Joseph Alexander Altsheler

Zlato Apačů

KAPITOLA PRVNÍ

NÁDRAŽÍ

Mladý železniční úředník, věkem ještě pouhý chlapec, postavou a silou však už dospělý muž, seděl u dveří stanice, ponořen do světa myšlenek, k nimž klíč měl jen on sám. Dvě rovnoběžné čáry lesklých kolejí se táhly horkým pískem k východu, dvě stejně rovnoběžné čáry se táhly k západu, stejně horkým, rozžhaveným pískem. A na vrcholku nízkého pahrbku vztahoval k modré obloze svá ramena podobná šibenici obrovský, netvorný kaktus.

Daleko na severozápadě se rýsovaly nejasné, modravé obrysy vysokých hor a Charles toužil po tom, aby mohl běhat po jejich lesnatých svazích a po chuti lovit zvěř; odvrátil však zrak od svůdného pohledu ke svému vězení: k malé železniční stanici, na níž za hubenou odměnu sloužil jako úředník a telegrafista. Tato stanička, která po třetím presidentovi Spojených států nesla hrdé jméno Jefferson, měla snad velkou budoucnost, ale rozhodně velmi malou přítomnost. Byla to jen dvě stavení: nádraží, postavené z ohýbaného plechu, s jiskřivě červenou střechou, a velká betonová nádrž na vodu. To bylo všechno. Obyvatelstvo stanice pak čítalo všeho všudy dvě duše; ta druhá, Charlesův pomocník Dick Anthony, byla dnes služebně vzdálena. Odjela do Madisonu, toho nádherného velkoměsta, v němž bydlilo nejméně padesát lidí.

Chlapec byl tedy sám; seděl na prahu dveří a rozhlížel se po svém světě, po té liduprázdné poušti, jejímž středem bylo nádražní stavení a vodní nádrž. Okolo budov se povalovaly prázdné plechové nádoby, jež se třpytily v slunečních paprscích, jinak ale všude převládala hnědá a šedivá barva pouště. A hrobové ticho, které tu panovalo jistě už několik tisíc let, potrvá snad až do soudného dne…

Charles pohlédl na kapesní hodinky. Expres ze San Franciska, ten posel života, který přijížděl a odjížděl podoben blesku, měl přirachotit až za tři hodiny. Chlapec usilovně přemýšlel, jak nejlépe překlenout tak dlouhý čas. Daleko na jihu se rozvířil prach pouště, vznesl se do vzduchu a divoce se roztančil. Alespoň nějaká změna, nějaký pohyb, povzdychl si chlapec, když rozvířený prach klesl zase do písku. Zábava skončila.

Vstal a z přihrádky v koutě kanceláře si vzal knihu. Pokusil se číst, román ho však nezaujal, a tak kniha po několika minutách skončila zase v koutě.

Charles Wayne se často bouřil proti svému osudu, dnešního odpoledne měl však obzvlášť vzpurnou náladu. Proto když vyšel ven, aby tu vyhledal nějaké rozptýlení, a nenalezl tam nic jiného než prázdné plechové konve, začal do nich divoce kopat, až si málem zmrzačil prsty na nohou. Konve se blýskaly na slunci a chlapci se zdálo, že se mu posmívají.

Vrátil se do kanceláře. Sotva vešel, rozklepal se telegrafní klíč; byl to však pouze železniční úředník z Madisonu, který mu oznamoval, že rychlík už vyjel a že v Jeffersonu nabere vodu.

Slunce zapadalo, teplo však povolovalo jen zvolna. Teprve když slunce zmizelo a od východu začaly padat první těžké šedivé stíny, přikvačil od severu chlad. Vzápětí začaly bzučet koleje a v dálce se objevilo, rudé oko přijíždějícího rychlíku.

Když pak vlak ve stanici zastavil a počal nabírat vodu, Charles se dal do hovoru se strojvůdcem a s brzdaři, kteří pro něho byli posly z dalekého, opravdového světa.

„Máte hodně návštěv?“ zeptal se chlapce strojvůdce.

„Ještě to ujde,“ odpověděl Charles. „Asi před deseti dny se tu zastavil kovboj, který přijížděl od mexické hranice.“

„Vážně? Tak vidíte, vždycky jsem říkal, že Jeffersonu kyne pěkná budoucnost.“

Cestující, unavení dlouhou jízdou, vystoupili z vlaku, aby se provětrali na svěžím večerním vzduchu. Byl mezi nimi i starší, tělnatý muž s velkým rudým knírem, chlapík sebevědomého a domýšlivého chování, kterého provázel vysoký, štíhlý mládenec, starý asi tak jako Charles Wayne. Měl plavé vlasy a hezký obličej a bylo na něm vidět, že není zvyklý na život pod širým nebem. Tvář i ruce měl bílé a byl oblečen do cestovních šatů z jemné látky, ušitých jistě nejlepším krejčím. Na opasku pak měl zavěšené krásné zlaté hodinky.

„Nějaký zženštilý frajírek,“ zabručel si Charles pod nos v návalu trpké závisti: ten mládenec byl jistě miláčkem Štěstěny, té vrtkavé bohyně, která se k němu, Charlesů Waynovi; dosud vždy tvrdošíjně obracela zády,. Znovu pohlédl na tlouštíka s knírem a pomyslil si, že snad ještě nikdy se nesetkal s tak protivným obličejem. Úzké oči s těžkými víčky se dívaly jako oči jestřába a podobu ptáka ještě zdůrazňoval zahnutý nos. Neznámý muž řekl několik drsných slov svému mladému společníkovi a chlapcova tvář se zarděla. Charlesovo roztrpčení rázem zmizelo. Nemohl. přece chovat závist k člověku, na něhož se osopoval ten ošklivec! Slyšel, že tlouštík říká; chlapci. „Herberte“; i to jméno mu připadalo trochu zženštilé, měl je však za zlé spíše kníráči, než chlapci. Na schůdkách služebního vozu se, objevil.průvodčí a Charles se ho zeptal, kam jedou ti dva, …

„Jenom do Pboenixu,“ odpověděl průvodčí, „ale jedou až z Nového Yorku. Ten pán se jmenuje George Carleton a chlapec je myslím jeho synovec. Nevím, co pan Carleton dělá, ale ať už je to kdokoliv, chová se jako člověk nesmírně důležitý a významný.“

Charles poděkoval za informaci a zamířil ke své kanceláři. Zdálo se mu, že slyší klepat telegraf. Když však vešel dovnitř, zjistil, že to bylo pouze mámení sluchu. Po příjezdu vlaku byla stanice náhle plná nejrůznějších zvuků, a tak žádný div, že se chlapec spletl. Ale pak se zvenčí ozvaly zvuky, které byly víc než skutečné. Napřed rány, potom výkřiky. Charles vyběhl rychle ze stanice.

U vlaku stál hlouček lidí. Wayne se protlačil až k místu, kde na zemi spatřil ležet temnou postavu. Nad neznámým se skláněl brzdař Jim Grime.

„A teď se kliďte odtud!“ vykřikl Grime a kopl do postavy ležící bezvládně v písku. Muž – podle vzhledu to byl nejspíš nějaký tulák – zasténal.

Herbert Carleton vzplál nad tou surovostí spravedlivým hněvem.

„Proč to děláte? Vždyť je to taky člověk!“ zvolal a tváře mu do krvavá zrudly. Jak se teď líbil Charlesů Waynovi!

„Odpusťte, můj mladý gentlemane,“ odpověděl Grime a posměšně nadzvedl čapku. „Ale vy neznáte ty lidi, nevíte, co je to za ničemy, ti tuláci, kteří cestují načerno. Jsou to vrazi, a když nemají dost odvahy vraždit, tak aspoň kradou. Našel jsem ho pod vagónem na ose a poznal jsem na první pohled, že dlouho by tam už stejně nevydržel, spadl by jako hruška pod vlak. Takže mohu říci, že jsem ho zachránil před jistou smrtí, když jsem ho vyhodil na písek.“

Muž, ležící na písku, sebou pohnul a opět zasténal.

„To on se jen tak přetvařuje!“ prohlásil brzdař opovržlivě.

„Všichni nastoupit,“ křikl průvodčí a současně se ozvalo pronikavé zahvízdnutí. Cestující spěchali k vagónům, pouze pan Carleton, zřejmě odhodlaný, že se za žádnou cenu nevzdá své důstojnosti, odmítl spěch a vážně, sebevědomě kráčel za svým mladým příbuzným.

Charles ustoupil stranou a díval se na štíhlou postavu chlapce, který se zastavil na schůdkách vagónu a díval se na tuláka, stále ještě nehybně ležícího na písku. Charles viděl v chlapcových očích soucit a v té chvíli ho napadlo, že i s ním by lidé měli mít soucit, protože je tady ták opuštěný a sám.

Lokomotiva zahvízdala a vlak se rozjel do tmy.

„Všichni odjíždějí, jako vždycky,“ šeptal si Charles, když rudé zadní světlo vlaku mizelo v poušti. A opět zůstal sám v nočním tichu.

Charles. Wayne věděl, co je to ctižádost, mnohokrát už zatoužil po větším a lepším místě, ale každý krok odtud, z této malé stanice uprostřed písčité pouště, každý krok k vyššímu stupni společenského žebříčku byl pro něho příliš velký, příliš nemožný, neboť neměl jediného vlivného příbuzného, který by mu mohl pomoci, ani nikoho, kdo by mu mohl poradit.

Vrátil se do nádražní budovy a rozsvítil lucernu. Pocity, které mu v takových chvílích, jako byla tato, svíraly srdce, se blížily téměř zoufalství. Propast mezi tím, čím byl, a čím být chtěl, byla široká jako celý svět a Charles měl pocit, že je to propast, kterou nelze nikdy překlenout. Pohled na neznámého chlapce, oblečeného v krásné šaty, který si bezstarostně cestoval z jednoho velkého města do druhého, ještě zdesateronásobil pocit opuštěnosti a zoufalství.

„Ano, je to tak,“ říkal si smutně. „Život v poušti je docela jiný než v ostatním světě a také lidi tu jsou jiní.“

A pak si vzpomněl na tuláka.

Znal lidi tohoto druhu a věděl o nich, že mohou být nebezpeční. Charles nebyl strašpytel, na druhé straně se však nechtěl vydávat zbytečnému nebezpečí, a proto si ze zásuvky stolu vzal revolver a takto ozbrojen vyšel do noční tmy. Cekal, že hned na prahu se setká s tulákem, který ho drze bude žádat o jídlo, nebo spíše o láhev kořalky, ale tulák stále ještě ležel v písku. Wayne k němu přistoupil, a když zjistil, že jeho oči jsou zakalené, srdce mu sevřel soucit.

„Chudák,“ řekl si v duchu. „Ten už tady dlouho nebude.“

Obličej starého muže byl osmahlý a vysušený větry a horkem pouště, zmučený strádáním a utrpením. Vyzáblé a vpadlé tváře nesly pečeť blízké smrti. Nebyl příjemný ten pohled na obličej starého muže, ale chlapcův soucit byl silnější než pocit odporu.

„Chcete něco k jídlu?“ sklonil se nad ním.

V očích starého muže se objevil strach; tulák sebou trhl jako by chtěl vyskočit a dát se na útěk.

„Snad uprchl z káznice,“ pomyslel si Charles, nahlas však řekl:

„Jsem váš přítel a chci vám pomoci.“

Tulák na něho vrhl udivený pohled a pak zavrtěl hlavou, jako by mu nerozuměl. Charles se rozpačitě vzpřímil. Patrně je to člověk tělesně či duševně nemocný. Ale co teď s ním? Když ho ti surovci tak necitelně vyhodili na písek. Ano, chlapec v krásných šatech měl pravdu.

Měsíc zvolna vycházel nad smutnou poušť a od dalekých hor zavál studený vítr. Charles se zachvěl zimou. Cizinec něco zamručel.

„Co říkáte?“ zeptal se Charles.

A tu tulák zanotoval zpěvným hlasem:

„Daleko, daleko, za horami těmi,

poušť kde se končí, klid kde vládne němý,

od věků trvá, kde nikdy není změny …“

„Nu a co s tím?“ přerušil ho Charles hněvivě, protože ta slova vyjadřovala přesně jeho vlastní náladu. „Kvůli vám se to přece měnit nebude. A kvůli mně taky ne. Tak na co čekáme?“

Ale tulák se nedal vyrušit a opakoval svůj popěvek, tentokrát tichým a skomíravým hlasem.

„Mlčte už!“ vykřikl Charles netrpělivě. „A povězte mi radši, kdo vlastně jste a jak jste se dostal načerno až sem.“

„Kdo jsem, kdo jsem?“ odpověděl tulák vysokým, zpěvavým hlasem. „Nejsem nikdo, jenom Ananiáš Brown, nikdo, jenom ubohý, starý Ananiáš Brown.“

Tón, který stařec nasadil, byl Charlesovi trochu k smíchu, přemohl se však a řekl hlasem plným hlubokého soucitu:

„Nu dobrá, pane Ananiáši Browne, ať už jste kdokoliv, jedno je jisté: že totiž potřebujete pomoc.“

Sklonil se k němu, uchopil ho do náruče – na svůj věk byl silný a tulákovo vychrtlé tělo bylo naopak lehké – a odnesl ho do staniční budovy, kde uložil ubožáka na lavici.

„A teď se, pane Browne, podíváme, co by se pro vás dalo dělat. Jsem si jist – a musel bych se velice mýlit, kdyby to nebyla pravda –, že jste hladověl a neměl co pít mnohem déle, než je člověku zdrávo.“

Načež se Charles Wayne proměnil v milosrdného samaritána. Napřed dal tulákovi napít ze své láhve, pak na petrolejovém ohřívači usmažil vejce a opekl kus slaniny. Místnost naplnila příjemná vůně a velký hořící knot kolem sebe šířil blahodárné teplo. Charlese těšila ta samaritánská služba, byla to příjemná změna v únavné jednotvárnosti jeho všedního života, a kromě toho pomáhal bližnímu, který to nanejvýš potřeboval.

„Za minutu je vše připraveno,“ řekl vesele. „Přesvědčíte se, že dovedu kuchařit a že…“

Nedokončil však větu, slova mu doslova zamrzla na rtech. Z míst, kde ležel starý tulák, se ozvalo těžké, bolestné oddychování. Když pak Charles pohlédl do starcovy tváře, jeho zděšení ještě vzrostlo: díval se do tváře umírajícího člověka. Tulák lapal po dechu, divoce koulel očima. Přitom mručel stále dokola své nepodařené verše, nikdy se však nedostal dál než za první slova:

„Daleko, daleko za horami těmi…“

Neklidně sebou zmítal na lavici a mával rukama, jako by se bránil proti neznámému nebezpečí. A tu Charles spatřil něco, při čem mu krev stydla v žilách. Tulákovy dlaně byly ohavně černé a zjizvené.

„Nepovím to! Ne, nepovím! Nikdo mě k tomu nedonutí!“ sténal umírající vzdorovitě a v jeho hlase zazníval nejen vzdor, nýbrž také bolest a beznaděj.

Charles přikročil k oknu a vyhlédl do noční tmy. Do široka a do daleka táhla se před ním nekonečná poušť, která v něm vzbuzovala hrůzu a strach. A kdesi daleko v té nekonečné poušti vytrpěl ubohý tulák poslední zkoušku, kterou mu uložil krutý osud.

Vrátil se k nemocnému a zjistil, že tulák se zatím už trochu uklidnil. Nabídl mu jídlo, ale Ananiáš Brown odmítl jíst. Charles ho uchopil za zápěstí: tulákův tep slábl. Chlapec se vyděsil; ten muž mu tu zemře a on zrovna dnes dovolil svému pomocníkovi, aby odešel. Bylo skličující, že tu musel být sám právě ve chvíli, kdy se k jeho stanici blížila tajemná smrt.

Vlnu soucitu s umírajícím brzy vystřídala zvědavost. Kdo je ten Ananiáš Brown, muž se zjizvenými dlaněmi a rozrytou tváří? Co všechno asi zažil? Co se mu přihodilo tam daleko v nekonečné poušti? To všechno byly otázky, na něž nedostával odpověď. Jasné bylo pouze jedno: že nemocný muž očividně chřadne a ztrácí se přímo před očima. Zemře patrně ještě dřív, než se rozední, a s ním zemře i jeho tajemství. V nekonečné poušti se ztratí další bezvýznamný lidský tvor – a to bude vše.

Charles přistoupil ke stolu a zatelegrafoval do Madisonu, že ve stanici Jefferson umírá neznámý muž a zda by nákladním vlakem ve dvanáct třicet nemohl přijet lékař. Ano, přijede, zněla odpověď; týmž vlakem se měl vrátit také Dick Anthony.

Znovu přistoupil k umírajícímu, který se už nehýbal ani nemluvil. Jeho tváře byly šedivé a vpadlé a zdálo se, že spí. Charles usedl na lavici vedle jeho hlavy a trvalo pak celou hodinu, než tulák opět otevřel oči. Byly trochu zamžené, byly to však přece oči člověka, jehož mysl byla aspoň na okamžik zcela jasná.

„Teď byste snad mohl něco sníst, pane Browne,“ řekl tiše Charles.

Tulák se zasmál chraptivým smíchem, který zakončil vzlyknutím.

„Žádné jídlo,“ zasípal. „Už nic nepotřebuju. Jak se jmenujete?“

„Charles Wayne.“ ‚

„Poslouchejte tedy, Charlesi Wayne. Dnes nastoupím na dalekou cestu. Však je to stejně zázrak, že jsem to vydržel tak dlouho. Nemám nikoho na celém světě, a proto odkazuji všechno vám. Nikoho jiného už neznám a vám jsem zavázán díky za to, že.jste se mnou jednal jako s člověkem.“

Smutně se usmál a smích opět dozněl vzlykem. Bylo to vzlyknutí tak bolestné, že Charlese zamrazilo po celém těle.

„Vzmužte se, příteli,“ řekl. „Budete přece ještě dlouho žít!“

„Vím, co mluvím!“ prohlásil tulák rozhodně. „Nikdy byste neuvěřil, co všechno jsem už musel vytrpět. Odcházím na dalekou cestu a všechno odkazuji jenom vám. Bude toho pro vás dost, ano, je toho bohatě pro dvacet, nebo třebas i pro sto lidí.“

V očích mu opět divoce zaplálo, dech se mu zkrátil. Šedivá barva jeho tváří ztemněla a Charles si poprvé uvědomil, že lékař, který měl přijet o půl jedné, přijde už pozdě. Tulákovy prsty se chvěly. Opět promluvil, tentokrát však hlasem tak tichým, že Charles, aby mu porozuměl, se musel sklonit až k jeho ústům.

„Dost třeba pro sto nebo i více lidí,“ sípal tulák. „A to všechno vám odkazuji. Za patou Sněžného pahorku! V roklině za zakrslými jedlemi! Nahoru a dolů! Nahoru a dolů!“

Odmlčel se, zcela vyčerpán, a Charlese napadlo, zda se mu to vše jenom nezdá.

„Za tou clonou! Všechno je vaše! Ano, všechno vám odkazuji!“ šeptal umírající tulák. Načež zmlkl a víc už také nepromluvil. Jen ještě naposledy lehce pozvedl hlavu, a když mu opět sklesla na lavici, pan Ananiáš Brown nastoupil svou dalekou cestu.

Charles zakryl vychrtlé tulákovo tělo pokrývkou a sedl si ke stolu. Hlavu opřel do dlaní a čekal, až přijede nákladní vlak.

Ještě nikdy na něj tak toužebně nečekal!

Poušť byla tichá a pustá. Na ostrůvku, který tvořila jeho stanice, byl sám v nekonečném moři písku a jedinou jeho společností byl ten mrtvý.

„Za tou clonou, za tou clonou,“ šeptal si Charles do ticha. „Co tím asi myslil? Co se dělo v jeho hlavě? Snad lidé, když umírají, opravdu nahlédají za clonu, která dělí známě od neznámého.“ Snažil se myslet na něco jiného, ale marně; myšlenky se mu neustále vracely k slovům umírajícího tuláka. Brown mu odkázal všechno, co měl, nechť to bylo cokoliv. Zdědil vzdušné zámky, které však patrně sám nikdy nenalezne.

Hodiny se zvolna vlekly. Několikrát zaklepal telegrafní klíč, nesděloval však nic důležitého. Charles se podíval na tulákovo nehybné tělo. „Za tou clonou… a on mi to všechno odkázal. Opravdu, podivné dědictví!“

Jeho mysl byla na nejvyšší míru roztěkaná. Smutná událost, která ho tak neočekávaně překvapila, mu rozehrála všechny nervy. Byl v stavu, kdy člověk je ochoten riskovat jakékoliv nebezpečí, vsadit vše na jedinou kartu. Rozhlížel se kolem sebe, po svém malém, omezeném světě. Místnůstka jako dlaň, téměř bez nábytku – a venku tma a písek, nic než písek. Znovu se ho zmocnil bolestný, trpký pocit opuštěnosti a znovu si vzpomněl na poslední slova Ananiáše Browna – žhnula mu před očima, propalovala se do mozku.

Osudné chvíle v životě člověka se obvykle dostavují náhle a nečekaně. Nepředcházejí je výstražné stíny a mraky, ani na ně neupozorní prorocká slova. Charles však pohlédl toho dne do dvou obličejů a každý z nich ho hluboce zaujal – obličej neznámého hocha i obličej mrtvého tuláka.

Ticho temné noci protrhlo protáhlé zahvízdnutí lokomotivy. Bylo přesně půl jedné, blížil se nákladní vlak. Podobal se lodi plující k osamělému ostrůvku. Chlapec vzal lucernu a šel tu loď uvítat. Ze služebního vozu vyskočil Dick Anthony, Charlesův pomocník a zástupce, a za ním se důstojně vykolébal železniční lékař.

„Je mu zle?“ zeptal se.

„Už ne, doktore Whartone,“ odpověděl Charles vážně. „To se rychle zotavil – a já se zbytečně namáhal.“

„Zemřel před dvěma hodinama.“

„Ale! Pak je dobře, že jsem přijel, mohu ihned vystavit úmrtní list.“

Vstoupili do stanice. Doktor odkryl mrtvému obličej a dlouho si ho prohlížel.

„Zemřel úplným vyčerpáním, zaviněným nedostatkem potravy a velkou tělesnou námahou,“ prohlásil konečně. „Podívejte se na ty jeho hubené ruce!“

Pozvedl jednu tulákovu chladnou a bezvládnou paži a vzápětí vykřikl údivem, ukazuje přitom na černou zjizvenou dlaň.

„Také jsem si toho všiml,“ řekl Charles. „Druhá ruka je stejná.“

„A příčina?“ zeptal se doktor Wharton.

„To nikdo neví.“

Doktor potřásl hlavou.

„Ano, nikdo neví, jakým životem žijí tito tuláci a co je vyhání do světa. Jenom jedno je jisté: že je nikdo nepostrádá. Tady s tím už se taky nedá nic dělat. Jen mu vykopat díru a šoupnout ho do ní. Pošlete zítra jeho mrtvolu nákladním vlakem do Madisonu.“

„Nemáte-li námitek, doktore, rád bych ho pohřbil zde,“ řekl Charles. „Byl jsem u něho až do jeho posledního dechu.“

Doktor na něho upřel pátravý pohled.

„Hm, snad je to zbytečná citlivost, ale je vám to ke cti, chlapče. Pochovejte si ho tedy sám.“

Dickovi Anthonymu se Charlesův záměr nezamlouval. Nelíbilo se mu, že Charles dělá z jejich stanice hřbitov. Protože si však svého mladého představeného vážil a vždy ho poslechl, nahlas nic neřekl.

Doktor odjel asi za dvě hodiny jiným nákladním vlakem a Charles pak držel až do rána u mrtvého tuláka stráž. Když konečně slunce vyskočilo nad písčitou pláň a pozlatilo nekonečnou step růžovým světlem, Charles vzal z kůlny lopatu a rýč, rázně odmítl Dickovu málo horlivou nabídku pomoci a vykopal hrob nedaleko stanice, pod větvemi statného eukalyptu. Potom zhotovil z prken staré jedlové bedny rakev a v ní pohrbil Ananiáše Browna.

Zasypal hrob a do jeho čela zarazil prkno. Chtěl na tento prostý pomník napsat jméno zemřelého, už při křestním jménu se však zarazil. „Ananiáš! To jistě nebylo jeho pravé jméno!“ pomyslil si. „Člověk dostane své jméno, když je pouhé nemluvně, a kdo by nemluvněti dával tak směšné jméno? Nazvu ho John Henry.“

A tak napsal na prkno: John Henry Brown, odešel z tohoto života v prérii. A připojil ještě datum úmrtí.

Tímto posledním samaritánským činem se mu ulevilo. Mrtvé uctivě pochovávati! Potřeboval se taky už uklidnit, neboť se pevně rozhodl. Když se vrátil ke stanici, Dick Anthony, který ho po celou tu dobu pozoroval z prahu, se ho zeptal:

„Už jste hotov, Charlie?“

„Ano, zbývá mi už jenom poslat vzkaz do Phoenixu našemu superintendantovi.“

„Starý od vás něco chce?“

„Ne, oznámím mu, že vystupuji ze služby.“

Dick Anthony vytřeštil na svého představeného oči.. „To jsou divné žerty. Kde byste sehnal jiné místo?“

„Nežertuji a jiné místo shánět nebudu. Zatelegrafuji superintendantovi a doufám, že tuto stanici po mně zdědíte vy.“

Odeslal telegrafickou výpověď a již za hodinu dostal vzkaz od superintendanta, aby ho pokud možno brzy navštívil v jeho sídle ve Phoenixu. Jinak že vyhovuje jeho přání, jmenuje novým přednostou stanice Anthonyho a současně posílá na jeho místo nového zřízence.

„Všechno je v nejlepším pořádku, Dicku,“ řekl Charles. „Jste mým nástupcem!“

„Bude tu bez vás smutno, Charlie,“ řekl Anthony.

„Bylo tady smutno i se mnou, Dicku,“ doplnil Charles a zadíval se do šedivé prérie.

Připravil si zavazadla, kterých nebylo mnoho, do vnitrní kapsy kabátu si dal peníze, kterých také bylo spíš méně než více, a rozloučiv se s Dickem Anthonym, odjel odpoledním vlakem do Phoenixu.

Poslední věc, kterou v Jeffersonu zahlédl, byl dřevěný pomník u hrobu pod eukalyptem.

KAPITOLA DRUHÁ

ZAČÁTEK DLOUHÉHO PUTOVÁNÍ

O městu Phoenixu se právem dalo říci, že z prachu prérie je vydupal jediný muž, který dokázal zdálky přivést vodu a rozvedl ji všude, kam chtěl; a tak toto město, jako každá jiná oáza, se teď třpytilo jako jezero vody živé a lákalo k sobě unavené poutníky.

Žhavé odpolední slunce již začínalo mírnit své paprsky, když se k městu blížil Charles Wayne. Pohled na zelenou trávu a svěží listy, na stromy obtěžkané ovocem ho naplňoval dosud nepoznanou rozkoší. Jak tu vše bylo krásné a bujné! Jak zelená byla zeleň trávy a listů! Voda v zavodňovacích průplavech se leskla jako tekuté stříbro a takové pomeranče, jaké tu rostly na stromech, jaktěživ ještě neviděl. Radostně si oddechl. Město Phoenix rostlo se svou slávou – a jeho sláva nebyla pouhá fata morgána.

Charles navštívil napřed kancelář pana Graye, superintendanta železniční společnosti. Pan Gray litoval, že podnik má ztratit tak schopného úředníka, a žádal Charlese, aby si všechno ještě jednou promyslil, dokonce mu naznačil, že po několika měsících by mu mohl dát místo mnohem lepší a zajistit mu i do budoucnosti postup; snad trochu pomalý, zato však bezpečný a jistý. Ale Charles zavrtěl hlavou.

„Děkuji vám, pane Grayi, jste velice laskav. Ale já už se rozhodl, že zkusím něco jiného.“

„A nezapomněl jste, že jsme teprve v polovině měsíce?“

. „Ano, to vím,“ přiznával Charles. „Vím, že bych měl vystoupit ze služby teprve koncem měsíce. Však také nepožaduji plat za zbývající dva týdny.“

„Ne, zaplatím vám za celý měsíc,“ prohlásil superintendant. „Není to zvykem při tak náhlé výpovědi, ale u vás uděláme výjimku. Věřím, že vám ty peníze přijdou vhod.“

Charles jen přikývl; najednou jako by dojetím ztratil slova.

„Půjdete na východ, nebo na západ?“ vyptával se pan Gray.

„Nějakou dobu zůstanu ve Phoenixu.“

„Tak mě zase navštivte, a kdybyste si to rozmyslil a chtěl se vrátit do služby, klidně přijďte, rádi vás vezmeme.

Když Charles odcházel ze superintendantovy kanceláře, slunce zapadalo. Jeho paprsky však jako by se jen nerady loučily se– zemí, trvalo ještě hodnou chvíli, než se setmělo. Na Charlese se západem slunce opět padl tísnivý pocit samoty: nikoho tu neznal, aspoň nikoho, s kým by si přál se sejít a popovídat si.

Zvolna se procházel ulicemi, přičemž se držel většinou ve stínu domů, až přišel k hotelu s prostornou terasou, na níž bylo plno bohatých hostů. Dnes jich tu bylo ještě víc než obvykle, neboť v posledních dnech přijelo mnoho cestujících z východu i západu, kteří ve Phoenixu chtěli pobýt delší dobu.

Charles objevil mezi hosty i Herberta Carletona a jeho domýšlivého strýce. Oba byli v černých večerních šatech, jako ostatně všichni cestující z východu.

Charlese opět bodl osten závisti. Ten chlapec v černém měl všechno, zatímco on neměl nic. Zápas s pocitem závisti však trval jen okamžik a už v příští vteřině ustoupila závist soucitu. Vždyť ten chlapec nebyl v dobrých rukou. Charles byl přesvědčen, že umí číst v lidských tvářích; a tvář George Carletona byla tváří špatného člověka.

Odvrátil pohled od terasy a zamířil na druhý konec města, kde si chtěl najít nějaký malý a laciný hotel.

Sotva však ušel několik kroků, setkal se s chlapíkem malé, neduživé postavy, s velkou však a majestátní hlavou a krásnými, bílými zuby. Na nose měl mužík pěkně nakřivo nasazené velké zlaté brýle. Neznámý Charlese zastavil a položil mu ruku na rameno.

„Promiňte,“ začal zvučným a příjemným hlasem, „nemohl byste mi říci, kudy se dostanu do hotelu Majestic?“

„Je to odtud kousek,“ vysvětloval Charles ochotně, „ale nemusíte hledat cestu, chcete-li, zavedu vás tam.“

Mužík se beze slova obrátil a divoce zamával rukou. Ze stínu se vynořila vysoká, tenká postava, zakončená malou, kulatou hlavou, jejíž hlavní část tvořil nesmírně dlouhý a úzký nos.

„Můj žák, pomocník a přítel, pan Jedediáš Simpson z Lexintonu, K-y,“ představoval dlouhána mužík. „Nikdy neříkejte Lexinton ve státě Kentucky, nýbrž vždy jenom Lexinton, K-y, protože můj přítel je pevně přesvědčen, že to tak úplně stačí.“

Vysoký chlapík se dobromyslně usmál a ústa se mu roztáhla doslova od ucha k uchu.

„Jste opravdu velmi laskav,“ drmolil malý mužík, klusaje vedle Charlese, zatímco pan Jedediáš Simpson z Lexintonu, K-y, kráčel za nimi. „Ale udělal jsem už zkušenost, že lidé z jihozápadu jsou velmi ochotní, když se člověk příliš neplete do jejich věcí.“

Charles si ho po očku prohlížel. Mužík měl na hlavě ohavnou tropickou helmu, jakou nosí Angličané v Indii, a z kapsy jeho šedivého kabátce vyčnívalo držadlo kladívka.

„Prohlížíte si mě a podle toho kladívka jste už jistě poznal, jaké je moje zaměstnání,“ hlaholil mužík vesele.

Vyňal z kapsy kladívko a obratně jím zatočil ve vzduchu, jako bubeník paličkou. Potom se znovu zasmál.

„Nosím ho při sobě, ne abych rozbíjel lidem hlavy, ale skály,“ prohlásil a očka mu za velkými skly jen mžikala.

„Jsem učenec, geolog, archeolog a tak dále a tak dále. Jmenuji se Erasmus Darwin Longworth a jsem k vašim službám. Jsem profesorem na univerzitě v – ale pozor! Nepovím vám, kde je ta univerzita, to musí zůstat tajemstvím.“

„A proč?“ zeptal se Charles, pobavený profesorovou důležitostí a náhlou vážností.

„Protože sem na jihozápad přijde jeden člověk, který se bude snažit mě předstihnout v objevech, jež se tu chystám učinit,“ vysvětloval profesor Longworth, „a já nechci, aby se prozradilo, že zde zastupuji svou univerzitu.“

Jedediáš Simpson z Lexintonu, K-y, horlivě přikyvoval na znamení, že plně souhlasí se svým profesorem, učitelem a přítelem.

„Neřekl byste mi, jak se jmenuje ten druhý člověk?“ zeptal se Charles. „Abych vám popřípadě mohl dát výstrahu a upozornit vás, že již přišel.“

„Je to profesor Nicholas Humboldt Cruikshank. Jsme soky, pane … pane …“

„Jmenuji se Wayne, Charles Wayne.“

„Pane Wayne. Ale ne, budu vám říkat prostě Charlesi. Na pána jste ještě příliš mladý. Tomu člověku nevěřte nikdy jediné slovo. Není geolog. Je to podvodník. Nikdy jsem neslyšel o knihách, jimiž se vychloubá, ani o jeho čestných titulech. Je to pouhý začátečník, který se mi přilepil na paty a pronásleduje mě, protože chce využít pro sebe objevy, které doufám učinit.“

„Věřím vám, profesore,“ uklidňoval ho Charles. „A jsem přesvědčen, že chování vašeho soka je nízké a hanebné.“

„Chci dokázat,“ pokračoval profesor Longworth, „že severní Arizona je nejstarší zemí této části světa. Dosud se mělo za to, že tato čest náleží Vavřincovým horám v Kanadě, ale já vás ujišťuji, můj drahý chlapče, že je to omyl, strašlivý omyl. Chci tento omyl vyvrátit pomocí geologických důkazů, vím však docela jistě, že jakmile se mi to podaří, v tu chvíli vystoupí na scénu ten ničema Cruikshank s tvrzením, že on dokázal totéž – dokonce ještě přede mnou.“

Jedediáš Simpson opět horlivě přikyvoval.

„To jistě ne, profesore, jsem pevně přesvědčen, že se mu to nepodaří,“ ujišťoval vědce Charles.

Charlesovo lichotivé tvrzení profesora Longwortha uklidnilo; rozveselil se a po zbytek cesty s Charlesem přátelsky rozmlouval. Sotva však vstoupili do hotelové haly, tváře mu do krvavá zrudly a jen s nejvyšší námahou potlačil výkřik vzteku.

O recepční pult se opíral vysoký, hubený muž, oděný stejně jako profesor Longworth. Stejná obrovská tropická helma, tytéž velké brýle s těžkými skly, stejný šedivý kabátec. A také z kapsy tohoto kabátu vykukovalo držadlo kladívka.

„Cruikshank!“ neudržel se déle profesor Longworth.

Přikročil k svému protivníkovi, zahrozil mu pěstí do obličeje a vykřikl:

„Pronásledoval jste mě až sem, Cruikshanku, abyste zneužil mých objevů. Řekl jsem už několikrát, že jste podvodník, a teď vám to opakuji přímo do očí.“

„Praštil bych vás za to, Longworthe, kdybychom oba nenosili brýle,“ odpověděl hubený muž. „Pokud pak jde o vaše obvinění, je to všechno stejný podvod a lež jako vaše tvrzení, že jste učenec. Ne já vás, ale vy pronásledujete mě. Jděte mi z cesty, pane! Nechci se přít s člověkem vašeho druhu.“

Profesor Longworth opět zrudl a Jedediáš Simpson se už už chtěl vmísit do hrozivého sporu, když tu zasáhl Charles.

„Pojďme odtud, profesore,“ vyzval svého nového přítele. „Na hádku už je pozdě. Pojďme.“

Profesor Longworth se chvíli zdráhal, pak se však dal přemluvit a zamířil s chlapcem k východu z haly. Dva kroky za nimi rázoval Jedediáš Simpson. Prošli dlouhou halou na malou terásku, kde se všichni tři posadili do pohodlných židlí připomínajících křesla.

„Musím vás, chlapče, požádat o prominutí, že jsem se dal unést svou vášní,“ řekl profesor Longworth důstojně. „Ale my učenci a badatelé se mnohdy rozčilíme pro věci, které jiní lidé považují za malicherné; pro nás však jsou velmi důležité. Nejde jen o soupeření s tím podvodníkem Cruikshankem, ale jde mi také o to, že ani vlastně nevím, kdo to je. Domníval jsem se, že aspoň podle jména znám všechny americké učence svého oboru, jeho však neznám, a to mě zlobí.“

„Řekněte jediné slovo, profesore, a já ho srazím k zemi,“ nabízel se Jedediáš Simpson.

„To ne, Jedediáši, pro živého boha, jenom to ne!“ zděsil se profesor. „V našem učeném světě se takové věci nedělají. Dívejte se shovívavě na jeho prudké a trochu násilné chování, Charlesi. Jedediáš se sice narodil v Lexintonu, K-y, ale jeho rodiče byli z hor a on po nich zdědil jejich horskou přímočarost a prudkost.“

„Ale já jsem se narodil v Lexintonu, K-y,“ prohlásil Jedediáš umíněně, „a nic mě nemůže zbavit této velké cti. Pokud pak jde o moje násilnictví, profesore, nic jste proti němu nenamítal, když tam dole v Jižním moři jsem hodil přes palubu náčelníka domorodců, právě když vás chtěl kyjem udeřit do hlavy.“

„Ne, Jedediáši, proti tomu jsem nic nenamítal. Zachránil jste mi život a já jsem vám za to vděčný. Zachránil jste mi život už několikrát a pravděpodobně mi jej ještě několikrát zachráníte. Jedediáš má ovšem své chyby, Charlesi, má však také svoje ctnosti, a především je to chlapík neobyčejně obratný a odvážný. Bohužel se oddává jednomu velkému klamu. Domnívá se o sobě, že se narodil jako velký hudebník a že jen náhoda nebo zlý osud ho okradly o zaslouženou čest a slávu.“

„Nechtěl byste, abych vám zazpíval tu krásnou píseň Ubohá Nelly Grayová a zahrál vám ji na akordeon?“ zeptal se Jedediáš Simpson Charlese, využívaje tak vzácné příležitosti, kdy profesor mluvil o jeho zneuznaném umění.

„Teď ne, Jedediáši, až později,“ zatřepal profesor rukou, jako by odháněl dotěrnou mouchu. „Ušetřte našeho mladého přítele, vidíte, že je unavený.“

„Tedy dobrá, až později,“ souhlasil Jedediáš blahovolně.

„Aspoň poznáte, co je to dobrá hudba. Až zbohatnu, budu mít ve svém velkém domě všechny hudební nástroje. Asi na ně na všechny nebudu hrát, ale aspoň tam budou a já budu vědět, že tam jsou, i když budu spát.“

„Zbohatnout, to není tak snadné,“ řekl Charles.

„To vím taky,“ opáčil Jedediáš s filozofickým klidem. „Ale říká se, že hory v těchto krajích jsou plné zlata, snad tedy já a profesor narazíme na zlatou žílu, až budeme hledat ty jeho hloupé kameny.“

„Jak jsem řekl,“ doplnil profesor, „Jedediáš má i své ctnosti a jednou z nich je nezdolná důvěra v osud. To je velká, neobyčejně, cenná vlastnost.“

Ještě chvíli tak hovořili a Charlesovi se oba muži stále více zamlouvali. Oba byli poněkud výstřední, přitom však srdeční a upřímní.

„Přemůžete pana Cruikshanka, profesore. O tom jsem pevně přesvědčen,“ prohlásil Charles nakonec. „Ale teď vám, profesore a pane Simpsone, přeji dobrou noc.“

Když kráčel halou ke schodišti, všiml si, že profesor Cruikshank je stále ještě na svém místě u recepčního pultu. Zřejmě hlídal a pozoroval svého soka. Charles se bezděky usmál: To by byla podívaná, kdyby si ti dva skočili do vlasů!

Po příchodu do města odevzdal svůj vak v hotelu a teď mu jej mexický sluha odnášel do jeho pokoje. Byl to pokojík malý a jednoduchý, Charles s ním však byl plně spokojený, neboť si už zvykl na ložnici ještě mnohem horší. A navíc byl smrtelně unavený.

„Kam to mám postavit?“ zeptal se Mexičan.

„Kamkoliv,“ řekl Charles. „A můžete jít, nic jiného už nepotřebuji.“

Mexičan položil vak ke stěně hned za dveřmi a odešel. Charles si lehl a brzy usnul. Zdála se mu řada snů; jedním z nich byl sen o chlapci, kterému záviděl, v jiném snu viděl sama sebe, jak bloudí po vysokých horách, ve třetím snu vstoupil do jeho hotelového pokoje osmahlý muž, podobný mexickému sluhovi, a důkladně prohledával jeho šaty a vak.

Tento poslední sen byl tak živý, že Charles procitl a usedl na posteli. Zdálo se mu, že slyší šustot tichých kroků, potom se opatrně zavřely dveře, až posléze zavládlo zase v celém domě úplné ticho.

Charles vytáhl zpod podušky revolver, sklouzl z postele a rozsvítil lampu. V pokoji nikdo nebyl a dveře vedoucí na chodbu byly zavřené. Ale pak jeho zrak spočinul na vaku a Charles málem vykřikl. Vak byl otevřený!

Rychle prohlédl jeho obsah. Nic nechybělo, všechny věci ve vaku však byly přeházené. Rovněž tak šaty neležely na tom místě, kam si je položil, než ulehl ke spánku. Nic však nechybělo, ani zlaté hodinky, které nosil y kapsičce vesty.

Charles kroutil nechápavě hlavou. Někdo se vplížil do jeho pokoje, nic však neodcizil, ačkoliv mezi Charlesovými věcmi bylo mnohé, za co by byl vděčný každý slušnější kapesní zloděj. „Kdo to mohl být a co u mě hledal?“ nevycházel Charles z údivu. Pak ale vak zase zavřel, a protože byl ještě příliš mladý, zdravý a unavený na to, aby se déle znepokojoval nevysvětlitelnou záhadou, brzy opět usnul.

Vstal časně zrána, jakmile však vkročil do jídelny, postavila se mezi něj a stůl, u něhož chtěl posnídat, vysoká postava Nicholase Humboldta Cruikshanka.

„Mladý pan Wayne, nemýlím-li se?“ zeptal se profesor nosovým hlasem.

„Tak jest,“ odpověděl Charles jako ve škole. „Těší mě, že vás poznávám, profesore Cruikshanku.“

„Promiňte, že se vám vnucuji, že se pletu do vašich věcí,“ pokračoval profesor. „Rád bych vás však varoval a přál bych si, abyste si moji výstrahu dobře zapamatoval. Včera večer jsem vás viděl s tím šarlatánem Longworthem. Radím vám, abyste se mu napříště raději vyhnul, pane Wayne. Je to směšný podvodník, pane. Tvrdí

O sobě, že má univerzitní hodnost, ale to je bídná lež: Okrádá mě, pane. Okrádá mě o výsledky mého vědeckého bádání a ujišťuji vás, že mně ukradl už víc než dost, aby si tím sám založil jméno jako učenec.“

„Jsem si jist, profesore,“ odpověděl Charles vážně, „že i po tak velkých ztrátách vám toho zbylo ještě dost, abyste si udržel své vynikající postavení a jméno v učeném světě.“

„Jste rozumný chlapec,“ řekl profesor Cruikshank, zjevně potěšený Charlesovým uznáním. „Zabýváte se snad také geologií? Hodlám totiž podniknout vědeckou výpravu, kterou chci dokázat, že nejstarší zemí nad vodou nejsou Vavřincovy hory v Kanadě, jak se všeobecně soudí, nýbrž severní Arizona.“

To bude mela, až se ti dva dostanou do sebe, napadlo opět Charlese, nahlas však řekl:

„Je to namáhavý úkol, co jste si vytkl, profesore. Arizona je velká a je v ní mnoho pouští a vysokých hor.“

„Což mě jenom těší,“ prohlásil Cruikshank zpupně. „Mě překážky nelekají, zato však zadrží toho ničemného Longwortha. Nemáte-li nic jiného na práci, proč byste nešel se mnou? Dobře vám zaplatím. Jste sice ještě příliš mladý, ale vidím na vás, že jste mládenec silný a zdravý a vaše pomoc by mi byla vítána, neboť bych se mohl věnovat jemnější, řekl bych duševnější stránce svého podniku.“

„Děkuji za vaši důvěru, profesore,“ odpověděl Charles, „ale nemohu vaši nabídku přijmout, neboť ve dvou. ve třech dnech hodlám vyrazit směrem k San Francisku.“

Profesor vyslovil politování nad jeho zamítavým rozhodnutím, načež se Charles odporoučel. Profesor Cruikshank se mu nelíbil, zato se mu zamlouval profesor Longworth, i když zatím přesně nevěděl proč.

Celého půl dne pak věnoval přípravám na dalekou cestu. Nakupoval rozvážně a obezřetně: jezdeckého koně a nákladního mezka, obě silná a příchylná zvířata, skládací stan, dvě znamenité ručnice, velkou zásobu nábojů, druhý revolver k svému prvému, kompas a pokrývku, zlatokopecké nářadí a sušené maso, které posloužilo jako vydatná strava a přitom nezabralo mnoho místa.

