabe, já… já už zase vidím i jejich očima. Je to, jako když napínám do krajnosti mozek. Nemyslím na nic zvláštního, rozumíš? Tohle myšlenkové napětí je jak fyzická námaha, je to, jako když něco hodně těžkého zvedám a balancuji. Lanson… Lanson to cítí také. A teď… teď ví i o mně. Vyskočil a jde ke mně… Prokrista, jde do těch míst, kde nejsem já, jde tam, kde jsou oni, to mé stádo. Zastav se! Zastav se! Jahabe, řekni Kifauwongovi, ať je Mrrywanywana zadrží! On je tu, mezi nimi! Řekni jim, že je to všechno obrovský nesmysl! Ta masa, všichni ti sloni, začínají myslet všichni najednou, je to jako příval, jako exploze! Je to nezvládnutelné, už to ani není myšlení, jsou to teď už vlastně jen choromyslná zvířata! Zvedli se a tlačí se do vody. Jako krysy, jako lumíci! Dobrovolně se topí, ztratili pud sebezáchovy, ztratili všechnu přirozenou inteligenci. Ten pokus, to ohromné soustředění, to je úplně znehodnocuje, řekni to Kifauwongovi, Jahabe.., ať je zadrží on nebo Mnywanywana, dokud je čas, je to nesmírná škoda, je to zřejmě veliká věc, ale totálně se jim vymkla z rukou…, Jahabe.. Jahabe

„Slyším, Micheli, slyším, Micheli,“ opakoval donekonečna dr. Jabara, ale z přijímače se neozvalo žádné over ani žádná jiná známka života.

Modulovaný signál zmizel, zbyl jen šum a praskot, neuspořádaný chaos.

Když se dr. Jabara obrátil na Kifauwongu, setkal se s očima stejně vytřeštěnýma, jako byly jeho.

„Musíme rychle pro ně,“ vyskočil a strhl si sluchátka s hlavy. Ale Kifauwongo jen vrtěl hlavou.

„Jsou v Ruaze. Všichni. Oni i stáda. Všichni se utopí, všichni,“ chrčel a zoufalství z jeho tváře modelovalo pitvornou masku. „Elfu elfu ndovu, všechna stáda, všechna stáda,“ bědoval jako černý Harpagon. Zdálo se, že s obavami myslí na někoho v dálce, že prohrál daleko víc než opatrovaná stáda. Jako by byl docela náhle naprosto ožebračen. Kdosi vzdálený mu odepře další kartóny piv. Už nekoupí synovi další ženu. V jednom okamžiku na něj naráz dolehly stáří i chudoba najednou.

Dr. Jabara si zvolna opět nasadil sluchátka s předsevzetím, že vytrvá na hlídce na smluvené frekvenci. Ale sotva přes sebe přetáhl skvrnitý leopardi kožich – neboť jím třásla zima –, přivřela se mu víčka a usnul v koutě chýše.

IX

Prvých šest hodin spánku neznamenalo mnoho. Probral se jako po těžkém zásahu v ringu a hned vytápal poloslepý únavou k letadlu, kde nečinně dřepěl Lansonův pilot. Teprve když se vrátil z průzkumného letu, zasunul se znovu do kóje improvizované vzadu v trupu a přetáhl přes průlez moskytiéru s předsevzetím spát až do rána. Ale usnout stejně nedokázal tak brzy, jak by byl chtěl a potřeboval.

Stále ještě viděl před sebou nebo spíše pod sebou onen obraz – řečiště lemované nafouklými sloními zdechlinami a pytláky zdaleka široka, kteří neznámo jakým čichem vedeni se sběhli k této bonanze slonoviny. Břitvovitou výspu Upambe našli z letadla bez obtíží, ale teprve při čtvrtém přeletu se jim podařilo zahlédnout záblesk kovu, o němž byl Jabara přesvědčen, že na vyvolaných snímcích se stane rozpoznatelným zbytkem pušek a vysílačky. Stopy po člověku žádné.

Rozhostil se v něm podivný klid. Neměl už teď co ztratit, co ztratit, co zmeškat. Snad přece – do popředí zájmu se vracel Dar Es, nemocnice, šéf, práce, domov, nutnost zařídit to a ono, útržky drobných starostí a záležitostí, které na tři dny odsunul kamsi na záložní kolej, nad to mu pomohlo usnout, a tentokrát to byl odpočinek, jaký už dlouho namáhané tělo i mozek potřebovaly. Probudil se v neobvyklou hodinu, o půlnoci, a připsal o rozrušenému rytmu spánku a bdění v posledních nech. Co dál? V Mloi bylo vše skončeno. Za půl hodiny už rozehříval peugeota. „Nechť sny, jež usnuly, spí, to je moje moto,“ vzpomněl si na jakýsi citát, a trpělivě zdolával jednu zatáčku cesty za druhou. Nevěděl, zda celou trať projede najednou, ale konečně začalo vše jít normálním chodem, v hlavě se mu vyčistilo jako po bouři a přísně logické a kauzální vztahy se opět zmocnily vlády v jeho světě. Za Iringou začalo svítat, podél lepšící se silnice se proháněly slepice-chuděry a staraly se o snídani, před kola mu vběhl prašivý buldok-liška a přinutil ho prudce zabrzdit, na vyprahlých stráních postávaly skvrnité kozy neuvěřitelnými břichy a z dálky vypadaly jako poztrácené strakaté fazole.