Když byl konečně hotov, dopřál si chvíli odpočinku nad večerním vydáním místních novin. Dočetl se tu mnoho zajímavého, například, že do města přijeli dva bohatí občané z Nového Yorku, pan George Carleton a jeho synovec a schovanec Herbert Carleton, kteří v nejbližších dnech odcestují na sever, kde chtějí pátrat po ložisku měděné rudy.

Druhá zpráva zaznamenávala příjezd dvou význačných učenců, profesora Erasma Darwina Longwortha a profesora Nicholase Humboldta Cruikshanka, a dodávala, že účelem jejich cesty je vědecké bádání, které zajistí Arizoně ještě skvělejší a významnější postavení ve světě, než má nyní.

Třetí zpráva rozhorleně referovala o tom, že v severní části území Earpova tlupa psanců zákeřně zavraždila dva rančery a že pronásledování vrahů bude asi marné, neboť jejich stopa zmizela v divokém a nepřístupném pohoří. Konečně čtvrtá zpráva oznamovala, že ve vzdálených severních horách se začali opět přemísťovat z místa na místo Apači, což vzbuzuje značné obavy mezi pokojnými obyvateli.

Charles dočetl noviny a naposledy přehlédl věci připravené na cestu. Rozhodl se, že odcestuje dnes v noci. Koně a mezka nechal ve stáji statku, kde je koupil, a tam také vozka na jeho rozkaz odvezl všechny zásoby. Teď už mu tedy zbývalo, jen aby zaplatil účet, sebral svůj vak a ostatní věci a odešel.

V okamžiku, kdy se odvracel od recepčního pultu, objevila se ve dveřích haly vysoká, hubená postava profesora Cruikshanka.

„Sbohem, chlapče,“ hlaholil geolog a podával Charlesovi ruku. „Přeji vám mnoho štěstí, i když mě rmoutí, že jste nemohl přijmout moji nabídku a odcestovat se mnou.“

„Z čeho soudíte, že odcházím?“ zeptal se Charles překvapeně.

„Viděl jsem, že si dáváte do kapsy drobné, a z toho jsem poznal, že jste zaplatil svůj účet, což děláme v hotelu jenom tehdy, když chceme odejít. Ach můj chlapče, my učenci jsme mnohem důmyslnější a všímavější, než si o nás myslíte.“

Charles se pousmál učencově pýše, kterou považoval za dětinskou, zdržel se však jakékoliv poznámky.

„Sbohem, profesore,“ řekl. „Doufám, že se opět sejdeme někde na Dalekém západě.“

Profesor stiskl Charlesovi ruku na rozloučenou tak silně, jak by to nikdy nečekal u muže tak hubeného.

„Tu sílu má patrně z toho, že svým kladívkem mlátí do skály už nejmíň pětadvacet, nebo dokonce třicet let,“ uvažoval Charles, když vycházel z hotelu do noční tmy.

Ve stáji bylo už všechno připraveno, a tak Charles rychle osedlal koně, připevnil na hřbet mezka náklad a vyrazil do ulic spícího města. Projel kolem zavodňovacích průplavů a pokračoval dál do širokého kraje, kde už nebyla žádná lidská obydlí. Rád by se byl rozloučil také s profesorem Longworthem a s Jedediášem Simpsonem, ale loučení by se bylo určitě protáhlo, a on chtěl mít co nejdřív město daleko za zády.

Noc byla příjemná a vlídná. Na temně modré obloze se třpytily hvězdy a chladný vzduch byl čistý a osvěžující. Chlapec, který byl tak dlouho vězněm své malé staničky, se radoval z náhlé svobody a těšil se novou nadějí. Konečně se dostal z toho nesnesitelného Jeffersonu, kde ho všechno tísnilo na duchu i na těle, konečně byl sám svým vlastním pánem. A vůbec mu nevadilo, že jediným, dost chabým průvodčím na jeho cestě za neznámým cílem bylo několik nesouvislých slov umírajícího tuláka. Také poušť, jež mu dříve, když žil ještě v Jeffersonu, připadala tak osamělá a hrozná, mu už nebyla samotou, ani ho neděsila, neboť on, Charles Wayne, byl Teď její součástí, podílel se na její rozlehlosti a vznešenosti. Netoužil po vůdci ani po společníkovi na své cestě, nepotřeboval je.

Jel mírným klusem už několik hodin. Noční chlad vzrůstal, proto Charles seskočil z koně a šel nějaký čas pěšky, aby si obnovil oběh krve. Do rytmu kroků si opakoval záhadná slova: „Za patou Sněžného pahorku!

V roklině za zakrslými jedlemi! Nahoru a dolů! Nahoru a dolů! Za tou clonou! Za tou clonou!“ Pak si ještě vzpomněl na tulákovy smutné verše:

Daleko, daleko za horami těmi,

poušť kde se končí, klid kde vládne němý,

od věků trvá, kde nikdy není změny …

Tak střídavě jel a šel, až teprve k ránu se uložil ke chvilce neklidného spánku. Se sluncem opět vstal a cestoval pak bez přestávky celý den. Oči ho už bolely od horka a od vražedných paprsků slunce, jazyk mu vyschl. Teprve když zlaté slunce zrudlo a zapadlo za hory a mezi oblohu a zem se sneslo večerní pološero, zavál od dalekých hor mírný vítr a nesl se nad široširými písčinami. Charles lokal plnými plícemi svěží vzduch a jeho unavený mozek se zase posilnil a osvěžil. I oči ho přestaly bolet, jako by na ně neznámá ruka přitiskla vlhký obvaz.

Krátce po západu slunce pak dorazil do malého údolí mezi písečnými kopci, z nichž vyvěrala voda, která učinila z údolí příjemnou oázu.

Ve stínu několika zelených stromů vyvěral ze země malý pramínek, který odtékal po tvrdém písku proudem, širokým půl metru a hlubokým několik centimetrů, do vzdálenosti asi padesáti metrů, kde opět mizel v zemi. Po obou jeho březích pak rostly stromy, keře a tráva. Voda a rostlinná zeleň lahodily unavenému zraku, a když

Charles vjel do trávy, vyletěli před ním z vysokého porostu vyplašení ptáci.

Důkladně se napil z malého potůčku, nechal dosyta napít i svá zvířata a teprve potom sňal z koně sedlo a z mezka jeho náklad. Nepoutal jim přední nohy, neboť si byl jist, že je ani nenapadne zatoulat se z ráje oázy někam do moře šedohnědého písku. Potom nasbíral suché dříví, rozdělal oheň a v teplém světle žlutorudých plamenů povečeřel suchary a sušené hovězí maso.

Malá oáza, táborový oheň a chlapec, sedící vedle něho, byli nepatrným bodem v rozlehlé, temné poušti. Písčité pahrbky, jež se tyčily na všech stranách, zakrývaly plameny ohně; Charles byl v poušti docela sám se svými dvěma zvířaty, přesto však neměl pocit samoty. Tam na stanici Jefferson, když se skláněl k telegrafnímu přístroji, jednotvárně vyťukávajícímu své vzkazy, jej poušť tísnila, vzbuzovala v něm pocit podobný strachu, teď však byla jeho mysl klidná a spokojená. Byl svobodný a volný a celý svět jako by náležel jenom jemu. Vydal se sice na fantastickou pouť, neměl však o její výsledek nejmenší obavy Protože hlavní nebylo, zda najde, či nenajde ‚zlato, hlavní bylo, že se konečně stal svým vlastním pánem Byl rád a byl šťasten, že se rozhodl pro tuto dalekou cestu. Mohutná divočina, majestátní poušť a její ticho na něho působily zcela novým dojmem. Nebyla to už holá a prázdná poušť; chlapci se zdálo, že se oděla v nejvznešenější háv, že se s ním laská stejně tak jako obloha, která se nad ním rozklenula, aby ho chránila.

Od východu se pomalu, s neúprosnou však jistotou blížila noční tma. Na modré obloze se objevily první hvězdy a laskavě mrkaly na opuštěného lidského tvora, který sám sobě držel stráž u táborového ohně.

Charles se zahalil do pokrývky a přisedl blíž k blahodárnému ohni. I obě zvířata, nasycená šťavnatou trávou, přišla blíž k plamenům a teplu, a tak tam stáli kůň i mezek, spokojeně se dívajíce na svého mladého pána.

Kdesi v dálce na poušti se ozval žalostivý nářek. Charles se však nevyděsil. Věděl, že je to pouze zavytí osamělého kojota. Zvíře se přikradlo až k okraji písčitého pahrbku, tam ulehlo a rudýma očima pozorovalo tu hrozivou lidskou postavu, sedící u ohně. Potom však jeho srdce naplnil strach a kojot se rychle odplížil do pouště.

Noc zhoustla, oheň dohasl a celá údolní oáza se zahalila v hlubokou tmu. Vyšel měsíc v úplňku, a když se obloha pod jeho matnými paprsky proměnila ve stříbrnou klenbu, noc se rozjasnila. To však už Charles dávno spal a v hlubokém spánku se ani nepohnul Ptáci, vyrušení jeho příchodem, se vrátili a usedli na větve stromů, již se ho nebáli.

V celé poušti vládlo ticho a mír a čas zvolna plynul.

KAPITOLA TŘETÍ

V POUŠTI

Spal tvrdě a dlouho. Však byl také unavený, tělesně i duševně vyčerpaný, a příroda sama si vyžádala, aby jí zaplatil cenu za namáhavou cestu. Noc uplynula jako sen a den zaplavil zemi nádherným světlem bílých a žlutých barev. Ty žluté barvy pak postupně zvítězily nad bílými. Slunce se proměnilo v rozžhavenou měděnou kouli a poušť se brzy chvěla pod jeho palčivými a nemilosrdnými paprsky. Vysoko pod modrou oblohu vzlétl samotářský sup.

Když Charles konečně procitl, s překvapením zjistil, že už je dávno po poledni. Nijak se kvůli tomu však nemrzel, neboť věděl, že má času víc, než potřebuje.

Rozdělal znovu oheň, bohatě poobědval a teprve pak vyrazil na další cestu. Asi po dvou hodinách se dostal k řečišti, jehož středem protékal úzký proud. Sledoval jeho tok směrem k severu. Řečiště se postupně rozšiřovalo, tok řeky chvílemi mizel, ale vždy se opět objevil a místy se rozšiřoval v jezírka, kolem nichž bujně rostla zelená tráva, vítaná lahůdka pro koně a mezka. U jednoho z těch jezírek, vlastně spíš širší kaluže než jezírka, objevil Charles v blátě zřetelně rozeznatelné stopy koňských kopyt. Přesně sice nezjistil, kolik to bylo koní, napočítal jich však aspoň šest nebo osm, a to ho velmi překvapilo. Kdo jsou lidé, kteří zabloudili do těchto odlehlých končin? Sledoval stopy až na tvrdou planinu, kde mu náhle zmizely, neboť Charles ještě nebyl příliš zkušený stopař. Nakonec usoudil, že to byli jen nějací kovbojové, a ti mu nestáli za další přemýšlení

Nadešla opět noc, Charles však pokračoval v cestě podél přátelského řečiště stále směrem k severu Zastavil se teprve chvíli po půlnoci, postavil rychle stan, a jakmile skončil přípravy k přenocování, ulehl a záhy usnul. Této noci však jeho spánek nebyl klidný. Měl opět tíživý sen jako tehdy ve Phoenixu. Do jeho stanu se vplížil neznámý muž, kterému neviděl do obličeje, a důkladně prohledal všechny jeho věci. Vnímal jen nejasně obrysy neznámé postavy, neboť spánek mu tížil víčka, až ho konečně přemohl a Charles se probudil až za bílého dne. Vzpomněl si na svůj tíživý sen a opět zjistil, že to nebyl jen sen. jeho věci byly přeházené, nic z nich však nechybělo. Podobně jako tehdy ve Phoenixu

V písku řečiště před svým stanem našel pak stopy, tentokrát však pouze stopy lidské – stopy jediného muže. Kůň a mezek stáli opodál Charles, narozený a vychovaný na Dalekém západě, nebyl pověrčivý, přece však ho zamrazilo v zádech. Jestliže neznámého muže už dvakrát viděl, i když vlastně vždy napůl ve snu, kolikrát ten člověk k němu už přišel, aniž ho Charles zahlédl? A co od něho chce? Proč mu stále prohledává věci – a přitom si nikdy nic nevezme?

Když se však potom nasnídal, navrátila se mu i veselejší nálada a Charles dospěl k názoru, že to všechno byl jenom sen a stopy v písku že zanechal nějaký potulný kovboj. Utvrzovala ho v tom skutečnost, že se mu dosud pranic nestalo a že neznámý – nebyl-li to pouhý sen – mu tedy nechce ublížit Přece se však rozhodl, že bude cestovat rychleji; uhasil oheň a zamířil přímo přes poušť.

Teď byl uprostřed divočiny, kde byl jen písek a tu a tam kaktus, vysušený vedrem, uprostřed kraje zapomenutého Bohem i lidmi, horký písek pod horkou oblohou, kde každé i sebenepatrnější křovisko jako by volalo unaveným hlasem: „Žízním!“ Chvílemi zavířil na obzoru písek, jinak však celý kraj setrvával v strnulé nehybnosti.

Minul vybledlé kosti, ležící v písku, nezastavil se však ani, aby se přesvědčil, zda jsou to kosti lidské, nebo zvířecí, ale pokračoval v cestě.

Písek pouště, chvílemi rozvířený návaly větru, zasypával hocha a jeho obě zvířata jemným prachem, až konečně byli všichni od hlavy až k patám popelavě šediví. Jemný prach se vplížil také do očí a uší, vnikl za košili, na záda i hruď, Charles však jel statečně dál. Rty měl rozpraskané, ústa a hrdlo vyschly. Napil se vody z indiánské láhve. Byla chladná a chutnala jako nejsladší nektar. Charles zatoužil po důkladnějším doušku, odolal však pokušení, neboť věděl, že voda je v poušti vzácná.

Měl jenom nejasnou představu o krajině, kterou cestoval, doufal však, že touto částí pouště projde ještě před večerním šerem.

Asi k polednímu se zastavil na vrcholu holého kopce a rozhlížel se po obzoru; viděl však kolem sebe jenom divočinu. Poušť se táhla všemi směry, holá, prázdná a nekonečná. Poprvé za celé putování ho zachvátil prudký, svíravý strach.

Jak by on, pouhé zrnko písku v této divočině, mohl doufat, že dojde k svému cíli?

Potlačil však záchvat strachu a pokračoval v cestě. Slunce už‘ prošlo vrcholem své dráhy, teplo ale bylo stále ještě nesnesitelné. Charles byl jako omámený palčivými paprsky, poušť mu tančila před očima. Pak se náhle z písku vyhouply modravé vrcholky hor a pod nimi zelené svahy. Charles však věděl, že je to jen šalba rozpálené obrazotvornosti, a odolal pokušení tomu svůdnému pohledu uvěřit. Však také za chvíli se zvedl vítr a na chlapce se snesla oblaka rozvířeného prachu. Naplnil mu oči i chřípí, pálil ho jako rozžhavený popel. Slunce jen s námahou prosvítalo mlhovinou prachu, podobné velké ohnivé kouli.

Kůň už klopýtal, a proto Charles seskočil na zem. Chůzi pociťoval jako příjemnou změnu. Šel až do tmy, a teprve když se ochladilo, ulehl a. brzy taky usnul, zachumlán do teplé houně.

Ráno vstal necelou hodinu po východu slunce a znovu zahájil svůj statečný zápas s šedivou pouští.

Hodiny zvolna plynuly a Charles, jediný lidský tvor v širé poušti, nepatrný bod na její nekonečné pláně srdnatě vedl dál svůj boj s únavou a zoufalstvím. Hlava mu trochu poklesla, krok se bezděky zvolnil, jeho duch však byl stále stejně pevný a odvážný. Za chlapcem kráčela obě zvířata, nejdřív, kůň a za ním mezek.

Minulo poledne a vedro a palčivé paprsky slunce opět spalovaly poušť. Charles znovu spatřil svoji fatu morgánu: horské svahy, na nich krásné, vysoké jedle, zelenou trávu a pramen svěží vody. Když si však vymnul prach z očí, poznal, že tentokrát to není jen planá naděje. Ty hory tam skutečně byly!

Nemizely před ním v nekonečné dáli, ale vytrvaly na místě jako by na něho čekaly a vítaly jeho příchod. Kůň i mezek pozvedli hlavy a zrychlili krok, a to taky byl pro Charlese nejpřesvědčivější důkaz: bystrý pud zvířatům říkal, že se blíží konec strádání. Charlesovo srdce naplnila nesmírná radost, jásavá radost nad tím, že přemohl velkého a silného nepřítele. A ta radost v něm také probudila novou sílu.

Zrychlil krok, hory se však k němu zprvu vůbec neblížily. Ano, tyčily se před ním, pevné a modravé, jako mohutná pevnost, řídký, jasný vzduch ho však oklamal. Charles brzy poznal, že tam, kde počítal s mílí cesty, zbývalo jich ještě nejméně deset. Půda pod jeho nohama teď byla rozvlněná, při každém kroku se bořil do Jemného písku. Přeložil všechen náklad z mezka na koně a chtěl jet na mezkovi, neboť jeho nohy byly bezpečnější, když ale viděl, jak ubohé zvíře, vyčerpané vedrem a žízní, žalostně klopýtá, seskočil zase z jeho hřbetu a postavil se v čelo zaprášeného a unaveného průvodu.

To nejhorší jej však ještě čekalo.

Sotva se slunce sklonilo k západu, přikvačila od jihu bouře prachu a písku a zahalila ho tmou, v které se dusil. Dlouho a statečně se bránil, pevně rozhodnut, že se nevzdá, klopýtal vpřed, mávaje kolem sebe rukama jako slepec hledající cestu. Smysly ho přitom pomalu, ale jistě opouštěly. Znovu a znovu je silou železné vůle přivolával zpět, aby konaly svou povinnost, nakonec však prchly tak daleko, že s nimi ztratil spojení – a Charles Wayne se v mdlobách svalil k zemi.

Když se pak po dlouhé, předlouhé době zase navrátil z mlhavé říše nevědomí do skutečnosti, tu ležel pohodlně na zádech, jeho hlava spočívala na něčem měkkém a jeho oči se dívaly do jasné, temně modré oblohy, na níž zářil mírumilovný měsíc a jiskřily se přívětivé hvězdy.

„Ha! Náš mladý přítel konečně přichází k sobě,“ řekl zvučný, veselý hlas. „Podejte mi sem tu láhev, Jedediáši, zkusíme, co s ním udělá jeden pořádný doušek. Ne, to není víno, můj drahý chlapče, ale něco mnohem lepšího a zdravějšího. Je to čerstvá studená voda.“

Charles se rychle posadil. Před ním stál malý profesor Longworth, na tváři spokojený úsměv, na hlavě obrovskou tropickou helmu a v napřažené pravici láhev s vodou. Za ním se tyčil Jedediáš Simpson.

„Jen se, chlapče, napijte po chuti,“ pobízel Charlese profesor. „Něco jste už vypil ještě v mdlobě, jste tedy připravený na onačejší doušek!“

Když se Charles Wayne pořádně napil, profesor pokračoval:

„Měl jste štěstí, že mě vědecké výzkumy vedly právě tímto směrem Zhroutil jste se doslova na prahu zaslíbené země, sotva míli od stromů a vody. Vaše obě zvířata, vedená přirozeným pudem, pokračovala v cestě, a když jsme vás sem přinesli, našli jsme koně i mezka, jak spokojeně píjí z pramene na svahu, sotva padesát stop od místa, kde teď ležíte.“

„Profesore.“ promluvil konečně Charles a hlas se mu chvěl. „Zachránil jste mi život a já vám to stěží kdy budu moci vrátit. Ledaže byste se dostal do podobné situace jako já a já.

Profesor se zasmál a mávl rukou.

„Už o tom, chlapče, nemluvte. Ostatně i tahle příhoda znovu dokazuje, že my vědci jsme někdy lepší zálesáci než lidé, kteří tady na Západě našli svůj druhý domov. Není nad přesné vědění, jež se zakládá na matematice a na pozorování přírodních jevů, které trvají už několik tisíc let.“

„Asi máte pravdu, profesore,“ souhlasil Charles.

Profesor Longworth, doktor filozofie a tak dále, usedl na kmen padlé jedle, narovnal si brýle na nose a pozorně se zadíval na Charlese Wayna.

„Zdá se mi, můj mladý příteli,“ začal, „že jste si nezvolil právě tu nejpřímější cestu do San Franciska, kam jste měl – aspoň jak jste mi řekl – namířeno. Z Phoenixu vede přece do San Franciska železnice, zatímco směr a cesta, kterou jste si zvolil, je dlouhá a namáhavá, a jak jste už sám poznal, nikoliv prosta nebezpečí.“

Charles se zarděl. Byl zvyklý mluvit vždy pravdu a nelíbila se mu představa, že by měl lhát, byť by to byla ta sebenevinnější lež, v tomto případě navíc lež příliš průhledná a snadno poznatelná. Chvíli ještě váhal, ale pak se rozhodl pro vysvětlení, jež se pokud možno bude přibližovat čisté pravdě.

„Je to tak, pane profesore, mám času víc než dost, ale to je také jediné, co mám. Proto jsem se rozhodl, že budu v těchto horách hledat zlato. Sám jistě dobře víte, že člověk, který se vypravuje za zlatem, nerad o svých plánech mluví, zahalí je oparem tajemství. A tak to taky bylo se mnou. To je všechno, co vám o tom mohu říci.“

„A mně to postačí,“ zasmál se profesor. „Taky jsem byl kdysi mladý a vím ze zkušenosti, že mladí lidé tropí samé pošetilosti. Vydal jste se za zlatem a vydal jste v nebezpečí vlastní život, přičemž máte pramalou naději, že zlato skutečně najdete. Ale i v tom případě, že byste zlato našel, byla by to událost dost všední, která by nikoho moc nezajímala, zatímco moje pátrání, vyzbrojené věděním a přesnou, přímo matematickou jistotou, musí vést k úspěchu. Jediná pochybnost spočívá v povaze tohoto úspěchu. Ale právě tato pochybnost dodává mé vědecké výpravě to pravé kouzlo a je i pro mě zajímavým tajemstvím.“

„Opět s vámi souhlasím, profesore,“ prohlásil Charles pokorně.

Profesor Longworth ho ještě chvíli pozoroval svými velkými brýlemi a pak zakončil promluvu veselým hlasem:

„Hlavní ale je, že jsme všichni tři tady, v zemi ráje a blaženosti. Poušť je definitivně za námi, máme tu dost čisté pitné vody, hory jsou plné lovné zvěře, a tak se můžeme těšit na klidný a příjemný život. To nám prozatím musí stačit. Ale teď, protože noc teprve začíná, byste měl povečeřet něco z toho, co pro vás připravil náš nenahraditelný Jedediáš, a pak se pořádně vyspat. Uvidíte, že vám prospěje obojí, jídlo i spánek.“

To byla příjemná rada a Charles Wayne byl ochoten se podle ní zařídit.

Hověl si na měkkém jehličí a jeho hlava spočívala na podušce, kterou profesor vyrobil z jeho vlastního sedla, na něž položil pokrývku. Vědecká výprava profesora Longwortha měla pouze dva členy: profesora a Jedediáše Simpsona. Měli však s sebou několik nákladních zvířat a hromady věcí, rozložených všude po zemi, dokazovaly Charlesovi, že profesorova vědecká výprava je opravdu důkladně vyzbrojena A Charles si musel v duchu přiznat, že tento učenec z velkého města prokázal mnohem víc předvídavosti než on, který byl skálopevně přesvědčen, že se dokonale vyzná v životě divočiny a pouště.

Naštěstí ho toto poznání nijak nezlobilo. Naopak měl příjemný pocit dokonalého klidu a duševní i tělesné spokojenosti. Rozhlédl se kolem sebe. Ležel na horském svahu ve vzrostlém jedlovém lese. Dole pod ním jiskřila šedivá poušť, která mu ještě před nedávnem tak hrozila. Tu a tam rostla tráva, hustá a bujná. A když se chlapec pozorně zaposlouchal, uslyšel nejbáječnější ze všech zvuků, zvuk, po kterém tak dlouho toužil – zurčení horského pramene.

A jak se měsíční světlo náhle rozjasnilo, Charles jej spatřil: byl to drobný vodopád, horský potůček, tak úzký, že by jej snadno překročil, očím mladého poutníka, unaveným smutnou pouští, však připadal jako nádherný proud, který dává a zachraňuje život.

Pocit klidu a dlouho nepoznané pohody stále vzrůstal. Vysoko na horském svahu šuměl mezi mohutnými jedlemi vítr a jeho zpěv zněl Charlesově sluchu jako nejpříjemnější hudba. Pár kroků od něho rudě žhnul táborový oheň vyzařující utěšující teplo. Charles se nořil do tepla a ticha jako do teplé lázně – až v ní dočista utonul a odebral se do říše snů.

Když ráno procitl, táborový oheň plápolal ještě tepleji než večer a ve vzduchu se vznášela vůně pečeného masa. Rychle vyskočil, trochu zahanben, že zaspal. Nechtěl, aby mu ti dva posluhovali. Byl mladší a silnější než oni, takže by se spíš slušelo, aby se on staral o ně.

Napil se a umyl u vodopádu, který večer tolik obdivoval. Za bílého dne mu připadal ještě krásnější. Pak se vrátil ke svým zavazadlům, která ležela na zemi pěkně v řádce vedle sebe.

„Přikázal jsem Jedediášovi, aby vaše vaky očistil od prachu a písku,“ vysvětloval profesor Longworth.

„A teď si klidně sedněte a čekejte, až vám nejlepší kuchař z Lexintonu, připraví vybranou snídani,“ doplnil Jedediáš Simpson.

„Jedediáš je opravdu výborný kuchař, nemá však rád, když se mu do kuchyně někdo plete. Takže si chtě nechtě budete muset zvyknout na jeho stravu.“

Ve vzduchu se ještě držel příjemný ranní chlad a z kusů slaniny, které Jedediáš opékal nad rozžhaveným dřevem, vycházela neobyčejně libá vůně Pak se do této vůně přimísila vůně ještě příjemnější: nádherná vůně čerstvé kávy. Nakonec Jedediáš ukrojil tři skývy chleba a položil všechno jídlo na tři talíře.

„Najdete-li někde v Arizoně lepší snídani,“ řekl Charlesovi, „tak mi hned zavolejte, rád bych se o tom přesvědčil na vlastní oči. S profesorem jsem procestoval už mnoho cizích zemí a seznámil se s nejpodivnějšími lidmi, vždycky jsem však dbal o to, abychom měli dobré jídlo. A samozřejmě jsem přitom nezapomněl na svůj akordeon. Přejete-li si, zahraji vám starou krásnou píseň Oh, ty můj domove v staré Kentucky, uvidíte, že se vám bude líbit!“

„Raději ne, Jedediáši,“ přerušil ho profesor rychle. „Jsme v divokém kraji, tu vaši krásnou píseň by mohli zaslechnout i Apači…“

„A co na tom?“ divil se Jedediáš. „Hudba má tak zvláštní kouzlo, že uklidní i toho nejhoršího divocha.“

Přesto však vyhověl profesorovu přání a nechal akordeon odpočívat mezi ostatními zavazadly. Všichni tři pak usedli do trávy k snídani, která Charlesovi chutnala jako snad dosud žádné jídlo připravené lidskou rukou.

„Kolik je vám let, Charlesi?“ zeptal se profesor.

„Bude mi osmnáct.“

„Hm. Na svůj věk jste jistě statný a silný a život v pustině vás zaručeně mnohému naučil, přesto však se mi zdá, že jste ještě příliš mladý na to, abyste sám putoval touto divočinou. Ať je cíl vaší cesty jakýkoli, jistě to bude cesta velmi nebezpečná.“

„Zvlášť když s sebou nemáte dobrého kuchaře,“ doplnil Jedediáš.

Charles měl najednou pocit, že se jim musí se vším svěřit, že jim musí povědět plnou pravdu. V poslední chvíli se však přemohl a prohlásil:

„Nemůžu s vámi zůstat, profesore, musím dál.“

Přes tvář profesora Longwortha přeletěl stín; snad stín lítosti či zármutku. Lítost však vzápětí vystřídal hněv:

Před malou chvílí jsem objevil něco strašného. Stalo se to nejhorší, čeho jsem se mohl obávat!“

Hrozivě zamračené čelo pana profesora Longwortha dodávalo zlověstným slovům na váze.

„S Jedediášem jsem objevil stopy lidských nohou!“ pokračoval profesor Longworth. „A jsem si téměř jist, že ty stopy patří nohám toho ničemného Cruikshanka, který se vydává za učence a badatele, ačkoliv je jen sprostý podvodník. Sleduje mě jako stín, protože mi chce ukrást ovoce mé dlouholeté námahy, chce zneužít práce mého mozku, o němž dobře ví, že vysoko převyšuje jeho chabý rozum. Musíme mu za každou cenu uniknout!“

Charlese trochu překvapila míra roztrpčenosti a zášti, jež poznamenávala soupeření těchto dvou učených profesorů, vzápětí si však uvědomil, že pro oba tyto muže je věda smyslem života, vším, co na světě mají, a že on, který je zaměřen ke zcela jiným věcem, není oprávněn, aby je soudil.

Po snídani Jedediáš Simpson složil podle profesorových pokynů všechna zavazadla a připevnil je na hřbety zvířat. Charles se chtěl právě zeptat, co bude s ním, když mu profesor Longworth oznámil:

„A teď vás zase opustíme, můj mladý příteli. Prožil jste velké dobrodružství a jistě se teď už dokážete o sebe postarat. Můj souboj s tím podvodníkem se vás netýká a nechci vás do něj v žádném případě zatahovat. Jen vám opakuji, drahý synu, že je to boj na život a na smrt, který musí skončit porážkou jednoho z nás. Přeji vašemu pátrání mnoho zdaru, jako i vy zajisté přejete zdar mému úkolu, a doufám, že asi tak za šest měsíců se ve zdraví jako vítězové sejdeme ve Phoenixu.“

Načež se profesor Longworth jediným skokem vyhoupl do sedla a dal povel k odchodu. Charles se za nimi ještě dlouho díval, dokud oba nezmizeli mezi vysokými jedlemi.

Pak sestoupil k potůčku, usedl na jeho břeh a z kapsy vyňal mapu, kterou si začal pečlivě prohlížet.

Kdesi v dálce uprostřed toho rozlehlého řetězu hor, na jehož okrajích se teď ocitl, se tyčil Sněžný pahorek, jeho bílá hlava čněla nad mraky a někde za tímto horským majestátem byl taky nejistý cíl Charlesova putování. Znovu si uvědomil, jak těžký si určil úkol, ale to vědomí ho nelekalo, naopak mu dodávalo pocit důležitosti a odpovědnosti. Vypočítal si, že Sněžný pahorek je vzdálen asi sto mil cesty, která povede zřejmě většinou jedlovými lesy, jež zaujímaly obrovskou prostoru.

Po dva dni pak cestoval směrem, kterým, jak si vypočítal, leží Sněžný, pahorek, a líbila se mu ta cesta, třebaže byla často namáhavá a nebezpečná jak pro něho, tak i pro obě jeho zvířata. Ke konci druhého dne zastřelil jelena, a protože další část cesty vedla přes poušť, rozhodl se maso pořádně vysušit, a připravit si tak dostatečnou zásobu pro cestu nehostinnou krajinou.

Rozbil tábor v malé roklině, kde bylo dost vody a zelené trávy, a tam pak odpočíval celý den. Vzduch byl zprvu mlhavý, vznášel se v něm déšť, brzy se však vyjasnilo a den pak byl nádherně čistý a svěží. Tak průzračný, že v něm Charles daleko na severu uviděl krásnou bílou báň: Sněžný pahorek. Rychle si sbalil věci a během pěti minut byl zase na cestě.

Tato poušť naštěstí nebyla zdaleka tak zlá a zákeřná jako ta první a Charles ji také přešel v několika hodinách. Kompasem mu byl Sněžný pahorek, který se tyčil majestátně přímo před ním, mohutný a bílý, a vzrůstal neustále na rozměrech a na vznešenosti.

Když konečně dorazil k úpatí horských svahů, kde všude rostly vysoké jedle a kde zurčely drobné potůčky, zamířil doleva, aby se dostal k severnímu svahu Sněžného pahorku. Po dvou dnech dojel do hluboké rokliny, téměř úplně zarostlé zakrslými jedlemi, a touto roklinou pak putoval dál, směrem k severu. Dno rokliny stoupalo a klesalo v mohutných vlnách a současně klesaly a.stoupaly skály po obou stranách.

Teď už si byl Charles jist, že právě tohle měl na mysli Ananiáš Brown, když říkal: „Nahoru a dolů, nahoru a dolů“, a srdce mu poskočilo radostným vzrušením. Vydal se na dlouhou pouť, veden vlastně jen nejistými slovy umírajícího muže, teď však se ukázalo, že jeho naděje nebyla lichá; a jeden článek v řetězu povede jistě k druhému a třetímu a dalšímu.

Pochod po nerovné půdě zvířata nakonec unavil tak, že se Charles rozhodl pro několikahodinový odpočinek. Utábořil se – ačkoliv byla sotva hodina po poledni – na břehu malé říčky, která protékala středem kotliny, a pak se vydal do houští, kde zastřelil divokého králíka.

Po obědě nechal obě zvířata dál pást na bujné trávě a vyšplhal se na boční stěnu rokle. Byla to skála vysoká aspoň sto stop, protože však stoupala jen pozvolna a bylo na ní mnoho křovin, kterých se mohl zachycovat, stál Charles brzy na jejím vrcholu. Sotva se však rozhlédl po kopcích a horách, padlo mu do oka něco, co ho překvapilo: a bylo to překvapení velice nepříjemné.

Na východě stoupal z lesa úzký sloup kouře, který se ztrácel v modré obloze. Někdo cizí vnikl do jeho panství!

Pocítil zuřivý hněv, jako člověk, na jehož zákonitý majetek zaútočí drzý vetřelec. Celý ten kraj, kam jen jeho oko dohlédlo, náležel přece po právu jemu: On jej dobyl a obsadil svým namáhavým putováním!

Kdo jsou ti lidé a proč sem přišli?

A Charles, který nemiloval dlouhé otálení, se rozhodl.

KAPITOLA ČTVRTÁ

OPUŠTĚNÉ MĚSTO

Seběhl spěšně do svého tábora. Ještě štěstí, že nerozdělal oheň: nemusel se obávat, že by ho prozradil kouř nebo dým. Kůň ani mezek jistě sami neopustí roklinu, kde měli dostatek pastvy, a tak se mohl klidně vydat na výzkumnou výpravu. Ze zavazadel si vzal ručnici, krásnou zbraň s dalekým dostřelem, opasek naplnil náboji a vyrazil na cestu.

Znovu vystoupil na skálu a zamířil přes kopce přímo k modrému kouři, který stoupal rovně jako čára k obloze. Pocit zuřivého hněvu na neznámého vetřelce každým krokem vzrůstal. Charles však byl rozhodnut nesahat k násilí – pokud k tomu nebude donucen v zájmu vlastní obrany. Ti neznámí vetřelci mohli být také profesor Longworth s Jedediášem nebo profesor Cruikshank; v tuto možnost však Charles příliš nevěřil, neboť tušil, že oba soupeřící učenci zamířili spíš k východu, než k severu.

Postupoval vpřed jen velice pomalu, neboť musel zlézat prudké srázy, rokliny a stráně, a slunce pálilo nemilosrdně jako oheň. Byl ale pevně rozhodnut, že se nevrátí. Sloup dýmu byl stále hustší a širší, teprve však když vystoupil na vrchol posledního kopce, Charles poznal, odkud ten dým vychází.

Proudil z nevelkého táborového ohně, Charles však víc pozornosti než ohni věnoval postavě, která se krčila vedle něj. Tohle bylo překvapení!

Na kameni u ohně seděl ten hezký chlapec, Herbert Carleton, kterého potkal nejprve v Jeffersonu a potom ve Phoenixu. Měl na sobě pořád ty své elegantní cestovní šaty, byly však už dost obnošené, a místy dokonce zašpiněné. Herbertova osmahlá tvář vypadala unaveně, vůbec celý chlapcův zjev prozrazoval vyčerpání a sklíčenost. Pocit závisti a žárlivosti, jež Charles k Herbertovi dříve pociťoval, vystřídal pocit přátelství a soucitu.

Pár kroků od synovce stál zamračený a nevrlý pan Carleton. Tři další muži, zřejmě průvodčí nebo sluhové, kutili něco u zavazadel a opodál se na řídké trávě pásla jízdní a nákladní zvířata.

Charlesův údiv nad tím nečekaným setkáním brzy zmizel: vzpomněl si, co tehdy ve Phoenixu četl v novinách. Carleton a jeho synovec patrně tady hledají měděnou rudu.

Ještě asi deset minut pozoroval hemžení v malém táboře pod sebou a pak se vrátil do své rokliny

Obě jeho zvířata se ještě spokojeně pásla, ale Charles se už rozhodl, že se na noc utáboří jinde, někde dál k severu. Naposledy se prošel po břehu přívětivého potůčku a tu k svému velkému překvapení našel v půdě rozměklé vodou jakýsi otisk. Nebyl ještě natolik zkušeným stopařem, aby bezpečně určil, co to je, měl však dojem, že objevil neúplný otisk lidské nohy. Upřeně se díval na ten nešťastný kousek hnědožlutého bahna a namlouval si, že je to snad stopa pumy čili stříbrného lva. Ale ať si to opakoval kolikrát chtěl, nakonec tomu sám nevěřil. V hlavě mu strašila utkvělá myšlenka, že tu byl nějaký neznámý člověk, a za žádnou cenu se té představy nemohl zbavit.

Bylo asi kolem třetí hodiny po poledni, když se vydal na cestu, rozhodnut – pokud to bude možné – cestovat hluboko do noci.

Podle posledních slov zesnulého Ananiáše Browna tedy zřejmě skončil první část svého putování Co však dál? To byla otázka, na kterou marně hledal odpověď. Brownova slova „za tou clonou“ byla opravdu záhadná a nezbadatelná. Zdálo se, že nijak nesouvisí s tím ostatním, co mu chudák Brown odkázal. Charles však instinktivně cítil, že nějaká souvislost tu být musí. Ale jak ji najít? Jak rozluštit význam záhadných slov a uvést je ve spojení se vzhledem kraje? Nakonec usoudil, že mu zbývá jediné: kráčet stále vpřed a spoléhat na šťastnou náhodu, která mu sama objasní význam záhadných slov „za tou clonou“.

Dno rokliny bylo teď téměř úplně rovné a poměrně i dost široké, takže cesta údolím byla snadná a příjemná. Středem rokliny tekl mělký, čistý potok, jehož voda byla tak studená, že nemohlo být pochyb o tom, že pramení někde vysoko v tajícím sněhu.

Ráz krajiny byl náhle vážný a slavnostní. Všude kolem se tyčily horské hřbety, tu a tam střežené vysokými vrcholky, které se podobaly baštám Byly to hory většinou holé, obrovské kamenné hradby, zaplavené teď sluncem, v jehož paprscích chvílemi rudly a zase modraly, podle toho, jak se slunce klonilo k západu. Na temné zeleni se občas zatřpytily horské vodopády.

Jedinkrát za celou cestu se v křovinách na svahu rokle ozvalo zašustění. Charles se rychle obrátil a spatřil temně žluté tělo prchající pumy. V žilách se mu prudce roztepala lovecká krev, už už se ho zmocňovalo pokušení rozběhnout se za pumou a zkusit své štěstí, v poslední chvíli se však rozmyslel. Výstřel z pušky by ho zbytečně prozradil. Pak jeho zvířata ještě jednou zvedla neklidně hlavu a kůň postrašeně zaržál. Ale tomu už Charles nevěnoval pozornost. Věděl, že puma je za bílého dne nenapadne. Brzy potom se zešeřilo, dnes rychleji než jindy, a Charles změnil svůj původní úmysl, že totiž bude putovat hluboko do noci. Rozhodl se, že se ihned utáboří na břehu potoka.

Pocit neklidu, vyvolaný vědomím, že do kraje, který považoval za své panství, vpadli jiní lidé, mu zabránil v tom, aby rozdělal táborový oheň. Snažil se zaplašit tu náhlou tíseň, ale čím víc se snažil, tím byl nepříjemný pocit naléhavější.

Po studené večeři, která mu ani valně nechutnala, svázal svým zvířatům přední nohy, zabalil se do pokrývky a ulehl pod vysokou jedli. Noc v divočině má své vlastní hlasy – sténání větru mezi. stromy, šustot v křovinách, cvrlikání hmyzu, křik probuzeného ptáka či nářek malého čtvernožce rdoušeného noční šelmou, těchto hlasů si však Charles nevšímal. Pocit, který ho tísnil a dusil, byl pocit vlastní, malosti v rozlehlém a divokém kraji.

Na chvíli usnul, záhy však opět procitl, probuzen předtuchou něčeho zlého. Přitiskl ucho k zemi, a tu – snad se mu to jen zdálo, ale mohla to taky být skutečnost! – uslyšel opatrné kroky. Pud mu říkal, že někdo je nablízku. A člověk, který v takové divoké krajině přichází v noci a plíží se opatrně jako zloděj, může být jenom nepřítel. Charles usínal vždy s ručnicí po boku; teď po ní taky sáhl a pevně ji sevřel. Dotyk s chladnou ocelí hlavně byl jako stisk přátelské ruky. Slyšel, jak jeho zvířata neklidně přešlapují, a to ho utvrzovalo v přesvědčení, že musí být na stráži, připravený na všechno.

V roklině byla úplná tma. Vysoko na obloze plul měsíc v úplňku, jeho mdlé paprsky však nedosahovaly až na dno rokliny, kde stromy, křoví a potok tvořily jedinou velkou černou skvrnu. Charles stále ještě naslouchal s uchem přitisknutým k zemi: teď už si byl zcela jist, že slyší tichý šustot opatrných kroků.

Krev mu tuhla v žilách. Neznámé nebezpečí, které přichází za noční tmy, dokáže stísnit mysl i toho nejstatečnějšího muže. A Charles, jehož všechny smysly byly napjaty až do krajnosti, cítil všechnu tajnou hrozbu tohoto neznámého nebezpečí. Nepociťoval však strach ani bázeň. Naopak, Charles byl připravený statečně čelit nebezpečí, bude-li to zapotřebí.

Vyklouzl z pokrývky, a svíraje pravicí ručnici, převalil se nehlučně na bok. Z vyprávění starých zálesáků, kterým tak často a rád naslouchal jako malý chlapec, když ještě byl doma, věděl, jak si při podobném nebezpečí počínat. Vycházel z předpokladu, že neznámý nepřítel již vypátral místo, kde ve spánku odpočívá jeho kořist, a proto nechal svou pokrývku tak, jak původně ležela, že si totiž zachovala tvar lidského těla, a opatrně se převaloval z boku na bok, až se vzdálil od původního místa asi na deset metrů. Teprve pak se nadzvedl na ruce a na kolena a po všech čtyřech se začal plížit do křoví. Oddychl si teprve v hustém houští. Tady se konečně mohl postavit a protáhnout prostydlé údy.

Dostal se asi do třetiny svahu nad roklinou, odkud byly ještě sdostatek zřetelně vidět temné obrysy jeho pokrývky. Opravdu to vypadalo, jako by tam ležel člověk, jinak vládl všude pokoj a mír, nikde se nic ani nepohnulo. I kůň a mezek stáli na svých místech jako sochy. Matné paprsky měsíce zpola zakrytého mraky osvětlovaly roklinu a Charles, který stále třímal v ruce napřaženou smrtící zbraň, začínal už věřit, že jeho obrazotvornost se stala snadnou kořistí noční tmy a divoké pustiny. Pud ho však dál nabádal k opatrnosti, a tak zůstal v křoví, dokonce si opět přisedl na bobek, až zcela splynul s okolní tmou.

A pak se to stalo. Bledé paprsky měsíce dopadly jako přitahovány neznámou silou přímo na prostranství, kde ležela Charlesova pokrývka. A Charles v duchu děkoval Prozřetelnosti, že mu dala vytušit, jak velké mu hrozí nebezpečí: ze tmy se totiž náhle vyloupl do měsíčního světla lidský obličej. Byl to obličej zkřivený vášní a zlobou, byla to tvář bojovníka toho nejodvážnějšího a nejbojovnějšího indiánského kmene, kmene Apačů. I na tu poměrně značnou vzdálenost, ve tmě, jen nepatrně rozptylované matnými měsíčními paprsky, Charles rozeznával divoký záblesk v žlutavých očích indiánského bojovníka.

Vzpomněl si, že ve Phoenixu četl v novinách, že Apačové opět vykopali válečnou sekeru; ostatně tady v divokých horách Indiáni stejně nikdy nežili v úplném míru. Za tváří pomalovanou válečnou barvou se v měsíčním světle objevilo hnědé tělo, nahé až po pás. Teprve teď jako by si Charles uvědomil, že on, Charles Wayne, měl být kořistí tohoto apačského bojovníka, který nastraženou pokrývku považoval za jeho spící tělo.

Zachvěl se hrůzou a odporem při pohledu na půlnočního vraha a jeho ukazováček nervózně zatápal po spoušti ručnice. Rozvaha mu však přikázala, aby se ovládl, a tak tedy jen čekal, co se bude dít dál.

Apač se plazil jako had, až byl asi dva kroky od pokrývky. Tu teprve poznal svůj omyl, obrátil se a stejně nehlučně, jak se objevil, odplížil se zpět do houští. Charles měl dojem, že čte v Indiánově mysli: Apač se bál přepadení ze zálohy, Charles si proto mohl být jist, že prozatím mu další nebezpečí nehrozí. Když však přivřel oči, viděl opět tu temnou tvář, zrůzněnou zlobou, v zádech cítil nepříjemné mrazení. Na své cestě za neznámým cílem narazil na novou, netušenou překážku, s kterou teď už napořád musí počítat.

Především ale musí varovat oba Carletony před indiánským nebezpečím. Nerozmýšlel se déle, a nedbaje už na vlastní nebezpečí, vrátil se spěšně do rokliny ke svým zvířatům a rozvázal jim spoutané přední nohy. Pak zamířil ke svahu, který stoupal jen pozvolna a mírně, takže kůň i mezek se bez velké námahy mohli dostat až nahoru.

Charles byl připravený na to, že každou chvíli třeskne rána z Apačovy pušky, nic takového se však nestalo. Všude vládlo ticho, jediným zvukem byl šustot, který v křovinách a v trávě působil on sám se svými zvířaty. Konečně vystoupil až na vrchol svahu a tam se na okamžik zastavil, aby si zhluboka oddychl. Načež se vyšvihl na hřbet koně, a následován věrným mezkem, rozjel se směrem, kde tušil Carletonův tábor. V dálce se tyčila mohutná bílá báň Sněžného pahorku. To byl vůdce, který ukazoval cestu. Charles byl přesvědčen, že pokud vidí Sněžný pahorek, nemůže zabloudit.

Brzy se ocitl na plošině, která se podobala rozlehlé pláni, byla však rozvlněná černými pahrbky. Bylo tu také mnohem světleji a jasněji, neboť paprsky měsíce dopadaly přímo, mezi oblohou a zemí nebyly žádné překážky. Charles viděl přes pláň až k horským hřbetům, nad nimiž se tyčil Sněžný pahorek, podoben králi se šedivou hlavou.

Charles měl dobrého, vytrvalého koně, na nerovné a drsné půdě začal však přesto brzy klopýtat, a tak Charles, jako už několikrát, seskočil raději na zem a dál vedl koně za uzdu. Mezek, který byl lehčí a taky navyklejší na horský terén, si už poradil sám.

Noc minula a po údolí, kde se utábořili oba Carletonové, nebylo ještě ani známky. Nadešel den a horské hřbety a vrcholy se opět zaleskly v žlutých paprscích slunce. Pak se v dáli objevil sloup modrého dýmu a Charlesovo srdce se rozbušilo radostí.

Sloup dýmu se rozšířil a podle toho Charles poznal, že konečně nalezl hledaný tábor. Vzápětí však – poprvé od chvíle nočního setkání s apačským bojovníkem – pocítil rozpaky. Co vůbec má říci Carletonovým, jak jim má vysvětlit svou přítomnost, proč přišel do těchto pustých míst? Byl už téměř na vrcholu posledního horského hřbetu chránícího údolí, v němž byl Carletonův tábor, a tu se na chvíli zastavil, aby soustředil roztěkané myšlenky a rozvážil, co dělat dál. Slunce vysílalo k zemi žhavé paprsky a v jejich oslňující záři se Charlesova postava odrážela ostře proti skále: osmahlý obličej, silné, pružné tělo, pevné paže a dlouhé nohy připravené ke skoku. Vysoko nahoře na modré klenbě oblohy se na širokých křídlech vznášel horský sup.

Pak se však ta nehybná postava náhle napřímila, jako by se probudila k novému životu, na vteřinu strnula v mírném předklonu a pak ruka stáhla z hrušky sedla ručnici.

Charles zaslechl zvuk, při němž mu krev stydla v žilách. Byl to výstřel, po něm ještě jeden a nakonec zoufalý výkřik. Se zbraní v ruce přiskočil k okraji srázu.

Pod ním se rozprostíralo úzké údolíčko, plné bujné trávy a nízkých křovin na břehu potoka, ideální místo pro táboření, teď však naplněné hrůzou a zmatkem. Jeden muž ležel tváří k zemi, druhý se držel za rameno, kam ho zasáhl výstřel. Vzápětí se však přímo Charlesovi před očima svalil k zemi; druhý výstřel ho zasáhl do srdce. Potom se z křoví vynořily hnědé, pomalované obličeje, a na víc Herbert Carleton nečekal. Zachvácen drtivým strachem, dal se na útěk, což bylo zajisté to nejmoudřejší, co mohl udělat. Běžel přímo k místu, kde stál Charles, ačkoliv ho samozřejmě neviděl.

Když Charles zjistil, že za prchajícím Herbertem se rozběhlo několik Indiánů, poklekl na skálu, zvedl pušku a zamířil. Ještě snad nikdy nemířil tak klidně a rozhodně. Zdálo se mu pak, že vidí temný bod na čele Indiána, kterého zasáhla jeho kulka.

Druhý výstřel, a další Apač se svalil k zemi. Třetí kulka vletěla do houfu – a vzápětí se Indiáni dali na rychlý ústup od skály, která je přivítala tak nepřátelsky. Charles křikl ze svého úkrytu na Herberta, aby běžel k němu, že je jeho přítel, a Herbert bez váhání zamířil k okraji skály. V příštím okamžiku ho Charles popadl za ruku a vytáhl nahoru.

„A teď honem pryč!“ velel Charles. „Musíme co nejrychleji odtud.“

„Ale co ostatní?“ namítl Herbert Carleton. „Přece je nemůžem opustit.“

Charles pohlédl dolů do malého údolí.

„Už je pozdě. Jsou ztraceni, nikoho už nezachráníme.“

Herbert se naklonil nad okraj skály a zachvěl se. Všichni běloši leželi na zemi a v jejich nehybných tělech nebylo už ani stínu naděje. Obrátil se a beze slova začal sestupovat za svým novým přítelem, který mu přispěchal na pomoc v okamžiku nejvyššího nebezpečí. Dole si Charles vyskočil na koně a Herbertoví nabídl mezka.

Charles ovšem věděl, že Apačové, na chvíli zaražení jeho třemi smrtícími kulemi, se záhy vzpamatují a zahájí pronásledování. Proto se déle nerozmýšlel a pobídl koně i mezka k ostřejšímu cvalu po nerovné a rozvlněné půdě. Věděl, že jejich jedinou nadějí je dostat se včas do místa, které dobře znali a odkud by se mohli úspěšně bránit, a proto se rozhodl, že se vrátí do své rokliny.

„Držte se pevně v sedle a neztrácejte naději. Jestli se včas dostáném na místo, které dobře znám, uvidíte, že se zachráníme a Indiány odrazíme.“

Cválali pak vedle sebe a Charles Herbertovi několika slovy vysvětlil, kdo je a co tu hledá. O zlatu mu tedy řekl, nechal si však pro sebe tajemství Ananiáše Browna.

„Měl jsem velké štěstí, že na cestě horami jste se dostal až do těchto míst,“ řekl upřímně Herbert. „Co to bylo za hrůzu tam dole …“

„Už na to nemyslete,“ přerušil ho Charles a přátelsky ho poklepal po rameni. Chápal, jak Herbertovi je, když si vzpomněl na svého strýce a jeho společníky. „Teď smíme myslet už jen na sebe.“

Oba chlapci, pocházející z rozdílných rodinných a společenských podmínek, s nimiž až dosud zacházela štěstěna s každým zcela jinak, na sebe pohlédli a měli náhle pocit, že jsou rodní bratři. Jediný okamžik nebezpečí a hrůzy je sblížil, připoutal k sobě – snad už navždy.

Charles se každou chvíli ohlédl, nikde však nebylo vidět ani živáčka Pronásledovatelé ztratili jejich stopu – nebo ji snad vůbec nenašli.

Po dvou hodinách usilovné jízdy vjeli do jedlového lesa a tam konečně Charles zastavil a řekl Herbertovi, aby seskočil z mezka.

„Teď nás čeká cesta hlubokou roklí. Bude bezpečnější, když svá zvířata povedeme.“

„Samozřejmě,“ souhlasil Herbert a poprvé se zasmál. „Jsem vaším hostem v této divočině, a proto rád udělám, co mi řeknete.“

Chlapci seskočili na zem a vzali zvířata za uzdu. Za malou chvíli byli na dně rokle, na břehu horského potůčku, který vesele poskakoval mezi kameny. Charles se rozhodl, že teď co nejrychleji projdou kaňonem směrem nahoru, a kdyby se ukázalo, že cesta je pro zvířata neschůdná, opustí koně i mezka a budou pokračovat v cestě, dokud mezi skalami nenaleznou místo, odkud by se mohli bránit třeba proti celému kmeni divokých Apačů.

Postupovali dál roklinou, která se stále víc úžila a prohlubovala. Na jejích příkrých svazích rostly zakrslé jedle a cedry, stromy stejných druhů, ovšem o mnoho vyšší, se tyčily na vrcholcích svahů, kde zachycovaly prudké paprsky slunce, takže dole v roklině byl stín a příjemný chládek.

Po několika hodinách útěku se zastavili. Oba byli k smrti unavení, celé tělo měli jako ztuhlé.

„Především se potřebujem pořádně najíst a napít,“ řekl Charles. „Jídla mám dost ve svém vaku a čerstvou vodu nám poskytne tento potok.“

Načež vyndal z batohu suchary, sušenou zvěřinu a konzervovanou zeleninu.

„A teď jezte,“ vyzval Herberta, který se nedal dvakrát pobízet. Když dojedli, napili se z potoka a do indiánských lahví, v nichž tekutina zůstává dlouho chladná jako led i v tom největším vedru, načerpali čerstvou vodu.

Pokračovali v cestě úzkou roklinou, která se po několika stovkách metrů náhle rozšířila a přešla v mohutný kaňon, jehož středem tekla horská řeka, daleko širší a hlubší než potok, podle něhož dosud šli. Skalní zdi po obou stranách kaňonu narůstaly přímo před očima, tyčily se nad nimi, podobné vysokým baštám z černého čediče. Na některých místech byly kolmé jako zdi domu, jinde se svažovaly volněji. Vysoko nad sebou viděli chlapci úzký pruh oblohy a na něj se taky Charles díval, když prohlásil:

„Tam se vyšplháme!“

Začal hledat místo, odkud by byl nejsnazší výstup, až konečně na úpatí skály objevil něco, co se podobalo staré stezce, hustě zarostlé křovinami. Zaradoval se a zavolal na Herberta, který hledal na opačné straně rokliny. Zvířata nechali dole v kaňonu a začali opatrně vystupovat po strmém svahu. Stezka byla sice velmi příkrá, ne však zase tak, aby se po ní nedalo šplhat. Určitě ji vyšlapali lidé, ne zvěř, která by jistě zvolila cestu ještě neschůdnější a strmější než lidé, kteří tu prošli naposledy snad před sty a sty lety. Na jednom místě byla stará stezka dokonce zčásti vytesána do boku skály, a to tak důkladně a dovedně, že ani čas nezničil její stopu.

Ve výšce asi padesáti metrů nad horskou řekou je čekalo velké překvapení v podobě starobylého lidského obydlí, zpola přistaveného ke skále a zpola clo ní vytesaného. Obydlí s nízkým, klenutým vchodem, jímž bylo možno projít pouze po kolenou. Vchod ústil na úzkou terasu, za níž pak byl ještě celý tucet podobných starobylých domů

„Co je to?“ divil se Herbert.

„Tady žili kdysi obyvatelé jeskyň,“ vysvětloval Charles. „Vytesali si tyto jeskynní domy někdy před tisíci lety a žili tu pak nejméně půl století. To znamená, že odtud odešli někdy před čtyřmi nebo pěti sty lety. Ale já jsem přesvědčen, že tu pak žil ještě někdo jiný. Ať je tomu však tak, nebo onak, můžeme prohlásit, že máme velké štěstí. Obrovské, báječné štěstí!“

„Proč myslíte?“

„Naši jeskynní prapředci tu nežili kvůli krásné vyhlídce, ale proto, že se odtud mohli snadno ubránit. K těmhle domům není jistě jiný přístup než po stezce, kterou jsme teď přišli my. Skály nad terasou se tyčí kolmo jako zeď do nesmírné výšky. Jen trochu pozorný obránce se tu snadno uhájí i proti mnohonásobné přesile. A stejně tak se tu teď ubráníme i my. Počkejte tady chvilku, podívám se do jednoho z těch domů.“

Když se Charles vrátil, prohlásil, že je spokojený, a že se tu tedy utáboří. Napřed rozdělali oheň, neboť chlad blížící se noci začínal být dost citelný. Pak se Charles vypravil pro suché dříví. Sotva se však přiblížil ke skalnímu výběžku, zarazilo ho hněvivé bručení. Zastavil se a naslouchal.

Mručení zesílilo a vzápětí se na skále objevil rozzuřený medvěd, zřejmě vyplašený ze spánku hlasy chlapců a plápolajícím ohněm. Když zvíře poznalo, kdo je rušitelem jeho klidu, rozběhlo se s temným mručením přímo na Charlese.

Chlapec se ocitl v krajně nebezpečném postavení. Neměl u sebe zbraň, a navíc byl tím nečekaným zjevením tak překvapený, že ani nepomyslil na ústup nebo obranu. Ani Herberta nenapadlo, že by mohl skočit k pušce a pomoci svému kamarádovi.

A tak Charles stál a jako hypnotizovaný hleděl na rozzuřenou šelmu, která se vzpřímila na zadních nohách a s rozevřenou tlamou se k němu krok za krokem přibližovala.

Nakonec se první vzpamatoval Herbert. V poslední chvíli si uvědomil nebezpečí, které hrozilo jeho zachránci, a skočil k ohni. –Uchopil hořící větev, a aniž uvažoval o tom, co vlastně dělá, začal jí jako šílený mlátit překvapenou šelmu po hlavě. Medvěd byl tím nenadálým útokem tak překvapený, že se okamžitě spustil na všechny čtyři a dal se na ústup. Překvapující obrat situace vzpamatoval i Charlese, který přiskočil Herbertovi na pomoc.

I on vytáhl z ohně hořící dřevo a začal jím mlátit ustupujícího medvěda.

Situace, která ještě před chvílí vypadala tak hrozivě, se rázem změnila ve frašku. Zvíře, bolestně popálené hořícími větvemi, utíkalo jako zbavené smyslů po úzké stezce a za ním pádili dva mladíci a vrhali po něm rudě žhnoucí polena.

Když se chlapci vrátili na opuštěné bojiště, pohlédli na sebe a zasmáli se. Před chvílí byli ještě téměř zkamenělí hrůzou, jakmile však nebezpečí pominulo, dali se do veselého smíchu a div se radostí neobjímali.

Když se sdostatek vynasmáli, přistoupil Charles k Herbertovi a pevně mu stiskl ruku.

„Zachránil jste mi život,“ řekl prostě.

„Nemluvte o tom, splatil jsem vám jen částečně svůj dluh. A z toho, jak ten morous před námi upaloval, jsme přece měli legraci oba! Ale teď už je nejvyšší čas připravit se na nocleh.“

Charles mlčky přikývl, poklekl a vplížil se do prvního skalního příbytku.

Hned za vchodem se mohl postavit, tak byl ten dům prostorný. Dovnitř vnikalo světlo dvěma otvory, ty však byly příliš úzké, a navíc venku se už valem zešeřilo, takže Charles skoro nic neviděl. Chvíli váhal – bál se nashromážděných plynů –, pak sáhl do kapsy a rozškrtl zápalku.

Stál v nevelké, úzké místnosti a hlavou se téměř dotýkal stropu, který byl vytesán ve skále. Když pak jeho oči přivykly pološeru, rozhlédl se pozorněji. O jednu skalní zeď se opíral jakýsi žebřík: kůl, k němuž byly řemeny ve stejných vzdálenostech přivázány nahrubo opracované příčle. Na zemi ležely střepy z nějaké velké nádoby, podobné džbánu na vodu, ještě úplně dobré a zachovalé. Nikde nebylo ani stopy po vlhkosti či plísni, což bylo jistě zásluhou suchého horského podnebí.

Na východní straně místnosti byl další otvor, který vedl k nádržce, vytesané v horském úbočí. Ústilo do ní malé korýtko, nebo spíš kanálek, jenž sbíral dešťovou vodu z vyšších svahů, a nádržka byla plná průzračně čisté, ledové vody

Ta nádržka s vodou taky byla ten nejšťastnější objev, který Charles ve skalním obydlí učinil. K nádržce byl přístup pouze domem a k domu se zase člověk dostal pouze po stezce, po které přišel Charles s Herbertem. Charles se rozhlédl po kaňonu a spokojeně prohlásil:

„Tady jsme teď pány. Bez našeho svolení se sem nikdo nedostane.“

Načež vyklouzl nízkými klenutými „dveřmi“ zpět na terasu a řekl, ukazuje na klenutý otvor jeskyně:

„Je to zámek Carleton! Nazval jsem ho podle vás, Herberte, a ujišťuji vás, že je to bydlení suché a pohodlné. Další dům nazvu podle sebe. Bude se jmenovat hrad Wayne.“

„Nejsou tam hadi?“ zeptal se Herbert.

„Ani jeden, a jsou-li tam škorpióni nebo ještěrky, snadno jim ukážeme, kde jsou dveře.“

A Charles se vrátil do skalního obydlí. Těsně za ním vklouzl dovnitř i Herbert. Prohledali pečlivě všechny kouty, našli však jen zbytky hliněného nádobí a hromady suchého listí, které zavál do jeskyně vítr. Nakonec ale Charles přece jen objevil něco zajímavého: pod hromadou listí ležela věc, která měla zvláštní, matnou barvu. Zvedl ii a zjistil, že je to mince ze sedmnáctého století. Přistoupil ke dveřím a pozorně si ji prohlížel. Byla to mince již značně otřelá a nerozuměl tomu, co na ní bylo napsáno, tolik však poznal, že je to nápis španělský nebo portugalský.

Zamyšlené převracel zlatý peníz na dlani. Nález mince v opuštěném starém skalním obydlí mohl znamenat dvojí: bud zde kdysi dávno, v zašlých dobách, žili Španělé, nebo to byli Indiáni, kteří se stýkali se Španěly a od nich získali zlatou minci. V každém případě nález posílil Charlesovo přesvědčení, k němuž dospěl už dřív, sotva objevili skalní obydlí. Herbert, plně zabraný do pátrání po hadech, nic nezpozoroval a Charles se rozhodl, že prozatím mu o minci nic říkat nebude.

„Nejsou tady ani hadi, ani škorpióni,“ prohlásil Herbert spokojeně. „Snad tu není tak dobře vysmýčeno á uklizeno, jak bychom si přáli, ale jinak je to byteček jako pro nás stvořený, tím spíše, že činže tu určitě nebude nijak vysoká.“

Slunce už klesalo k západu a rudě ozařovalo protější stěnu kaňonu, až každá její bašta a kamenný výčnělek se zaskvěly v nádherném světle jako čerstvě vytesané dovednou lidskou rukou. Jedle a cedry v zapadajícím slunci ještě víc potemněly. Skalní stěna, na jejíž terase stáli, se zvolna nořila do večerních stínů a oba chlapce přepadla při pohledu na starý dům náhle tíseň: pochopili, že stojí před velkým tajemstvím. Ti lidé, kteří kdysi zbudovali toto skalní město, odešli před sty a sty lety a nikdo se už nedozví, kdo byli a odkud přišli.

KAPITOLA PÁTÁ

NOVÝ DOMOV

Charles sestoupil po stezce na dno kaňonu, zavolal obě zvířata, sundal jim ze hřbetů všechna zavazadla a pak je pustil, aby si šla, kam se jim chtělo. Zatím je nepotřebovali, a tak bylo zbytečné tahat je nahoru nebo omezovat jejich pohyb po kaňonu. Však až je budou potřebovat, určitě je najdou někde nablízku. Do té doby ať si užijí svobody.

Potom Charles odnesl zavazadla nahoru a uložil je na hromadu u dveří skalního domu.

„Jak se zdá, připravujete se na delší pobyt!“ usmál se Herbert.

„Jsem-li na cestách, miluji dobrý hotel,“ odpověděl Charles. „A když se nestará pan hoteliér, musím sám přiložit ruku k dílu.“

Odnesli zásoby dovnitř skalního domu, kde zatím Herbert uklidil tak důkladně, že na zemi nezůstal jediný suchý lísteček. Tváře mu při té bohulibé práci pěkně zčervenaly, oči mu jiskřily nadšením a zájmem. Aspoň na chvíli zapomněl na hroznou tragédii, která postihla výpravu jeho strýce a které sám málem padl za oběť. Charles se na Herberta přátelsky usmál. Pochopil, že v tomto chlapci, který přišel z civilizovaného východu a působil na první pohled dojmem zhýčkaného panského synka, je dobré a zdravé jádro. Teď už si byl jist, že americký východ a západ budou nejlepšími kamarády.

Charles ukázal Herbertovi nádržku plnou vody.

„Původní majitelé skalních domů byli prozíraví, že si zařídili takový vodovod, aspoň nemusili chodit pro vodu až dolů do kaňonu.“ řekl Herbert.

Na kaňon padla noc, skalní bašty zmizely ve tmě.

„Čas k večeři,“ prohlásil Charles.

„Souhlasím, protože už mám hrozný hlad,“ odpověděl Herbert.

„Tak tedy jaký dnes máme jídelní lístek. Jsou to vesměs studená jídla, suchary, sardinky, sušená zvěřina a na zapití studená voda. Na rozdělávání ohně je už pozdě, oba jsme k smrti unavení a ospalí.“

Říkal to vše klidným, rozhodným hlasem a Herbert bez námitek přijal jeho důvody.

Když se navečeřeli, prohlásil Charles rezolutně:

„Tak, a teď na kutě. I ve tmě vidím, jak vám klesají víčka. Vezměte si jednu z mých teplých pokrývek a odeberte se do ložnice.“

„Raději bych zůstal venku,“ namítl Herbert, „uvnitř.je ještě prach a dusno.“

„Máte pravdu,“ souhlasil Charles. „Usteleme si tedy pro dnešek na terase.“

Herbert se zabalil až po uši do deky a pohodlně se natáhl.

„Půjdu ještě dolů do kaňonu,“ řekl Charles, „a vezmu si s sebou ručnici. Třebas při měsíčním světle objevím jelena nebo srnce. Čerstvé maso by se nám hodilo. Ale vrátím se brzy.“

Přehodil si ručnici přes rameno a začal zvolna sestupovat po stezce; nepřemýšlel však o jelenech ani o lovu. To, po čem pátral a čeho se obával, bylo zcela jiného druhu.

Asi ve třetině cesty se zastavil a pozorně se rozhlédl. Spatřil velkolepý, současně však i trochu tísnivý obraz. Dno kaňonu už zcela zmizelo v husté tmě a vysoké skalní stěny jako by se bez podpory vznášely ve vzduchu. Daleko na severu se pak tyčila nad noční mlhou mohutná, bílá báň Sněžného pahorku.

Avšak i Charles, ač o tom neměl ani potuchy, teď dokonale splýval se svým okolím. Snědý, štíhlý, přitom však dostatečně silný a pružný stál jako socha na úzké, zarostlé horské stezce. V rukou svíral ručnici připravenou k výstřelu, jeho bystré oči se pátravě rozhlížely, pozorný sluch zachycoval i ten nejslabší zvuk. Podobal se pradávným obyvatelům těchto skalních domů, byl ovládán týmiž pocity jako oni. Rozhlížel se, zda nespatří to, o čem doufal, že nepřijde. Ale co když přece? Svíral pevně pušku oběma rukama, jeho pohled byl teď přísný a výhrůžný. Takto tu kdysi, před dávnou a dávnou dobou stál jeskynní muž, v ruce kyj, a hrozil nepříteli, který chtěl vpadnout do jeho domova.

Na obloze zamrkaly první jasné hvězdy, kaňon postříbřily paprsky měsíce. Znovu, tentokrát však jako za tenoučkým závojem, se objevily jeho bašty. Kaňon se zaskvěl v nové kráse, zamyšlené a zadumané. Charles, stále stejně bdělý a ostražitý, si však té krásy nevšímal. Neměl smysl pro nic jiného než pro nebezpečí, které na něj mohlo každou chvíli zaútočit, a byl připraven hájit svůj nový domov proti každému nepříteli.

Noc už značně pokročila, když konečně nastoupil na zpáteční cestu po stezce, kterou před věky zčásti vytesali do skály, zčásti vyšlapali vlastníma nohama ti neznámí, tajemní lidé, kteří se už dávno, pradávno obrátili v prach, z něhož povstali.

Herbert zaslechl jeho kroky a probudil se.

„Ulovil jste jelena?“ zeptal se ospalým hlasem.

„Ne,“ odpověděl Charles, ale to Herbert už zase spal.

Charles se také zabalil do pokrývky a lehl si až na samý kraj terasy. Rozhodl se, že této noci spát nebude. Překulil se na bok a přitiskl ucho ke kameni; spoléhal teď víc na sluch než na zrak. Měl nedobrý pocit z té noční tmy, která svým pláštěm zakrývala stejně tak zlé jako dobré. Jeho smysly, dlouhým dnem unavené a vyčerpané, volaly po spánku, Charles však statečně odolával pokušení. Ležel tak dlouho téměř bez pohnutí, jeho oči přivykly tmě a pozorně sledovaly stezku, která byla jediným přístupem ke skalnímu městu. Nic však neviděl, jen tmu, nic neslyšel, jen šumění větru v kaňonu.

Vstal tedy a přešel k hořejšímu konci stezky. Pokusil se proniknout zrakem do tmavé rokliny, jeho pohled se však nedokázal prodrat tmou až na dno, a tak sestoupil po stezce o několik kroků. Tam se zastavil a naslouchal; opět však neslyšel nic než tichý vítr.

Tak uplynula noc bez jakékoliv rušivé události a vzešel opět nádherný den. Slunce se vyhouplo na čistou, modrou oblohu a zaplavilo hory i údolí jásavým světlem.

Charles si zhluboka oddychl. Za tak jasného a slunečného dne na ně Apači určitě nezaútočí. Zvlášť když zřejmě definitivně ztratili jejich stopu. Snad Indiáni ani nevědí o těchto skalních domech vysoko nad kaňonem. Bylo to možné, ba přímo pravděpodobné, když na ně nezaútočili předešlé noci. Tato myšlenka posilovala Charlesovu naději, že uprchli před nejhorším, že jsou zachráněni.

Přikročil k Herbertovi a lehce ho poklepal po rameni. Chlapec se rázem probudil, ačkoliv před okamžikem ještě tvrdě spal. Vyskočil a slastně se protáhl.

„To se mi to krásně spalo. Spal jste taky tak dobře, Charlie?“

„Tak dobře, jak jsem chtěl, Herberte,“ odpověděl Charlie podle pravdy.

A tak si začali říkat křestními jmény.

„Půjdu připravit snídani,“ prohlásil Herbert. „Abych vám dokázal, že dovedu být užitečný a že se vyznám v táborových pracích.“

„Jen běžte,“ usmál se Charles.

Ale Herbert napřed vydoloval z vaku cínový hrnek, prolezl otvorem ke kamenné nádržce, nabral vodu a vychrstl si ji do obličeje. Teprve tím se zcela probudil. „Zámek Carleton je prvotřídní hotel, co říkáte, Charlie?“

„Nejlepší v širokém kraji,“ souhlasil Charles.

Načež upřel opět pozorný pohled na stezku, neboť byl pevně přesvědčen, že opatrnosti nikdy nebylo dost. Herbert zatím začal připravovat snídani. Nespokojil se však se studeným jídlem, kterého měli ještě dobrou půlku vaku, ale hledal něco teplého. Nakonec mu poradil Charles:

„Otevřte tu malou plechovou krabici, je v ní vařič a láhev lihu, a v plátěném pytlíku najdete kávu.“

Herbert udělal, co mu Charles poradil. Až dosud se vždy choval trpně, byl pouze divákem, zatímco všechno za něj dělal jeho kamarád. Přitom toužil, aby se také mohl podílet na společné práci, a teď k tomu měl první příležitost.

Charles usedl na práh kamenných dveří, ručnici si položil na kolena a Herbert mu přinesl napřed maso a pak libě vonící kávu.

„Zámek Carleton si může blahopřát k svému novému kuchaři,“ prohlásil Charles. „Jakmile se o tomto umělci dozvědí velké hotely v San Francisku a Denveru, určitě se začnou přeplácet, aby ho získaly.“

„Rád bych se podíval dolů do kaňonu,“ prohlásil Herbert, když se nasnídali.

„To by bylo předčasné,“ nesouhlasil Charles. „Co když tam jsou Apači? Počkáme raději ještě nějakou dobu. Zatím budeme hlídat.“

„Ale já taky budu mít hlídku!“ hlásil se o svá práva Herbert jako malý kluk. „Ve dne se k nám potají nedostanou a v noci se budeme střídat s puškou v ruce.“

Charles s potěšením pozoroval, jak nebezpečí dodává Herbertovi odvahu a sílu.

„Jste dobrý střelec?“ zeptal se.

„Hodně jsem cvičil,“ odpověděl Herbert a v jeho hlase zazněla pýcha. „Dejte mi ručnici, a bude-li třeba, ukážu vám, čemu jsem se naučil.“

Charles odevzdal příteli ručnici a náboje. Přitom se přiznal, že celou noc nezamhouřil ani oka. Herbert se rozzlobil:

„Tak to je nejvyšší čas, abyste šel spát! Takový nerozum.“

Charles uznával, že tentokrát musí poslechnout. Herbert řekl jen to, co sám cítil. Oči se mu klížily, smysly měl otupené.

„Půjdu,“ souhlasil, „ale vy dobře hlídejte stezku, protože nebezpečí může přijít jenom po ní. Uvidíte-li nebo uslyšíte něco podezřelého, hned mě probuďte.“

Herbert usedl na práh dveří, odkud dobře viděl na stezku, a Charles si šel lehnout do „ložnice“. Vybral si místo, z něhož viděl na Herberta, dlouho se však z toho pohledu netěšil. Než se nadál, propadl se do říše spánku, nezvykle tvrdého a hlubokého, prostého všech snů. Když procitl, Herbert stále ještě seděl na prahu, ručnici na kolenou; zdálo se, že se dosud ani nepohnul.

Charles si napřed myslil, že spal pouze několik minut, protáhlé stíny na terase mu však řekly, že je již pozdě odpoledne.

Vyskočil a prohlásil mírně nakvašeně, neboť se zlobil sám na sebe pro to dlouhé spaní:

„Poslyšte, Herberte, nechtěl jsem vás nechat hlídat tak dlouho, ale, ale…“

„Ale poněvadž jste spal, nic jste o tom nevěděl, a tím to taky je vyřízeno.“

„Proč jste mě neprobudil?“ zeptal se Charles vyčítavě.

„A proč bych vás budil? Nebojte se, hlídal jsem dobře, na stezce se neobjevila ani noha.“

Charles se rozhlédl po roklině a po jejích svazích, neviděl však nikde nejmenší známky po nepříteli. To ho utvrdilo v přesvědčení, že si vybral dobrý úkryt.

A pak nadešla druhá noc ve starobylém městě, noc velice tmavá, neboť poprvé po několika měsících se celá obloha zatáhla mraky. Kdesi v dálce směrem k Sněžnému pahorku se několikrát zablýsklo a bílé, klikaté světlo na okamžik ozářilo páry, jež se vznášely nad kaňonem. Vzduch byl hustý a těžký.

„Přijde-li bouřka,“ řekl Charles, „jistě bude stát za podívanou a krom toho přiteče do nádržky čerstvá voda. Takže z běsnění živlů budeme mít i užitek.“

Blýskání na chvíli ustalo, Sněžný pahorek zmizel ve tmě, mraky klesly a narazily na páry stoupající z kaňonu. Pak ale začaly sténat vzdálené hory, ozval se zlověstný zvuk ostrého větru, který se dral mezi vrcholky hor a jejich roklinami.

Mraky a páry roztrhl první ohnivý blesk a kdesi v dálce zahřmělo. Mraky zhoustly, visely nad zemí jako těžké pytle, které se nakonec protrhly a vylily spousty vod. Chlapci, chráněni pevným skalním domem, se však jen klidně dívali, jak bouře náhle propukla i jak se uklidnila.

A vzešlo opět jitro. Charles se probudil, jakmile vycházející slunce prvními paprsky ozářilo rozlehlé hřbety modrých hor. Herbert ještě spal, a tak Charles opatrně vyklouzl otvorem nízkého domu do svěžího rána. Plnými doušky vdechoval chladný ranní vzduch. Vzduch byl ještě trochu mlhavý, neboť noc sotva minula a den ještě nenastal. Jen na východě se skvěla jasná záře, ostatní kraj tonul v stínu. Také mohutné hlavy hor ještě spaly, slunce jim však už bralo pokrývku z těla. V několika okamžicích zmizela mlha i pára a zlaté slunce se odráželo v myriádách oslňujících paprsků.

Byl to báječný pocit, to procitnutí v horské divočině, jež doslova vyplula ze tmy do slunečního světla tak jasného, že Charlesovi se zdálo, že vidí i ty nejmenší větvičky jedlí, které rostly na svazích, vzdálených několik mil.

Robinson Crusoe propadl na svém opuštěném ostrově nejednou pocitu zoufalství, neboť věrného sluhu Pátka zachránil až mnohem později. Charles na tom byl lépe: měl od počátku dobrého kamaráda, o kterém věděl, že mu může důvěřovat. On a Herbert byli teď pány všeho, kam až dosáhl jejich zrak; a ten sahal daleko. Charles viděl z vysokého svahu přes všechny hory, které se vlnily na různé strany, hřbet za hřbetem, špičák vedle špičáku. Rozlehlé jedlové lesy byly chvíli zelené, chvílí modré, podle toho, jaké světlo na ně dopadalo, nad lesy se pak krčilo holé, skalnaté pásmo, které čas vymodeloval v prapodivné útvary a které se na slunci jiskřilo v nejrůznějších odstínech rudé a žluté barvy. Dvě nebo tři stříbrné skvrny se třpytily v zeleném kožichu lesů: to byla hluboká jezera, plná chladné, čisté vody. A všude a nade vším se pak vznášel mírumilovný a majestátní duch hor a horské divočiny.

Zhluboka nabral dech a odvrátil se od toho svůdného pohledu. Musel se vrátit od snů na zem, ke svým povinnostem. Včera si všiml velké hromady smetí v temné, nízké prostoře v zadní části skalního domu, v němž spali. Prostoru tu vytvářela šikmá střecha v místě, kde se stýkala se skálou.

Byla to hromada nejrůznějších odpadků, dřeva, peří, střepin hliněných hrnců, bylo tu od všeho, co dávní obyvatelé jedli, nosili na sobě nebo jinak používali. Charles si však zvlášť všiml kostí, které nepochybně patřily divokému krocanu. A žil-li divoký krocan v těchto horách v oněch zašlých dobách, tedy dnes, kdy se tu pohybuje mnohem méně lidí a snad nikdo, kdo by lovil, tady musí být krocanů mnohem a mnohem více. A že maso divokého krocana byla pochoutka, to Charles dobře věděl! A jak tak myslel na voňavou pečínku, zdálo se mu dokonce, že z jedlového lesa, který se rozkládal nad terasou, slyší nejasné a nezřetelné hudrování.

Z kouta skalního domu vzal ručnici a kapsy si nacpal patronami. Charles byl dobrý střelec a snad bude lovecké štěstí při něm i dnes. Herbert ještě spal a Charles ho nebudil; věděl, že městský chlapec si ještě plně nezvykl na život v divočině.

Nad terasou se tyčila skála, podobná vysokému stupni, a když se na ni Charles chtěl dostat, musel použít primitivního žebříku. Dál však už šplhal po úzké a nerovné stezce, jež se kroutila mezi balvany jako had, Charles si ale byl jistý, že už brzo se dostane do jedlového lesa. Jak se mu teď vyplatily jeho síla a zručnost: výstup po stezce vskutku nebyl snadný a někdo slabší a méně odolný by se určitě dřív či později vzdal.

Konečně byl u prvních jedlí. A hned také věděl, že ho sluch neklamal, když stál tam dole na skalní terase. Netrvalo dlouho a objevil hejno krocanů, jejichž peří se v ranním slunci lesklo jako hedvábí. Vybral si však nenápadnou šedivou krůtu, neboť v tomto případě pestré peří bylo krásné napohled, zatímco prosté peří znamenalo měkčí a chutnější maso.

Mířil dlouho a pečlivě, chtěl ptáka zabít jedinou ranou. Nešťastná slepice spadla ze stromu na zem jako hruška a ostatní hejno vyděšeně prchalo před novým a neznámým tvorem, který se vetřel do jejich ráje. Charles vzal vzácnou kořist do levice, v pravici svíral pušku a začal opatrně sestupovat po příkré stezce. Bylo to ještě obtížnější než cesta vzhůru, hnala ho však radost ze šťastného úlovku a touha pochlubit se Herbertovi svým úspěchem.

Našel žebřík na místě, kde jej zanechal, a dole na terase už na něho čekal Herbert, v očích tázavý pohled. Charles zvedl krůtu a vítězoslavně vykřikl.

„Výborně,“ pochvaloval si Herbert. „Teď máme konečně na čem ozkoušet své kuchařské umění.“

Charles spustil krůtu na terasu, přehodil si ručnici přes rameno a obratně sručkoval po žebříku.

„Zaslechl jsem výstřel a to mě probudilo,“ řekl Herbert.

„Nebál jste se, že to jsou Apači?“

„Ne, byl jsem si jistý, že to jste vy. No a tak jsem nedočkavě čekal, až se vrátíte.“

„Podnikl jsem jen takovou menší loveckou výpravu,“ vysvětloval Charles vesele, „abychom dnes měli čerstvé maso. Narazil jsem tam nahoře na obchodníka se zvěřinou; cenou, za kterou mi byl ochoten prodat, byl jeden dobře mířený výstřel, tak jsem od něho odkoupil tuhle krůtu, kterou vám teď skládám k nohám.“

Herbert rychle rozdělal oheň a pak začali rozvažovat, jak naložit s krůtou. Charles si vzpomněl, že v jednom ze skalních domů zahlédl velké hliněné džbány. Do každého z nich se určitě vešlo několik litrů vody, přičemž to byly jistě nádoby z kvalitního, tvrdého hrnčířského zboží, které při úderu vydávalo zvuk čistý a jasný jako zvon. Hmota, z níž byly džbány zhotoveny, byla pevná jako železo a Charles si byl jist, že obstojí i v nejprudším ohni.

Přinesl jeden velký džbán, důkladně jej vypláchl vodou z nádržky, naplnil čistou vodou a postavil na oheň, který rozdělali ze suchého dříví, jehož byla všude na svazích hojnost. Krůtu oškubali, opálili nad ohněm, vyvrhli a očistili, rozřezali na kusy a hodili do vařící vody. Oba pracovali v míru a ve shodě, jež bývají věru vzácné u kuchařů pracujících u jedné plotny, a když bylo maso uvařené, přinesli ze svých zásob sůl a suchary a menší hliněný džbán naplnili pitnou vodou.

„Tak, a hostina je připravena,“ řekl Herbert.

Na tu snídani do smrti nezapomenou. Na libou vůni, jež vycházela z té nádherné krůtí polévky. Seděli na kamenech, Charles na jedné, Herbert na druhé straně ohně. Nesužoval je pocit samoty či strachu z horské divočiny, nepřemýšleli o minulosti ani o budoucnosti. Byli tak daleko od civilizovaného světa, dva robinzoni, mořem vyvržení na neznámý ostrov.

„Ta krůta byla znamenitá,“ pochvaloval si Herbert. Z ohromného ptáka zbyla hromádka ohryzaných kostí.

„Lepší jsem jaktěživ nejedl,“ přisvědčoval Charles. „Hlavně že víme, kam na ně chodit. Hnízdí v lese nad námi a nábojů máme bohudík ještě dost. Ale teď je myslím načase dát se konečně do práce, ačkoliv se přiznám, že bych dnes raději celý den odpočíval; lenost je následkem dobrého jídla.“

Jejich nejbližším úkolem bylo upravit a zařídit svůj skalní dům pro delší pobyt. Z lesa napřed snesli větší množství mladých jedlových větví, které rozesílali v domě na zemi, a na tato prostá lůžka položili pokrývky. V každém koutě tak byla jedna postel a do třetího kouta postavili velký hliněný džbán, který naplnili vodou. Do výklenku ve skále pak uložili ostatní hliněné nádoby. Když potom důkladně prohledali ostatní domy, našli tam několik starých rohoží a košíků zhotovených z hrubé trávy; i tyto poklady přenesli do nového sídla. Košíky rozestavili podél zdi a rohože rozprostřeli po podlaze.

„Ještě se tu oba rozmazlíme,“ smál se Herbert. „Tolik přepychu najednou!“

„Děkujme štěstěně, že nás zavedla právě sem,“ řekl Charles vážně, „Kde jinde bychom našli takových věcí? Vypadá to, že tohle skalní město bylo opuštěno naráz a bez příprav, ze strachu před nepřítelem nebo před nějakou přírodní katastrofou. V každém případě se sem původní obyvatelé už nevrátili. Nikdy se však nedozvíme, jestli mám pravdu nebo zda se mýlím.“

„Ať už to bylo tak, či onak, teď jsme jedinými majiteli skalního města my,“ prohlásil Herbert. „Zákon je při nás a nebojím se, že by se vrátili původní obyvatelé, kteří by nám vytýkali, že jsme se vetřeli do jejich panství.“

„To jistě ne,“ souhlasil Charles. „Všichni jsou už dávno mrtvi a kdoví, kde složili své kosti. Tohle je ztracený svět.“

„Je to svět, do něhož snad už nikdo jiný nepřijde,“ doplnil Herbert, rozhlížeje se po rozlehlé mlhovině hor, které jako by se rozprostíraly všemi směry do nekonečna. A někde za nekonečnem těch hor byla poušť, zdánlivě stejně rozlehlá a nekonečná …

„Mohli by se sem na své lovecké výpravě zatoulat potulní Apačové,“ řekl Charles zamyšleně. „Je jich sice dnes už jen hrstka a zdejší kraj je tak rozlehlý, že nebezpečí, že by nás mohli překvapit, je v poměru asi jedné k tisíci, přesto však nesmíme zapomínat na opatrnost. Musíme být vždy připraveni. Dejte si do kapsy tenhle revolver, já mám druhý. V každém je sedm patron a v zásobě máme ještě několik krabic.“

Herbert si položil revolver na dlaň a několikrát po něm přejel prstem. Teprve pak si jej dal do kapsy. Byla to krásná zbraň. Krásná a užitečná.

S revolverem v kapse jako by Herbert teprve získal pocit pravého bezpečí. Život v divočině se mu začínal zamlouvat. Jako by se – alespoň částí své bytosti – navracel do života lidí, kteří ještě neznali civilizaci.

Přikročil k okraji terasy. Při pohledu do údolí ho náhle bodlo u srdce. Byla to snad výčitka svědomí? Vzpomněl si na svého strýce zavražděného Indiány. Měl by přece pro něho truchlit, i když věděl, že to byl sobecký a zlý člověk. Měl truchlit – a on si na něj už ani nevzpomněl!

Zvedl pohled přes modrou rokli, která ležela u jeho nohou, k horám, jež se tyčily za ní. Byly zelené tam, kde je zarůstaly jedlové lesy, a matně zlaté na holých svazích a úbočích. Daleko na severu pak se majestátně tyčila řada bílých vrcholů, sněhových špičáků, které tu stály jako hlídky na věčné stráži. Na jihu pak svítila bílá báň Sněžného pahorku.

Krev mu náhle prudce zavířila v žilách. Jeho duse byla zmatená. Volaly na něj krása a vznešenost tohoto světa, dotkly se staré, zapomenuté struny na dně jeho duše. Možná že některý jeho dávný předek stejně starý jako on se kdysi taky díval do podobného údolí, ze stejné hory, a prožíval stejné pocity. I na Charlese Herbert v tom okamžiku poznání zapomněl, viděl pouze svůj pradávný, divoký svět, myslel jenom na něj.

A Charles svému příteli rozuměl. Neboť jeho pocity byly podobné.

„Jsou to naše hory a naše divočina,“ zašeptal. „A dokud jsme tady, budou to naši přátelé.“

„Mohou být přátelé i nepřátelé,“ řekl stejně tiše Herbert. „Cítím to, jasně to cítím, že to můžou být ti nejlepší i nejvěrnější přátelé, ale i nejkrutější nepřátelé.“

Ale jak to řekl, v té chvíli zhasla a zmizela nejasná, pudová vzpomínka na minulost a Herbert se rozesmál. Ten smích ho zcela navrátil do přítomnosti. Obrátil se k městu, které viselo na skále jako šňůra ptačích hnízd, – „Nebudem se tu nudit,“ prohlásil. „Nemůžem-li se ještě vrátit do svého starého světa, musíme se postarat o to, abychom si tu žili co nejpohodlněji.“

„Máte pravdu,“ souhlasil Charles. „Kdysi tu žili lidé, kteří si to tady dovedli zařídit pohodlně, ba dokonce přímo přepychově, a my, jejich dědicové, nesmíme zůstat za nimi. Pojďte, prohlídnem si zbývající domy.“

A z chlapců se rázem stali opět dva moderní, mladí lidé, kteří zvědavě prohledávali starobylé, opuštěné domy, zjišťovali, co jim odkázala dávná minulost. A odkázala jim toho požehnaně: střepiny hrnčířského zboží, kusy ztvrdlé hrnčířské hlíny, staré špičky šípů, různé nástroje z kostí, amulety, lastury, mísy a džbány, ba i několik hliněných dýmek, jejichž troubele byly krátké a silné a hlavičky byly ozdobeny červenými kresbami,

„Gentlemani, kteří tu kdysi bydleli, měli zvyky jako lidé z našich dob,“ řekl Herbert, zvedaje jednu dýmku nad hlavu. „Tato dýmka je ještě docela dobrá.“

„Stejně by to asi byl nepříjemný pocit, mít v ústech dýmku, z které kouřil někdo snad už před tisíci lety. Nezkusil bych to, ani kdybych byl vášnivý kuřák.“

Našli tři hrubé nože a několik dlát zhotovených z kostí nějakých velkých zvířat a v jednom z nejsušších domů objevili ve skalním výklenku péřovou pokrývku, která byla ještě ve výborném stavu. Byla vyrobena z pevných rostlinných vláken, která byla spletena v provazce a pak svázána v siť s velkými oky, do nichž bylo vpleteno modrošedé peří, nejspíš peří divokých krocanů.