Svět se mu připomínal ve své nejvšednější podobě, misijní škole, kde si kupoval něco k jídlu, horlil africký učitel nad nespravedlnostmi a nerovnostmi mezi lidmi; kdesi poblíž došlo ráno k úděsné srážce vlaku s autobusem přeplněným africkými dělníky. „Takové věci se stávají vždycky nám, jenom nám,“ křičel na netečné třídy, shromážděné před přístřešky. Dvě děvčata v Jahabově blízkosti, každá péro zapíchnuté do kudrnatých vlasů balancující kalamář na vyholeném temeni, se hihňala o způsobu všech holek na všech školách, kde z nějakých úvodů odpadlo vyučování.

V Morogoru si po večeři našel hotýlek, kde se chvíli prospal. Když sedal k poslední etapě cesty, byla opět černomodrá noc, silnice prázdná a měsíc těsně před úplňkem ž zase visel před ním nad hřbety hor. Vědomě nechával myšlenky těkat. Jedna se vracela s úpornou naléhavostí, pokud to vše vůbec mělo nějaký reálný podklad, jak to, že právě jemu se ono provalené milieu vyhnulo? Jak to, že on z toho všeho, ač v centru událostí, nevnímal nic než Pronyho zpravodajství? Mělo to snad znamenat, že byli lidé, kteří jsou naprosto necitliví? A bylo by to tak dobře, nebo je to možno považovat za defekt jako třeba krátkozrakost nebo nedoslýchavost? Nebo snad byla ta takzvaná porucha prostorově lokalizována? Řekněme lokalizována jakýmsi psychickým terénem, rozváděl tuto myšlenku dál, jako epidemie… Pak se vzpamatoval a připomněl si, že koneckonců v celé historce neexistuje jediný reprodukovatelný důkaz, s nímž by mohl předstoupit před veřejnost s vysvětlením, jaké mu nabízeli Prony, Lanson a vlastně i Kifauwongo!

Sloni! Cožpak nezažil dost švindlů s licencemi k jejich odstřelu? Pro slonovinu i pro bláhovou snobskou vášeň pochlubit se složením největšího suchozemského savce! Nebo ty věčné hádky kolem úrody zničené slony v sousedství rezervací, například na východ od Mikumi. Ty doslovné trestné výpravy a vyhlazovací lovy na tlustokožce, k nimž vláda mlčky a bezradně přihlížela. Ne, ani ve slonech nemusí být skryto žádné mystérium. Slon je nakonec obyčejný robustní žrout zeleného krmení a člověk zase většinou labilní hysterik, když se odečte pár vynikajících jedinců.

Jestlipak bych já dokázal ubránit se hysterii pod takovou souhrou náhod a nehod, jakým neuměl nakonec čelit chudák Michel? zkoumal dr. Jabara svědomí.

Ale chladivá noc, klidná silnice a podmanivá luna působily spíše konejšivě, pranic na nich nedráždilo představivost ani nejitřilo vzpomínky. Ve stavu naprostého vyrovnání mysli se dr. Jabara přehoupl s peugeotem přes poslední hřeben, a když se pod ním otevřel pohled na moře, zajel k odpočívadlu v protisměru a zastavil. Svítalo.

Tváří v tvář vodám bez konce byly zapomenuty tísnivé lesy a mučivé scény ve zdech věznice v Mloi a pak před Kifauwongovou chatrčí. Do nepaměti – to si dr. Jabara uvědomoval – se odebíral nevyhnutelně Michel, Lanson i Paulina. I Paulina. Ta jména zněla v naprostém tichu jako hlasité výkřiky. Vlastně splývala s šuměním vln hluboko dole pod terasou silnice, jako by z moře pocházela a na moře se vracela.

Výkřiky?

Nesmysl. Ani vlnobití sem nahoru nemůže být slyšet. A přece mu jakési hlasy zněly v uších, zvolání za zvoláním, hravé pokřikování, velitelské signály i mláděcí vřískot, výkřiky nutící napnout hlasivky a napodobit je, hlasy dorozumívající se i prostě vytryskující, jako zpěv, jako skandování zástupů, jako jásavé volání veselícího se davu.

Dr. Jabara se předklonil přes otlučenou zídku. Dole se němě převalovalo krotké tiché moře.

Ale za bradly vzdálené řady útesů, tam, kde se vlny širého Indického oceánu tříštily o skály a rozlamovaly vycházející slunce do nesčetných bílých střípků, se vyhupovaly z vod plavné postavy, vztyčovaly se na okamžik“ a mizely opět pod hladinou.

Jako omráčen pozoroval dr. Jabara ranní hry delfínů. Naslouchal jim, rozuměl jim, vymršťoval se spolu s nimi nad moře a spolu s nimi mizel opět pod hladinou. Bylo to vše naprosto srozumitelné a naprosto samozřejmé.