Charles vzal pokrývku ze skalního výklenku, vynesl ji na čerstvý vzduch a tam z ní vyklepal prach. Čekal, že pokrývka, stará jistě několik staletí, se mu rozpadne v rukou, ale mýlil se. Pouze prach se vyprášil a peří zazářilo v slunečních paprscích živými barvami.

„Ta pokrývka je jak nová a jak je krásná!“ upřímně se podivil Herbert.

„Máte pravdu,“ souhlasil Charles. „A jestliže tu nechali takovou věc, která mela pro obyvatele skalních domů jistě velkou cenu, potvrzuje to jenom, že město bylo opuštěno ve spěchu a zmatku a jeho obyvatelé se už do něj nikdy nevrátili. Ale nechť tomu bylo jakkoliv, hlavní věc je, že jsme získali teplou zánovní pokrývku z vybraného peří, kterou náležitě oceníme za chladné noci.“

Přehodili pokrývku přes holou větev a nechali ji celý den na slunci, aby pořádně vyvětrala. Pak vyhledali malé jezírko, nebo spíš jen větší kalužinu, z které byla napájena vodní nádržka, a Charles s povděkem zjistil, že voda v ní je stále výborná a osvěžující. Liják ji znovu naplnil a mezi balvany ještě tekl svěží pramínek. Přebytečná voda odtékala druhou stranou drobným pramínkem, který padal do modrých hlubin kaňonu. Charles se musel znovu obdivovat důvtipu svých dávných předchůdců, kteří si pro svůj domov dovedli vybrat tak výhodné místo na vysoké, strmé skále, a znovu marně přemítal, co to muselo být za hrozbu, jež je vypudila z tak bezpečného a nedobytného místa.

Zatímco se Charles zabýval vnější obhlídkou města, Herbert pracoval uvnitř, ve svém novém domově. Neboť byl to teď vskutku jejich domov, ten skalní dům, který si vybrali za útočiště. A Herbert měl opět pocit, jako by se mu každým tepem krve v žilách vracely dávno zapomenuté prapudy jeho předků z dob před mnoha sty lety, kdy lidé žili ještě v jeskyních a živili se lovem.

Sundal z větve pokrývku a znovu si ji pozorně prohlížel. Malá, modrá péra, teď zase svítivě čistá a zbavená prachu, který se na nich usazoval po dlouhá léta, budou opět ozdobou prastarému kamennému obydlí. Vše v dokonalé shodě s divokým okolím i s těmi, kdo teď do něho patřili. Tento dům, celé městečko, hory, nahoře žluté a dole zelené, i temně modré rokliny mezi nimi, vše to teď bylo jeho přirozeným světem a velká města s nejmodernějšími vymoženostmi, která opustil před časem teprve nedávným, mizela kdesi v mlhavé dálce jeho zastřené paměti.

Nepřemýšlel však o této změně, k níž tak náhle došlo v jeho mysli, prostě ji přijal jako samozřejmost a s veselým srdcem se věnoval úkolům, které mu ukládal jeho nový život. S chutí se dal do práce. Oheň ještě neuhasí, jen doutnal pod tlustou vrstvou popela, a Herbert jej několika mohutnými dechy rozfoukal ve veselé plameny. Pak ohřál zbytek krůty a uvařil čerstvou kávu.

A tak když po chvíli Charles, který se vracel z další výzvědné výpravy, sestupoval po žebříku, Herbert mu oznámil, že oběd je připraven. Při jídle uvažovali, zda je vůbec možné, aby potulní Apači vnikli do jejich kaňonu.

Nebáli se toho, jen o tom uvažovali. Jídla a vody měli dost a přijdou-li Indiáni, uvítají je se všemi poctami, které příslušejí útočníkům: ocelí, prachem a odhodláním ubránit svůj domov za každou cenu.

Té noci připadla stráž na Herberta. Usedl na okraj skalní terasy a pozoroval nádherný západ slunce. Obrovské moře hor doslova tonulo v rudé a žluté barvě. Oheň a zlato. Na severu se tyčily bílé vrcholky špičáků, teď s nádechem barvy čerstvého mléka. Velké kaňony mezi nimi se měnily pozvolna z modrých roklin v černé propasti. Slunce, zřetelně ještě viditelné nad posledním západním hřbetem, se proměnilo v plamennou kouli. Všude vládlo vznešené ticho a na obrovskou samotu se zvolna snášelo pološero.

Pak slunce náhle skleslo za poslední hřbet, zanechalo po sobě ještě spršku ohně, kterou označovalo svou nebeskou dráhu, ale to už se od země vznesla tma a zahalila celý kraj od východu k západu.

Hory zmizely v dálce. Ohnivá stopa zapadajícího slunce dohasla stejně rychle, jako hasne dráha padající hvězdy, a nastala temná noc. Teprve teď se šel Herbert na chvíli natáhnout. Charles už dávno tvrdě spal.

Vyšel bledý měsíc a vrhl na skály a do roklin své zimničné světlo. Na horském svahu nad skalním městem se něco pohnulo.

Byla to puma neboli stříbrný lev, zvíře statné, dravé a nebezpečné. Oči lva zajiskřily do noční tmy. Snad kdysi našel v těchto podivných skalních domech vítaný brloh a teď se vracel, zřejmě z válečné či lovecké výpravy, do svého starého nočního útulku. Plížil se dolů po příkrém svahu a rudýma očima pátral v polotmě před sebou.

Snad proto, že byl po léta jediným a svrchovaným pánem této divočiny, nebo snad únava z namáhavé výpravy oslabila jeho smysly, zrak, čich i sluch, každopádně teprve když stanul stříbrný lev na skalní terase, dotkl se jeho chřípí nepříjemný a dráždivý pach lidské kůže. Vyrazil tiché zavrčení, plné zděšení a hněvu, jež vycházelo z hloubi klenuté hrudi.

Herbert Carleton odhodil pokrývku a opatrně se posadil. Bylo to spíš jen zavanutí větru než skutečný zvuk, co zalehlo k jeho sluchu, chlapec však celou bytostí vycítil, že se blíží nebezpečí. Nablízku byl nepřítel. Velice nablízku! Herbert slyšel, jak jeho přítel v zdravém, tvrdém spánku spokojeně oddychuje, ani ho však nenapadlo Charlese budit. Musí si poradit sám.

Slyšel jemný šustot, lehké kroky, jako když se někdo tiše plíží, nedokázal však rozeznat, zda jsou to kroky člověka, či zvířete. Mohli to samozřejmě být i ti obávaní Apači, ale Herbert se nebál.

Opatrně vstal, v ruce přitom svíral chladnou pažbu revolveru. Zbraň mu dodávala jistotu, sílu i chuť k boji. Zažhnula v něm jiskra, zděděná po dávných předcích. Probudil se v něm bojovný duch muže, který je připraven sám hájit celý svůj kmen.

Ve skalním domě byla tma černá málem jako inkoust, ale Herbert, veden pamětí, s jistotou a bez zbytečného hluku zamířil rovnou ke dveřím a nadzvedl pokrývku z peří, kterou tam zavěsili, než ulehli ke spánku, místo závěsu. Zprvu nic nerozeznával, viděl jen čerň čedičových skal. Když však oči přivykly tmě, objevil dva body, dvě rudé jiskry, a za nimi svalnaté, temně žluté tělo velké šelmy

Herbert se ani nezachvěl. Revolver držel v napřažené ruce, svaly i nervy měl napjaté a díval se upřeně do rudých očí stříbrného lva. Teď už zřetelně rozeznával jeho žlutohnědý trup, ošklivé pysky, ohrnuté nad výhružně vyceněné zuby, ocas, šlehající ze strany na stranu. Šelma se přikrčila, snad ke ^skoku, Herbert se však stále ještě nebál. Starý, zděděný pud mu říkal, že puma se neodváží skočit, že přítomnost lidské bytosti ji naplňuje dosud nepoznaným strachem. Snad ani nebude třeba, aby použil revolveru.

A opravdu. Rudé oči stříbrného lva se náhle sklopily, jejich oheň pohasl. Zvířete se zmocnila hrůza a už se ho nepustila. Postava, stojící před ním ve dveřích skalní chatrče, nabývala obrovských rozměrů. Plamen jasných lidských očí jím pronikal jako blesk a stříbrný lev se zachvěl úctou a bázní před tou silou a mocí, zahalenou v tajemství, stejně pro něho neznámou a výhrůžnou, jako jsou nevyzpytatelné přírodní síly pro člověka. Kdyby se ta postava aspoň pohnula, stříbrný lev by věděl, že je to něco, co se dá srazit k zemi jediným mávnutím pracky, jenomže postava stála jako skála a upřený pohled jejích očí ho pálil jako dva rozžhavené šípy.

Puma sebrala poslední zbytky síly, obrátila se a dala se na zbabělý útěk. Pádila přímo dolů po příkré stezce, drobné kamínky odletovaly na všechny strany a ani jednou se neodvážila ohlédnout na tu strašlivou postavu, kterou zanechala tam nahoře. Posléze žlutohnědé tělo splynulo s horskou tmou – a puma, stříbrný lev, zmizela.

Herbert ještě chvíli zůstal stát ve dveřích, potom se vrátil do dámu a brzy usnul zdravým, tvrdým spánkem. Když se probudil, štěrbinami mezi pokrývkou z peří a dveřmi proudilo dovnitř ranní slunce. Charles už byl vzhůru. Herbert se rychle oblékl a vyšel ven do nádherného jitra. Tak nádherného, jaké je možno vidět snad pouze v Arizoně. Opět měl před sebou moře hor, teď jitřně růžové, jedlové a cedrové lesy, šplhající po vzdálených svazích, štíhlé cypřiše. A vše bylo jitřně svěží a pestrobarevné. Černá propast pod skalní terasou se opět změnila v modravou rokli, jejímž středem se jako stříbrná nit vinula malá horská říčka.

A k jasnému nebi stoupala vůně čerstvé kávy, kterou právě na jednoduchém ohništi dovařil nejlepší arizonský kuchař, Charles Wayne.

KAPITOLA ŠESTÁ

STAŘÍ ZNÁMÍ

Herbert se ani slovem nezmínil o noční události, o stříbrném lvu, který se napřed připlížil jako zloděj a pak zbaběle utekl, zahnán strachem z neznámé lidské bytosti. Byl však hrdý na to, že v první náročné zkoušce obstál, a hlavně že si poradil bez cizí pomoci. Hory i to nádherné slunce nad nimi se mu teď líbily mnohem víc než kdykoliv předtím a krev v žilách mu proudila bouřlivě a radostně.

Bál se totiž, že život v divočině bude pro něho příliš namáhavý, že bude mít strach nebo nebude vědět, jak si v různých nečekaných situacích má počínat, zároveň však toužil po tom, aby se mohl ukázat před svým novým kamarádem, o němž byl přesvědčen, je to rodilý zálesák. Proto měl teď ze svého prvního úspěchu takovou radost.

„Seběhnu dolů podívat se na koně a mezka,“ řekl Charles, „jistě se potulují někde po kaňonu, za ty dva dny nemohli odběhnout příliš daleko. Budem je potřebovat, bez nich bychom se nikdy nedostali zpátky přes poušť. Ale napřed nás čeká ještě zima. A ta tady v arizonských horách dovede být pořádně tuhá.“

Herbert si vzpomněl na nesnesitelné horko pouště i na dusné teplo v kaňonech a nedovedl si představit, že by sem někdy mohla přijít tuhá zima. Nahlas však neřekl nic a myslel raději na to, do čeho se pustí, až kamarád odejde.

Charles si s koněm ani mezkem starosti nedělal. Třebas je teď ani nenajde, určitě však nebudou daleko, neboť kaňon byl široko daleko jediným místem, kde byla hojnost trávy a vody. Hlavním účelem cesty bylo pátrání po ztraceném zlatu. Rozhlédne se tu napřed sám a teprve pak zasvětí do tajemství svého mladého přítele. Že zlato Ananiáše Browna opravdu existuje a je někde skryto, o tom Charles ani na vteřinku nepochyboval.

Sestoupil až na dno a pohlédl vzhůru. Po obou stranách kaňonu se tyčily hory jako strmé, téměř úplně hladké zdi z černého čediče. Z místa, kde stál, skalní městečko neviděl, ale i v případě, že by někdo jejich domy zezdola objevil, musel by to být člověk šíleně odvážný, úplný sebevrah, kdyby se chtěl vyšplhat vzhůru po příkré stezce, hájené dobrými střelci.

Také úzké dno kaňonu mělo svoji krásu. Jeho středem se vinula malá říčka, plná čisté a chladné vody ze sněhů roztálých na nejvyšších horách. Na jejích březích rostly divoké švestky a jabloně. Charles si vzpomněl na pstruhy. V horské říčce, jako je tato, jich musí být hodně. A pstruh, ať už pečený, nebo vařený, patřil k nejznamenitějším pochoutkám, jaké znal.

Po chvíli hledání objevil v trávě otisky kopyt. Sledoval je až k místu, kde se řečiště náhle rozšiřovalo. Ale tady taky stopy mizely. Kůň a mezek buď pokračovali v cestě řekou, nebo přebrodili na druhý břeh, kde půda byla příliš tvrdá, takže kopyta na nich nezanechávala žádné stopy.

Pokračoval v průzkumu kaňonu, který se stále víc úžil. Jeho mohutné zdi se přiblížily, teď to byly úplně kolmé stěny, shora dolů hluboce rozryté. Charles pohlédl vzhůru: v pološeru úzkého kaňonu viděl zakrslé jedle, které byly jako přilepené k průrvám čedičových skal, byly však tak daleko, že vypadaly zdola spíš jako nějaké nízké křoviny. Dno kaňonu stále stoupalo a Charles tušil, že brzy dojde na jeho konec. Musel však zajít do hor mnohem hlouběji, než očekával, trvalo to ještě celé dvě hodiny, než se dostal až na konec kaňonu. Stěny se tu tak přiblížily, že zbylo sotva dost místa pro říčku, která spadala do uzavřeného kaňonu z výšky asi. sedmdesáti metrů. Byl by se mohl vyšplhat po straně vodopádu á proniknout ještě hlouběji do horských hřbetů, věděl však, že tudy kůň s mezkem uprchnout nemohli, a proto si řekl, že pokud šlo o tento směr, svou povinnost už splnil.

Obrátil se a zamířil opačným směrem. Minul stezku, vedoucí po příkrém svahu vzhůru ke skalnímu městu, a pokračoval v cestě dolů kaňonem. Šel teď směrem, kde se kaňon otvíral do pouště, a nepochyboval o tom, že obě zvířata najde ještě dřív, než dojde k písečné pláni.

Současně s tím, jak se velká roklina rozšiřovala a vpouštěla do údolí víc slunečních paprsků, rostlo teplo, jež se brzy změnilo v horko. Stromy i křoviny zhoustly, tu a tam se otvíraly travnaté mýtiny. Na nich právě hledal svá zvířata, až konečně zaslechl šustot a mezi keři zahlédl tmavé tělo čtvernožce.

Přiskočil ke křovisku a v té chvíli se zvedl mírný větřík. Zvíře vztyčilo hlavu. Charles ještě zahlédl parohy a v příštím okamžiku se ozval překotný dusot. Jelen! Charles byl tak zaujat svým pátráním, že ani nepozoroval, že už dávno minulo poledne. Pokročilo i odpoledne, ani to však nezaznamenal. Konečně dorazil na konec velké rokliny a před ním se otevřela poušť, šedivá a smutná. Byl to pruh pouště, který se táhl mezi horskými hřbety a Sněžným pahorkem. Došel tedy až na druhý okraj kaňonu, koně ani mezka však nenašel.

Chvíli se upřeně díval na poušť, nad níž se občas vznesl oblak písku a prachu, rozvířený větrem, a pak se znovu obrátil ke kaňonu a k širokým hřbetům hor. Jak zelené a nádherně svěží bylo listí jeho stromů, jak v slunečních paprscích jiskřila voda potoka. Když se odvrátil od šedivé a smutné pouště, vítal ho celý údolní kraj jako útulný domov. V hřebenu namodralých hor i v řetězu bílých špičáků, které se tyčily za nimi, byla vznešenost a pýcha, nebyla v nich však hrůza, a tak Charles s chutí nastoupil na zpáteční cestu do skalního domova.

Teprve teď si taky uvědomil, jak už je pozdě, jak se stíny prodloužily. Jedle se žlutě rozhořely pod ostrými, zlatými paprsky zapadajícího slunce a v dálce na západě se pomalu začalo šeřit. Zaujat usilovným pátráním, úplně zapomněl, že byl bez jídla a odpočinku na cestě vlastně celý den. Herbert, ten věrný přítel si jistě už dělá starosti, co se s ním stalo, snad se i obává, že se stal kořistí divochů nebo dravé zvěře. Charles mimoděk zrychlil krok.

Měsíc však už dávno plul po obloze, když konečně dorazil ke známé stezce. Teď už znal všechny její zákruty, a proto vyběhl téměř poslepu nahoru. Zdálky viděl Herberta, který stál na okraji terasy a díval se do kaňonu, teď už téměř úplně černého. Charles si nebyl zcela jist, jak jeho mladý přítel přijme zprávu, že se mu nepodařilo najít ani jedno ze zvířat; věděl, jak Herbert touží po návratu do civilizovaného světa.

„Bohužel musím přiznat,“ začal Charles rozpačitě, „že jsem nenašel koně ani mezka. Prohledal jsem celý kaňon od jednoho konce k druhému, ale marně. Na severu je kaňon uzavřen vysokou skálou a na jihu pouští. Nechápu, kam se ta zvířata mohla zaběhnout, jedno však vím určitě: že jsme tu uvězněni jako trosečníci a že se – aspoň prozatím – nemůžeme dostat ze svého ostrova.“

„Když nemůžeme, tak tu musíme zůstat,“ zasmál se Herbert. „To dá zdravý rozum.“

„To je dobře, že to berete takhle,“ oddychl si Charles. „Nejednali bychom moudře, kdybychom se pokusili o přechod pouště pěšky. Stálo by nás to život. Kdežto zůstaneme-li tady, začnou za nějakou dobu pohřešovat výpravu vašeho strýce a úřady sem vyšlou záchrannou četu.

„Tedy ujednáno a rozhodnuto,“ potvrdil Herbert. „Zůstaneme tady a budeme čekat. Ale večeři čekat nenecháme. Je na ni už nejvyšší čas, mám hlad jako medvěd na jaře.“

A chlapci zamířili do kouta terasy, kde měli svou jídelnu. Plápolal tam veselý oheň, příjemný v tak chladné noci. Charlese uvítala vůně pečeného masa a čerstvé kávy a teprve teď si uvědomil, jaký už měl hlad.

„Je to nádherný pocit, být zase doma,“ přiznával Charles. „Podnikl jsem marnou cestu, ale aspoň víme, že jsme udělali všechno, co bylo v našich silách.“

„Vždyť je nám i tak dobře, ne?“ pochvaloval si Herbert. „Ale co říkáte tomu, abychom pomalu začali hromadit zásoby na zimu? Zítra bychom se mohli podívat za divokými krocany.“

„To je nápad! A pozítří pročešeme les pod námi. Stejně zatím nemáme na práci nic důležitějšího.“

Ještě dlouho tak rozprávěli, při teplé večeři a blahodárném ohni. Mluvili však pouze o přítomnosti a nejbližší budoucnosti, ani slovo o minulosti, která jako by jim zmizela v nedohlednu. Plameny ohně klesly a zůstalo pouze žhavé dřevo, proměněné v uhel. Měsíc zašel a hory zahalila neprůhledná temnota. Zdálo se, že tma vystupuje vzhůru k horám z bezedného kaňonu. Skalní domy zmizely v neproniknutelných stínech a v temné noci zůstal jediný světlý bod: dohasínající oheň a u něho dvě sedící lidské postavy.

Jak si ujednali, vstali časně ráno, téměř ještě za noci, a vydali se na lov divokých krocanů. Kromě revolverů si vzali též ručnice. Vzhůru od jejich domu stoupala jen nezřetelná stezka, Charles si ji však dobře zapamatoval z první výpravy a oba po ní vystupovali celkem bezpečně, chytajíce se vyčnívajících balvanů a zakrslých jedlí. Vzduch byl ještě velmi chladný, ale na východě už svítalo.

Pospíchali, neboť věděli, že brzy bude jasný den, a oni chtěli zastihnout hejno divokých krocanů, dokud jsou na stromech, ztuhlí nočním chladem. Konečně byli na vrcholu skály. Tam se zastavili a rozhlíželi se chvílí po horách, které terasovitě, jako obrovské schody, stoupaly směrem k severu, zatímco na jihu mizela krajina v šedivé mlze, jež označovala písečnou poušť. Kromě chlapců nebylo nikde, kam oko dohlédlo, jediného lidského tvora.

Byl to osamělý, opuštěný svět; v noci stejně jako za bílého dne.

„Jedlový les, v němž hnízdí krocani, je odtud vzdálen sotva čtvrt míle,“ řekl Charles, „a jsem si jist, že tam ještě jsou, nemohl je přece vypudit můj jediný výstřel.“

Herbert mlčky přikývl. Začínal chápat, co to znamená lovecká vášeň. Kráčel lehce a opatrně a toužil po tom, aby mohl svému příteli dokázat, jaký je dobrý střelec.

Před nimi byl temně zelený jedlový les, tonoucí ještě v pološeru ranních stínů, a v jeho větvích Charles objevil první kořist – několik krocanů, kteří seděli jako slepice na hradě a jejich temně modré peří skoro splývalo s větvemi, v nejasném světle rovněž namodralými. Ukázal ptáky Herbertovi a oba se přikradli ještě o pár metrů blíž.

„Myslíte, že se vám podaří zastřelit toho tučného, který sedí na nejbližším stromě?“ zeptal se tiše.

„Pokusím se o to,“ zašeptal Herbert a oči mu zajiskřily.

Namířil a vypálil. Krocan spadl na zem a Herbert vítězoslavně vykřikl. Charles rovněž dobře mířil, a než vyděšení ptáci zmizeli v lese, zastřelili ještě tři krocany. Rozběhli se mezi stromy a vyhledali v trávě svou kořist, která byla víc než loveckou trofejí; byl to poklad, na němž závisely jejich životy.

„Umím střílet?“ zeptal se Herbert s pýchou v hlase.

„Na to se zeptejte těchhle ptáků,“ zasmál se Charles.

Byli to všechno krásní, tuční krocani, jejichž maso jim vydrží na dlouhou dobu. Usuší je na slunci po způsobu, jakým Indiáni sušili maso bizonů a jelenů. Bude to vítaný přírůstek jejich ztenčených zásob.

„Když jsme už tady nahoře, mohli bychom se tu důkladněji porozhlédnout,“ rozhodl Charles. „Zastřelené krocany pověsíme vysoko na stromy, kde budou v bezpečí před čtvernohými lupiči do doby, než se vrátíme.“

Herbert samozřejmě ochotně souhlasil. Zamlouvala se mu myšlenka, že prozkoumají novou krajinu, která všude kolem byla velkolepá a nanejvýš romantická. Neviděli do svého kaňonu a horské hřbety vypadaly jako nepřetržité pokračování hory, na níž teď stáli. Bílé špičáky, jež rovněž tvořily na severu jedinou čáru, byly teď zřetelnější a bělejší, zdálo se, že tam stojí slavnostně a vážně jako část věčnosti. Na jihu – Sněžný pahorek byl teď po jejich levici – nebylo nic, jen šedivá, rozvlněná poušť, která však, když se na ni dívali shora, téměř úplně mizela v mlhovině. Krajina kolem nich se podobala ostrovu obklopenému mořem, po němž dosud neplul žádný námořník. Na to však teď nemysleli; měli naopak pocit bezpečí, pramenící z vědomí vlastní síly.

„Řekl bych, že tenhle jedlový les se táhne na míle daleko,“ prohlásil Charles. „Tvrdí se, že největší les Spojených států je v severní Arizoně, a já mám takový dojem, že my jsme teď na okraji tohoto lesa.“

Byl to opravdu krásný jedlový les a stromy v něm rostly téměř v řadách, jako by je někdo úmyslně tak zasadil. Každou chvíli taky narazili chlapci na malé jezírko nebo potok, který si vesele poskakoval, aby se později jako vodopád zřítil do nějaké rokle nebo kaňonu. V lese bylo jenom málo podrostu a zem byla suchá a pevná. S rozkoší vdechovali nádhernou vůni jedlí a cedrů.

„Tady si měli založit své město naši předchůdci,“ horoval Herbert. „Tady by našli všechno …“

„Všechno, kromě toho hlavního, a sice bezpečnosti,“ přerušil ho Charles. „Té dali nakonec přednost před pohodlím i krásným obydlím.“

„Máte vlastně pravdu,“ přisvědčil Herbert. „Když se na to dívám z tohoto hlediska, líbí se mi naše nepřístupná terasa mnohem lip než ta nejkrásnější krajina.“

Pokračovali pak chvíli v cestě beze slova. Půda zvolna stoupala, les začal řídnout. Charles uchopil Herberta za rameno.

„Stát!“

Půda se jim najednou rozevřela doslova pod nohama, sotva půl metru před nimi. Zela tu průrva nekonečně hluboká, jako vyseknutá obrovitým mečem. Objali kmen štíhlé jedle, která rostla u samotného okraje, a podívali se dolů; na dno však nedohlédli.

„Na protější stranu je asi tak dvacet metrů, kam však až se tahle roklina táhne vpravo a vlevo, to se odhadnout nedá. V tomto směru jsme tedy úplně odříznuti od ostatního světa,“ prohlásil Charles.

„Vypadá to tu jako poloostrov,“ doplnil Herbet, „což je jen další důkaz, jak velká byla obezřetnost a moudrost našich předchůdců.“

„Ano, žili vlastně v obrovském ptačím hnízdě.“

Obrátili se k západu a pokračovali ve výzkumné cestě. Ušli asi dvě míle, když se Charles pojednou zastavil. Herbert zůstal stát půl kroku za ním.

„Jelen,“ zašeptal Charles. „Zásoba masa na mnoho dní.“

Jelen, krásné, statné zvíře, stál na okraji jedlového lesíka vzdáleného od nich asi padesát metrů. Charles se obával, že vítr každou chvíli donese zvířeti jejich lidský pach, neodvažoval se však vystřelit na takovou vzdálenost. Přitom to byla jedinečná příležitost doplnit zásobu masa, zvlášť když už věděli, že na skále nad kaňonem zůstanou po zbytek léta, podzim i celou zimu. Začal se tedy plížit k jelenovi a štěstí mu přálo. Dostal se na bezpečný dostřel a skolil jelena jedinou dobře mířenou ranou.

To však byl taky pro dnešek konec jejich výzkumné cesty. Museli jelena na místě stáhnout a připravit se na zpáteční pochod. Slunce už se chýlilo k západu, když byli hotovi. Tělo jelena pověsili na velkou větev, kterou si pak dali na ramena. Jedlovým lesem prošli bez obtíží, pak je však čekala nejobtížnější část cesty, příkrý, kluzký svah. I tento úsek však šťastně překonali a domů dorazili s vítěznou písní na rtech. Jelena zavěsili na silnou větev zakrslé jedle, která rostla v puklině skalní stěny, a potom rozdělali oheň a vydatně se navečeřeli. Mohli být spokojeni: dnes se jim dílo dařilo.

V noci se opět připlížil stříbrný lev, přilákaný libou vůní zvěřiny. Toužebně hleděl na nádherné maso, visící na stromě, jiný pach, pach člověka ho však varoval a naplňoval strachem. Aniž jedinkrát zavrčel, otočil se a rychle prchal stezkou vzhůru zpět do jedlového lesa. Něco nového, děsivého vstoupilo do života stříbrného lva, který byl až dosud jediným pánem těchto hor. Byl do hloubi srdce ponížený, neboť cítil, že mu bylo ublíženo.

Ti, kdo mu ublížili, měli v následujících dnech plné ruce práce. Museli svůj nový domov připravit na zimu. Herbert, dítě z velkých měst amerického východu, každým dnem sílil a mužněl takřka před očima. Jeho duch se zbystřil a prsty obratně zvládaly všechny úkoly, které jim určily jeho myšlenky. Byly to úkoly a práce, na které nikdy předtím ani nepomyslil, teď se mu však stávaly každodenní nutností, a čím horlivěji pracoval, tím rychleji mizely vzpomínky na minulost.

Jednoho dne, kdy Charles byl dole v kaňonu, Herbert se rozhodl, že se sám vypraví na divoké krocany. Po známé stezce se vyšplhal na vrchol skály a tam usedl, aby si trochu odpočinul. Tu náhlou únavu mělo na svědomí vzrůstající vedro a dusný vzduch, který ho tlačil na plících jako můra. Jako by se dnes proti němu všechno spiklo: hory, příroda i to nebe. Od šedivé, holé pouště přilétaly v pravidelných poryvech vlny rozpáleného vzduchu, některé se rozbily o čedičové stěny, jiné se však vznesly vzhůru a valily se přes skalní plošinu k řadě bílých špičáků na severu, kde se utkaly s chladným vzduchem. V hlubokých roklinách a kaňonech lehce sténal vítr, Herbert však nevnímal jeho nářek, neboť všechny jeho myšlenky byly soustředěny pouze k lovu.

Vstoupil do jedlového lesa, krocany však na jejich starém hnízdišti nenašel. Zřejmě se konečně polekali neznámého dvounohého tvora a odletěli jinam. Jenže Herbertovi se nechtělo vrátit se s prázdnýma rukama. Pokračoval tedy v cestě a byl pátráním po krocanech tak zaujat, že zapomínal pořádně vnímat své okolí. Zastavil se teprve tehdy, když už byl v docela cizí, neznámé krajině, kde bylo méně vysokých jedlí, ale zato spousta hustého podrostu. Rozhlížel se kolem sebe a začala se ho zmocňovat tíseň. Nejen vzhled krajiny, ale i její celková atmosféra byly docela jiné, cizí. Neklidný vítr, který dřív příjemně províval mezi vysokými stromy, tu úplně ztichl. Horko bylo k nesnesení těžké a dusivé a na obloze, dříve modré, se objevily bělavé obláčky.

Duch divočiny ukázal svou novou tvář. Spiknutí země, vzduchu a oblohy pokračovalo. Ze vzdálených severních roklin se ozývalo sténání větru,, jež stále.sílilo, až se nakonec změnilo v pronikavé hvízdání, horký vzduch se valil z pouště jako z kotle a srážel se s chladným vzduchem, vanoucím od zasněžených špičáků. Tvořily se velké mraky, které se valily od severu k jihu a zase nazpět. Vítr, sténající v roklinách, se však ještě nedostal na plošinu, na níž stál Herbert. Křoviny a chudá tráva byly jako bez života, vzduch byl těžký, nehybný. Herberta náhle roztřásla předtucha nebezpečí. Pudy, zděděné po předcích, jež mu už tolikrát pomohly, ho teď varovaly. Zachvěl se v nejasné obavě. Duch divočiny, těžký a dusivý tichem a vzrůstajícím šerem, a horký dech, plný par, jedovatý jako dech draka, byly strašlivou hrozbou; a Herbert té hrozbě porozuměl. Spiknutí živlů slibovalo vydat svou krutou žeň.

Naštěstí ho chránil pud, který ho včas varoval, neopustila ho ani jeho odvaha a síla.

Hlasy divočiny mu teď hrozily ze všech stran. Vítr v kaňonech a roklinách se změnil v pronikavý skřek, teď hlasitě sténal už i v jedlovém lese. Od severu zazníval temný, dunivý rachot hromu. Nad jedlemi a cedry se zablýsklo a stromy na okamžik přízračně zbělely. Jinak však celý kraj zůstával nadále zahalen v hnědý stín, v němž vše bylo ošklivé a odporné.

Fantazie oživila jedlový les matnými, děsivými postavami a obrovskými zvířaty, jež žila v dávno zašlých dobách. Herbert musel sebrat všechnu svoji odvahu, aby zapudil strach. Potom horký vzduch konečně ustoupil studenému; vyvolaly ho mrazivé vlny, které vanuly od sněhových špičáků. Vlna za vlnou se valila lesem a ohýbala jedle i cedry, tu a tam se některý strom s ohlušujícím praskotem zlomil. Blesk následoval blesk, bylo to vždy krátké, ale tak oslňující světlo, že si Herbert musel zakrýt oči. Rachot hromu se změnil v nepřetržitý řev a kaňony a rokle zachycovaly jeho ozvěnu.

Herbert dosud nikdy nezažil něco tak děsivého. Příroda pustila ze řetězu všechny své živly. Potácel se lesem, za střídavého světla a úplné tmy, ale pak si náhle všiml, že mezi jednotlivými blesky byly stále větší přestávky, i rachot hromu zeslábl. Pak se mraky rozevřely a nastala potopa.

Bál se, že ho příval vod zcela smete, měl dojem, že se ocitl uprostřed obrovské řeky, jejíž proud se valil vpřed s ohlušujícím řevem. Zastavil se a pevně se chytil nejbližšího keře. Byl celý mokrý a bylo mu zima. Ale byl také pyšný na to, že se ubránil panice i přírodním živlům. Teď už věděl, že bouře ho nepřemůže.

Potom někde v dálce na severu ony živly, které vyvolaly tuto bouři, ji samy začaly zahánět. Od ledovců přestaly vát přívaly mrazivého vzduchu, z mraků a mlhy se opět vynořily bílé, klidné a vznešené špičky hor. Divoké skřeky větru v kaňonech a roklinách se změnily v sténání a posléze v šepot. Mraky, z nichž zbyla už jen mlha a pára, odpluly a rozptýlily se nad rozžhavenou pouští. Na obloze zasvitlo slunce a kraj vystoupil ze tmy a chmur. Herbert uvítal vyjasněné nebe, jako by to bylo jeho osobní vítězství, a pokojným krokem se vracel ke skalnímu městu. Než tam došel, blahodárné slunce mu usušilo oděv i obuv. Ustaraného Charlese pak odbyl několika žertovnými slovy. Podstoupil s úspěchem těžkou zkoušku a byl si teď konečně jist, že je pravým synem divočiny. Příštího dne se společně vypravili do velkého kaňonu, aby našli koně a mezka, nenarazili však na jedinou stopu. Charles usoudil, že zvířata se zatoulala do některé menší, boční rokliny, a že se brzy vrátí. Znal jejich zvyky a byl přesvědčen, že neodešla navždy.

Zatím s Herbertem pokračoval v zařizování domácnosti. Zastřelili ještě několik divokých krocanů; jejich maso usušili na slunci a uschovali také jejich peří, neboť byli přesvědčeni, že se jim později bude k něčemu hodit. Na náhorní plošině nad skalním městem pak zastřelili dva jeleny, jejichž maso rovněž usušili a kůži nahrubo vydělali. Charles předpokládal, že přijde doba, kdy jelení kůži budou potřebovat na oblek.

Toho večera, kdy zastřelili druhého jelena, se jako obvykle pohodlně usadili na skalní terase. Rozdělali už oheň, neboť ze severu se rychle blížil večerní chlad a chlapci stále ještě připravovali jídlo venku, pod širým nebem. Modravý kaňon potemněl a zdálo se, že noční tma vystupuje z něho.

Charles se opřel o kámen a spokojeně si oddychl. Zase jeden vydařený den byl za nimi. Pak se obrátil na Herberta a řekl:

„Ještě nikdy jste se mě nezeptal, co jsem vlastně hledal v téhle divočině.“

„jestli si dobře vzpomínám, sám jste se zmínil o tom, že jste tady pátral po zlatě, a to mi stačilo. Zachránil jste mi život a bylo by ode mě víc než nevděčné, kdybych strkal nos do vašich záležitostí.“

„Ano, hledal jsem zlato a hledám ho i nadále, ale ne takovým způsobem, jak si myslíte. Správněji řečeno, my oba tu hledáme zlato, neboť teď jste mým společníkem, a hledáme tedy společně, nikoli však zlatou rudu, nýbrž ztracený a zapomenutý poklad.“

„Ztracený poklad?“ vykřikl Herbert překvapeně.

„Ano, ztracený poklad, starý španělský poklad. A poněvadž jsme teď společníky na rovný podíl, máte právo, abyste věděl všechno, co vím já. Naneštěstí toho není mnoho.“

Načež mu vyprávěl o Ananiáši Brownovi a jeho posledních slovech. „Zlato… Sněžný pahorek … za tou clonou!“

Romantická duše Herberta Carletona byla tím záhadným příběhem zcela uchvácena.

„Určitě je to všechno pravda!“ zvolal vzrušeně. „Někde tady je ukryt zapomenutý poklad. Tam ta velká hora s bílou bání je Sněžný pahorek. Musíme tu zůstat, dokud nenajdeme ztracený poklad, Charlie. Je to vaše zlato a celý poklad si tedy ponecháte vy.“

Charles se shovívavě usmál.

„Co bych to byl za společníka, kdybych vám milostivě dovolil, abyste se se mnou rozdělil o práci, ale poklad si celý nechal sám? Ne, drahý pane, všechno napolovic, to už jsem rozhodl.“

Té noci Herbert spal špatně. Zdál se mu na pokračování sen o velkém nalezišti zlata a o muži, který mu kynul rukou, jejíž dlaň byla černá a zjizvená. Ráno však potlačil netrpělivou touhu pustit se do dalšího hledání a dal za pravdu Charlesovi, který si vymyslel další plán na rozmnožení zásob na zimu.

Na dnešek si Charles vymyslil, že se vydají na lov pstruhů. Horská bystřina, protékající kaňonem, byla plná těchto chutných ryb a Charles měl ve svých zavazadlech udice, vlasce a šňůry, takže stačilo uříznout pružný prut.

Kráčel po břehu říčky proti proudu směrem k vodopádu a díval se do její čisté vody. Byl to krásný, chladný proud, který vytékal přímo z horských ledovců, a v něm se jako šipky kmitali pstruzi, zabarvení do zlatová. O něco výš proti proudu však bylo mezi příkrými břehy hluboké jezírko a v něm budou jistě větší ryby. Rozhodl se, že zkusí štěstí tady.

Jezírko bylo dost široké a na jeho stinné straně, kde se také pravděpodobně ukrývala většina ryb, se kolmo tyčila příkrá skalní stěna. Chtěl se dostat asi doprostřed té stěny a odtud hodit udici, nakonec však, ačkoliv si dával dobrý pozor a vážil každý krok, na kluzkém kameni uklouzl a zřítil se do hlubiny. V poslední chvíli se zachytil vyčnívajícího balvanu, hlavou však narazil o jiný výčnělek a před očima se mu zajiskřilo. Téměř pozbyl vědomí a síly ho rychle opouštěly. Držel se ještě, věděl ale, že ochabuje, že co nejdřív spadne do hluboké vody a tam v mdlobách utone. V očích se mu tmělo a mozek mu provrtávala hrůzná myšlenka, že má opustit tento svět, kde je tak krásně.

„Ještě chvilku vydržte, chlapče, zachráníme vás!“ ozval se shůry hlas a nad okrajem skály se objevil protáhlý, osmahlý obličej.

„Půl minutky, a máme vyhráno!“ doplnil druhý hlas a vzápětí se objevil druhý obličej – velká hlava, z větší části zakrytá obrovskou tropickou helmou, a obličej se ztrácel za velkými brýlemi.

Tyto dva hlasy a dva obličeje vrátily Charlese životu. Pevněji sevřel vyčnívající balvan a to už cítil, jak se mu pod paže zařezává pevný provaz.

„A teď táhnout, profesore,“ ozval se první hlas. „A vy se pusťte, chlapče. Vzhůru, profesore, hej rup! Hej rup!“

Charlesovi ještě šumělo v hlavě a v očích měl tmu, věděl však už, že je v silných a spolehlivých rukách. Pomalu stoupal vzhůru, až konečně ležel bezpečně na plošině skalní stěny.

„A teď mu, Jedediáši, nadzvedněte hlavu a já mu naleju do úst trochu whisky. A hleďme, to je náš mladý přítel, pan Charles Wayne! To je opravdu zvláštní setkání a pro vás, myslím, dost šťastné, milý chlapče. Na hlavě máte pěknou bouli, ale jinak jste v pořádku. Do tváří se vám navrací zdravá barva a s ní také síla. Ano, to jsem já, váš zdvořilý služebník Erasmus Darwin Longworth a s ním Jedediáš Simpson, který někdy není dost zdvořilý.“

„Jedediáš Simpson z Lexintonu, K-y, i já jsem hrozně rád, že vás zase vidím.“

Charles otevřel oči a posadil se. Malý profesor a jeho vytáhlý společník, sluha a přítel, se na něho dívali zároveň úzkostlivě i laskavě. Radostně jim stiskl ruce.

„Jak jste sem přišli?“ chtěl vědět Charles.

„Jak jsme sem přišli?“ opakoval Jed nevrle. „Přišli jsme sem tak, že jsme o překot prchali před bandou Apačů, a nebylo to žádné kostelní procesí, na to můžete vzít jed. Vyhnalo mi to všechnu hudbu z prsou!“

Charles jen stěží potlačoval úsměv, neboť Jedediáš Simpson vypadal velmi legračně, když se mračil a zlobil.

„Byli jsme na okraji pouště,“ vysvětloval profesor Longworth, „když na nás Apači zaútočili. Naštěstí to byla pouze pěší tlupa, kdežto my měli koně a tak se nám podařilo uprchnout. Jenže jsme zabloudili v horách a teď se tu potulujeme už několik dní. Zaslechli jsme váš výkřik, když jste padal, a spěchali jsme vám na pomoc.“

„Už podruhé jste mi zachránil život, profesore,“ řekl Charles vděčně. „Ale teď vás zavedu do našeho domu, kde žiji se svým společníkem, Herbertem Carletonem.“

„Cože, vy tady žijete?“ nechtěl profesor věřit vlastnímu sluchu.

„Už je to tak,“ potvrdil Charles, který byl opravdu potěšen tím nenadálým setkáním s profesorem Longworthem a jeho věrným Jededíášem Simpsonem z Lexintonu, K-y. „Hledáme zlato a máme tu krásný kamenný dům. Bydlíme v městě nedaleko odtud. Je pravda, že toto město bylo postaveno nejméně před tisíci lety, jeho architekti a zedníci se však vyznali ve svém povolání a domy jsou ještě teď ve výborném stavu.“

Profesorovi zajiskřily oči.

„Ano, už si vzpomínám. Je to vesnice vyhynulého kmene, který si budoval svá obydlí ve skalních stěnách.“

„Zcela správně,“ přisvědčil Charles, „a těšilo by nás, Herberta i mě, kdybyste přijali naše pozvání a stali se našimi hosty.“

„Ve vašem vlastním domě, postaveném před tisíci, nebo snad dvěma tisíci lety,“ doplnil Jedediáš Simpson. „Velice zajímavé, rád bych to viděl na vlastní oči.“

„Já taky,“ přidal se profesor.

„Oba jste vítáni,“ opakoval Charles srdečně. Stejně srdečně by je samozřejmě uvítal, i kdyby sem nepřišli jako jeho zachránci. Často přemýšlel o tom, že s Herbertem budou muset čelit mnohonásobné přesile, a že by tedy potřebovali posily. Co však bylo rozhodující: že to byli dobří lidé a staří přátelé.

„Tak tedy jdem,“ řekl Charles a zamířil jako první dolů do rokliny. Cestou ještě sebral rybářské náčiní, které upustil při pádu a šťastně objevil na kraji jezírka, kde se zachytilo v rákosí. Bez obtíží došli na terasu, a když vystupovali po příkré stezce, vyšlapané před věky, Jedediáš prohlásil obdivně:

„Tohle je opravdu nesmírně zajímavé. Navštívil jsem s profesorem už mnoho podivných míst, něco takového jsem však jaktěživ neviděl. Vypadá to, jako bychom se ocitli na ostrově uprostřed širého moře a stali se jeho pány, pány všeho, země i vody, ryb, zvěře dravé i lovné … jenom tu lovnou zvěř tu nikde nevidím.“

„Však ji uvidíte,“ ujišťoval ho Charles. „Tam, až nahoře, je les a v něm žijí jeleni a divocí krocani, pěkní, tuční krocani se šťavnatým masem.“

„Ale, ale,“ pochvaloval si Jedediáš spokojeně. „Čím dál tím zajímavější.“

Profesor se zastavil a začal se rozhlížet po rozlehlých horách a lesích ozářených zlatými paprsky slunce.

„Jedno z nejkrásnějších míst na zeměkouli,“ prohlásil. „Myslím tyhle vysoké náhorní plošiny amerického jihozápadu. Procestoval jsem už mnoho zemí a mohu říci, že jsem rád, že jsem přišel do těchto hor.“

Charles viděl, jak se mu oči za velkými skly podezřele lesknou, a sám byl v té chvíli dojat. Byli teď čtyři místo dvou a Charles byl pevně přesvědčen, že společně zmohou každý úkol.

„Kde jste nechal svá zvířata, profesore?“ zeptal se.

„Spoutaná v roklině. Tam budou v bezpečí až do našeho návratu.“

Charles chtěl Herberta překvapit, a proto řekl Jedediášovi:

„Umíte zazpívat tu krásnou píseň Domove, oh sladký domove! Jede?“

„Já?“ zasmál se Jedediáš posupně. „Já zpívám jako slavík a tu píseň samozřejmě znám, profesor mi však musí slíbit, že na mě nevystřelí.“

„Mám k tomu zvláštní důvod,“ vysvětloval Charles a obrátil se přitom k profesorovi. „Chci překvapit svého společníka.“

„V tom případě slibuji, že nevystřelím,“ povzdechl si profesor.

Jedediáš Simpson si odkašlal a silným barytonem, nikoli špatným, zcela však necvičeným, začal zpívat starou píseň. Při druhém verši se přidal svým mladistvým hlasem Charles a kaňon opakoval oba hlasy měkkou ozvěnou. Charles kráčel vpředu, a když se jeho hlava vynořila nad okrajem terasy, spatřil udiveného Herberta, který se k nim blížil s puškou v ruce.

„Nestřílejte, Herberte, zpíváme přece, jak nejlíp umíme,“ zvolal Charles vesele. „Profesor taky slíbil, že nebude střílet. Byl by to špatný důkaz pohostinství, kdybyste nás uvítal kulkami. Jsou to moji dobří přátelé.“

Herbert si udiveně prohlížel vytáhlou postavu Jedediáše Simpsona a malého profesora Erasma Darwina Longwortha, jeho velkou hlavu, a ještě větší tropickou helmu.

„Zde vidíte, gentlemani,“ začal Charles svůj průvodcovský výklad, „zámek Carleton a hrad Wayne, ale i jiné nádherné zámky a hrady, všechny k vašim službám. Jak jsem řekl, Herberte, jsou to moji staří, dobří přátelé a přišli mě navštívit v našem letním sídle. Pan Herbert Carleton, pan profesor Erasmus Darwin Longworth odevšud a odnikud, a pan Jedediáš Simpson z Lexintonu, K-y. Je oběd už připraven, Herberte? Doufám, že nadívaní strnadi a vlaštovčí jazýčky jsou jaksepatří, protože pan Simpson je choulostivý na svou dietu a krom toho je vyhlášený labužník.“

„Já?“ zvolal Jed. „Strnady jsem jakživ neviděl a dosud jsem neslyšel, že by se jedly vlaštovčí jazýčky. A vůbec nejsem vybíravý. Snědl bych i to nejtvrdší hovězí maso, jaké kdy běhalo po čtyřech nohách, a ani bych při tom nezamrkal.“

Profesor přistoupil k Herbertovi a srdečně mu stiskl ruku. Jeho oči za silnými skly si ho přitom pátravě prohlížely. Okamžitě poznal, že Herbert byl ještě před několika málo dny zhýčkaný mládeneček, že však za dobu svého pobytu v divočině dostatečně zmužněl. Zalíbil se mu právě tak jako předtím Charles. Pak si s Herbertem stiskl ruku Jedediáš.

„A ta nádherná vyhlídka!“ pochvaloval si dál Charles. „Mužem se podívat vpravo i vlevo, nahoru i dolů, a všude vidíme na míle daleko.“

Profesor se rozhlížel a oči mu za silnými skly jen jiskřily.

„Máte pravdu,“ přisvědčoval. „Je to zajímavé místo. Ideální místo pro původní obyvatele příkrých skal, kteří tu žili snad tisíc let a byli by tu žili dosud, kdyby je neobjevili a nevypudili Apačové nebo Útesové. Měli jste velké štěstí, že jste narazili na tuhle vesnici. Neboť hledáte-li zlato, jak jste mi řekl, musíte být připraveni na to, že tady zůstanete hezky dlouho. V zimě tu napadne vždy velké množství sněhu, který taje až dost pozdě na jaře.“

Zavedli oba hosty do svého domu a hrdě jim předváděli svoji „domácnost“. Profesor a Jedediáš neskrblili chválou. Potom uspořádali na terase hostinu, jejímiž hlavními chody bylo jelení maso a divoký krocan.

„A jak pokračuje váš výzkum, profesore?“ zeptal se Charles. „Už se vám podařilo dokázat, že nejstarší zemí nad vodami jsou hory severní Arizony?“

Profesor smutně zavrtěl hlavou.

„Tahle otázka je dosud nevyřešená, neřkuli přímo pochybná,“ odpověděl. „Byl jsem už na stopě, když tu nás vypátrali Apačové a nám už pak šlo jenom o záchranu skalpů.“

Jedediáš potřásl hlavou, až se mu dlouhé husté vlasy rozlétly na všechny strany.

„Já, který mám z celého Lexintonu, K-y, nejhezčí vlasy! Když si pomyslím, že by měly viset ve špinavém vigvamu nějakého špinavého Apače! Taková představa byla k nesnesení, a tak jsme, já a profesor, vyskočili na mezky a ujížděli, co mezkům nohy stačily, pryč. Takže ty skalní útvary mají od nás prozatím pokoj.“

„Tak zůstaňte u nás,“ navrhl Charles. „V jednotě je síla. To je přece heslo vašeho státu Kentucky, a je to heslo dobré a užitečné. Navíc to naše skalní město rozhodně zasluhuje, abyste je, profesore, pořádně probádal. A Jedediáš, který je určitě unavený, si trochu odpočine.“

„Myslíte vážně, že bychom vám tu nepřekáželi?“ zeptal se profesor.

„Naopak, budeme šťastní, když tu zůstanete,“ ujišťoval profesora Charles a Herbert horlivě přisvědčoval.

„Tak tedy rozhodnuto, zůstaneme ve skalním městě,“ prohlásil profesor. „Jak jste správně řekl, v jednotě je síla a já doufám, že nejen vy nám, ale i my vám budeme prospěšní. Není vyloučeno, že tenhle kaňon objeví Apači a bude-li nutné, abychom se bránili, tak čtyři zmůžou vždycky víc než dva.“

Charles dal v duchu profesorovi za pravdu; taky se nedokázal úplně zbavit obav před Apači.

Po obědě sešli dolů do kaňonu, kde vyhledali napřed profesorova zvířata spoutaná na předních nohou. Profesor měl čtyři mezky, dva koně a úctyhodné zásoby: sušené maso, konzervy, několik bedýnek nábojů, pokrývky, léky, různé vědecké nástroje, silný dalekohled a mnoho dalších věcí, z nichž některé chlapci ještě v životě neviděli a připadaly jim dost záhadné. Profesor je nechal hádat, pravý účel těchto přístrojů jim zatím nevysvětlil. Museli jít několikrát, než přenesli všechny zásoby do skalního města. Stěhování se protáhlo do příštího dne a teprve pak věnovali pozornost koňům a mezkům. Profesor byl stejně jako Charles přesvědčen, že zvířata svévolně neopustí kaňon, a tak až je budou zase potřebovat, snadno je najdou. Proto zatím nechali čtvernohé pomocníky vlastnímu osudu a pustili je na svobodu. Pak ještě důkladně vysmýčili a vyčistili druhý dům, a když se do nového domova nastěhoval profesor a jeho věrný Jedediáš Simpson z Lexintonu, K-y, Charles jim pověděl svůj příběh o Ananiáši Brownovi. „A teď mi, profesore, řekněte upřímně,“ zeptal se Charles, když skončil své neuvěřitelné vyprávění, „zda s námi chcete vstoupit do spolku a pátrat společně po zlatém pokladu. Budeme pravděpodobně muset překonat nejedno nebezpečí, zvlášť jestli zlato skutečně najdem a budem je chtít odtud odnést. V takovém případě by nám vaše pomoc byla zvlášť užitečná.“

„Podívejte, chlapče,“ začal zeširoka profesor. „Já jsem sice vědec, ale nikdy jsem se nevyhýbal žádnému dobrodružství. Po bohatství neprahnu, zdědil jsem dost, abych se mohl věnovat sice nevýnosnému, zato však zajímavému a důležitému bádání. Ale pátrání samo mě zajímá. Ať je to pátrání po čemkoliv. Ano, zůstanu s vámi a ochotně vám budu pomáhat. Jedediáše ovšem k tomu nutit nemohu.“

„Mě?“ ohradil se Jedediáš. „Mě a nutit? Já jsem z Lexintonu, K-y, a kdo je z Lexintonu, K-y, toho ještě nikdy nikdo nemusel nutit k nějakému dobrodružství. To se rozumí samo sebou, že taky zůstanu a budu pomáhat. Přihlašuji se do vašeho podniku, Charlie a Herbe, a doufám, že do šesti měsíců ze mě bude boháč. Potom se přestěhuji do Lexintonu, K-y. Znám tam krásné místečko, je to zrovna uprostřed čtvrti, v které bydlí samí těžcí boháči. Je tam velká zahrada a tam si postavím krásný dům z těch nejčervenějších cihel, a když se mi zachce podívat se na náměstí, nikdy nepůjdu pěšky, protože budu mít pár krásných, plnokrevných koní a ti mě potáhnou v krásném, pérovaném kočáře s gumovými koly, a ten kočár bude červeně nalakovaný, ale ne nějakou obyčejnou, sprostou červení, ale barvičkou, že až oči budou přecházet, a na slunci se ten lak bude lesknout jako zrcadlo, a jak pojedu v tom kočáře, nepodívám se vpravo, nepodívám se vlevo, budu hledět rovně před sebe, aby každý viděl, že si ho nevšímám, a kola toho kočáru budou žlutá jako kanárek nebo zlatá jako to zlato, které tu najdeme, nebo snad zelená – co říkáte, Herbe, mám si dát udělat žlutá kola, nebo zelená?“

„Rozhodně žlutá,“ odpověděl Herbert vážně, „protože žlutá a červená lip ladí.“

„Ujednáno!“ zvolal Jed nadšeně. „Kola budou žlutá, protože Herb je vzdělaný mládenec a má dobrý vkus. Ano, už se vidím, jak mě všichni lidé považují za pravou ozdobu města Lexintonu, K-y! A mnozí závistivci protáhnou tváře, až pojedu po náměstí ve svém novém kočáře!“

Profesor Erasmus Darwin Longworth sňal brýle a jeho krátkozraké oči zajiskřily.

„Přiznám se, že i mě trochu nakazilo Jedediášovo nadšení,“ řekl hlasem mírně chraptivým. „Najdeme-li zlato, proměním i já ve skutečnost jistý sen, na jehož uskutečnění mi mé hmotné prostředky dosud nepostačují. Vím o zasypaném světě v Babylónii, místě neznámém evropským i americkým vědcům, a tam chci kopat. Je to město z prvých dob Babylónie a jeho vykopání by mělo nesmírný vědecký význam jak po stránce dějepisné, tak i po stránce archeologické a umělecké. Jenom podaří-li se nám najít ten váš zlatý poklad.“

„Najdem to zlato,“ řekl Charles důvěřivě. „Jako by už bylo nalezeno,“ doplnil Herbert.

KAPITOLA SEDMÁ

NOVÉ OBJEVY

Tak se profesor Longworth a Jedediáš Simpson stali řádnými členy Charlesovy malé společnosti a oba chlapci z toho měli upřímnou radost. Profesor Longworth, ačkoliv měl někdy poněkud výstřední nápady, byl muž neobyčejně rozvážný a vynalézavý. Sjezdil už víc než polovinu světa a hodně toho už taky jako vědec vykonal. Ačkoliv byl povahou ryzí učenec, neztrácel zájem o všední denní život a jeho starosti. Jedediáš Simpson z Lexintonu, K-y, pak byl zase nevyčerpatelnou studnicí dobré nálady, a tak si ta čtveřice brzy náramně rozuměla.

Jed si vzal na starost kuchyni a profesor se zprvu zabýval důkladným prozkoumáváním všech domů skalního města. Vyslovil názor, že město bylo opuštěno před mnoha generacemi a od té doby, nejméně však jedno století, sem nevkročila živá noha.

„Skalní národ vymřel,“ prohlásil. „Snad byl vyhuben úplně, snad se jeho nepatrné zbytky skrývají někde v severním Mexiku. Toto jejich bývalé sídlo je pak před novým vpádem Útesů nebo Apačů chráněno starou pověrou. Všechny divošské kmeny jsou pověrčivé a jak jsem už řekl, sotva byste našli v této části světa podivnější a divočejší krajinu.“

„Máte pravdu, profesore,“ přisvědčoval Herbert. „A my jsme objevili oázu v této divočině.“

„Je to zřejmě jakýsi poloostrov zelené a plodné půdy,“ pokračoval profesor, „který tvoří výběžek, pronikající hluboko do pustých hor. Na jedné straně je ohraničen pouští a není ostatně vyloučeno, že je úzkou šíjí spojen s rozsáhlým pásmem arizonských lesů. Nechť je tomu ale jakkoli, pokud jde o ostatní civilizovaný svět, jsme tady od něj vzdáleni stejně, jako bychom byli na nejvyšším vrcholu Himaláje.“

„Jenže tady máme mnohem větší pohodlí,“ doplnil Herbert.

„Takové pohodlí, že o lepším se nám ani nesnilo,“ ujišťoval Jedediáš. „Jen jedno nám tu ještě chybí k úplné dokonalosti. Hudba!“

A než mu v tom mohli zabránit, Jedediáš vytáhl zpod kabátu malý akordeon, „patentní“ tahací harmoniku, a za jejího tklivého doprovodu začal zpívat „Zmrzl chudák strýček Ned, studený byl jako led …“

Ale to už měl profesor v ruce revolver a výhružně jím mířil na nebohého zpěváka.

„Dost, Jede, dost!“ prohlásil rezolutně. „Jste velice hodný člověk a můj dobrý přítel, ale všechno má své meze. Okamžitě schovejte tu harmoniku a přestaňte zpívat!“

Jedediáš Simpson poslušně strčil akordeon pod kabát.

„Géniové byli vždy nepochopeni,“ prohlásil s bohorovným klidem. „A hlavně jim nerozumějí lidé, kteří tvrdí, že jsou jejich přátelé. Ale až budu mít ten nový dům z nejčervenějších cihel ve vilové čtvrti města Lexintonu, dám si tam postavit varhany, jedny z největších na celém světě. Sám na ně hrát nebudu, protože to neumím a jsem už příliš starý na to, abych se začal učit, ale pronajmu si toho nejlepšího d. h.“

„D. h.!“ přerušil ho Herbert. „Co je to?“

„Doktor hudby. Všichni vzdělaní lidé si před svá jména dávají nějaká začáteční písmena, aby každý věděl, čemu se vyučili. Náš profesor například by si musel dát před své jméno celou abecedu, a ještě by to nestačilo. No a tak kdykoliv se budu vracet domů, začne ten můj d. h. vždycky hrát ‚Vizte, již se vrací, vítězný náš rek …‘ To bude krásné, viďte, Herbe?“

„Překrásné!“ potvrdil Herbert.

„Nebo si třebas zajdu do nejlepšího hotelu v Lexintonu, K-y,“ pokračoval Jedediáš, „najmu si nejlepší pokoj a vrátnému nařídím, aby mě vzbudil v pět hodin ráno. A když pak vrátný v pět hodin ráno přijde, zaklepe na moje dveře a řekne: ‚Vstaňte laskavě, pane Simpsone, už je pět hodin,‘ tu já mu klidně odpovím: Jděte pryč, chci ještě spát.‘ Řeknu ti, Herbe, není nad to, když je člověk pořádně bohatý, protože pak sl může dělat, co chce, a nikdo se tomu nediví.“

„Taky si jednou přijdu poslechnout toho vašeho d. h.,“ prohlásil profesor.

„Ano, ale …,“ Jedediáš zaváhal, „musíte mi slíbit, že ho nezastřelíte, kdyby se vám náhodou nelíbil.“

„To vám slibuji, Jede,“ řekl vážně profesor. Jedediáš si spokojeně oddychl.

„A teď,“ usmál se profesor, „můžeme věnovat aspoň chvilku opravdové hudbě. Nerad bych ctižádost tak ušlechtilou zbavoval odvahy, ale Jedediáš sám doznal, že s hudbou začal trochu pozdě, a proto ho občas musím držet revolverem v patřičných mezích. Můžeme si však poslechnout zpěváky mnohem slavnější.“

Odešel a za chvíli se vrátil se skříňkou z leštěného mahagonu, z níž vyčníval malý mosazný tlampač.

„Je to dokonalý gramofon,“ pochvaloval si. „Rozměry je sice malý, ale zpívá a hraje přímo nádherně. Mám s sebou asi třicet oblíbených desek a mohu říci, že nás tahle malá skříňka už mockrát pobavila a potěšila. Doufám, Jedediáši, že váš akordeon nebude žárlit, zahraji! li chlapcům několik písní.“

„Můj akordeon, a žárlit?“ vykřikl Jed. „To ho ani nenapadne. Nám se ta hudební skříňka líbí zrovna tak jako vám, profesore, takže klidně spusťte.“

Profesor položil skříňku na zem, stiskl pero a tu, jistě poprvé, co svět světem stál, se divočinou arizonských hor rozlehla Wolframová Večerní píseň z opery Tannhauser.

A bylo to prostředí skutečně důstojné pro tak slavnou píseň. Divoké hory a hluboký kaňon vracely vznešené zvuky jemnou a měkkou ozvěnou. Po Tannhauserovi přehrál profesor ještě několik písní, většinou ze slavných oper, a všichni naslouchali se zájmem a s hlubokým pohnutím. Když představení skončilo, profesor zabalil skříňku do voskovaného plátna a odnesl ji do svého domu

„Tenhle gramofon s sebou všude vozíme,“ vysvětlil ještě profesor, „a už často nám pomohl, poskytl nám útěchu a dodal náladu a sílu.“

Gramofon se jim tak zalíbil, že čas od času sami požádali profesora, aby jim zahrál, a profesor jim vždy ochotně vyhověl. Někdy, ale to výhradně jen v profesorově nepřítomnosti, pan Jedediáš Simpson z Lexintonu, K-y, něco zazpíval za doprovodu tahací harmoniky.

Tak uplynulo asi deset dní. O zlatu prozatím nemluvili. Už se definitivně rozhodli, že ve skalním městě zůstanou přes celou zimu, a tak než přikročí k důkladnějšímu pátrání po zlatém pokladu, chtěli se zásobit vším, co bylo nezbytné pro časy chladného, ba mrazivého počasí. Stříleli jeleny a divoké krocany a dole v kaňonu chytali pstruhy. Z Herberta se do zimy stal dobrý lovec a rybář, ztratil své panské návyky a stal se z něho pravý zálesák. Jediný profesor Longworth se dál zabýval zkoumáním domů skalního města, snažil se odhalit minulost tajemného národa, který tu kdysi žil.

„Je to práce neobyčejně obtížná, jedna z nejobtížnějších, které jsem kdy dělal,“ přiznal jednoho večera. „V Evropě a vůbec ve Starém světě má historie nepřetržité trvání, dějiny jednoho národa zapadají do dějin národa druhého a tvoří jeho pokračování. My sami jsme lidé ze Starého světa, pouze přesazení jinam, ale tady, v Novém světě, jsou nám všechna domorodá plemena cizí a nová, nevíme, čeho se chytit, kde začít.“

Toho večera seděli venku na terase, které ostatně dávali vždy přednost před temnými nízkými místnostmi skalních domů. Večerní vzduch byl svěží, od severu vál chladný větřík, a tak rozdělali velký oheň, který zajisté bylo.vidět ze ‚značné.dálky. Byli. však přesvědčeni, že jim nehrozí nebezpečí, a proto dali přednost pohodlí a příjemnému teplu před zbytečnou opatrností..

U jejich nohou ležela černá propast, ale nad hlavami se jim klenula překrásná, temně modrá obloha, na níž jiskřily myriády hvězd. Jed ležel na zádech, pod hlavou kuš dřeva, jako věrný obraz spokojenosti.

„Mně je docela jedno, který národ tady bydlil před námi,“ –prohlásil Jedediáš. „Jen když nám své chalupy nechali v obyvatelném stavu. Viděl jste někdy krásnější oblohu, Herbe?“

„V životě ne,“ dušoval se Herbert a nespouštěl zrak z temně modré klenby, poseté hvězdami.

„Víte, Herbe, že jsem se vyučil astronomii?“

„Vážně?“ divil se Herbert. – „Ano,“ pokračoval Jedediáš důležitě. „Naučil jsem se mnohým zvláštním a zajímavým věcem za těch posledních deset let, co cestuji s profesorem. Vidíte tamtu stříbrnou hvězdu, Herbe? To je starý Jupiter, který je od nás vzdálený celý bilion mil. Kdyby nebyl tak velký, vůbec byste ho pouhým okem neviděl. Merkur a Venuše jsou jasnější, protože jsou k nám blíž. Lidé jim říkají také jitřenka a večernice, ale nejsou to hvězdy, ale planety jako naše země.“

„Co vy všechno nevíte, Jede!“

„Ano, vím toho hodně a to všechno jsem se naučil od profesora. Nejchytřejšího ze všech lidí, co jsem kdy poznal. Teprve on mě naučil, jak se dívat na svět. Je to velký člověk,“ dokončil šeptem a sledoval přitom zbožným pohledem profesora, který přistoupil k okraji terasy a díval se na protější stranu kaňonu, ozářenou měsíčním světlem. „Teprve on mě naučil, jak bezpečně poznat starého Jupitera nebo Saturna s jeho krásným límcem, nebo jasného Marta či spanilou Venuši, i roztomilého malého Merkura. Teď jsme však už dobří přátelé, já a hvězdy, a za to za všechno vděčím svému profesorovi!“

Příštího dne se profesor a oba chlapci vydali na výzkumnou a loveckou výpravu. Jedediáš Simpson se dobrovolně nabídl, že zůstane doma a bude hlídat. Vyšplhali napřed na příkrou stezku ve skále, po které pak už snadno vystoupili až na náhorní planinu.

Den byl nádherně svěží, slunce jasně zářilo a skály se přímo leskly v jeho zlatavých paprscích. Charles a Herbert se hrdě rozhlíželi po horském kraji, který považovali nejen za svůj domov, ale i za svůj majetek, na který neměl právo nikdo jiný kromě nich čtyř.

„Ano, teď už jsem si téměř jistý, že jsme se ocitli na jakémsi poloostrově,“ prohlásil profesor. „Klesá patrně směrem k severu, myslím však, že je větší, než jsme si původně mysleli. Ale o tom se ještě přesvědčíme.“

A první vykročil na další pouť svěžím ranním vzduchem. Prošli lesem, kde objevili první hejno krocanů, pak vnikli do druhého, vzdálenějšího lesa, kam se krocani přestěhovali, když je tehdy vyplašili, a pak už opatrně kráčeli podél známé propasti. Cesta byla místy dost namáhavá, hluboko pod sebou viděli vrcholky jedlí, tu a tam bílou pěnu horských vodopádů, v dálce se tyčily horské hřbety a osamělé špičáky, mnohé z nich pokryté věčnými ledovci.

Konečně začali opět sestupovat, šli teď vysokým jedlovým lesem, který posléze pozvolna přešel v pásmo topolů, bříz a jiných listnatých stromů. Dvakrát před nimi vyběhl z houští statný jelen a jako šíp zmizel mezi stromy, dřív než stačili pozvednout zbraň. Potok, který se zrodil kdesi nahoře z tajícího sněhu, se s hukotem řítil po svahu. Herbert poklekl a napil se vody, která byla studená doslova jako led.

„Sestoupili jsme už hezky hluboko,“ prohlásil profesor. „Přímo pod námi je údolí, jeden z těch krásných zapomenutých koutů, které jsou rozsety po celém území Skalistých hor, od Mexika až po Aljašku.“

Pak tedy sestoupili stezkou vedoucí mezi stromy až dolů do údolí. Bylo to údolí celé zarostlé lesem, široké asi míli a dlouhé čtyři až pět mil. Ušli však tím údolím sotva dvacet kroků, když tu se profesor, který kráčel stále v čele, náhle zastavil a varovně vztyčil ruku.

Potok, z něhož Herbert před chvílí pil, se v údolí změnil v říčku, která, napájena jinými potoky a stružkami, vzrostla v dost široký a hluboký proud. V místě, nepříliš vzdáleném od bodu, kde se profesor tak náhle zastavil, byla řeka široká aspoň dvacet metrů. A tam také pojednou jakési malé zvíře šedavě hnědé barvy skočilo z břehu do vody, až to žbluňklo. Mohutně se odráželo zadníma silnýma nohama, zatímco ty přední mělo klidně složeno na hrudi, a rychle plulo ke kuželovité stavbě, která s jinými podobnými stavbami vyčnívala nad hladinu přímo uprostřed proudu.

„Bobří hráz a bobří osada,“ prohlásil profesor. „A můžeme říci, že pořádně velká. Máme štěstí, chlapci. Jsme asi první, kdo ji tady v těch rozlehlých horách objevil. Určitě sem ještě nepřišli lovci kožešin, kteří by dali pěkné peníze za to, kdybychom jim prozradili, kde mají hledat. Ani se nehněte, uvidíme možná zajímavé divadýlko.“

Nemusel je dvakrát pobízet; chlapci téměř ani nedýchali, jak byli zvědaví. Taková náhoda! Vidět bobry ve volné přírodě byla už tehdy ve Spojených státech vzácnost. Opatrně si přisedli na bobek a pozorovali. Brzy objevili další bobry, bud ve vodě, nebo na březích. Byla to zvířata poměrně tlustá a zdánlivě neobratná, mohla vážit tak sedmnáct až dvacet kilogramů; ocas měli velký, oválovitý, stejně široký jako dlouhý a úplně lysý, zato však porostlý tlustou a tvrdou kůží.

Někteří bobři hryzali strom, který sami porazili, a teď jej rozřezávali po délce. Chlapci jen žasli, když viděli, jak se velké tesáky zařezávaly do dřeva jako ostré nože. Nařezané dříví dopravovali bobři po vodě ke kuželovitým chatrčím uprostřed proudu, kde se s ním potopili a uložili je do své „zásobárny“.

„Dělají zásobu potravin na dlouhé zimní měsíce,“ vysvětloval šeptem profesor. „Ale podívejte tamhle!“

Z velkého rybníka, uměle vytvořeného bobří hrází a porostlého trávou, vedlo několik průplavů. Každý z nich byl široký asi metr a všechny zasahovaly hluboko do lesa. jejich voda byla čistá a průzračně jasná. Chlapci pohlédli směrem, kterým ukazoval profesor, a hned jim bylo jasné, k čemu slouží ty zvláštní průplavy: jedním z nich právě vlekli dva bobři do rybníka čerstvě skácenou, větví už zbavenou, břízu.

„Další zásoba potravy,“ zasmál se tiše profesor. „Tihle bobři tu už musí žít celou věčnost. Vykáceli všechny okolní stromy a museli si vyhrabat průplavy do vzdáleného lesa, odkud si teď vozí potravu. Jako lidé! Rybník je jejich ústřední stanicí a průplavy, to jsou silnice a železnice, které vedou do jejich obilních komor. Pečují o to, aby jim průplavy nezarostly vodní trávou, aby cesta byla pořád volná a sjízdná!“

Pak věnovali pozornost kuželovitým chýším, kterých bylo asi dvacet. Největší z nich měřila v průměru nejméně dva a půl metru, vysoká byla asi metr a všechny měly, jak profesor později vysvětlil, pod vodou dva vchody. Byly postaveny z udusané hlíny, promísené trávou, z prutů, větví a mechu. Už na první pohled bylo vidět, že jsou to obydlí pevná a důkladná, úplné pevnosti, které snadno odolají případnému vetřelci z říše zvířat.

Hráz pak, která zadržovala vodu v rybníku, byla důkazem práce ještě důmyslnější a pečlivější. Byla postavena do oblouku, dosahovala výšky půldruhého‘ metru a dlouhá byla nejméně šedesát, snad dokonce sedmdesát metrů. Za stavební materiál posloužily mladé jedle, které bobři porazili a položili napříč řeky někde ve dvou, někde dokonce ve třech řadách, zatížili a mezery vyplnili kameny, trávou, hlínou, větvemi a mechem. Ostatní pak už nechali přírodě: umělá hráz se sama zesilovala různými naplaveninami.

To vše bylo tak zajímavé a poutavé, že Charles s Herbertem se nestačili divit. Vodní osada pracovitých čtyrnožců jim připadala stejně dokonalá a důmyslná jako ono skalní město nad kaňonem. Profesora ani chlapce taky vůbec nenapadlo, když tak napjatě a se zájmem pozorovali čilé hemžení a pracovitý ruch, aby vystřelili na ta malá, přičinlivá zvířata, která se tak programově připravovala na nastávající zimu – jak to jistě dělali jejich předkové v té horské samotě už po mnohou generaci.

A byl to vskutku ruch jako na nějakém obrovském staveništi. Po hladině průplavu klouzaly kmeny a větve, dva velcí, statní bobři zahájili na břehu silnými tesáky útok na strom, který rostl na okraji lesa a měl při zemi objem víc než metr.

Zahryzli se pořádně hluboko, tesáky rvali kusy dřeva a za chvíli se dokutálí do poloviny kmene. Jiní bobři zesilovali nebo opravovali chýše či upevňovali hráz; každý z nich to dělal zdánlivě podle své vlastní vůle, v úhrnu však všichni pracovali pro obecné blaho jako podle předem sladěného plánu. Herbert, jehož obrazotvornost byla vždy zvlášť živá, si pochvaloval, jaký je to svobodný a šťastný život, kdy starost o denní nezbytnosti je spojována se zábavou.

„Doufám, že lovci kožešin tohle místo nikdy neobjeví,“ zašeptal.

„Doufejme,“ řekl profesor, „ale jisté to není. Čím později, tím lépe pro bobry i pro přírodu. Teď ale už půjdeme. A dávejte pozor, něco vám předvedu.“

Vstal a úmyslně šlápl na suchou větev, která se s hlasitým praskotem zlomila. Velký bobr plácl plochým ocasem do vody; byla to rána, jako když vystřelí. Ve vteřince naskákali všichni bobři do řeky a zmizeli pod vodou.

Na hladině se objevilo několik bublinek – a pak se po bobrech slehla voda. Nad hladinu se tyčily střechy chýší, všude bylo vidět známky bobří píle a důmyslu, nikde však jediného živého bobra.

„Teď jsou uvnitř, v bezpečí svých chýší,“ vysvětloval profesor, „je to stejně podivuhodné, jak velké vesnice si dokáží vystavět, i když jim to často trvá několik let. Četl jsem, že v severním Wisconsinu a v Minnesotě byly nalezeny bobří hráze, dlouhé téměř dvě stě metrů, z vlastní zkušenosti ovšem o tom nevím.“

„Jsem moc rád, že jsem je viděl při práci,“ prohlásil Herbert. „Jsem si téměř jist, že Jedediáš by to nazval zvláštní a mimořádně zajímavou podívanou.“

Už se skoro stmívalo, když po starobylém „žebříku“ sestupovali na skalní terasu. V ústrety jim letěly protáhlé, naříkavé zvuky a profesor se zasmál.

„Jedediáš využívá naší nepřítomnosti a hraje na svou milovanou harmoniku. Nevyrušujme ho!“

Sestoupili tak tiše, že je hráč neslyšel. V hrnci se vařila večeře a milý Jedediáš seděl na terase, týral svou malou harmoniku a zpíval k tomu dojemnou písničku. Počkali, až dohraje, a pak profesor řekl:

„Vyslechli jsme s pohnutím váš krásný zpěv i vaši hudbu, Jede. Teď nám ještě laskavě ukažte, jestli umíte taky tak dobře vařit.“

Jedediáš čiperně vyskočil a tvář se mu rozzářila.

„Vítejte, gentlemani,“ zvolal. „Večeře je už připravena a doufám, že vám bude chutnat. Doufám také, že se vám vedlo právě tak dobře jako mně Kdykoliv jsem unaven nějakou prací, a to je poměrně často, usednu a zahraju si na akordeon – samozřejmě když není někde nablízku pan profesor. A když tak hraji, vracím se duchem do Lexintonu, K-y, a vidím se ve velkém domě vystavěném z těch nejčervenějších cihel, a profesor, Charlie a Herb jsou u mě, sedí kolem stolu ve velkých, pohodlných křeslech, píjí ovocnou šťávu s ledem a ten člověk, kterého jsem si k tomu najal, ten d. h., překrásně hraje na obrovské varhany, jež stojí v koutě u zdi vedle okna. Říkám vám, pánové, je to úplná nádhera!“

„Doufejme, že se vám váš sen jednou splní, Jede!“ řekl profesor

„To se přece rozumí samo sebou!“ ujišťoval Jedediáš. „Cítím v kostech, že to nebude trvat ani tak dlouho.“

Povečeřeli a potom stručně pověděli Jedediášovi o bobří osadě. Protože však byli po rušném dni unaveni, šli si brzy lehnout Spali opět na terase a nad nimi se na temně modré obloze jiskřily Jedediášovy hvězdy.

KAPITOLA OSMÁ

NENADÁLÁ SRÁŽKA

Nová práce a nové objevy, téměř denně nějaký nečekaný objev nebo div.

Na jedné z průzkumných výprav objevil Charles ztraceného koně a mezka. Oba se připojili k zvířatům, která přivedl profesoi a [ed, spřátelili se s nimi a v klidu, míru a plné spokojenosti spásali jeden šťavnatý palouk za druhým. Charles byl přesvědčen, že koně a mezci si i při tuhé zimě a za vysokého sněhu najdou dost potravy a před mrazem se schovají do hlubokých průrev skalních stěn; proto je opět pustil na svobodu.

Nejvíc času teď věnovali plošině nad skalním městem, kterou chtěli důkladně probádat ve všech směrech. Plošina byla poměrně hustě porostlá lesem, na mnoha místech vyvěraly z úrodné země prameny, které se spojovaly v potoky, a také tady objevili plno zvěře, která rozmnožila jejich zásoby na zimu. Herbert našel horký pramen, o jehož vodě profesor po pečlivém prozkoumání prohlásil, že má léčivé vlastnosti. Četné stopy kolem pramene dosvědčovaly, že v léčivou sílu jeho vody věří i lesní zvěř.

Pak se jednoho dne Charles sám vydal na lov a nedaleko horského pramene zastřelil statného jelena. Protože to pak i po stažení a vyvržení bylo zvíře na jednoho lovce příliš těžké, nechal Charles jelena u pramene s tím, že si pro něj přijdou příštího dne s Herbertem.

Skutečně se hned po snídani následujícího dne vypravili, na místě je však čekalo nemilé překvapení.

„Jsme tady, Herberte,“ prohlásil Charles, rozhrnul poslední křoví a vystoupil na malý palouk.

Místo mrtvého jelena je však uvítalo napřed nevrlé zavrčení a vzápětí dunivý řev, vycházející z mohutné hrudi. Poděšeně ucouvli, ale to už se těsně před nimi vztyčilo statné šedohnědé tělo. Dívali se do otevřené tlamy, z níž kapaly sliny a nad níž hněvivě blýskaly malé, červené oči. Vyrušili ze siesty šedivého medvěda grizzlyho, který si pochutnával na zastřeleném jelenu.

„Zpátky! Proboha, okamžitě zpátky, Herberte!“ vykřikl Charles. „Je to grizzly!“

Z dětství si dobře pamatoval vyprávění o rozzuřeném grizzlym, který patří mezi nejnebezpečnější šelmy. Instinktivně uskočil na stranu, sotva se proti nim medvěd rozběhl, a tak v poslední chvíli unikl jeho pádné pracce. Strhl z ramene ručnici, přilícil a vypálil. Kulka zasáhla medvěda do boku, ale bylo to, jako když ho štípne včela. Šedohnědý obr jen vztekle zavrčel a rozběhl se znovu přímo proti němu. Herbert stál jako přimražený, neschopen jediného pohybu. Stál trochu stranou, přesto to byl on, kdo první poznal tíhu medvědovy pracky. Zapotácel se a těžce klesl k zemi.

Charlese zamrazilo v žilách. Snad ho ten netvor nezabil? Neměl však čas na dlouhé přemýšlení. Už v příští vteřině mu zavanul přímo do tváře odporný medvědí dech. Ještě že stačil vložit do pušky nový náboj. Teď vystřelil, medvěd zařval, zpola se obrátil a prackami si začal drásat hrud. Charles využil medvědova zaváhání, uskočil stranou, znovu nabil a vypálil potřetí. Medvěd se zapotácel, pak se však vzpamatoval a rozběhl se proti Charlesovi

Všechno se událo tak rychle, že Charles nebyl s to ani vnímat sled událostí, natož aby si uvědomoval jednotlivé podrobnosti. Proto taky nedovedl později podat souvislejší výklad toho, co se zběhlo; věděl jen tolik, že ho zachránil les Uskakoval před rozzuřeným grizzlym od stromu ke stromu, nabíjel a střílel kulku za kulkou. Životní síla obrovské šelmy byla podivuhodná, konečně však grizzly zařval naposledy, bolestně a naříkavě, a jeho řev se zlomil v zavzlyknutí. Klesl na přední pracky, potom na bok, na všechny čtyři. Ležel tiše, bez hnutí, krev mu proudila z několika ran, tlamu měl otevřenou, vytřeštěné oči se zamžily.

Když se Charles ujistil, že medvěd už nežije, bylo jeho první starostí, co je s přítelem.

Herbert ležel zpola na boku, zpola na zádech. Oči měl zavřené a obličej smrtelně bledý kromě místa, kde krev vytryskla z velké, otevřené rány, jež se táhla napříč hlavy.

Charles zoufale vykřikl a klesl na kolena vedle svého přítele. Sáhl mu na zápěstí, ale tepna nebušila, a když zápěstí pustil, Herbertova ruka klesla bezvládně jako kus dřeva. Je mrtev, pomyslil si Charles a srdce se mu sevřelo žalem.

„Herberte, Herberte!“ volal, ale Herbert neodpovídal.

A tu si Charles vzpomněl na horký pramen, který vyvěral ze země na druhém konci pahorku. Rozběhl se k němu a do klobouku nabral jeho horkou a hořkou vodu. Část vody mu vytekla, neboť jeho klobouk už dávno nebyl nový, ale na napití jí tam zbylo dost. Charles otevřel Herbertovi ústa a pomalu a opatrně mu tu oživující tekutinu nalil do hrdla. Herbert si lehounce oddýchl – a Charles zajásal. Jeho kamarád tedy žije! Teď už také rozeznal na zápěstí tep, třebaže to byl tep ještě slabý a nepravidelný, spíš jen nepatrné záchvěvy. Charles začal horlivě třít Herbertovy dlaně a spánky. Nepravidelné záchvěvy

tepny se proměnily v klidnější a znatelnější údery a Herbert konečně otevřel oči.

„Kdo – kdo je to?“ zeptal se slabým hlasem.

„To jsem já, Charles, váš kamarád. Právě jsme svedli vítězný boj s velkým medvědem. Počkejte vteřinku, přinesu vám ještě trochu vody.“

Rozběhl se k prameni, nabral do klobouku vodu a rychle se vrátil. Herbert byl tak zesláblý, že nemohl ani odporovat, když mu Charles nalil do úst novou dávku hořké vody, jejíž chuť byla všechno jiné, jen ne příjemná. Byla to však voda léčivá a posilující, a tak netrvalo dlouho a Herbert se posadil.

„Hrozně mě bolí hlava,“ sténal. „Jako by mě někdo praštil trámem.“

„Však to taky byl pořádný trám!“ usmál se Charles. „A’teď dovolte, ať se na tu vaši ránu podívám.“

Prohlížel ránu opatrně a pečlivě. Byla dlouhá několik centimetrů a rychle otékala, Charles však poznal, že se jedná pouze o vnější poranění, lebeční kost zůstala nedotčena.

„Není to tak zlé, Herberte,“ ujistil přítele. „Ale scházelo málo, a mohl jste být tam, kde je teď ten odporný šedivý lupič.“

„Zastřelil jste ho, Charlie?“ zeptal se Herbert a v jeho hlase zněl neskrývaný obdiv.

„Ano, zastřelil. Jak šel grizzly po vás, nasypal jsem mu do kožichu půl kila olova. Teď leží tamhle v křoví. Pojďme se na něho podívat.“

Pomohl příteli na nohy a podpíraje ho zamířil k padlému medvědovi.

„To je ale netvor!“ ulevil si Herbert.

„Netvor a zloděj,“ doplnil Charles. „Ukradl zabitého jelena, který mu nepatřil, a za to dostal, co si zasloužil. Hlavu bych dal na to, že je to náš starý známý, kterého jsme už jednou vyplašili. Ale teď tady oba, jelena i medvěda musíme nechat a co nejrychleji se vrátit domů.“

Ale nešlo to tak rychle, jak si přáli. Herbertova rána stále víc a víc nabíhala, hlava ho bolela, zdálo se, že ho opouštějí poslední síly.

„Sedněte si na chvíli na kámen, Herberte,“ řekl nakonec Charles. „Musíte si odpočinout, jinak nedojdeme domů.“

Herbert poslechl a musel si pak cestou odpočinout ještě několikrát. Konečně spatřili svůj domov. Jed kuchařil u ohně, a když viděl, jak Charles pomáhá Herbertovi dolů po žebříku, rychle k nim přistoupil.

„Kam jste to strkal hlavu, Herbe?“ divil se.

„Chtěl zpívat jako vy,“ odpověděl Charles za přítele, „a já ho praštil holí. Řekl jsem mu, že pouze jediný člověk v našem táboře smí beztrestně zpívat a to jste vy, Jede. Dva zpěváci na jedné scéně že se neuživí. Bohužel jsem ho však udeřil silněji, než jsem chtěl.“

„Přestaňte žertovat, Charlie,“ napomenul ho Jedediáš. „A řekněte vážně, co se mu stalo? Vsadím se, že spadl do propasti.“

„Nikam jsem nespadl, Jede,“ ozval se konečně Herbert. „Povím vám čistou pravdu, jak se to stalo. Náhodou jsem se potkal s medvědem..Nelíbíte se mi, pane,‘ povídám. ‚Ale vy se mi taky nelíbíte,‘ na to on a praští mě do hlavy prackou, která byla metr dlouhá, čtvrt metru široká a čtvrt metru tlustá. Po té ráně jsem hned usnul, a když jsem se asi za měsíc probudil, ležel jsem na zemi a vedle mě stál Charles..Všechno je v nejlepším pořádku, Herberte,‘ povídá Charles,.vyzval jsem toho medvěda na souboj, protože vás urazil, a zastřelil jsem ho.‘ A opravdu, medvěd ležel několik kroků od nás a byl dočista mrtvý.“

„Panebože!“ zvolal Jedediáš. „Snad nechcete tvrdit, že jste se srazili s medvědem?“

„Tak si prohlídněte moji hlavu!“ radil Herbert.

Ale to už se taky vrátil profesor, který se hned začal věnovat Herbertovu poranění. Přinesl svou lékařskou skříňku, která už tolika lidem zachránila život, nebo aspoň zmírnila bolest, ránu pečlivě vymyl, nakapal do ní balzám a zalepil ji náplastí.

„Připravím vám uklidňující lék a pak si půjdete lehnout,“ prohlásil. „Až se probudíte, nezbude po bolesti ani stopy Balzám zabrání zanícení rány a lék zažene horečku Za týden budete zase svěží jako rybička.“

A profesor měl pravdu Do týdne byl Herbert úplně zdráv. Předtím se ale – bylo to vlastně hned druhý den – šel profesor s Charlesem podívat na místo boje.

„Můžete mluvit o štěstí,“ vykládal profesor cestou. „Narazili jste na šedého medvěda právě ve chvíli, kdy se krmil, a grizzly vyrušený při žrádle, dokáže být hrozně vzteklý a nebezpečný“

„Setkali jsme se s tím zuřivcem už jednou, ale tehdy to byla spíš fraška. Stačila hořící větev – a medvěd vzal do zaječích.“

„To byl jistě nažraný,“ namítl profesor. „Hladový je daleko nebezpečnější a nedal by se tak lehce odehnat.“

„Jsme tady,“ řekl Charles. „Je to za tímto křovím!“

Rozhrnuli keře, ale šustot křovin přehlušil náhle svist křídel. Zvedli hlavu a spatřili mohutného ptáka s velkým, zahnutým zobákem, který se těžkopádně vznesl a potom zvolna, majestátnými údery obrovských letek odplul vzduchem.

„Sup obrovský!“ zvolal profesor nadšeně. „Je skoro tak velký jako kondor, největší pták na světě. Věděl jsem, že žije v těchto končinách, ale dosud se mi nepoštěstilo ho spatřit.“

„Mám ho sestřelit?“ zeptal se Charles.

„Rozhodně ne. Bylo by to zbytečné zabíjení. Stačí, že jsme ho viděli. Je to vzácný pták, král všech supů.“

Sup obrovský plul zvolna k Vzdálené vysoké hoře, zmenšoval se a zmenšoval, až jim konečně zcela zmizel z dohledu Profesor s Charlesem vstoupili. na palouk. Král supů ještě nezapočal svoji práci. Medvědovo tělo bylo nedotčené a na těle zastřeleného jelena byly pouze stopy po drápech grizzlyho

Grizzly byl důstojným reprezentantem svého rodu. Vztyčený na zadních prackách měřil jistě půl třetího metru a vážil jistě dobrých pět set kilogramů.

„Musíme ho stáhnout z kůže,“ řekl profesor. „Jeho kožich nám v zimě přijde vhod.“

Vyndal z kapsy velký zavírací nůž, poklekl k medvědovi a obratně se dal do práce. Charles mu vydatně pomáhal: to byla práce, kterou ovládal. Na obtíž jim byla neobvyklá tíha medvědího těla; když chtěli medvěda obrátit, musili k tomu použít silných větví jako pák. Konečně však byli hotovi. Těžký kožich pověsili vysoko na strom, potom vyřezali vybrané kusy medvědího a jeleního masa, které rovněž rozvěsili po větvích stromů tak vysoko, aby k nim nedosáhl žádný čtvernožec.

KAPITOLA DEVÁTÁ

OPUŠTĚNÁ VESNICE APAČŮ

Výzkumné výpravy na plošinu nad skalním městem byly čím dál častější a téměř každá cesta také znamenala nový objev. V jednom z postranních úzkých údolí, či spíš jen širší rozsedlině, našel Herbert kukuřici, ještě nízkou, ale krásně svěží a zelenou. Místo rozsáhlé necelého čtvrt akru bylo zavlhčováno vodou stékající z okolních svahů a jeho středem tekl malý potok, který se ve vzdálenosti asi šedesáti metrů řítil v podobě vodopádu do propasti. Kukuřice rostla jen tu a tam, velice nepravidelně, přesto však jí bylo dostatek. Herbert hned upozornil na tento svůj objev profesora.

„To je zajímavý nález,“ prohlásil učený muž a pozorně si prohlížel mladou kukuřici. „Především to pro nás znamená nový zdroj potravy. A za druhé to dokazuje, že tu žili Indiáni po odchodu nebo útěku původních obyvatel skalního města. Možná že to je teprve pár let, co odtud Indiáni odešli, vypuzeni pověrčivou hrůzou, které divoši podléhají dost často. Mohl to být mor nebo jiná nakažlivá nemoc, kterou Indiáni považovali za projev hněvu bohů původních obyvatel skalního města. Proto se pro ně toto místo stalo ‚tabu‘, jak říkají domorodci na ostrovech Jižního moře. Tím ale lépe pro nás, neboť jejich pověrčivý strach je pro nás tou nejlepší ochranou před jejich vpády.“

„A kukuřice?“ zeptal se Jedediáš Simpson. „Vyroste tady kukuřice tak vysoká a pěkná jako na polích v okolí krásného města Lexintonu, K-y?“

„Je to kukuřice už zdivočelá,“ vysvětloval profesor. „Začaly ji tu pěstovat indiánské squaw, když tady našly vhodnou a plodnou půdu, a pak, po odchodu Indiánů, se příroda sama postarala o další osev. Vypadlé zrní rok za rokem obnovovalo úrodu. Takže my teď budeme sklízet plody práce apačských žen. Musíme však rozestavit po poli pasti, abychom úrodu uchránili před mlsnými býložravci.“

Rozestavili pasti po způsobu obvyklém u farmářů na americkém Západě a podařilo se jim polapit několik zvířat, jejichž maso i kožešiny se jim náramně hodily. První lekce však stačila: varovala všechny ostatní mlsouny a na pole se už nikdo neodvážil. Herbert, který si vzal pole jako jeho objevitel na starost, našel v temném koutě jednoho menšího skalního domku, který ještě nepodrobili důkladnější prohlídce, starobylou a nemotornou motyku. Byla vyrobena z ostrého, plochého kamene, její dřevěná násada však už nebyla k potřebě. Herbert si tedy opatřil novou násadu a pak s touto staronovou motykou pečlivě okopával každé stébélko. odstraňoval býlí. Jedediáš Simpson, který se vyznal v pěstování obílí, mu pomáhal radou, vlastní práci si však Herbert dělal zcela sám Byla to jeho pýcha a radost – a výsledky na sebe taky nedaly dlouho čekat Stačilo několik teplých dešťů, a mladá kukuřice vyběhla do výšky: slibovala už teď chutné klasy, opečené nad ohněm, nebo vařené ve slané vodě.

Jedediáš Simpson ležel ve stínu keře na okraji pole. Jeho dlouhé, hubené tělo si hovělo v šťavnaté trávě, měkký, mírně pomačkaný klobouk mu chránil oči před sluncem; byl to prostě dokonalý obraz spokojenosti, klidu a štěstí. Zato Herbert se dřel jako mezek, dlouhou motykou pečlivě okopával kukuřičná stébélka, která už teď byla silná dobře na prst.

„Máte pravdu, Herbe,“ prohlásil Jedediáš hlubokým, ospalým hlasem. „Pro dospívajícího chlapce není lepší zaměstnání než polní práce. Já to znám, taky jsem tak pracoval na poli u Lexintonu, K-y, když mi ještě teklo mléko po bradě. A podívejte se na mě teď, jak skvěle vypadám. Není prostě nad zemědělské práce. Držte se pole, Herbe, a bude z vás zrovna tak vysoký a urostlý chlap, jako jsem já.“

Herbert se zasmál.

„Ale pojďte taky trochu na slunce, Jede. Slunce je přece taky zdravé!“

„Ale ne pro mě,“ odporoval Jedediáš. „O slunci mě nemusíte poučovat, Herbe, v tom já se vyznám. Jen pěkně pracujte a já si tady v stínu trochu zdřímnu.“

Jednoho večera, když opět seděli u ohně, profesor prohlédl zásobu zápalek a zjistil, že jich kvapem ubývá.

„Se zápalkami musíme šetřit,“ prohlásil. „Budeme používat mých ohňových hůlek, i když práce s nimi není nijak snadná.“

„Ohňové hůlky?“ divil se Charles.

„Je to způsob rozdělávání ohně, kterému jsem se naučil od civilizovaných Apačů žijících v rezervaci, a od té doby, kdykoliv cestuji po Arizoně, beru si s sebou vždycky ohňové hůlky.“

Nejen chlapci, ale i Jedediáš, byli zvědaví, jak bude profesor „po apačsku“ rozdělávat oheň. Jedediáš to sice už jednou zažil, ale to bylo dávno a moc si z toho nepamatoval.

Profesor vyňal ze svého vaku hůlku, dlouhou asi osmdesát centimetrů, která měla v průměru necelé čtyři centimetry.

„Je to kus kmene mladého stromu, který se v řeči Apačů nazývá o-oh-kód-ži. Druhá část mého ohňového přístroje je kousek juky, a to ostatní, to je tvrdá a namáhavá práce, jak se na vlastní oči přesvědčíte.“

Položil na zem kus suché, měkké juky a pevně jej přišlápl nohou. Konec hůlky ponořil do písku, potom jej pevně přitiskl do juky, načež jím počal rychle otáčet v dlaních.

Profesor, malý a drobný mužík, měl obdivuhodnou sílu, kterou teprve při této namáhavé práci mohli Charles a Herbert náležitě ocenit. Jeho dlouhé paže, pružné a pevné jako ocel, točily hůlkou s překvapující rychlostí, přičemž její konec stále pevně tiskly do juky.

Uplynula minuta dvě. Na čele profesora Erasma Darwina Longwortha vytryskly první krůpěje potu, rychlost, kterou otáčel hůlkou v dlaních, se však ani trochu nezmírnila. Juka se téměř nepozorovaně proměnila v jemné dřevěné uhlí, a když se profesorovi zdálo, že to už stačí, hodil uhlí na suchou trávu, poklekl, třikrát zlehka zafoukal, a z uhlí a trávy vyšlehl plamínek, který rychle přeskočil na větší kus dřeva a ve chvilce plápolal veselý oheň.

Profesor Longworth odložil svou ohňovou hůlku a posadil se na kámen. Zpocený, ztěžka oddychující – ale vítězný.

„Tento způsob, založený na principu tření, je snad nejstarším způsobem rozdělávání ohně vůbec. Přesto je to způsob celkem dobrý a účinný. Nepochybuji ale, že trvalo tisíce a tisíce let, než náš primitivní prapředek dospěl ve svém vývoji až k ohňovým hůlkám.“

Příštího dne zkusil Charles rozdělat oheň pomocí hůlky. Po nadlidské námaze se mu to podařilo, byl však zcela vyčerpaný. A Herbert – ten neuspěl vůbec, ačkoliv to zkoušel třikrát.

Profesor s Charlesem objevili na vzdáleném konci náhorní plošiny zbytky apačské vesnice, která byla opuštěna nejdéle před dvaceti lety. Všude se povalovalo mnoho hliněného nádobí, které bylo ještě v dobrém stavu, což potvrzovalo profesorův názor, že Apačové odtud uprchli, zachváceni náhlým strachem a zděšením.

„Strach a pověra je odtud vyhnaly,“ prohlásil profesor. „Postihlo je nějaké hrozné neštěstí, nějaká velká pohroma a oni se domnívali, že je to dílo neznámého boha, který mstí původní obyvatele skalního města, trestá jejich zhoubce mečem svého hněvu. Jen se podívejte na to krásně zachovalé kuchyňské nářadí.“

Zvedl ze země velký hrnec, zhotovený z vypálené, ale nepolévané červené hlíny.

„Nebo tahle mísa na jídlo,“ pokračoval profesor.

Široká a mělká mísa byla rovněž z červené, nepolévané hlíny. Našli pak ještě několik druhů mis a hrnců, některé byly dokonce ozdobeny vodorovnými, vrytými čarami. Zvlášť cenný nález představovaly břichaté džbány na vodu, vyrobené rovněž z červené, nepolévané hlíny, posazené do košíků ze silného síťoví. Do každého džbánu se vešlo několik litrů. Důkladně je vyčistili a dali stranou; časem si je odnesou do svého skalního sídla.

Nakonec Charles našel podivný plochý kámen, dlouhý skoro půl metru a široký asi dvacet centimetrů. Bylo na něm na první pohled znát, že byl úmyslně opracovaný a uhlazený. Charles jej zvedl a přinesl profesorovi.

„Nevíte, co to je, profesore?“ zeptal se, pevně přesvědčen, že profesor zná, musí znát všechno.

„Je to metáte,“ odpověděl profesor Longworth bez váhání. „Indiánské ženy ho používají k mletí obilí. Sedí na zemi, na kámen, který si přidržují nohama, rozloží obilí, jež pak rozemílají pomocí malého mlýnského kamene. Jistě jej tu někde najdeme. Vidíte? Tam leží.“

Byl to kámen válcovitého tvaru, široký asi osm centimetrů. Stejně jako metáte byl i tento menší mlýnský kámen z černé lávy.

„Když indiánská žena rozložila obilí na metáte,“ vysvětloval profesor, „uchopila oběma rukama mlýnský kámen a začala jím drtit zrní pravidelnými otáčivými pohyby. Pro ty kameny si přijdeme, budem je potřebovat, až dozraje Herbertova kukuřice.“

Kukuřice však nebyla jedinou „poživatinou“, kterou v apačské vesnici objevili. Profesor našel semeno saguary, což byl zvláštní druh kaktusu, považovaný Indiány za obzvláštní lahůdku. Toto semeno se podobně jako kukuřice mele pomocí mlýnského kamene a pečou se z něj placky.

Ale největším jejich objevem byl mescal čili americká aloe, kterou se Indiáni živí po celý rok. Na svazích, klesajících k jihu, rostly na kamenité půdě celé houštiny této rostliny. Podle profesorových pokynů ji odřezali svými loveckými noži, pouze však větší a silnější výhonky, vysoké aspoň půl metru, které řezali těsně u země. Rostliny očistili od listí a menších výhonků a odnesli je na velkých, plochých ošatkách, které našli ve vesnici, do rokliny, kde vykopali jámu a na jejím dně rozdělali oheň.

Do ohně naházeli několik plochých kamenů, á když se rozpálily, nakladli na ně vrstvu mescalu a všechno zasypali trávou a hlínou.

„Necháme v této přírodní troubě mescal osmačtyřicet hodin,“ prohlásil profesor. „Dosud jsem mescal takto nepekl, ale často jsem už o této kuchařské úpravě mescalu četl.“

Po určené době jámu otevřeli a mescal vybrali. Povrch rostliny horkem ztuhl a ztvrdl, ale dužinatý vnitřek se proměnil v sladké, šťavnaté těsto. Část hned s chutí snědli, zbytek rozložili na slunečném místě, aby uschl.

„Po delší době,“ vysvětloval profesor, „těstovina mescalu ztvrdne, a chceme-li ji pak jíst, musíme ji dát na několik hodin do vody. Pro případ nouze je to však opravdu neocenitelná zásoba potravy.“

„Vždyť vám to povídám, že všechno ví a zná,“ šeptal jedediáš nadšeně Herbertovi do ucha. „Největší učenec naší doby!“

Profesorovy vědomosti a jeho nevyčerpatelná vynalézavost se pochopitelně neomezily na mescal.

„Chceme-li cestovat pouští a divočinou, pak bychom se vždy napřed měli seznámit s jejich flórou, a zvlášť pak s tím, co je v ní jedlého,“ poučoval. „Takových vědomostí není nikdy dost. Já jsem jich s úspěchem využíval nejen v Americe, ale také v Africe a Asii.“

Ukázal jim nopál smokvoňový, který rostl na horských svazích a jehož plody, dozrávající v září, byly jedlé, a také španělský bodlák, jehož plod se podobal banánu.

„Ten dozrává v říjnu a má výbornou chuť. Jídelníček nám dále zpestří plody divokého hyacintu, bobule jalovce a ještě mnohé další plody, o kterých se zmíním, až přijde jejich čas. Každá krajina, i ta, která se jeví jako zcela jalová a nehostinná, skrývá plody, které mohou být člověku k užitku. Jen musí vědět, kde je hledat.“

„Ale to víte na celém světě snad jenom vy, profesore,“ zvolal Jedediáš Simpson nadšeně.

Profesor Erasmus Darwin Longworth se dobromyslně usmál. Nezazlíval Jedediášovi upřímnou, byť trochu přehnanou chválu.

„Zdaleka nejsem jediný, kdo zná takové věci, Jedediáši,“ řekl. „Ale je pravda, že teprve v takové situaci, v jaké jsme nyní, člověk patřičně ocení, co se kdysi naučil.“

Brzy měl příležitost znovu potvrdit pravdivost svých slov. Při jedné ze svých loveckých výprav se Charles dostal do rokliny vzdálené od jejich skalního domova dobrých dvanáct mil. Marně však celý den pátral po zvěři, a když konečně, unavený a žíznivý, objevil mezi stromy vodu, ihned k ní zamířil. Tekl tu úzký, ale hluboký a prudký potok, jehož břehy byly hustě zarostlé vrbovím.

Prodral se vrbami až k potoku, poklekl a důkladně se napil chladné, osvěžující vody. Když ale povstal, tu s údivem zjistil, že jeho šaty jsou potřísněné bělavou, cukrovitou hmotou. Chvíli se nechápavě rozhlížel, až jeho zrak padl na listy nejbližší vrby: byly potřísněny toutéž hmotou. Dotkl se jednoho listu jazykem a zjistil, že podivná hmota chutná sladce a příjemně. Nevěděl samozřejmě, co to je, po návratu domů však podal profesoru Longworthovi zprávu o svém objevu.

Profesor si vyžádal přesný popis vrby i popis tenkého cukrovitého povlaku, který našel na vrbovém listí. Charles, jenž měl vzácnou pozorovací schopnost, mu podal popis přesný do nejmenšího detailu.

„Skutečně skvělý objev,“ prohlásil profesor, když Charles skončil. „To, co jste našel na vrbovém listí, je uschlá medová šťáva. Můžeme ji najít na listí a mladých větvích zvláštního druhu vrby, která roste právě na březích arizonských potoků. Ze šťávy se dá připravit velmi chutný nápoj, což vám ostatně brzy předvedu.“

Profesor s chlapci se hned druhého dne vypravili k potoku, kde nalámali větší množství mladých větví a natrhali koš vrbového listí. Větvičky a listí pak vyprali ve džbánu s vodou, a vyrobili si tak nasládlý, osvěžující nápoj, na němž si Charles i Herbert moc pochutnali. Často si pak zašli na vrbové větve a listí a ve svém skalním domě měli téměř stále velký džbán, plný té sladké cukrové vody.

Také lov se jim dařil. Běžně stříleli zajíce a králíky, také jelena a antilopu dostali. Profesor Longworth jim samozřejmě vždy řekl, jak se všechna ta zvířata nazývají v řeči Apačů. A tak se skalní obydlí záhy naplnilo zásobami potravin všeho druhu; připomínalo to jistě doby, kdy tu sídlili původní obyvatelé.

„Můžeme o sobě směle prohlásit,“ shrnul to profesor,“že jsme dědici dvou národů. Neznámý kmen, který obýval tuto skalní stěnu, pro nás vysekal a postavil tyhle domy snad už někdy před tisící lety, a když pak odtud prchal v divém zmatku, nechal nám tady mnoho užitečného nářadí. Nedaleko odtud pak bydlili Apačové a také po nich jsme zdědili různé věci, jež přispěly k našemu pohodlí. Je to prostě báječný kraj, snad nejmalebnější a nejzajímavější kout naší země, a já nebudu nikdy litovat, že jsme se tady museli usídlit.“

„Já taky ne,“ ujišťoval horlivě Jedediáš Simpson. „Chybí nám jenom trocha dobré hudby. Nic bych si víc nepřál, než abychom tu měli menší kapelu, která by nám vždycky večer hrála na terase.“

Ale Herbert netoužil po kapele. Jak tak všichni seděli pospolu kolem ohně, říkal si v duchu, jaké měl štěstí, že se tady v úplné divočině setkal s tak dobrými a schopnými lidmi. Přikročil k okraji terasy a zadíval se do černého kaňonu. Potom zvedl kámen, velký asi jako pěst, a hodil ho do tmy. Slyšel, jak se kámen dvakrát odrazil od skalní stěny, a pak už následovalo jen ticho. Herbert ještě chvíli stál s hlavou nakloněnou nad propastí a pozorně naslouchal; nic se však neozývalo.

„Co tam děláte, Herberte?“ zeptal se Charles.

„Já vím co,“ usmál se profesor Longworth. „Náš Herbert porovnává a z toho, co zjišťuje, má radost. Říká si v duchu, jak je rád, že je tady nahoře mezi námi, místo aby se krčil tam dole, ve tmě a sám.“

„Máte pravdu, profesore,“ řekl Herbert a vrátil se k ohni.

KAPITOLA DESÁTÁ

ZBLOUDILÉ STÁDO

Pouštěli se na svých výpravách stále dál a dál. Účelem těch výprav byl jednak lov, jednak zkoumání krajiny; nezapomínali však ani na zlatý poklad a hledali stopy, znamení, které by odpovídalo záhadným slovům Ananiáše Browna.

Na jednu takovou výpravu, se vypravili zase sami Charles s Herbertem a vzali si s sebou potravu nejméně na dva dny. Už několikrát zůstali přes noc mimo dům, a tak si profesor ani Jedediáš nemuseli dělat starosti.

Vystoupili po srázu na plošinu, prošli lesem a pak začali sestupovat po mírném svahu. Oba byli vyzbrojeni puškami a vykračovali si lehce a svižně, jak se slušelo k tomu jasnému, svěžímu dni. Sestoupili do malého bažinatého údolí, kde žila osada bobrů, a tam se poprvé zastavili. Dávali pozor, aby hlodavce nevyplašili, a se zaujetím pozorovali pracovitý bobří národ. Sledovali opět, jak bobři vlečou průplavy kmeny a větve, a když pak zaslechli hlasitý praskot a zjistili, že bobři právě porazili vysokou břízu, zašeptal Charles:

„Čeká nás asi tuhá zima. Jinak by si bobři nehromadili tak ohromné zásoby.“

„Však my děláme totéž,“ usmál se Herbert.

Opustili bažinaté údolí a pokračovali pak v cestě směrem k severovýchodu. Chtěli dnes dorazit dál, než kam až se dostali na dosavadních výpravách. Museli ještě několikrát stoupat do svahu, ale vždy to bylo jen mírné úbočí, po kterém se jim šlo stejně dobře jako po rovině.

Chvíli před polednem se zastavili, aby si ve stínu vysokých jedlí trochu odpočinuli a naobědvali se. Nebetyčné horské špičáky, korunované sněhem, jako by náhle byly blíž a v hloubce pod nimi se krčilo malé údolí, domovina bobřích osad.

„Je to celý malý svět, od těch bobřích hrází až po vrcholky nejvyšších hor,“ zahořoval Herbert, „a ten svět patří jenom nám!“

Když si odpočinuli, nastoupili na další pochod. Nešli ani půl hodiny a Herbert, který šel jako první, se zastavil a nadšeně vykřikl. Stál na vrcholu hřbetu a díval se dolů. Pod nimi, podobné modré míse, zasazené do hor, se třpytilo překrásné jezírko, skutečný klenot tak čistě modrý jako samo nebe, jež se nad ním klenulo. Mělo tvar téměř pravidelného kruhu, v průměru měřilo asi tři sta metrů. Nad hladinou jezera se tyčily téměř kolmé stěny, vysoké nejméně dvě stě metrů a kolem dokola lemované krásnými, rovnými jedlemi.

Jezero připomínalo hlubokou modrou studni, v níž se jiskřivě odrážely sluneční paprsky, a chlapci měli ze svého nečekaného objevu upřímnou radost. Byli přesvědčeni, že jsou prvními bělochy, jejichž obličeje se sklánějí nad průzračně modrou vodou horského jezera.

Herbert hodil dolů kámen. Hluché plesknutí, s nímž se vnořil do vody, svědčilo o nesmírné hloubce jezera, a z hladiny se s poděšeným křikem zvedlo hejno vodního ptactva. Objevil se taky orel, ten se však zjevně distancoval od ostatních ptáků, plul vzduchem zvolna, vznešeně jako uražená důstojnost, a chlapci si dovedli živě představit, jak se jeho červená očka hněvivě dívají na ty dva drzé vetřelce pod ním.

„Myslím, že pan orel právě rybařil v Carletonově jezeře a považuje ze velkou nestoudnost, že jsme se ho odvážili vyrušit,“ prohlásil Charles. „Měl bych chuť ho zastřelit.“

„Neplýtvejte patronami,“ napomenul ho Herbert, „a raději pokračujme v pochodu k hoře, která se tyčí přímo před námi. K Waynově hoře! Ta je cílem naší cesty.“

Herberta těšilo, že Charles nazval to krásné jezírko po něm a Charlesovi zase nebylo proti mysli, že Herbert na oplátku dal hoře jméno Wayne.

Pohlédli na sebe a usmáli se.

„A proč ne?“ řekl Herbert. „Jsme přece objevitelé, a máme tedy právo pojmenovat objevená místa, jak se nám zlíbí.“

„Máte pravdu,“ přisvědčil Charles horlivě. „A proto je to jezero Carletonovo a hora Waynova, odteďka navždy.“

Neradi se rozloučili s modrým jezerem a pokračovali v pochodu k Waynově hoře. Chtěli se přesvědčit, jak vypadá krajina za jejím vrcholem. Když přišli asi ze dvou třetin svahu, zabočili doprava a pokračovali v cestě hustým lesem, který tvořily hlavně jedle a jiné jehličnaté stromy a kde bylo mnoho mladého podrostu. Slunce se zvolna schylovalo k západu a ozařovalo hory červeným světlem.

Charles rozhraboval oběma rukama hustý podrost a Herbert kráčel těsně za ním. Náhle se však Charles zastavil a rychle ustoupil jako voják, který se chce vyhnout letící kulce, a když se obrátil, Herbert s překvapením zjistil, že tvář jeho přítele je smrtelně bledá. Charles si rukou stíral z čela studený pot a Herbert se na něho díval bez jediného slova, neboť v jeho očích viděl zděšení, jako by Charles znenadání pohlédl v tvář smrti.

Tak stáli bez hnutí asi půl minuty, dokud strach a zděšení na Charlesově tváři nevystřídal rozpačitý úsměv. Chlapec ustoupil ještě o krok, nervózně se zasmál a ukázal prstem přímo před sebe.

Herbert chtěl vykročit naznačeným směrem, Charles ho však pevně uchopil za rameno a řekl mu, ať udělá pouze jeden, jediný krok. Herbert poslechl, učinil jen jeden povolený krok – a hleděl do propasti, hluboké jistě aspoň sto metrů, jejíž stěna byla příkrá a kolmá jako zeď domu a jejíž tvrdý kámen byl šedivý nebo bronzový tam, kde na něj dopadaly paprsky zapadajícího slunce.

Na dně propasti viděli spoustu listoví byly to vrcholky stromů – a mezi nimi se táhl stříbrný pruh, s největší pravděpodobností proud potoka nebo horské říčky. Hleděli do zeleného údolí a Herbert pochopil, proč se jeho přítel tak vyděsil, když ho pud či bystrý zrak nebo snad obojí současně varovalo před dalším krokem, který by ho jistě byl strhl do náruče smrti.

Údolí se svými zelenými lesy a stříbřitou stužkou potoka vyvolávalo ty nejpříjemnější představy a Charles vyslovil názor, že by to bylo ideální místo pro noční odpočinek.

Herbert však místo odpovědi ukázal přímo před sebe, kde v dálce tří nebo čtyř mil se tyčily příkré a holé skály. Charles sledoval kruhovitý pohyb přítelovy ruky. a viděl, že skály jsou vlastně všude kolem dokola. Zdálo se, že zelené údolí je jimi doslova obklíčeno ze všech stran jako korálový ostrov obklopený širým mořem.

Rozhlíželi se pozorně a nemohli se pohledu na ten zvláštní kraj nabažit. Chtěli vypátrat jeho tajemství. Zdálo se jim, že je to nejpodivnější kout světa, jaký kdy spatřili, místo ještě záhadnější a zajímavější než jejich skalní město. Obloha byla jasná a čistá a oni zřetelně viděli, jak se větve stromů dole v údolí v mírném větříku lehce pohupují. Stříbrný pruh se rozšiřoval, prořezával údolí jako ostří meče a chlapci byli přesvědčeni, že na jeho březích rozeznávají skvrny měkkého zeleného mechu. A na všech stranách okolo této čarovné mísy se tyčily příkré skály, zubem času a horskými přívaly rozedrané odshora dolů a stesané ve fantastické postavy.

Byly to skály tak holé a zachmuřené, že ani zelené údolí pod nimi nemohlo zmírnit smutný dojem, který vyvolávaly. Oči chlapců se neustále odvracely od korun stromů k těm smutným skalám, černým tam, kde k nim nepronikly paprsky slunce, jinde šedivým, bronzovým, modravým či zeleným; to podle toho, jakou barvu jim namíchalo zapadající slunce. Obrazotvornost napomáhala přírodě a dokončovala její sochařské umění: viděli v kameni strmých skal různé ďábelské tváře a vztyčené paže. které jim zdálky hrozily. Charles, jehož ruka stále ještě spočívala na Herbertově rameni, pocítil, jak se jeho přítel zachvěl. Ostatně sám se nedokázal ubránit zachvění. Věděl, že ten nepříjemný třes byl vyvolán pohledem na zoufale smutné skály, a nikoliv večerním chladem, a proto navrhl, aby se dál nedrásali a raději rozdělali oheň a přichystali se k nočnímu odpočinku.

„Máte pravdu,“ souhlasil Herbert. „Pohled na skály není zrovna povzbuzující. Na druhé straně bych se ale rád podíval do údolí pod námi. Samozřejmě ne teď večer, ale někdy ve dne, za plného světla.“

Nasbírali suché větve a rozdělali oheň, seděli však u něj beze slova, jako by je něco tížilo. Věděli, že myslí na stejnou věc. Oba tížilo tajemství údolí a oba byli rozhodnuti, že budou čekat jen do svítání a pak se pokusí sestoupit do údolí, aby vypátrali, co před nimi skrývá.

Charles přiložil na oheň, jehož zář vyletěla mezi stromy jako nepoddajná rudá stuha. Řídký oblak dýmu se vznesl nad údolí a tam zůstal viset v nehybném vzduchu, ačkoliv dole smutně sténal vítr. Herbert prohlásil, že je mu zima, a zabalil se do pokrývky a přisedl blíž k ohni. Charles však viděl, že jeho teplo příteli nepomáhá. Jediným lékem proti zimě, která nebyla vyvolána chladem, ale předrážděnými nervy, byl spánek.

„Zítra vyrveme údolí jeho tajemství přímo ze srdce,“ prohlásil Charles vzdorovitě.

„Kdyby nás to mělo stát nevím co,“ doplnil Herbert.

Ani jeden z nich nevěděl, co vlastně chce vyzývat a čemu vzdorovat, oba však měli pocit, že je to něco mimořádně velikého a silného a že rozhodně stojí za to se s tím poprat. Potom už zavřeli očí a snažili se usnout.

Charles se probudil pozdě v noci. Oheň dávno dohořel, měsíc zašel za mraky a Herbertova postava, ležící vedle doutnajícího dříví, téměř splývala s noční tmou. Z hor klesala vlhká mlha a Charles se zachvěl zimou. Přitáhl si pokrývku až k bradě.

Marně však přivolával spánek. Proto raději vstal a přiložil na doutnající hromadu náruč suchého dříví. Oheň se však rozhořel jenom smutnými, lenivými plameny, které neměly dost sil k zápasu s houstnoucí tmou a vydávaly pramálo tepla.

Herbert tvrdě spal; ležel tak tiše, bez pohnutí, jako by byl mrtvý. Kmitající plameny chvílemi zbarvovaly jeho obličej do růžová. Tolik se lišil od skutečného Herberta, že Charlese napadlo, že jeho spící přítel se proměnil v džina z Tisíce a jedné noci.

Ještě chvíli zůstal sedět u ohně, potom však ho přilákalo kouzlo hlubokého údolí. Poklekl na kraj příkré skalní stěny, oběma rukama se pevně držel křovin a napínal zrak, neviděl však už žádné koruny stromů, ani stříbrný pruh potoka. Celé údolí naplnila mlha a páry a zezdola se ozývalo hlasité, žalostné sténání větru.

Dlouho se tak díval dolů na oblaky mlhy, které se hromadily, srážely a opět rozptylovaly, aby ustoupily těžkým párám, jež stoupaly nad skály. Kamenné hradby, které občas zahlédl rozptýlenou mlhou, byly v noční tmě úplně černé a jejich podivné tvary se měnily podle toho, jak bujně pracovala jeho vznícená obrazotvornost.

Bylo to vskutku zvláštní kouzlo, kterým údolí působilo na jeho duši. Přál si, aby se už rozednilo a on mohl společně s Herbertem sestoupit dolů a přesvědčit se, zda je tam opravdu skryto ještě něco jiného kromě trávy, stromů a vody. Nakonec se ho zmocnila nebezpečná touha vrhnout se dolů do tmy, včas se však vzpamatoval a vrátil se k svému ohni.

Herbert ještě spal a plameny ohně opět poklesly, jako by se rovněž chystaly k spánku. Charles si lehl a spal pak klidně až do rána; když se probudil, Herbert už připravoval snídani.

„Vypadal jste tak unaveně a spal jste tak tvrdě, že mi bylo líto vás budit,“ řekl Herbert.

„Moc děkuju. Ale zítra vařím já a vy budete odpočívat. Tak co, nevypravíme se hned po snídani dolů?“

„Jak jsme se domluvili,“ souhlasil Herbert.

Údolí mělo v jasném ranním světle dvojí tvář. Hluboko dole, tam, kde rostla tráva a stromy a tekl potok, bylo zelené a přívětivé, naproti tomu v místech holých skal bylo zachmuřené a smutné. Paprsky vycházejícího slunce se v tisícerých barvách světla lámaly na skalách a svými stíny vytvářely nové, fantastické tvary.

„Nejpodivnější ze všech našich objevů,“ řekl Charles.

„Máte pravdu,“ přisvědčil Herbert.

Nepochybovali o tom, že najdou místo, kde snadno sestoupí dolů do údolí, a hned se pustili do hledání. Prodírali se křovím, lezli přes balvany, které byly místy nepříjemně špičaté, a to vše už trvalo tak dlouho, že je začaly bolet všechny kosti a i na duši začali ochabovat. Povzbuzovali se však navzájem nadějí, že nakonec přece jen najdou místo vhodné pro sestup, ačkoli okruh údolí se ukázal být mnohem větší, než se domnívali.

Na chvilku si opočinuli a snědli pár kousků studeného masa ze zásob. Slunce nad horami jen žhnulo a kamenné stěny odrážely jeho paprsky s takovou silou, že oslepení chlapci museli každou chvíli odvrátit zrak. Ani jednou je nenapadlo, aby se vzdali; byli pevně odhodláni vyrvat údolí jeho tajemství, a proto po krátkém odpočinku znovu vyrazili na cestu.

Někdy k polednímu objevili ve skalní zdi širokou průrvu a doufali, že se touto přírodní roklinou s mírným svahem dostanou dolů. Bylo však už pozdě odpoledne, když konečně našli místo, z něhož mohli zahájit sestup.

Roklina byla porostlá nízkým křovím, které jim poskytovalo bezpečnou oporu i za blížícího se pološera. Opatrně se spouštěli dolů, pro každý krok napřed vyhledali oporu mezi kameny a rukama se zachycovali křovin a popínavých rostlin.

Slunce se zatím nachýlilo ke konci své dráhy po čisté obloze a zaplavilo údolí rudým a zlatým světlem. Skalní stěny zajiskřily živými barvami, zeleň stromů i trávy potemněla.

Herbert se náhle zastavil, chytil Charlese za rameno a ukázal na malý palouk uprostřed údolí, kde se páslo stádo bizonů. Ze jsou to bizoni, to poznali na první pohled; mohutná těla, přihrbený hřbet a kosmatá šíje nepřipouštěly omylu.

Oba byli tak překvapeni, že kdyby se vzájemně neujistili, že to není šalba zraku, mysleli by si, že se jim to jen zdá. Věděli dobře, že divoký bizon byl na americkém jihozápadu už před lety zcela vyhuben a že jediné stádo v celých Spojených státech se skrývá někde mezi nedostupnými horami ve státě Colorado – a teď tu na vlastní oči vidí jiné stádo, čítající nejméně padesát kusů. Mohli je snadno spočítat, neboť bizoni se klidně a spokojeně popásali na trávě.

„Herberte, jsem to já, nebo někdo jiný?‘’ ujišťoval se překvapený Charles. „Jsme tu oba a bdíme, nebo se nám to jenom zdá?“

Zaklepal si kotníkem prstu na čelo, jako by se chtěl přesvědčit, zda je to opravdu on, člověk z masa a krve.

„Ano, Charlie, jste to vy, to vám můžu potvrdit,“ zašeptal Herbert. „A jsem rád, že i vy mně můžete potvrdit, že jsem to já, a ne někdo jiný.“ –

„A co když se mýlíme oba? Jsou to bizoni, opravdoví bizoni? Nebo jen výplody naší fantazie?“

„Žádná fantazie, vidím je, jako vidím vás. Bylo by moc divné, kdybychom oba podlehli stejnému klamu.“

Zůstali ve svém skalním úkrytu asi čtvrt hodiny, navýsost vzrušení svým novým objevem; považovali ty statné chlapíky za stejně důležitý a významný objev jako údolí samo a trvalo jim chvíli, než se vzpamatovali z překvapení a údivu.

Slunce jako by natrvalo spočinulo na protější skalní stěně; zářilo tam jako ohromná rudá koule a zdálo se, že všechny své paprsky vysílá jenom do údolí. Každá věc byla jasně ozářena a jakoby zvětšena. Bizoni vyrostli do obrovských rozměrů, stromy zahořely ohněm, potok se leskl rudě a žlutě tam, kde paprsky slunce dopadaly přímo na jeho hladinu.

Chlapci si znovu řekli, že to je ten nejpodivnější objev, jaký dosud učinili, a podvědomě sáhli po puškách, které měli přehozeny přes ramena; pohled na velká zvířata v nich probudil loveckou vášeň. Herbert smutně poznamenal, že slunce dnes zapadá jako naschvál příliš rychle, na což mu Charles odpověděl, že naopak pod pláštíkem tmy se snáz přiblíží k stádu, a začal opět sestupovat roklinou do údolí.

Pak slunce kleslo za hory, rudé a žluté světlo zbledlo a údolí pod nimi se zahalilo v stín. Zároveň zmizelo stádo, bizonů, chlapci však byli přesvědčeni, že bizony opět objeví, a klidně pokračovali v sestupu.

Večerní pološero ještě nepokročilo natolik, aby zakrylo šedivé horské stěny, a tak když sestoupili až skoro na dno údolí, vynořily se náhle ze stínů opět stromy, tráva i potok. Teď také viděli, že údolí je mnohem větší, než se jim zdálo při pohledu shora, a překvapení nad existencí bizoního stáda vystřídal údiv nad tím, jak se bizoni vůbec dostali do těchto míst. Vypadalo to totiž tak, že údolí je ze všech stran uzavřeno a není do něho jiný přístup než po nebezpečném svahu rokliny, tedy cestou, kterou přišli.

Konečně opustili poslední křoviny a stanuli v hebké trávě a mechu na dně údolí. Když pak pohlédli vzhůru k obloze, bylo to, jako by se dívali z hluboké studně.

Vzduch dole v údolí byl stejně čistý jako nahoře, chladný večer byl jasný, a tak se mohli porozhlédnout: viděli před sebou přívětivou krajinu, mírně zvlněnou rovinu, zarostlou skupinami keřů a větších stromů.

Nezdržovali se však zbytečně rozhlížením po okolí, zvědavost brzy vystřídala lovecká vášeň. Zamířili k travnaté mýtině, na níž shora objevili stádo bizonů, a cestou si prohlédli pušky, zda jsou správně nabity. Oba měli neustále pocit, že se ocitli v jiném, neskutečném světě.

Noc už přikvačila, naštěstí nebyla dnes vůbec temná. Na obloze zajiskřily hvězdy a na okrajích skalních stěn, které opět jako by jim hrozily, se odrazilo bledé světlo vycházejícího měsíce.

Napřed dorazili k říčce a zjistili, že je to vlastně potok, široký nejméně tři metry a hluboký asi půl metru. Napili se z něj a shledali, že voda je studená a příjemné chuti.

„Tenhle potok sem přitéká nějakou podzemní štolou pod horami,“ řekl Herbert, „a jistě má někde odtok.“

Ale Charlese potok příliš nezajímal; táhl přítele za rukáv stále vpřed jako nedočkavý kluk. A Herbert se nezpěčoval. Protože stejně jako Charles měl v hlavě jedinou myšlenku – stádo bizonů. Chlapci se museli co nejdřív přesvědčit, zda to přece jenom všechno nebyl pouhý klam a mam.

Údolí na ně brzy začalo působit tísnivě. Údolí, v němž jako by nebylo života. Žádné zvíře nezašustilo v křovinách, nevyskočilo jim pod nohama z trávy. Byly tam sice stromy, ale na jejich větvích neposkakovali ptáci. Všude vládlo ticho a klid, bylo slyšet pouze jejich kroky a jejich dech, zrychlený chůzí. Těžký vzduch byl zcela nehybný, bez nejmenšího závanu, nepohnul se ani lísteček na stromě. Když na sebe chlapci pohlédli, zdálo se jim, že jejich tváře zbledly.

Ušli ještě asi padesát metrů a ocitli se na palouku, na němž seshora objevili stádo bizonů. Usoudili, že stádo nemůže být daleko; hlavy pasoucích se bizonů byly obráceny k jihu a zvířata odešla jistě tímto směrem. Znovu se zastavili, aby si prohlédli ručnice; teď už nemysleli na nic jiného než na lov.

Bylo jim jasné, že lov na tak velkou zvěř je něco mimořádného, slavnostního. Cítili v žilách ono zvláštní chvění, jež nutí člověka, aby vydal v nebezpečí vlastní život, může-li vzít život nebezpečné šelmě. Stíny potemněly, z úbočí začala padat mlha, ani to však nemohlo zadržet jejich pochod.

Konečně se Charles zastavil a položil ruku Herbertovi na rameno. Herbert však měl stejně pozorné oči jako jeho přítel. Stádo bizonů pasoucí se na okraji jedlového lesíka bylo sice vzdáleno několik set metrů, viděli je však zcela zřetelně, dokonce mohli bizony spočítat a přesvědčit se, že jich je opravdu padesát, že počítali správně. Jejich obdiv k těm obrům ještě vzrostl: byla to nádherná zvířata, neobyčejně velká a statná, opravdoví králové divočiny, kteří se po dlouhá léta tady v tom zapomenutém údolí spokojeně pásli, zatímco jejich druhové tam venku už dávno podlehli útokům civilizace.

Těla bizonů se tyčila v houstnoucím pološeru majestátně a výhružně. Chlapci pocítili radostnou pýchu, že jim štěstí dopřálo takový nádherný objev, a už předem se radovali, jakou nezvyklou loveckou trofejí překvapí své přátele.

Charles si naslinil ukazováček, a když zjistil, že vítr vane od stáda, pobídl Herberta k dalšímu pochodu. Snad se jim podaří přiblížit se k stádu až na spolehlivý dostřel. Stádo se zatím chovalo docela tiše a klidně, zdálo se, že tato těžká zvířata mají neobyčejně lehký krok, nebylo slyšet ani šustot nízkého křoví, jímž se bizoni prodírali.

Na chvíli je opět přepadla z toho ticha a mlčení tíseň. Všechno kolem bylo šedivé a smutné, stromy, tráva, hory a tato šedivost, ta šedivá cizota mlčenlivého okolí je krušila. Bojovali s ní vůlí znásobenou loveckou vášní.

Ještě několik posledních opatrných kroků, a budou na bezpečný dostřel. Vybrali si dva bizony, největší z celého stáda, kteří stáli blízko křoví, a tiše se dohodli. Herbert vypálí do toho, který byl víc vpravo. Nepodaří-li se jim skolit bizony prvním výstřelem, a to se dalo čekat, pak je budou muset pronásledovat dolů údolím. Během pronásledování pušky znovu nabijí. Zvířata jim v uzavřeném údolí nemohou uniknout, o tom byli pevně přesvědčeni. S pocitem jistého vítězství se kradli dál, až konečně byli tak daleko, jak si přáli. Zastavili se, chvíli stáli jako sochy, pak přilícili a pečlivě zamířili každý na svůj cíl.

Zdálo se, že stádo bizonů nic netuší. Bizon má sice jemný čich, tentokrát ho však včas nevaroval. Velké hlavy měli bizoni ponořeny v trávě a klidně se pásli.

Chlapců se opět zmocnil ten tíživý pocit ticha a samoty, až se mimoděk k sobě přitiskli.

„Nemůžeme se minout,“ ujišťoval se Herbert šeptem, ačkoliv se mu ruce chvěly rozčilením.

„Ne, nemůžeme,“ zašeptal Charles, jehož ruka se rovněž třásla.

A pak stiskli spoušť, oba naráz, takže jejich výstřely třeskly jako jediná rána.

Jak velké však bylo jejich překvapení, když se k nim oba bizoni klidně obrátili, zdánlivě nezraněni, a upřeně se na ně zadívali. Stádo následovalo příkladu svých vůdců, a tak se brzy na chlapce dívalo padesát párů červených očí. Charles a Herbert rychle znovu nabili a vypálili podruhé, avšak ani tyto výstřely, stejně jako ty první, na bizony zřejmě vůbec neplatily. A tak se oba chlapci, kteří ve své vyděšené obrazotvornosti už cítili na tvářích dech rozzuřených zvířat, obrátili, a co jim nohy stačily, vyrazili na útěk. Měli dojem, že jim jde o život, a v duchu se modlili, aby co nejdřív našli nějaký bezpečný úkryt.

Cítili – ať již v podrážděné představivosti, nebo ve skutečnosti – za sebou těžké oddychování a dunivý dusot kopyt.

Bylo to něco docela jiného než útok rozzuřeného medvěda. Teď se za nimi valila celá povodeň, která už svým hukotem vyvolávala strach a děs. Střemhlav pádili údolím a ani nepostřehli, že v tom bezhlavém úprku ztratili někde pušky.

Charles se ohlédl a viděl, že stádo bizonů je skutečně pronásleduje; běželo ve vzdálenosti sotva dvaceti metrů v jediné, pevné řadě, podobno útočící eskadroně. Křikl na Herberta, aby uskočil mezi stromy; doufal, že stádo kolem nich proběhne, když už neměli naději, že se jim podaří uniknout přímým směrem. Získali však tou lstí pouze krátký oddech, protože bizoni se brzy vrátili a namířili si to přímo na ně. Chlapci se vrhli k nejbližším stromům, rychle vyšplhali do jejich koruny, a tak konečně – alespoň prozatím – unikli nejhoršímu nebezpečí.

Bizoni se zastavili ve vzdálenosti asi třiceti metrů – stále ještě v té jednotné útočné řadě – a dívali se na ně červenýma očima. Chlapci měli strach a nezapírali si to. Svíral jim vnitřností, cítili ho v každé žilce. Slýchali sice, že tato zvířata, ačkoliv tak mohutná, jsou v podstatě mírumilovná, je třeba jen počkat, až je přejde první podráždění. Jenomže bizoni se na ně teď dívali očima, v nichž byl lidský rozum a víc než lidský hněv. Sveřepý, odhodlaný hněv, který jim hrozil, žádal si jejich životy jako trest za to, že se odvážili zaútočit na životy dvou vůdců stáda. Oba chlapci cítili, jak je mrazí v žilách, až do morku kostí pronikal ten chlad, a hněvivý pohled rozzuřených zvířat poutal jejich zrak, až se jim konečně, jen s nejvyšší námahou podařilo odvrátit oči. Podívali se na sebe a tu viděli, že jsou bledí jako křída a v očích jim sedí hrůza a strach.

„To jsme si dali, Herberte,“ řekl Charles chvějícím se hlasem. „Máš strach?“

„Ano, Charlie,“ zajíkl se Herbert. „Nevíš, jak se odtud dostánem?“

A tak si chlapci konečně začali tykat. Vykali si až dosud, ačkoliv z nich už dávno byli nejlepší přátelé, v podstatě jenom ze zvyku a snad taky proto, že. jim-to připomínalo jejich vlast, civilizovanou společnost, kde si lidé potrpěli na stavovské a jiné rozdíly a na okázalou slušnost. Teď je však strach před společným nebezpečím natolik sblížil, že si nemohli říkat jinak než – ty.

Jak se domlouvali, bizoni se pohnuli a chlapci už zadoufali, že stádo odejde; i tato naděje se však ukázala být lichá. Naopak stádo utvořilo kolem obou stromů kruh, pevný kruh hlídek, z nichž každá, jakmile zaujala své místo, se už ani nepohnula. Jen pár červených očí jiskřil do tmy.

Charles se zasmál, nebyl to však veselý smích.

„Nesmíme to s tím strachem přehánět. Bizon není šelma; za chvíli je to omrzí a půjdou zase po svých. Budou rádi, že se můžou klidně dál pást.“

Charlesova slova však nezněla příliš přesvědčivě, zdálo se, že vyjadřují všechno jiné, jenom ne jeho opravdové smýšlení.

Noc ještě více zešedla a potemněla a těla bizonů postupně ztrácela své obrysy. Tím více pak vynikl pronikavý pohled jejich očí, které žhnuly na oba chlapce jako kruh strážných ohňů. Vánek mírně šustil v korunách stromů, nic jiného však v celém údolí nebylo slyšet; kromě obou chlapců uhnízděných na stromech a kromě bizonů, kteří je hlídali, nebylo nikde známky života, ať lidského, či zvířecího.

Noc chladla a Herbert cítil její chlad až do morku všech kostí. Osamělé, opuštěné údolí a jejich nebezpečné postavení v něm vyvolávaly ty nejtemnější myšlenky. Jsou vůbec ti bizoni živí, nebo to jsou jenom představy? Je to sebeklam, či skutečnost? Ale když na ně opět pohlédl, červenooké a hrozivé, na hlavě se mu zježily vlas^

„Kéž by už odtáhli!“ povzdychl si. „Mám pocit, jako by mě hlídali duchové.“

„Jenom klid, kamaráde, klid!“ odpověděl Charles, který na tom nebyl o moc lip. „Hlavně se pevně drž stromu! Brzy je to přestane bavit.“

Herbert zmlkl, ale pak se náhle rozesmál hlasitým, pronikavým smíchem.

„Přestaň!“ volal poděšený Charles.

„Už to mám.“ zasípal Herbert hlasem tak stísněným, jako by ho někdo škrtil. „Je to poslední stádo bizonů, poslední divoké, volně žijící stádo. Všichni ostatní bizoni byli vyhubeni z povrchu země, jenom tihle tu zůstali, aby teď vyhubili nás, první lidi, s kterými se setkali. Vidíš je? Pomstí se nám za všechny své pobité druhy!“

A znovu se zasmál vysokým, neveselým smíchem. Taky Charles se zasmál. Smál se hlavně proto, aby trochu uklidnil svého podrážděného přítele, ale vlastní smích zněl cize i jeho vlastnímu sluchu. Rozhlédl se po kruhu mlčenlivých, nehybných stráží a pocítil, jak ho mrazí ve všech kostech. Neměl nejmenší představu o tom, jak by se mohli zachránit, a jestliže si nepřipouštěl strach před smrtí, přece jen by obětoval všechno, co měl, jen kdyby byli daleko z tohoto údolí.

Obléhatelé zatím svědomitě pokračovali ve svém obléhání. Jediný z nich nevystoupil z kruhu, jejich těla pozbývala s postupující nocí na zřetelnosti, současně však jako by se nadýmala a rostla. Obloha, na niž se chlapci dívali z bezedné hloubky, byla bez mraků, obrovské skalní stěny se tyčily z mlhy, stromy se zahalovaly v šedivé stíny. A všude vládlo podivné, tajemné ticho. Vítr zcela zmlkl, nepohnulo se jediné stébélko trávy. Bylo to však ticho tísnivé, zlověstné. Tížilo chlapcům nervy, leželo na nich jako břemeno. Toužili po něčem, co by konečně porušilo toto mlčení; skok králíka, zatroubení jelena či zašustění křídel vyplašené sovy. Ale nic se neozývalo, všude vládlo ticho. Kolem nich pak mlčenlivý, nehybný kruh a nad hlavou bledý, netečný měsíc.

Charles se přivázal opaskem ke kmeni stromu a snažil se usnout. Upadl do neklidné dřímoty, a když se z ní probral, viděl, že nad hlavou mu stále ještě svítí bledý měsíc a okolo obou stromů stojí tichý kruh nehybných hlídek.

Charles zavolal na Herberta a zaradoval se, když mu přítel odpověděl tím nejpřirozenějším hlasem. „Vymyslel jsi něco?“

„Nic jiného, než že se odtud musíme dostat.“

„To jistě, ale jak?“

„Mohli bychom začít střílet z revolverů. Ale bizoni jsou příliš daleko a potom, i kdyby se nám podařilo zastřelit jednoho nebo dva, ti ostatní tu zůstanou.“

„To určitě,“ přisvědčil Herbert. „A kromě toho, Charlie, nevím proč, ale já netoužím po tom. zabíjet tahle zvířata.“

„Já taky ne. Nezabil bych je, ani kdybych mohl.“

Nevěděli přesně, proč to říkají. Nejspíš ale proto, že to bylo zbloudilé a snad opravdu poslední žijící stádo divokých bizonů. Mysleli to však zcela opravdově.

„Herberte, bizon je přece býložravec, není to žádná šelma. To, že se na nás vrhl, byla spíš nešťastná náhoda, než promyšlená snaha nás zničit. Slezeme klidně dolů a uvidíme.“

„Snad máš pravdu,“ řekl Herbert, „ale raději ještě chvilku počkejme, třeba odejdou sami.“

Měsíc vyplul z mraků, náhle jasný a zářivý. Těla bizonů dostala opět obrysy, už to nebyly jen temné stíny, které téměř hodinu děsily fantazii nebohých vězňů. Pak ale měsíc zakryl velký mrak a bizoní těla rázem narostla do obludných rozměrů. Zbytek pak dokončila podrážděná obrazotvornost.

Herbert se opět opřel o kmen stromu a Charlesovi se zdálo, že usnul. Když však na něho pohlédl pozorněji, tu poznal, že Herbertovy oči zase září tím nepřirozeným světlem, které v nich pozoroval už jednou, a pochopil, že svůj pokus už déle nesmějí odkládat Charles horečně přemýšlel, naposledy si opakoval všechno, co v poslední hodině prožili. Začal najednou vážně věřit, že sem přišli jenom proto, aby byli stíháni tvory, kteří jako jediní přežili smrt svých druhů, vyhubených člověkem. S odporem, jakoby proti vůli, pohlédl směrem, odkud se na něho dívaly červené oči čtyřnohých mstitelů; ty vyčítavé, zároveň však výhrůžné oči, o nichž si byl jist, že ho ještě dlouho budou pronásledovat.

Světlo měsíce teď dopadalo přímo na průčelí skal a směšné i výhrůžné obličeje, které si tam vytesala Charlesova představivost, se opět vylouply ze tmy a začaly se nad nimi sklánět. Dokonce i stromy se změnily v prapodivné tvory, zpola lidi, zpola zvířata, skláněly se k nim a dráždily je. Charles raději zavřel oči a jedině tak je od sebe zahnal.

Když oči znovu otevřel, řekl Herbertovi, že je nejvyšší čas něco udělat. Věčně přece na stromech zůstat nemohou a takhle jen oslabují své síly i vůli dlouhým a namáhavým bdSním. Herberta opět posedl děs. Prohlásil, že se nemůže ani hnout, dokud je ta zvířata hlídají, že vidí milión červených očí, které se všechny dívají na něho, taky že ví, že sotva se nohama dotkne země, seběhnou se všichni bizoni a udupou ho k smrti. Charles chápal přítelovy obavy i jeho nerozhodnost, na dlouhé vysvětlování však už nebyl čas.

„Jdem, Herberte,“ prohlásil velitelským hlasem. „Nechali jsme se vyděsit přízraky. Většina toho, co jsme viděli, se zrodila v našich myšlenkách, v naší fantazii.“

Sám sice cítil, jak se chvěje, když slézal ze stromu, jeho vůle však zvítězila. Naposledy se zachvěl, když se jeho noha dotkla země, ale pak už stál pevně, odhodlán provést, co si usmyslel. Herbert sklouzl za ním ze stromu jako stín. jejich hlídači se na ně stále dívali, ani se však nepohnuli a to jim dodávalo odvahu.

Herbert ukázal na černou čáru, která se na skalní stěně osvětlené měsícem táhla seshora až dolů, a zeptal se, zda to je ta roklina, kterou přišli do údolí. Charles přisvědčil, a protože se bál, že přítel začne jejich situaci znovu rozebírat,’popadl Herberta pod paží a vlekl ho od stromu. Zamířili přímo k té části nehybného kruhu, která stála mezi nimi a černou roklinou. Charles cítil, že přítelovo tělo se chvěje.

Došli až ke zvířatům a tu se kruh bizonů jako na švihnutí čarovného proutku před nimi rozestoupil a oba klidně prošli. Zakopli o své pušky, které ležely tam, kam je odhodili při zděšeném útěku; bezmyšlenkovitě je zvedli a přehodili si je přes ramena. Přitom je ani nenapadlo, že by na bizony mohli vystřelit. Strach z nich spadl a pokračovali v cestě svižným, pevným krokem. Charles pustil Herbertovu paži a kráčeli teď volně bok po boku, oči upřené na černou čáru na příkré skále, která jediná je mohla vyvést z nešťastného údolí.

Herbert náhle položil Charlesovi ruku na rameno a řekl mu, aby se otočil. Bizoni pochodovali za nimi v jediné dlouhé čáře, tak pravidelné a vyrovnané jako setnina vojáků při přehlídce. Herbert se zasmál a prohlásil, že mají průvod, který se už postará, aby v údolí zbytečně dlouho neotáleli. Charles němě přikývl; při pohledu na ten mlčenlivý doprovod jej zamrazilo v žilách.

Obrysy rokliny byly stále zřetelnější, začali rozeznávat i jednotlivé keře a popínavé rostliny a brzy stáli u jejího svahu. Charles měl pocit jako zločinec, který prchá z místa svého činu, a tento pocit nejen že ho neopouštěl, naopak zakořeňoval se v něm a narůstal. Herbert byl jeho spoluviníkem a také na jeho tváři jako by byla napsána jejich společná vina

Zrychlil krok a toužebně si přál, aby už byli venku z údolí. Herbert s ním statečně udržoval krok Konečně začali vystupovat do svahu. Neohlédli se, dokud nevystoupili hezky vysoko, a teprve pak si Charles oddechl a odlehčil si smíchem. Stádo bizonů důstojně odcházelo a mizelo pomalu mezi stromy.

„Tak přece jen to byla živá zvířata,“ řekl.

„Ale že si naše obrazotvornost zapracovala. Hodně jsem o podobných příhodách četl, proto taky jsem se tak vyděsil. To podivuhodné, tajemné údolí, noc, zbloudilé stádo divokých bizonů, snad posledních na celém světě, taky trochu pověrčivost, která je ve větší či menší míře ve všech lidech – to vše dohromady zavinilo, že jsme viděli jako zvětšovacími skly.“

„Jedno však je pravda. Totiž že nás bizoni pronásledovali!“

„Ano a hlídali nás, když jsme utekli na stromy.“

„Rád bych věděl, kudy se dostali do údolí.“

„Zřejmě nějakou úzkou průrvou, kterou jsme dosud neobjevili.“

Pokračovali v cestě vzhůru roklinou, a než se rozednilo, byli nahoře. Domů do skalního města pak dorazili pozdě odpoledne. Profesor a Jedediáš se o ně už strachovali, neboť nebylo domluveno, že chlapci stráví mimo dům dvě noci. Profesor se pak nestačil divit, když mu vyprávěli,’proč se tak zdrželi.

„Je to velký objev,“ prohlásil. „Jsem rád, že jste těm nádherným zvířatům neublížili. Nechť zůstanou ztraceni a zapomenuti jako ta osada bobrů.“

Jedediáš Simpson z Lexintonu, K-y, se šibalsky ušklíbl.

„Kdo z těch dnešních mladých se může pochlubit, že mu hrozilo nebezpečí, že bude ušlapán stádem divokých bizonů Ale vsadím se,

Charlie, že když jste s Herbertem seděli v korunách stromů, které vám zachránily život, určitě jste měli jediné přání: slyšet mě, jak zpívám Domove, oh, sladký domove, a doprovázím se přitom na svém akordeonu.“

„To jste uhodl, Jede,“ ujistil ho Charles. „Taková píseň by byla jako dělaná k našemu postavení. Určitě vám muselo znít v uších, jak jsme na vás vzpomínali.“

„A teď,“ prohlásil profesor, „se rychle navečeřte a pak do postele. Po tak namáhavém dobrodružství máte právo na pořádný odpočinek.“

KAPITOLA JEDENÁCTÁ

STAROBYLÁ VĚŽ

Šli tedy toho večera spát dříve než obvykle. Skalní domy byly poměrně malé a těsné, a tak každý ze čtyř obyvatel města měl teď za ložnici vlastní dům. Charlesův sousedil s Herbertovým. Charles vstoupil do ložnice a zastavil se u okna, které bylo kruhovité a mělo poloměr necelých dvanáct centimetrů. Okýnkem vytesaným ve skále viděl kus temného nebe, neobjevil však jedinou hvězdu. Všechny byly zakryty mraky. Vzduch se rychle ochlazoval a kaňonem skučel a sténal divoký vítr.

Charles poznal, že se chystá k dešti, což byl v těchto končinách dost vzácný přírodní jev. Těšil se však už předem: bude to určitě příjemné, sedět si pěkně v skalní cele, zatímco venku bude řádit liják a snad i bouřka. Vítr stále sílil a okýnkem začal proudit svěží vzduch. Charles nechal „otevřené“ i nízké dveře, jimiž se rovněž dral dovnitř chladný vzduch. Podle směru větru Charles poznal, že déšť nevnikne dovnitř otevřenými dveřmi ani, okýnkem, zato však bude uvnitř zdravý a svěží vzduch. Charles drsným přírodním životem v horách ještě zesílil a zmohutněl, rozšířily se i jeho plíce, už tak dost silné, a jako stroj, který potřebuje stále mnoho topiva, vyžadovaly pro sebe mnoho vzduchu.

Díval se dál do tmavé noci, až se na obzoru náhle zablýsklo a ozvalo se temné zarachocení hromu. Vysoké hory opakovaly rachot hromu mnohonásobnou ozvěnou. Duněl a dozníval v kaňonech a byl to zvuk neobyčejně slavnostní a vznešený, ale také děsivý. Charles se sice bouřky nebál, rachot hromu jej však vždy naplňoval posvátnou úctou. A tím pevnější pak bylo jeho přesvědčení, že dávní obyvatelé těchto skal, kteří tu žili před mnoha sty lety, museli v blesku, hromu a bouři vidět své nesmrtelné bohy

Zablýsklo se a vzápětí udeřilo s ohlušujícím rachotem do černého čediče skály vzdálené asi jednu míli. Na okamžik zalilo kámen oslnivé světlo; zdálo se, že z něho vyskakují ohnivé šípy a koule Následovala černočerná tma, ale neuplynulo ani dvacet vteřin a blesk tančil na vrcholku vysokého, holého špičáku. To ale taky byl poslední blesk a zmlkl i hrom, zato se rozevřely mraky a spustil se prudký déšť.

Charles se svlékl a ulehl ke spánku. Nezanedbávali nic, co mohlo zvýšit jejich pohodlí, a v první řadě se postarali o pohodlné spaní. Charles měl místo žíněnky pytel, nacpaný nejjemnějším krocaním peřím, na který rozprostřel pečlivě zpracovanou kůži mladého jelena, a když se ještě přikryl až po bradu měkkou pokrývkou, spalo se mu jako v královském loži.

Profesor Longworth a Jedediáš Simpson vstali časně ráno, pohybovali se však jako myšky, aby nepůsobili zbytečný hluk.

„Nechme je spát,“ prohlásil profesor, „spánek jim uklidní a posílí nervy.“

Celý kaňon byl po bouři a po dešti naplněn čerstvým, po ránu ještě trochu mrazivým vzduchem. Skalní městečko bylo jako po osvěžující koupeli a profesor Longworth se procházel po terase a díval se rozzářeným zrakem na horské hřebeny a špičáky.

„Takový nádherný svět! Takový nádherný svět!“ opakoval tiše. „A jak se brání vpádu lidských vetřelců!“

Právě ta osamělost a přirozená snaha po obraně se profesoru Longworthovi na tomto kraji nejvíc zamlouvaly. Nebyl by vyměnil své postavení za postavení kohokoliv v celém vědeckém světě. Ale nechtěl věnovat čas pouhému snění; vypracoval si přece už pevný plán a ten chtěl v nejbližších dnech uskutečnit.

Charles a Herbert se probudili až po poledni, a když pak snídali, profesor a Jedediáš se s nimi posadili ke stolu, aby poobědvali.

Jedediáš se jako kuchař vskutku překonával. Upravil čerstvého pstruha a kromě toho měli zvěřinu, konzervovanou zeleninu a kávu. Oba chlapci jedli s dravou chutí a profesor si liboval:

„Máte nervy zase v nejlepším pořádku. Přikázal jsem Jedediášovi, aby vám připravil to nejchutnější o nejvábivější jídlo, aby však rozhodně nezařazoval na jídelní lístek bizoní maso!“

„To rozhodně ne!“ ozvali se Charles a Herbert jedním hlasem. Profesor se zasmál.

„Nedivím se, že jste se tak vyděsili. Je to zvláštní kraj, dokáže být i velice nepřívětivý a zachmuřilý. Přiznám se, že jsem dosud nepoznal zajímavější místo, a hodlám je taky důkladně prozkoumat. Pozítří spolu, Charlesi, vyrazíme na novou výzkumnou výpravu, možná že se pustíme až za obvod našeho horského poloostrova. Kmen lidí, kteří stavěli městečko, jako je to naše, se určitě neomezoval jen na skalní stěny, ale stavěl své domy i na vrcholcích hor, na svazích i v jejich údolích, na horských plošinách i jinde. Byl to zvláštní způsob života, jaký ti lidé vedli. Poznal jsem už mnoho zajímavých podrobností, celek mi však uniká.“

Charles radostně uvítal vyhlídku na novou výpravu. Jed a Herbert měli zatím hospodařit doma; oba bez reptání souhlasili, neboť měli připravené některé naléhavé práce, které nechtěli odkládat.

V určený den vyrazili profesor a Charles hned časně zrána, vyzbrojeni puškami, revolvery, sekyrkami a noži. Vzali s sebou také nepromokavé stanové plátno, přestože počasí bylo jedna báseň a nemuseli se bát deště. Dva lijáky v tomto zeměpisném pásmu byly velkou vzácností. Pro všechny případy si taky zavěsili na opasky láhve s vodou, ačkoliv profesor byl ve vyhledávání pitné vody úplný čaroděj, který neustále opakoval, že voda je všude, jenom je třeba ji umět najít.

Profesor i Charles byli odpočinutí, zavazadla, která nesli, byla lehká, a tak se snadno a rychle vyšplhali na vrchol skály, odkud naposledy zamávali Herbertovi a Jedediášovi. Podle profesorova výpočtu se měli vrátit asi za týden.

Jejich trasa vedla po celé délce poloostrova, z větší části hustým lesem, jehož některé stromy svědčily o tom, že vrstva plodné půdy musí být pořádně silná. Rostly tu vysoké jedle a široké duby, osiky a cedry, samozřejmě kromě křovin a hustého podrostu. Dvakrát taky narazili na prameny čisté vody, vyvěrající u úpatí nízkých kopců. Druhý pramen dokonce vytvářel přirozenou studánku, vyhloubenou asi patnáct centimetrů do tvrdého kamene a širokou něco přes čtvrt metru. Voda z této studánky odtékala po mírném svahu, aby se nakonec zřítila jako vodopád z vysoké a příkré skály do hloubky dobrých tří set metrů, kde zmizela v jemné mlze. Studánku zastiňovaly dva mohutné duby.

Bylo to půvabné místo, jako stvořené k polednímu odpočinku a k obědu. Profesor objevil v měkkém mechu ha obou březích pramene stopy několika zvířat.

„Kromě mírumilovného jezevce sem přicházejí pít medvěd, vlci, pumy a jiné šelmy,“ prohlásil. „V dávných dobách – kdy to bylo, to určit nedovedu – sem chodili pro vodu i lidé, ale ti odtud odešli a myslím, že už navždy.“

„Určitě tady ale je spousta lovné zvěře,“ řekl Charles, „a to je dobré pro naši výpravu, která má trvat celý týden.“

„Jistě se nám podaří zastřelit divokého krocana nebo srnce,“ doplnil profesor.

„Stejně je ale divné, že na místě, kde je hojnost zvěře, dříví i vody, se neusadí Indiáni,“ divil se Charles.

„Nezapomínejte, že je to kraj naprosto odloučený od ostatního světa, nepřístupný pro své příkré skály, ostré hřebeny a hluboké rokle,“ vysvětloval profesor. „A Indiáni jsou od přírody dost pohodlní, to je známá věc. Apačové, Utahové, Pajútové a Návahové dávají přednost schůdnějším a přístupnějším končinám. Původní obyvatelé skal sem přišli, aby tu hledali obranu, a když pak odtud odešli, krajina zůstala napospas větrům a divoké zvěři. Ale myslím, Charlesi, že bychom zase mohli vyrazit na pochod, polední horko je dnes snesitelné.“

„Jenom se ještě trochu napiju,“ řekl Charles a lehl si ke studánce. Voda byla krásně studená a lahodná, vyvěrala až odněkud ze skrytých hlubin hory. Profesor se rovněž napil a pak naplnili obě termosky. Teprve potom vyrazili na pochod; postupovali vpřed však jen pomalu, zkoumali stopy zvířat a pozorně si prohlíželi okolí.

Opustili už horskou plošinu a celý poloostrov a sestupovali po dlouhém svahu, zarostlém řídkou trávou, kde jen tu a tam rostly skupinky jedlí. Když se podívali vzhůru, zdálo se jim, že sestupují do obrovské mísy. Všude kolem nich se tyčily horské hřebeny a vysoké špičáky a to vše vypadalo jako náhodou rozhozené velkorysou rukou Prozřetelnosti. Většina svahů byla vysoko zarostlá věčně zelenými lesy, stromy a křovinami, nad větvemi se v působivém kontrastu tyčily holé a kamenité špičáky, některé korunované sněhem.

„Zdá se mi, že krajina je čím dál tím divočejší.“

„Nebo aspoň zůstává stále stejně divoká,“ odpověděl profesor. „A to mě jenom těší, neboť jsem přišel do těchto míst, abych tu našel velikost a majestát přírody, nikoliv šedivý průměr civilizovaného kraje. Svah, po kterém sestupujeme, teď rychle klesá a do večera budeme aspoň tři čtvrti míle pod úrovní našeho skalního města.“

„Ale co je to tamhle před námi?“ zeptal se Charles a ukázal dolů po svahu. „Je to jehlancovitý balvan, nebo vysoká skála ohlodaná větrem?“

Profesor přiložil k očím dalekohled a díval se jen pár vteřin; jeho tváře vzrušením zrudly, ústa se pohybovala jako v tiché modlitbě.

“Nikoli, Charlie, ani jedno, ani druhé!“ zvolal konečně. „Je to jedna z oněch věcí, po kterých jsem tak usilovně pátral, o nichž jsem však už přestal doufat, že je najdu. Není to dílo přírody, je to práce lidských rukou. Je to věž, postavená národem, který žil v těchto skalách, a už na dálku vidím, že to je nádherná stavba, dokonale zachovaná.“

Věž byla od nich vzdálena téměř dvě míle, v neuvěřitelně řídkém a čistém vzduchu se však zdálo, že je mnohem blíž. Profesor Longworth, který náhle překypoval horlivostí, se definitivně vzdal pohodlné chůze, jež mu až dosud vyhovovala, a rozběhl se po svahu jako malý nedočkavý kluk. Charles, taky patřičně zvědavý, mu klusal podle boku. Záhy poznal i pouhým okem, že profesor měl pravdu: rozeznával už jednotlivé kameny, Z nichž věž byla postavena.

Když přišli blíž, viděli, že věž byla postavena na skalní planině přímo nad hlubokým údolím. Charles odhadl výšku věže na šestnáct metrů, její plochu u paty na šest čtverečních metrů a půl čtvrtá čtverečního metru na vrcholu. Byla postavena z velkých kamenů, které byly položeny jeden na druhý, sice bez malty, o to však dovedněji.

„Počkejte,“ zarazil profesor Charlese, když se k věži přiblížili až na několik kroků. „Rád bych si trochu oddychl, než přistoupíme k objevu tak mimořádnému a vzácnému.“

Charles chápal profesorovo rozčilení a nadšení.

„Podívejte, tamhle, asi čtvrt míle před námi, je další věž,“ ukázal profesor prstem. „Čas a bouře ji však nejméně o polovinu zkrátily. Zato tahle, kterou máme před sebou, je jistě v celých horách nejkrásnější. Mužem si opravdu blahopřát, že jsme ji objevili.“

„K čemu asi sloužila?“ zeptal se Charles.

„Těžko říci. Patrně to byla strážní a obranná věž. Není však taky vyloučeno, že nějak souvisela s posvátnými obřady onoho starobylého národa. A teď, Charlie, když jsme si oddychli a složili povinnou úctu svému objevu, vstoupíme do věže a důkladně si ji prohlídnem.“

V straně obrácené k hoře byl ve věži velký otvor. Dříve to byly jistě pouze nízké dveře, několik kamenů se však uvolnilo a vypadlo, a tak teď byl otvor vysoký jako lidská postava.

„Velmi by mě překvapilo,“ zaprorokoval si profesor, „kdybychom uvnitř nenašli kamenné schodiště, vedoucí až na plochou střechu, i když to zřejmě bude jen úzké schodišťátko.“

„Aby se lip hájilo proti nepříteli?“

Profesor se však zarazil a několikrát začichal.

„Zvířecí zápach!“

„Nějakého pořádně velkého zvířete,“ dodal Charles, „jinak by to nebylo tak cítit. Podívejte, tady jsou chlupy jak se zvíře třelo o skálu, nebo mu prostě jen tak samy od sebe vylínaly.“

Ve štěrbině mezi kameny našel chomáč hrubých šedohnědých chlupů, které podal profesorovi.

„Jsou to chlupy Jeho Veličenstva,“ prohlásil Longworth.

„Jeho Veličenstva?“

„Ano, šedivého medvěda grizzlyho, nejnebezpečnější šelmy těchto končin, jak jste ostatně už měl tu čest poznat. Vybral si přízemí staré věže za svůj zimní brloh. Teď samozřejmě Jeho Veličenstvo není doma. Opustilo své sídlo a vrátí se, až opět uhodí zima. Proto můžeme beze strachu vstoupit. Vidíte? Tady je to schodiště, o kterém jsem mluvil. Pojďte za mnou, Charlesi, ale opatrně.“

A opatrnosti bylo věru víc než třeba. Malé točité schodiště, postavené z placatých kamenů, bylo široké sotva třicet centimetrů a nemělo zábradlí. Kamenné stupně, v jejichž spárech rostl mech, byly kluzké jako sklo.

„Tisíce nohou tu prošly, chodily tu celé století, možná dvě,“ prohlásil profesor. „Žádný archeolog vám neurčí, jak dlouho tu tato věž už stojí. Držte se těsně vedle zdi, Charlesi. Kdybyste spadl, mohl byste si polámat kosti, a to se má dělat jenom ve velkých městech, kde jsou po ruce dobré nemocnice.“

Když vystoupili patnáct schodů, ocitli se na jakési vnitřní pavláčce. Z kruhovité zdi vystupovaly velké ploché kameny a vytvářely pavlač, na jejímž vnitřním okraji byly ještě zbytky dřevěného zábradlí, dávno už samozřejmě ztrouchnivělého a rozpadlého. Nikde však nebyl ani kousek železa, které ostatně nenašli v celém skalním městečku.

Z pavlače vedla dvě úzká okna; přistoupili k tomu, které vedlo do údolí. Oknem bylo vidět až na dno rokle, zarostlé bujným rostlinstvem, místy už zahnědlým pozdním létem. Teď teprve Charles plně pochopil, jakou výhodou a předností byla tato strážní věž, z které se dal bezpečně sledovat každý, kdo přicházel údolím.

Pokračovali opatrně ve výstupu na druhou pavlač, k níž opět vedlo patnáct stupňů a kde rovněž byla dvě okna, a dál pak na plochou střechu, která tam, kde se kameny propadly, byla zčásti otevřená. Profesor vyslovil přesvědčení, že původně byla střecha zcela uzavřena, kromě jakýchsi padacích dvířek.

Napřed pečlivě vyzkoušeli všechny kameny, zda jsou dost pevné, aby unesly tíhu jejich těl, a teprve pak se opatrně vydrápali na plochou střechu. Tady se chvíli zdrželi: rozhlíželi se po okolních horách a po hlubokých údolích pod věží.

„Myslím, že tohle údolí je mnohem větší než ono, v kterém jste s Herbertem narazili na stádo bizonů,“ usoudil profesor „Jeho šířku bych odhadl na tři až čtyři míle a dlouhé je tak, že ani pomocí dalekohledu nedohlédnu na jeho konec. Z toho, že tu byla postavena tahle věž a o něco dál druhá, dnes už zpola rozbořená, usuzuji, že údolí bylo osídleno jiným kmenem, který se nepřátelil s obyvateli skal. Tehdy byla ta věž jistě nedobytná a mohla odolat každé zbrani – kromě hladu a žízně. Ale teď sestoupíme zase dolů a důkladněji si prohlédneme přízemí. Zajímá mě způsob, jakým je věž postavena.“

Opatrně a se značnou námahou sestupovali po úzkém schodišti, a když konečně byli v přízemí, Charles si oddychl. Byl rád, že to měli za sebou. Těšil se, že si odpočine, ne však ve věži, kde se mu zdálo, že zvířecí pach je ještě pronikavější a odpornější než předtím. Odešel proto raději s profesorem do stínu velkého dubu, který se tyčil nedaleko věže. Tam byl vzduch čistý a příjemně svěží.

„Už se připozdívá,“ prohlásil profesor. „A protože nespěcháme, klidně se tady mužem utábořit. Musel bych se moc mýlit, kdyby tamhle mezi těmi vysokými cedry nebyl pramen. Naši předci si určitě nestavěli své strážní věže příliš daleko od vody.“

Charles běžel k cedrům a opravdu tam objevil malý, ale vydatný pramen, z kterého si doplnili poloprázdné láhve. V stínu mohutného dubu, pod jeho košatými větvemi, si pak rozložili věci k nočnímu táboření.

Potom Charles nasbíral suché větve a rozdělal oheň. Profesor uvařil kávu v malém hrnku a nad plameny opekl pár kousků zvěřiny, kterou si nesli s sebou. Charles byl přesvědčen, že dál v lese by určitě našli divoké krocany, rozhodli se však, že lov prozatím odloží.

S chutí povečeřeli a pak přiložili na oheň a pušky a těžké opasky opřeli o strom, který stál nejblíž ohni. Batohy se zásobami a termosky pověsili na větve a teprve pak rozložili na trávu pokrývky a pohodlně se uložili. Profesor vyndal z kapsy lulku a spokojeně začal pokuřovat.

„Za hodinu bude tma,“ prohlásil, „ale my tady v tom cedrovém údolí můžeme klidně spát. Indiánů se nebojím, jsem přesvědčen, že noha rudého bojovníka nevkročila do těchto míst desítky, možná stovky let.“

„A doufejme, že sem ještě dalších sto let nevkročí,“ doplnil Charles. „O Indiánech jsem si nikdy nic zlého nemyslel, ale potkat Apače na válečné stezce právě tady, to bych nechtěl.“

„Chtěl jsem si tu věž důkladněji prohlédnout až zítra,“ řekl profesor, „ale změnil jsem rozhodnutí. Dám se do práce hned, je ještě docela dobře vidět.“

Vytáhl z batohu geologické kladívko, přistoupil k věži a začal oklepávat kameny. Brzy se tak zahloubal do práce, že ani nezpozoroval, jak čas utíká a jak se rychle stmívá. Charles, unavený celodenní chůzí a namáhavým šplháním po úzkém a nebezpečném schodišti, zatím spokojeně podřimoval na měkké pokrývce a úplně zapomněl na svět kolem sebe. Až ho náhle ze sladké dřímoty probudilo hrozné zařvání, které jako by se mu ozvalo přímo vedle uší.

Charles vyskočil, jako by jím projela elektrická jiskra – a spatřil dva obrovské grizzly, kteří se hnali přímo k němu.

„Utíkejte, profesore, utíkejte!“ vykřikl Charles a koutkem oka zahlédl, že profesor Longworth upustil své geologické kladívko na zem a vběhl do věže. Sám neměl nadějí, že by se včas dostal až k věží, kmen dubu, pod jehož větvemi odpočíval, však byl vzdálen sotva tři kroky. Strach dodal jeho nohám křídla; jediným obrovským skokem byl u stromu. Udělal druhý skok a zachytil se nejnižší větve. Trhl vší silou celým tělem a vyšvihl se nahoru. Pověsil se na vyšší větev a opět se vyšvihl výš – přesně v okamžiku, kdy drápy jednoho z medvědů se zaryly do kůry, kterou ještě před zlomkem vteřiny drásaly jeho nohy. Ani dýchat nemohl, pot se mu řinul z čela, šplhal však statečně stále výš, až se konečně dostal na silnou větev, která byla dobrých deset metrů nad zemí. Zdola se ozýval řev a zlostné mručení.

„Pevně se držte, Charlie,“ ozval se odněkud z výšin profesorův hlas. „Podíval jsem se oknem, a když jsem viděl, že jste v bezpečí, vylezl jsem až na střechu.“

A vskutku – profesor Longworth stál na střeše věže. Při útěku ztratil svou obrovskou tropickou helmu a jeho vlasy teď zmítal prudký vítr. Osušoval si z čela pot a i na dálku bylo vidět, jak je rychlým výstupem po příkrém schodišti zadýchaný. Oba medvědi, samec i samice, zatím běhali od věže ke stromu a od stromu k věži a zlostně přitom řvali. Netrvalo dlouho a z lesa se vynořili dva mladí medvědi, teprve napůl odrostlá medvíďata, která však ve všem napodobovala rodiče.

„Vidíte, Charlie?“ zvolal profesor, „to máme najednou hostů. Doufám, že se vám líbí.“

„Líbí – ovšem pouze dokud jsme tady nahoře, vy na věži, profesore, a já na stromě. Jak se zdá, měli jsme pravdu, že tahle věž je jejich brlohem, jen jsme se spletli, když jsme mysleli, že je to

pouze jejich občasné sídlo. Protože tohle je jejich stálý domov a celá rodina se do něj každý večer vrací.“

Profesor Longworth se zasmál.

„A chápete, Charlie, co to znamená, že jsme všechny své zbraně nechali na zemi? Dokonce i mé geologické kladívko tam leží. Mám pouze svůj kapesní nožík a s tím se nemůžu pustit do boje s dvěma mladými a dvěma starými medvědy, kteří jsou na nás šíleně rozzuření, že jsme se opovážili vtrhnout do jejich domu.“

„Já a tenhle dub jsme uzavřeli přátelství na život a na smrt a jen tak se nerozejdeme,“ prohlásil Charles. „Je to nejkrásnější a nejztepilejší strom, jaký jsem kdy viděl, je to můj ochránce a dobrodinec. Vyrostl tady jenom proto, aby mi jednou zachránil život, a na tuto příležitost čekal trpělivě možná celá staletí.“

Charles mluvil lehce, jakoby žertem, ale na srdci mu přitom lehko nebylo. Chvěl se stále ještě rozčilením a jen pomalu uklidňoval podrážděné nervy.

Medvědi pobíhali sem a tam a zlostně mručeli. Očichávali pušky a revolvery a Charles už měl strach, že je popadnou do svých silných zubů a polámou. Naštěstí to neudělali. Když se přesvědčili, že je to jenom chladný kov a nic dobrého k snědku, nechali zbraně zbraněmi a zaměřili se na zásoby jídla, které visely na jedné z dubových větví.

Ale ať se natahovali jak chtěli, k batohům s jídlem nedosáhli. Rozeřvali se zklamáním a hněvem a nakonec se vzdali marné námahy. Jeden z velkých medvědů si sedl k patě.věže, druhý k dubu. Jako by chtěli hlídat. Zato mladí medvědi pobíhali dál sem a tam, jako dva zvědaví kluci, a všechno si důkladně prohlíželi. Až jeden z nich objevil profesorovu tropickou helmu a popadl ji zuby za širokou střechu.

Profesor se neznal hněvem. Křičel, spílal a láteřil. Tato helma ho už tolik let chránila před žhavými paprsky slunce a jistě mu už několikrát zachránila život.

„To je hrozné!“ volal. „Taková ničemnost! Vždyť ten pitomý darebák mi ji poláme! Helma přece není k žrádlu!“

Ale mladý medvěd byl patrně velice zlomyslný tvor. Posadil se na zadní nohy, helmu držel stále v zubech a díval se vzhůru na profesora. Charlesovi se dokonce zdálo, že medvěd přimhouřil jedno oko a druhým posměšně zamrkal na ubohého profesora, který na něj nepřestával křičet, ať už tu helmu proboha pustí.

Povyk přilákal druhého mladého medvěda, který se pomalu přikolébal, očichal helmu a pak do ní lehce udeřil prackou. Profesor Longworth zoufale zasténal.

„Ti darebáci, ti ničemové! Zničí mi mou jedinou ochranu hlavy a kde seženu v těchto prožluklých horách jinou!

Ale nejhorší ho teprve čekalo. Medvědi se začali o helmu prát. První ji držel v zubech a druhý do ní bušil prackou. Helma se odkutálela stranou, jeden z medvědů se za ní rozběhl, odhodil ji hlavou zpátky, a tak si ji chvíli podávali.

Charles se tomu musel smát, profesor Longworth se však vážně rozhněval. Jeho hrdost byla hluboce uražena.

„Škoda že nemám po ruce brokovnici, to bych jim nasypal do kožichu pěkných pár broků.“

Jako v odpověď na tato slova mrštil medvěd helmicí tak prudce, že přeletěla přes okraj skalního srázu a zachytila se v hloubce asi půldruhého metru o husté křoví. Medvědi se opatrně přikradli k okraji srázu a snažili se prackami dosáhnout k helmici. Jejich úsilí však vyznělo naplano. Nechali toho tedy a šli si lehnout pod strom. Profesor Longworth si zhluboka oddychl

„Pokud to v té tmě mohu rozeznat, mojí helmě se nic nestalo. Horší ale je, že ti ďáblové se tu uvelebili, jako by tu chtěli zůstat do soudného dne. Ještě vás nenapadlo, jak se z toho dostat, Charlie?“

„Zatím nejsem s to ani kloudně přemýšlet. Nezbývá nám zřejmě než čekat.“

Nadešla noc a byla to noc neobyčejně světlá a jasná. Čistě modrá obloha byla doslova poseta jiskřivými hvězdami. A jak spolu profesor a Charles rozmlouvali, viděli si dobře do tváří. Mluvili stále o jednom: že medvědi odtud neodejdou, protože si zvykli považovat starou věž za svůj domov. Mladí se pohodlně natáhli na zem, staří však bděli a hlídali: jeden věž a druhý dub.

„Snad si z toho vezmeme ponaučení, Charlie,“ řekl profesor. „Abychom při cestě divokým krajem nikdy, za žádných okolností neodkládali své revolvery. Vidím odtud dobře svou nešťastnou zbraň, opřenou o kmen dubu, ale je to jako kdyby byla ode mě vzdálena nejmíň tisíc mil.“

„Pokusím se sešplhat na zem,“ prohlásil Charles, kterému se s chladnou.nocí navrátila odvaha. „Snad se mi podaří dostat se k pušce a opasku s náboji.“

„Ale pozor na jejich drápy! Hlavně nesmíte upadnout!“ varoval profesor.

Charles se šťastně spustil až na předposlední větev, ale pak se rychle vyšvihl opět vzhůru: oba staří medvědi totiž téměř naráz vystartovali s hrozným řevem k dubu, vztyčili se na zadní nohy a začali zuřivě drásat kůru. Oči měli podlité krví a z otevřených tlam jim kapala pěna Charles se vyšplhal až na větev, kde seděl předtím tady byl před útočníky v bezpečí.

„Jediná možnost je – čekat,“ opakoval profesor.

Jenže to čekání trvalo už dlouho. Velice dlouho. Medvědy zřejmě ani nenapadlo, že by mohli obléhání přerušit. Dokonce se probudili i ti mladí a taky hlídali. Noc se nečekaně vlekla, hodinu za hodinou. Na jasné obloze se objevily ještě další hvězdy a údolí se proměnilo v obrovskou jámu A v nebetyčné výši nad ním na sebe kývaly holé vrcholky hor

Charlesovi začalo tuhnout celé tělo. Několikrát si přesedl, spustil se dokonce na nižší větev, aby znovu vyzkoušel bdělost medvědů, ale dopadlo to jako poprvé. Musel se před jejich drápy pokorně vrátit na svou starou větev Téměř hodinu pak mlčky čekali a soustředili se na jediné aby neusnuli. Dávno už minula půlnoc a stále se nic nedělo. Nic, co by jim dávalo naději, že se dostanou z nepříjemného obležení.

Nakonec Charlese napadla ještě jedna možnost.

..Všiml jste si, profesore, jak se rozzuřili, když jsem chtěl slézt na zem? Zkuste to teď vy. Sestupte až k nejnižšímu oknu a tam se jim ukažte. Jestli se nemýlím, tak se medvědi znovu rozzuří a rozběhnou se přímo k věži. Já zatím rychle seskočím na zem, popadnu pušku a náboje a vyšvihnu se zase na strom. Ostatní pak už bude zcela v našich rukách“

Ale profesor o něčem takovém nechtěl ani slyšet.

„Co vás to napadá! To by pro vás bylo příliš nebezpečné. Kdybyste sklouzl a upadl, tak je po vás veta.“

„Já neupadnu!“

„To nemůžete nikdy vědět. Ne, Charlie, musíme dál trpělivě čekat.“

„Ale čekání nám nepomůže, profesore. Už vězíme v téhle pasti dobrých osm hodin, a ty potvory se ani nehnou. A proč by taky odcházely? Tohle je jejich domov a oni vědí, že tu na ně čeká vydatná snídaně, oběd i večeře. A nic na tom nemění fakt, že nám se to moc nezamlouvá.“

Charles naléhal a naléhal, až profesor konečně souhlasil.

„Za jediné podmínky, Charlesi. Nesmíte seskočit ze stromu dřív, než medvědi skutečně vběhnou do věže. Do věže, rozumíte, ne k věži. Protože jedině tak máte naději, že se vám podaří včas vyšplhat zpátky na strom. Tak slibujete?“

„Ano, slibuju. Ale teď už bychom mohli začít.“

„Dobrá,“ souhlasil profesor. „Sestoupím až na první pavlač a tam se jim ukážu“

Profesor vyhlédl přes okraj střechy. Všichni čtyři medvědi teď leželi a zdálo se, že spí. Vytáhl ze zdi uvolněný kámen a hodil jim po starém samci Načež se obrátil a opatrně začal sestupovat po schodech

Všichni čtyři medvědi se jako na povel zvedli a rozběhli se k věži Profesor zatím sestoupil na první pavlač, vystrčil hlavu z okna a začal huňáče škádlit s nezbedností mladého uličníka a s důkladností a přesností starého profesora Házel po nich kamením, chrlil na ně různé nadávky, dával jim nejprapodivnější jména, anglická, latinská i řecká, a nakonec se obrátil, jako by chtěl sestoupit až do přízemí.

Medvědi se jeden přes druhého tlačili do dveří; přímo šíleli nedočkavostí, že se konečně dosyta navečeří. Charles si je živě představoval, jak se prackami opírají o schody, jak hledí vzhůru, odkud důstojně schází profesor, jak jim z tlam kapou sliny.

Opatrně a tiše se spustil až na nejnižší větev, z které pak už snadno a lehce seskočil na zem. Rychle sebral ručnici a opasek s náboji a obojí si přehodil přes rameno. Profesor Longworth zdvojnásobil; ne, přinejmenším zdesateronásobil své spílání. Snad ještě nikdo, co svět světem stojí, nespílal tak rychle v tolika živých i mrtvých jazycích najednou A do toho spílání se jako neodbytný doprovod ozývalo zlostné vrčení a mručení podrážděných zvířat. Profesor stál na schodech sotva půl metru od jejich tápajících pracek a medvědi šíleli touhou dostat ho do svých spárů. Na Charlese úplně zapomněli; alespoň prozatím Profesor Longworth splnil svůj úkol na jedničku. Na jedničku s hvězdičkou. Přitom mu nehrozilo žádné nebezpečí; bylo totiž nepravděpodobné, že by se útočníkům podařilo vyšplhat po kluzkých strmých a úzkých schodech

Charles se opatrně vytáhl na první větev a tam teprve si připevnil kolem těla opasek s náboji. Pak se chytil další větve, vyšvihl se nahoru a tak pokračoval, až byl konečně zase na svém starém místě.

„Hotovo, profesore!“ zavolal vesele. „Mám pušku a patrony – to ostatní už bude hračka.“

Proud profesorovy výmluvnosti rázem vyschl a vědec se pokojným krokem vrátil na střechu. Překvapení medvědi vyběhli z věže a začali očuchávat čerstvé stopy, které Charles zanechal pod dubem. Chlapec si zatím v bezpečí prohlížel pušku, zda náhodou neutrpěla přece jen nějakou úhonu.

„Jen opatrně, Charlie,“ napomínal profesor. „Hlavně dejte pozor, abyste neztratil zpětným odrazem rovnováhu a nespadl na zem.“

„Dám pozor, nebojte se,“ ujišťoval profesora Charles.

Tito medvědi určitě nevěděli, co je to puška, a s největší pravděpodobností se ještě nikdy nesetkali s člověkem. Soustředili teď svou zuřivost na dub: rozběhli se k němu a drápy rvali z jeho kmene kůru. Jejich hněv byl tak šílený a bezhlavý, že se nezmírnil ani poté, když první střela zasáhla starého samce do hrdla a projela mu celým tělem. Jen na okamžik ho srazila k zemi, vzápětí se opět vzpřímil a zaútočil na strom s ještě větší silou. Byl na něho hrozný pohled: u huby měl krvavou pěnu, krev mu stříkala z hluboké rány. Charles se rozhodl, že nejdřív dorazí poraněného samce a teprve pak věnuje pozornost ostatním. Pečlivě zamířil a poslal pak střelu medvědovi přímo do srdce. Trvalo však ještě pár vteřin, než smrtelně zraněné zvíře se zapotácelo a svalilo se k zemi, kde hned zcepenělo.

Čtyři rány potřeboval Charles na samici a dvě na první medvědí mládě. Druhé medvídě, zachvácené náhle zděšením a strachem, se dalo na útěk do křovin. Charles je mohl zastřelit, přišlo mu ho však líto a nechal medvídka běžet.

„Výborně, Charlie!“ volal profesor Longworth ze střechy věže. „Obléhání zásluhou vaší odvahy a obratnosti skončilo, teď už se mužem odvážit na zem“

Oba si zhluboka oddychli, když se jejich nohy opět dotkly pevné půdy.

KAPITOLA DVANÁCTÁ

SPOLEČNÝ DŮM

Profesor Longworth sebral ze země pušku a opasek a teprve pak si šel prohlédnout zastřelené medvědy.

„Jak víme, že se na nás z křoví nevyřítí celé stádo medvědů?“ řekl. „Odteďka neudělám bez pušky ani krok.“

Pak si oba v měsíčním světle pozorně prohlédli zastřelené netvory. Odhadovali, že starý samec váží asi šest set kilo – byl větší než medvěd, který přepadl Charlese a Herberta – a samice jen o něco málo méně. Jejich mohutné drápy, dlouhé několik centimetrů, připomínaly ocelové háky

„Ursus horribilis, medvěd strašlivý,“ řekl profesor. „A své jméno si plně zaslouží. Stěží se mu tady některé zvíře vyrovná. Tyhle drápy by roztrhaly lva i tygra.“

„A co s jejich kožešinou? Necháme je tady nazmar?“ chtěl vědět Charles.

„To v žádném případě ne. Vyznám se naštěstí trochu ve zpracovávání kůží. Stáhneme všechny tři kožichy a odneseme je do věže na první pavlač, kde budou schnout tak dlouho, až se pro ně budeme moci vrátit.“

Profesor Longworth se i v této práci vyznal, jako by byl právě pro ni vyučený, a Charles mu pilně pomáhal. Přesto však už dávno vzešel den, než se jim podařilo stáhnout všechny tři medvědy. A pak je čekal další, stejně namáhavý úkol: vynést kožichy do věže Když dotáhli poslední kůži na pavlač, byli tak vyčerpaní, že se sotva drželi na nohou.

A tak taky málem propásli další nečekanou návštěvu. Objevil ji v křoví Charles. Pět trojhranných hlav, z kterých se na ně dívalo pět párů žhnoucích očí.

„Vlci,“ řekl profesor. „Jsou to dravé a odvážné šelmy, ale nás teď nenapadnou. Čekají na lepší hostinu – a také ji budou mít, jen co odejdeme. Je to škoda, že musíme těmto lesním tulákům přenechat nejmíň tunu dobrého medvědího masa, ale nic proti tomu nemůžeme dělat.“

„Nebudou sami,“ řekl Charles, „podívejte se nahoru!“

Po modré obloze zvolna kroužili supi

„Myslím, že se k hostině dostaví i pumy a další hosté,“ prohlásil profesor. „Ale chvilku ještě musí počkat. Je čas k snídani, Charlie, a než odtud odejdem, musíme se posilnit na další cestu“

Znovu rozdělali oheň a profesor Longworth vyřízl z masa mladého medvěda několik měkčích kousků, které byly jako stvořené na šťavnatou pečínku. Tuto bohulibou práci provázelo hlasité vytí a skučení. To už také vykukoval z křoví nejméně tucet trojhranných hlav a také nahoře, na modré obloze se rozmnožil počet supů, kteří kroužili mnohem níž než ještě před chvílí.

„Ti ale jsou nedočkaví!“ pohoršoval se profesor. „Ale musí počkat. Dokud se nenajíme my.“

„Správně,“ souhlasil Charles. „Medvědí pečené je nejlepší jídlo na pravý horský hlad. Ještě kousek, smím-li prosit, profesore. A vám to vytí a skučení v křoví nevadí?“

„Napřed jsem si toho nevšímal, ale teď mě to začíná zlobit. Což abyste vyzkoušel svoji pušku a poslal jedné z těch ošklivých hlav olověný pozdrav?“

Charles se nedal dvakrát pobízet a vystřelil na hlavu největšího vlka. Ozvalo se bolestivé zavytí a do vzduchu se vzneslo tělo, které vzápětí padlo zpět do křoví. A pak už se ozývalo ze tmy jen strašlivé vrčení, skučení a cvakání zubů. Byl to tak odporný povyk, že se Charles bezděky otřásl.

„Vlčí kanibalství,“ prohlásil profesor mezi dvěma sousty. „Požírají teď svého druha, snad dokonce svého vůdce, kterého jste jim zastřelil, a jsou vám za to ze srdce vděční. A jestliže se nemýlím, tak právě skončili. Ti si teda pospíšili!“

Povyk v křoví zmlkl, už se však neobjevila jediná hlava Vlci se rychle učí a jediný výstřel jim stačil, aby věděli, s kým mají tu čest.

Profesor dojedl, povstal a spokojeně si protáhl celé tělo.

„Tak, Charlesi, seberem si věci a půjdem. Ale pomalu, žádné zbytečné spěchání. Na dnešek jsme nezamhouřili oko, prožili jsme nebezpečné obléhání, a proto nesmíme přepínat síly. Sestoupíme do údolí a tam jistě najdem vhodné místečko, kde se osvěžíme spánkem, který oba tak potřebujem.“

Charles samozřejmě s profesorem souhlasil, i když jenom nerad přenechával všechno medvědí maso vlkům a supům. Rozhodl se tedy aspoň, že nebude spěchat a hladovce ještě chvíli potrápí. Skládali věci, jak mohli nejpomaleji, ačkoliv stíny kroužících supů stále častěji dopadaly na jejich tváře a dva nebo tři odvážní vlci, pohánění vzrůstající netrpělivostí, opět vystrčili hlavy z křoví.

Nakonec vyřízli z těla mladého medvěda pořádný kus ledviny, s kterým mohli vystačit aspoň tři dny, a teprve pak nastoupili ke zpátečnímu pochodu. Neušli však ani třicet kroků a už se za nimi ozval dupot tlapek a šustot křídel. Ohlédli se a viděli, že všechna tři medvědí těla jsou pokryta šedivými čtvernožci a černými ptáky.

„Tak potupně skončil král hor!“ řekl smutně profesor.

Kráčeli po okraji srázu, až konečně narazili na mírnější svah, po němž sestoupili do údolí, do rozkošného dubového hájku. Bylo asi deset hodin dopoledne a sluneční paprsky byly už krásně teplé. Oba poutníci byli po probdělé noci unavení, a tak profesor rozhodl, že si rozloží ve stínu dubů pokrývky a nahradí si ztracený noční spánek.

„Jsem přesvědčen, že Apačů se bát nemusíme,“ řekl. „Tohle údolí je pro ně příliš stranou, odloučené od ostatního světa Ale i kdyby nebylo – my se musíme vyspat!“

„Vyspat, nebo zemřít!“ prohlásil Charles, který se už uvelebil na pokrývce.

„Rozhodně spát, a ne zemřít,“ opravil ho profesor a taky se uložil

Netrvalo ani pět minut a oba spali tvrdým, zdravým spánkem. Košaté koruny stromů je chránily před palčivými paprsky slunce a vánek odháněl od jejich čela dotěrné mouchy i dotěrné sny. Probudili se až pozdě odpoledne. Profesor se podíval na hodinky a spokojeně se usmál.

„Myslím, že jsme dohnali, co jsme zameškali. Spánek nás osvěžil a posílil. Sníme ještě několik medvědích řízků a vyrazíme na další pochod.“

Po jídle se vydali znovu na cestu údolím, kde asi po hodině narazili na krásnou horskou bystřinu. Místy byla zcela mělká, jinde zas vytvářela hluboké tůně.

„Tady jistě budou pstruzi,“ prohlásil profesor, „bohužel však s sebou nemáme rybářské náčiní. Jestli se nepletu, Charlie, tak tohle údolí je dlouhé asi dvacet mil a je uzavřeno srázy vysokých hor Na jeho dolním konci ale určitě najdem otvor, nebo aspoň průrvu, kterou tato říčka odtéká dolů do roviny Uvidíte, že mám pravdu.“

Cestovali pak údolím až do setmění. Narazili na několik jelenů, kteří se jich vůbec nebáli, a potvrzovali tak profesorovu domněnku, že do těchto míst ještě nevkročila lidská noha Šli volným, klidným krokem, neboť věru nemuseli spěchat. Místy byla půda úrodná a tu rostla hojně tráva, keře i stromy, jinde byla kamenitá a místy zase bylo vidět, že tudy tekla rozžhavená láva.

Na všech stranách údolí se pak tyčily horské hřebeny a za nimi vysoké hory. Do těchto hřebenů pronikaly malé, uzavřené kaňony, zarostlé nízkými stromy, mezi nimiž vynikaly štíhlé jedle. Skály, v pozdní odpolední hodině zabarvené červeně a žlutě, byly sopečného původu, což se poznalo podle toho, že jejich kámen byl poměrně měkký. Tu a tam z nich vytékaly dolů do kaňonů prameny, které se vlévaly do říčky, jež tekla středem údolí.

Ještě před večerem došli k velké jámě, vyhloubené vodou, a profesor do ní bez váhání vstoupil. A vzápětí se neslo z hlubiny klepání jeho geologického kladívka. Po několika minutách však klapot zmlkl a ozval se rozčilený výkřik. Charles, který zůstal nahoře na kraji jámy, seběhl dolů. Profesor se už zase oháněl svým kladívkem, tentokrát však ještě horlivěji než obvykle.

„To je nález, Charlie!“ volal „To je objev! Kosti předhistorického zvířete, slyšíte, můj drahý chlapče? Tento výlet do hor ze mě udělal nejšťastnějšího člověka na světě.“

Tropická helma mu opět seděla na temeni hlavy a kamení a hlína jen lítaly od velké kosti, vyčnívající z boční stěny jámy. A profesor, celý rudý rozčilením, vysvětloval Charlesovi:

„Bylo to ohromné štěstí, že jsem sestoupil do téhle jámy, která je vlastně pohřebištěm obrovských vyhynuných zvířat. Tady jsou kosti velkých ještěrovitých tvorů, taky krokodýlů, obrovských opic a bůhví čeho ještě. Vědec by mohl zůstat v tomto údolí do konce života a pořád by měl co dělat.“

Oni se tu však zdrželi pouze po zbytek dne. Tak dlouho, dokud si profesor neudělal podrobný situační plánek a orientační popis naleziště předhistorických zvířat.

„Však se sem ještě jednou vrátíme,“ ujišťoval Charlese, „ale s dokonalejší výzbrojí.“

Pak opustili místo, které jim připravilo takové překvapení, a utábořili se mezi stromy ve vzdálenosti asi dvou mil. Noc uplynula klidně a časně ráno se vypravili na další cestu údolím.

Jak očekávali, našli brzy průrvu, kterou bystřina odtékala dál do hor. Byla široká asi patnáct metrů a byla tak umně skryta, že ji objevili teprve tehdy, když stáli kousek od jejího okraje. Říčka byla v těchto místech široká dobrých deset metrů a hluboká pak asi metr. Mezi kamenitým řečištěm a skalními stěnami byl po obou stranách sdostatek místa, a tak profesor s Charlesem postupovali pohodlně podél řeky, až vyšli z rokle na rozlehlou, sluncem úplně sežehlou pláň, která vypadala jako trosky světa zničeného ohněm.

„Naplníme láhve,“ prohlásil profesor, „a půjdem dál po proudu. Teď ale budeme muset vystoupit vysoko nad řeku. Myslím, že brzy přijdeme do většího kaňonu. Tahle horská řeka teče nejspíš do Colorada a protéká Velkým kaňonem. Tím slavným Velkým kaňonem, o kterém jste už taky slyšeli. Náš kaňon však není jediný. Na západě a jihozápadě je ještě mnoho dalších hlubokých kaňonů. A tak do Velkého kaňonu ve státě Colorado ústí nejméně dvanáct rozlehlých postranních kaňonů.“

Naplnili láhve studenou vodou a po chvilce odpočinku pokračovali V cestě po rozlehlé pláni zjevně sopečného původu. Brzy zůstaly daleko za nimi poslední stromy, půda pláně byla samý kámen. Těžce se po ní šlo a slunce nad hlavami jim jen žhnulo.

Avšak ani vedro, ani žízeň nemohly zmírnit nadšení profesora Longwortha, který pozorně zaznamenával každou, i tu sebemenší změnu na sopečné pláni.

„Málokdy jsem měl příležitost tak zblízka sledovat vývoj naší zeměkoule,“ horoval. „Rozeznávám jasně několik vrstev. Mládí, mužnou zralost i stařeckou ochablost. Všiml jste si už, Charlesi, jak pláň neustále stoupá?“

„Ano, všiml, a to hned dvakrát. Především mi to řekly moje oči a za druhé moje nohy, na nichž mě už bolí každý sval. A kromě toho je mi, profesore, horko, hrozné horko.“

„Budete to muset ještě chvíli vydržet. Opustili jsme svou řeku, která je někde vpravo od nás. Půjdem ještě asi míli a ocitneme se na nejvyšším bodě planiny; teprve potom se vrátíme k řece.“

Byla to však nekonečně dlouhá a namáhavá míle: do nohou je bodala tvrdá a ostrá láva, nad hlavami pálilo nemilosrdné slunce. Překonali však statečně i tento úsek cesty a zabočili vpravo k řece. Po několika metrech došli k jejímu otevřenému tunelu. Tam si lehli na zem a dívali se do závratné hlubiny. Horská řeka vyhloubila za tisíciletí sopečnou pláň tak důkladně, jako by ji rozřízla, a jizva ta měřila odshora dolů jistě tisíc metrů. Podívaná do té bezedné propasti byla současně nádherná i děsivá. Na dně úzké, hluboké a táhlé rokle se vinula bílá nit, rozčeřená voda hlubiny, a kamenné stěny rokle byly příkré a kolmé, větrem a deštěm rozervané v tvary tu směšné, tu zase výhrůžné. Byla to propast, jejíž dno mohlo být široké sotva padesát metrů, nahoře však bylo od stěny ke stěně nejméně tři sta metrů.

Profesor Longworth prozkoumal dalekohledem každý kamínek a za celou hodinu ani nepromluvil.

„Báječné!“ vzdychl konečně. „Jedinečné! Dílo, v němž se spojila síla s trpělivostí. Jakou propast vyhloubila řeka v tvrdém kameni snad za několik miliónů let! V takových chvílích, jako je tato, skoro lituji, že nemůžu žít aspoň tisíc let. V jednom tisíciletí bych se snad už něčemu naučil. Aspoň bych důkladně prozkoumal zem i člověka. Protože mi však není dopřáno dožít se tisíce let, musím v sedmdesáti či osmdesáti letech, kterých se snad dožiju, vykonat všechno, co je v mých silách.“

Profesorovo nadšení bylo nakažlivé a Charles mu taky brzy podlehl.

„Planina zase klesá, profesore!“ hlásil vzrušeně. „Na protější straně vidím hory.“

„Máte pravdu, Charlie,“ souhlasil profesor a zamířil dalekohled směrem, kterým ukazoval chlapec. „Jsou odtud vzdáleny asi čtyřicet mil, a jak se zdá, jsou úplně holé. Půjdem až k nim.“

„Snad bychom se přes den mohli uchýlit do některého z menších uzavřených kaňonů a cestovat pak až za večerního chladu,“ navrhoval Charles.

„Dobrý nápad,“ souhlasil profesor. „V uzavřených kaňonech bývá sice obyčejně velké horko, ale na jejich konci se jistě najde místečko, kde bude příjemný chládek.“

Opustili řeku a zamířili k hoře, která byla vlevo od nich. Tam vstoupili do úzkého kaňonu, kde bylo opravdu větší horko než venku na pláni, ale když došli až k jeho konci, ke skále, která kaňon uzavírala, objevili tu prostornou jeskyni. Charles byl mile překvapen, když zjistil, jak je hluboká a jaký uvnitř vládne příjemný chládek.

„Tady taky žili naši staří přátelé, obyvatelé skal,“ prohlásil profesor. „Zřejmě ale i odtud odešli už před mnoha lety. Myslím, že takovéto jeskyně, většinou umělé, bychom našli na konci každého z těchto malých uzavřených kaňonů. Nám však úplně postačí tato jedna. V klidu se tu vyspíme až do večerního šera.“

Pohodlně se uvelebili v temné, chladné jeskyni a probudili se teprve po západu slunce. S novými silami vyrazili na další cestu. Šli celou noc, teprve za svítání si upekli několik řízků medvědího masa. Pak vyhledali opět příhodnou jeskyni, vyhloubenou ve skále, a zůstali v ní celý den; většinu doby prospali. Před svítáním příštího dne došli až na konec planiny, odkud vedla cesta dál holým a neplodným pohořím. Měli štěstí, neboť objevili pramen plný studené osvěžující vody. Vedle něj si také ve stínu převislé skály připravili lože k spánku.

Na další výzkumnou cestu tentokrát vyrazili dřív, ještě před večerem. Našli opět svou bystřinu, která teď tekla mezi beznadějně holými břehy z černého čediče, v hloubce dobrých sto dvaceti metrů.

Profesor objevil dalekohledem údolí, které bylo před nimi a do něhož chtěli dojít příštího dne.

„Jak se zdá, půda je tam plodná, kromě několika holých míst je všude plno vegetace,“ prohlásil. „Je tam jistě i dost vody – aspoň z naší řeky, která tam taky teče. Vidím jasně zelené skvrny stromů, ale myslím si, že tohle údolí nebude tak úrodné a příjemné jako to, které jsme zanechali za sebou.“

Charles toho dne zastřelil mladého, tučného srnce. Získali tak zásobu čerstvého masa, po kterém se jim už stýskalo. Nemohli samozřejmě s sebou vzít celého srnce, tak vyřezali aspoň nejlepší části masa a s touto zásobou vešli do údolí, které mělo příkré svahy, avšak jen velíce chudou vegetaci.

„Taky zde žili obyvatelé skal,“ prohlásil profesor Longworth, jehož bystrým očím opravdu nic neušlo. „Vidíte, jak se snažili zúrodňovat neúrodné svahy? Tady jsou zbytky hráze, která ovšem mohla zavodnit tak nanejvýš pětadvacet čtverečných metrů půdy, ale tamhle je další, větší hráz, celá z nasypaného kamene. A je obdivuhodně zachovalá, určitě by se jí ještě dnes dalo použít.“

Když ušli ještě asi půl míle, objevili v údolí skálu, která vypadala jako velký úl. Jejich dávní předchůdci vyhloubili do kamene, který byl překvapivě měkký, nesčetné jeskyňky, z nichž žádná sice nebyla příliš hluboká, ale ve všech se dalo poměrně dobře bydlet – samozřejmě podle tehdejších představ o domácím pohodlí. Profesor s Charlesem strávili poměrně značný čas prohlížením těchto skalních cel a zjistili, že mnohé z nich jsou zčernalé kouřem. Téměř v každé cele byl do zdi vydlabaný výklenek, do kterého se patrně ukládaly nástroje a zbraně. Na zemi se pak povalovalo plno střepin hliněných hrnců a jiných nádob.

„Stále nové a nové tajemství,“ prohlásil profesor Longworth zadumaně. „Proč asi ten neznámý národ tak náhle zmizel, jako by se do země propadl? Jistě to nezavinily pouze divoké nájezdy Apačů, Utahů a jiných indiánských kmenů.“

Opustili svahy, našli opět svoji řeku a kráčeli podél jejího toku údolím. Znovu nalézali stopy velkých zvířat, jelena, medvěda a pumy, nikde však ani známku lidského života. K večeru spatřili vlevo od řeky velkou, dobře zachovalou stavbu, kterou profesor Longworth pozdravil nadšeným voláním.

„Je to jeden ze společných domů našich dávných předchůdců,“ vysvětloval. „Štěstěna nám přeje, Charlie. Ale jsme dnes příliš unaveni, proto počkáme raději s prohlídkou domu do rána. Je to skutečně mimořádný nález, můj chlapče, musíme k němu přistoupit svěží na těle i na duchu.“

Stejně však vstali časně ráno, jako by se nemohli dočkat, a jakmile se umyli, vstoupili do velkého společného obydlí skalního národa. Dům byl postaven z obrovských kamenů, v průčelí bylo v řadě dvacet místností, všechny stejně velké – dva metry široké a půl čtvrtá metru dlouhé –, všechny se otvíraly směrem k jihu. Na každém severním konci měl pak dům křídlo, v němž v každém bylo šest místností stejných rozměrů, jako byly ty v průčelí. Průčelí a obě křídla uzavíraly rozsáhlý dvůr, za nímž se tyčila obrovská mohyla.

„Tenhle dům představuje nejdokonalejší stavitelské dílo skalního národa a jiných příbuzných kmenů, které žily na horských plošinách a v osamělých údolích,“ prohlásil profesor. „V takovém domě bydlelo třicet až čtyřicet rodin, které žily společným životem. Veškeré stavitelské práce, jak sám vidíte, jsou výjimečné kvality.“

Vnější stěnu domu tvořily dvě zdi, postavené z volně položených kamenů a vzdálené od sebe asi dvacet centimetrů. Prostora mezi zdmi byla vyplněna oblázky a hlínou a zvenku byl dům omítnut. Příční stěny mezi jednotlivými místnostmi byly jednoduché a také ony byly vytvořeny z volně nakladených, neomítnutých kamenů.

Na dvoře bylo všude plno hliněných střepin, spadlého kamení a jiného rumu. Profesor vyslovil názor, že tento dvůr byl původně pod úrovní svého okolí. Za dvorem se tyčila velká mohyla, teď už z velké části zarostlá keři a býlím. Charles ji považoval za přirozený pahorek, profesor ho však poučil:

„V tomto pahorku odpočívá tolik lidí, že kdyby mohli vstát z mrtvých, zalidnili by celou jednu vesnici. Této mohyly bylo používáno jako pohřebiště snad po celých tisíc let, a kdybychom v ní kopali, našli bychom lidské kosti určitě už necelý metr pod povrchem. Spí tu svůj věčný sen stovky lidí, jeden na druhém, v mnoha vrstvách. S každým mrtvým se pohřbívalo také hliněné nádobí a jiné domácí nářadí. My však nebudem rušit nebožtíky z jejich spánku; aspoň zatím ne, snad až někdy později. Řekněte mi, Charlie, upřímně, neděsí vás to trochu, díváte-li se na tu zkázu a myslíte přitom na to, že tenhle národ vlastně úplně zmizel z povrchu země?“

„Máte pravdu. Tenhle osamělý, zpustlý starý dům v divokých opuštěných horách nevyvolává v člověku právě ty nejveselejší pocity,“ přiznával Charles. „Ale teď pojďme radši dovnitř a podívejme se, jak vypadají jednotlivé místnosti.“

„Bude to jistě zajímavá prohlídka,“ souhlasil profesor. „Nesmíme ale zapomenout na zbraně, chyba, které jsme se dopustili tam dole u věže, se nesmí opakovat.“

Potom dlouho prohlíželi místnost za místností a všude nacházeli nějaké památky na zaniklý národ; většinou to byly střepiny hliněného nádobí, ale taky kuchyňské nářadí a zbraně, zhotovené z kamene. Profesor Longworth by si mnohé z těch věcí s největší chutí odnesl hned s sebou, věděl však, že na dlouhé zpáteční cestě jim bude zátěží každé zbytečné kilo navíc.

Byli tak zaujati neobvyklou prohlídkou, že si ani neuvědomili, že poledne už dávno minulo, a připomněli si to teprve tehdy, když slunce dávno opustilo vrchol své dráhy.

„Navrhuji, abychom poobědvali v některém z pokojů, které mají ještě zachovalou střechu. Dneska je nesnesitelné vedro a tam aspoň bude trochu chladněji.“

„Výborný nápad!“ souhlasil profesor. „V takovém horku se musíme aspoň při jídle trochu chránit.“

Vybrali si místnost přesně uprostřed průčelní řady; její střecha, vyvedená zčásti z kamene a zčásti ze dřeva, byla ještě v dobrém stavu, a tak tu byl poměrný chládek. Posadili se na široké kameny, obědvali a odpočívali. Studená voda z termosek jim chutnala jako vychlazené víno nejlepší značky a popřávali si jí důkladnými doušky, neboť si mohli láhve kdykoliv doplnit v nedaleké řece.

Profesor zavřel oči a oddal se snění. Charles si myslil, že profesor usnul, ale brzy poznal, že se mýlil. Profesor za chvíli otevřel oči; zdálo se však, že se dívá kamsi do daleka.

„Moje myšlenky, Charlie,“ promluvil profesor jako ze sna, „se vrátily do minulosti vzdálené několik století. Představoval jsem si, jak se asi žilo v tomto velkém společném domě někdy před tisíci lety. Viděl jsem, jak lidé pracují na svazích svými primitivními kamennými nástroji, jak zavodňují a vzdělávají svá políčka, kde roste kukuřice a boby, snad také žito a zelenina. Byli to lidé temné pleti, vysocí sotva víc než půldruhého metru, avšak ramenatí a silní. Pracují společně muži a ženy a zpívají si při práci podivné písně, které jsou pro svět už navždy ztraceny.

Dívky přinášejí z řeky vodu v nízkých, širokých džbánech, které nesou na hlavách. Mají hladké, zardělé tváře a černé vlasy jim spadají na záda v dlouhých copech. Také ony zpívají podivné, staré písně, o nichž se už nikdy nic nedozvíme, a nepochybuji o tom, že mladí muži, kteří se na ně dívají ze svých polí, je považují za dívky mimořádně něžné a půvabné.

A tady před naším domem sedí starci ve večerním chládku. Jsou to stařešinové a náčelníci kmene. Řídí všechnu práci a o všem rozhodují, pečují o to, aby ženy každodenně přinesly dost vody, a naslouchají zprávám zvědů, kteří byli vysláni do dolejší, vzdálenější části údolí, aby pozorovali, zda se neblíží nepřítel. Kmen musí být stále na stráži a tímto úkolem jsou pověřováni mladí muži, kteří jsou nejen stateční a silní, ale také chytří a obratní. Jídlo si tito skalní lidé vaří a pečou na zemi před domem, v samotném domě však nikdy nerozdělávají oheň, ani tu nesvítí. Chodí spát, jakmile se setmí, a vstávají s prvními ranními červánky. Je to dokonale organizovaná obec, tvrdě a namáhavě pracuje a neustále se musí mít na pozoru před neznámým nepřítelem.“

„A co dělali v zimě?“ zeptal se Charles. „V zimě jsou tyhle hory jistě celé pod sněhem.“

„Zima je pro ně dobou odpočinku a domácích prací. Když sklidí všechnu zeleninu a obilí a nasolí zásoby masa, které si opatřují většinou jen pomocí pastí, uzavřou se v domě a sníh je zasype. Muži vyrábějí kamenné nástroje a zbraně a vydělávají kůže jelenů a medvědů. Ženy pletou košíky a zhotovují šaty a pláště z krocaního peří. Pořádají se různé slavnosti, zásnuby a svatby. Nemyslíte, Charlie, že lidem, kteří nic nevěděli o vnějším světě, nepoznali nic, co by museli druhým závidět, bylo v tomhle domě náramně dobře, že si tu žili šťastně a spokojeně?“

„O tom nepochybuji. Zvlášť když venku zuřila sněhová vichřice.“

Věnovali prohlídce ještě tři hodiny, pak se však vzdali, neboť odpolední vedro bylo k nesnesení. Navrátili se do chladného stínu domu a rozhodli se, že vzhledem k horku nebudou rozdělávat oheň a povečeří studené maso ze zásob.

„Tady uvnitř zůstanem ležet až do večera,“ rozhodl profesor, „ale spát budeme venku, je tam přece jen čistší vzduch.

Charles souhlasil, roztáhl si však pokrývku, neboť chtěl ležet na měkkém. Záhy se ho zmocnila dřímota, zavřel oči a usnul. Profesor nechal chlapce spát a věnoval se dál přemítání o minulosti.

Když se Charles probudil, profesor mu právě opatrně kladl ruku na rameno.

„Proberte se, Charlie, ale nemluvte a chovejte se naprosto tiše.“

Profesorova výstraha byla naléhavá a Charles poznal podle tónu hlasu, že se přiblížilo nějaké nebezpečí. Opatrně se posadil. Byl už pozdní večer, ve tmě však ještě dobře rozeznávali předměty, vzdálené nejméně padesát metrů. Charles pohlédl směrem, kterým ukazoval profesorův prst: uviděl šest temných postav, které stály téměř v řadě a všechny hleděly k jejich starému domu.

Byli to Indiáni; vysocí, statní, s dlouhými vlasy a úplně nazí, kromě krátké zástěry a mokasínů. Všichni byli vyzbrojeni puškami a za opasky měli dlouhé nože. Stáli a mlčky se dívali, profesor a Charles však před nimi byli dobře ukryti v nízké místnosti.

„Kdo je to?“ zašeptal Charles.

„Patrně Utahové,“ odpověděl profesor. „Myslím, že je to lovecká četa, která zabloudila daleko na jih. Utahové nepatří sice zrovna k nejmírumilovnějším Indiánům, nehrozí nám však bezprostřední nebezpečí. Indiáni ze severu se dívají na tyhle zříceniny s pověrečnou bázní. Domnívají se, že tu straší duchové mrtvých, kteří zde kdysi bydleli. Všichni divoši, jak jsem vám už jednou řekl, jsou od přírody pověrčiví. Lehnern si na zem a budem je pozorovat. Oni nás nevidí, já však chci sledovat každý jejich pohyb.“

Utahové udělali čtyři kroky k domu a opět se zastavili. Nespouštěli přitom zrak ze zřícenin velkého společného obydlí. Profesor se tiše zasmál.

„V jejich duších teď zápasí zvědavost se strachem. Jistě to jsou stateční muži, od mládí vychovávaní k odvaze. Teď však v nich převládla pověrčivost; vidíte, že se zastavili. Teď zvítězila na chvíli zvědavost; udělali krok, pouze však jeden. Vidíte? Opět stojí a vsadím se, že se třesou strachem. Výborně! Odvážný duch vítězí nad zbabělým masem. Udělali další krok.“

„A co by se stalo, kdyby došli až k nám?“ zeptal se Charles.

„Pak by pro nás vzešla noc. Velice tmavá noc. Ale toto nebezpečí nám nehrozí. Určitě ne. Ukázal jsem vám už někdy, jak dovedu sténat?“

„Cože? Sténat?“ divil se Charles.

„Hned se o tom přesvědčíte. Ujišťuji vás, že povedené zasténání má mnohdy větší cenu než nejlepší střelná zbraň. Poslouchejte!“

Charlese zamrazilo ve všech žilách, když se vedle něho náhle ozval příšerný zvuk. Začalo to jako hluboký vzdech, který se proměnil v žalostný sten, následovalo pronikavé, ostré zaječení a představení skončilo zoufalým, bolestným vzlykem, který ozvěna v údolí několikanásobně opakovala. Ten tam byl poklid a mír, mrtví opustili své hroby a kostlivci kráčeli ruku v ruce v jediném, nekonečném zástupu.

Charles viděl, že Utahové sebou trhli a rychle o několik kroků ustoupili. Zastavili se, aby opět sebrali odvahu, příšerný nářek se ale ozval znovu a pak ještě jednou. Byli to stateční bojovníci, déle však už odporovat nedokázali. Vykřikli hrůzou, obrátili se a prchali, co jim nohy stačily.

Až se indiánští lovci navrátí do svých severních vesnic, budou vyprávět všemu lidu, že tam na jihu našli velkou zříceninu, kde straší: hlídají ji její vlastní mrtví.

Profesor Longworth povstal a spokojeně se zasmál.

„Mohl byste se tím sténáním živit,“ prohlásil Charles. „Dobyli jsme nádherného vítězství – a nemuseli jsme vypálit jediný výstřel.“

„Teď můžeme už vyjít před dům a připravit se ke spánku,“ řekl profesor. „Indiáni se nevrátí. A zítra ráno nastoupíme na zpáteční cestu.“

Spali klidně, nikým a ničím nerušeni, a po vydatné snídani se vydali na cestu k domovu. Navečer se utábořili v malém, kamenitém údolí, obklopeném jedlemi a cedry. Poněvadž noci byly chladné, rozdělali oheň pod vysokou jedlí, která je chránila před větrem, a začali připravovat večeři.

„Charlie, buďte tak laskav a přineste nějaký větší kámen, na kterém bychom mohli kuchařit. Bude to pohodlnější než připravovat jídlo přímo na zemi.“

Charles se vypravil k mělké tůňce plné kamenů. Vybral si dva, ale pak usoudil, že jeden úplně postačí, a odhodil druhý kámen do vody; nikoli však do středu, ale půl metru od břehu. Udělal dva kroky, pak se však, jako veden podivným tušením, ohlédl a údivem vykřikl.

Odhozený kámen se pohyboval po dně tůně. Byl to pohyb jen pomalý, presto však dostatečně zřetelný. Charles nemohl uvěřit vlastním očím. A protože se začínalo valem stmívat, usoudil, že podlehl zrakovému klamu. Potřásl hlavou, aby se vzpamatoval. Ne, mozek měl v pořádku, i oči. Ten kámen se opravdu plížil po dně. mířil k hromadě kamenů uprostřed, kde ležel předtím, než ho Charles zvedl. Byl to jistě nejpodivnější jev, jaký kdy Charles viděl. Cítil, jak ho mrazí v zádech; pak se však zasmál vlastnímu strachu. Mrtvý předmět mu přece nemůže být nebezpečný!

Položil kámen, který dosud držel v ruce, na zem a pozorně se na něj zadíval. Kámen měl v průměru asi deset centimetrů a byl dost těžký. Charlese opět zamrazilo v zádech: i tento druhý kámen se dal do pohybu a plížil se ke společnému středu. Charles sestoupil k hromadě kamení, zvedl ještě dva kameny a položil je na zem asi dva kroky od středu. Opakoval se tentýž div! Kameny se opět vracely na své původní místo!

Charlesova zvědavost byla napnuta k prasknutí. Opakoval pokus ještě několikrát – a vždy se stejným výsledkem. Všechny kameny se vracely ke společnému středu. Dno tůně bylo plné plíživého kamení.

„Co to tam tropíte, Charlie?“ volal profesor. „Proč nepřinesete kámen, jak jsem vám řekl? A oheň jste už připravil?“

„Přinesl bych – ale žádný se mnou nechce, profesore Všechny kameny se vracejí do starého domova.“

„O čem to vlastně mluvíte, Charlie?“

„Pouze o tom, co na vlastní oči vidím. Pojďte a sám se přesvěčte“

Profesor přikročil k okraji tůně a rozesmál se.

„Můžete mi to vysvětlit?“ zeptal se Charles. „Jakživ jsem neviděl nic tak divného.“

„Já ale ano,“ řekl profesor. „Viděl jsem putující kameny v mělkých tůních v Nevadě, ale nevěděl jsem, že je najdeme i tady. Lidé, kteří se setkají s podobným jevem poprvé, se snad vyděsí, ale vědecké vysvětlení je zcela prosté. Všechny tyto kameny obsahují velké množství magnetické železné rudy. Vidíte, jak se doslova srážejí do houfu? Říkám-li, že vysvětlení je docela prosté. Charlie, musím dodat, že je také velmi poučné. Jsme teprve na počátku bádání o skrytých silách přírody. Co všechno budou lidé vědět a umět ode dneška za tisíc let!“

Ale Charles se nestaral, co bude ode dneška za tisíc let. Po večeři si ještě dlouho hrál s kameny, které ho nikdy nezklamaly a vždycky nastoupily zpáteční pochod k společné hromadě

Druhého dne vyrazili časně zrána a cestou sebrali medvědí kožešiny, které nechali ve věži a které zatím už úplně vyschly. Šťastně se vrátili domů, kde na ně jejich dva přátelé už netrpělivě čekali. Radostně oba poutníky přivítali a s údivem pak naslouchali jejich barvitému vyprávění o prožitých dobrodružstvích.

KAPITOLA TŘINÁCTÁ

V MOCI KOUZELNÍKŮ

Charles, neustále hnaný vpřed svou odvážnou a podnikavou povahou, se stal prvním lovcem čtyřčlenné skupinky osadníků na skalní stěně a vydával se na výpravy za zvěří do okolí stále širšího. Někdy ho doprovázel některý z přátel, nejčastěji Herbert, většinou však odcházel na lov zcela sám.

Tak odešel i toho osudného rána. Sestoupil do kaňonu po známé příkré stezce, která je před časem zavedla k jejich nynějšímu domovu, a cestou kaňonem se pozorně rozhlížel; tu viděl velký balvan, tam zase pruh ztuhlé černé lávy a všude shledával staré dobré známé.

To nejdůležitější však nenacházel: stopy po jelenu či jiném čtvernožci. Charles prošel už celým kaňonem až k místu, kde říčka opouštěla hory a vytékala na pláň, aniž spatřil jediné zvíře, které by stálo za výstřel. Začínalo se už stmívat, a proto se rozhodl, že přespí na břehu říčky. Často zůstal mimo dům osmačtyřicet i více hodin a věděl, že jeho nepřítomnost nevzbudí u jeho přátel starost. Proto si s klidným svědomím zchystal noční tábor.

Byl to ovšem tábor zcela jednoduchý: v podstatě jen hromada suchého listí, shrabaného zpod křovin. V tomto kraji pršelo jen zřídkakdy a čistý večerní vzduch snášel dolů do kaňonu příjemnou vůni horských lesů. Charles snědl pár kousků studené zvěřiny, napil se z říčky, v níž voda, přitékající z horských sněhů, byla ještě krásně studená, a ulehl pod křoví na své lůžko ze suchého listí.

Stmívalo se teď už valem. Daleko na jihozápadě, kde se pláň rozšiřovala v poušť, viděl, jak zapadá slunce, podobné obrovskému rudému štítu. Kopce a hory za ním už černaly noční tmou. Lehký větřík šuměl mezi duby, cedry a jedlemi.

Charles ležel na listí, pušku u boku, a vychutnával slast zaslouženého odpočinku. A jak tak ležel, zatoulaly se jeho myšlenky až daleko do minulosti, k malé pouštní stanici Jeffersonu. Nelitoval, že ji opustil, pociťoval však zvláštní smutek nad osudem Ananiáše Browna; tuláka, který měl zčernalé dlaně poseté ohavnými jizvami, chudáka, jenž utýrán životem zemřel uprostřed neznámé pouště a který se snad ani nejmenoval Ananiáš Brawn. Charles ho upřímně litoval, když však vzpomínal na ony dny, byl především rád, že se tehdy tak pevně rozhodl ‚a opustil malou a tísnivou telegrafní kancelář.

Snad bylo toto rozhodnuti trochu zbrklé, nepromyšlené, výsledek však byl dobrý. Setkal se s věrnými přáteli a spolu s nimi bude hledat zlato, které nakonec určitě najde. Tak co ještě si mohl přát? Pocit klidu, míru a spokojenosti zvolna pronikal celou jeho bytostí jak měkce se mu leželo na lůžku ze suchého listí a jak voňavý a svěží byl horský vzduch, který vdechoval plnými plícemi.

Vítr stále jemně šuměl mezi stromy. Kdesi zabzučel brouk a v trávě zašustila ještěrka Ale to všechno byly zvuky, které ho nerušily. Díval se, jak obrovský rudý štít slunce zapadá za pahrbky a rychle za nimi mizí. Viděl, jak se noc sklání nad pláň, nad poušť a zahaluje všechno svou tmou. Víčka mu klesla a větve stromů, které v posledních okamžicích viděl jenom nejasně, odletěly kamsi do daleka. Měl pocit velikého štěstí – a pak usnul.

Procitl někdy v hluboké noci a zprvu nevěděl, kde je. Rozhodně však už neměl pocit štěstí; naopak, štěstí zmizelo a místo něj naplnila duši nejasná, nezřetelná předtucha něčeho velmi zlého. Ani se nepohnul, pouze pravici opatrně spustil k boku, kde měl položenou pušku. Dotek chladného kovu ho trochu uklidnil.

Noc byla o něco jasnější než ve chvíli, kdy usínal. Měsíc v úplňku plul po obloze a jeho světlo dopadalo na stromy a keře. Charles neviděl nic podezřelého, byl ale přesvědčen, že pud mu dal výstrahu. Stále se však nehýbal. Pouze přiblížil pravé ucho blíž k zemi a pozorně naslouchal. A tu zaslechl zvláštní zvuk; nebylo to šumění větru, zabzučení hmyzu ani zašustění ještěrky v suchém listí, byly to kroky lidských nohou, a to velice blízké. A byly to kroky několika párů nohou!

Mohli to být zlatokopové, potulní lovci, kteří zabloudili, nebo jiní běloši, tuto myšlenku však Charles okamžitě odvrhl. Neboť byl pevně přesvědčen, že to jsou – Apačové. A že jsou už velmi blízko, tak blízko, že slyší zřetelně jejich kroky.

Teď byl rád, že si pro odpočinek vybral místo mezi nízkými křovinami a že se tak hluboko zavrtal do lůžka ze suchého listí.

Kroky se blížily. Charlesovi se rozechvěly svaly v celém těle, s vypětím vůle je však zkrotil. Zdálo se mu taky, že příliš hlasitě dýchá, že ho musí slyšet, ale rozum mu opět přispěchal na pomoc a ujistil ho, že se mýlí.

Kroky se stále blížily a v následujícím okamžiku spatřil Charles ze svého úkrytu čtyři muže, kteří vystoupili na malý palouk.

Pud ho nezklamal. Byli to Apačové, příslušníci statečného válečnického indiánského kmene Čtyři muži štíhlých, svalnatých postav barvy tmavého mahagonu, jejichž drsné vlasy byly vpředu přistřiženy a sahaly jim až k očím, jako by je měly chránit před sluncem, vzadu však byly dlouhé a svázané stužkami z červené látky, do nichž byla zasazena krátká a tenká tyčka, jíž Indiáni používali jako hřebenu. V prostředním pruhu vlasů na temeni vězelo pero přivázané rovněž červenou stužkou a vlající ve vzduchu. Jeden Apač měl ve vlasech pero supa, druhý pero jestřába, třetí orla a konečně čtvrtý pero divokého krocana. Tři pera byla zbarvena červeně, čtvrté bylo bílé.

Byli to bojovníci bezvousí, ačkoliv byli všichni už v mužném věku. Nízká a úzká čela ustupovala dozadu od vyčnívajícího obočí. Oči měli zasazeny daleko od sebe a jejich těžká víčka byla pomalována černou barvou, což jen zdůrazňovalo jiskření zřítelnic. Dva Indiáni měli rovné, takzvané římské nosy, nosy druhých dvou byly široké a zploštělé, propíchnuté kovovými kroužky, na nichž visely skleněné cetky

Uši měli všichni malé a dobře rostlé, místy však znetvořené zářezy. Z propíchnutých lalůčků visely náušnice, zhotovené ze skleněných cetek, perleti a barevných kamínků. Ústa měli široká, rty dlouhé a tenké, zuby malé, jeden těsně vedle druhého.

Charles, ukrytý v křoví, se na ně díval jako omámený, snažil se však vrýt do paměti každou podrobnost. Indiáni byli skoro nazí, kromě mokasínů měli jen jakousi zástěru z jelení kůže, která vzadu visela téměř k zemi.

Zato ale byli všichni čtyři důkladně vyzbrojeni. Především měli pušky –– zadovky toho nejlepšího druhu. Za opaskem zástěry jim pak vězel revolver a nůž. Z jejich hrdého chování a výborných zbraní Charles usoudil, že to jsou náčelníci. Slyšel, jak spolu hovoří polohlasem, protože však neznal jejich jazyk, nerozuměl jedinému slovu.

Byli teď od něho vzdáleni sotva půl metru. Zastavili se na kraji palouku a během rozhovoru neustále ukazovali k horám. Hocha zachvátil strach, že Indiáni už o něm vědí, že vědí o jeho třech přátelích. Musí se co nejrychleji vrátit domů, aby je varoval; prozatím však nemohl dělat nic jiného, než tiše ležet ve své skrýši.

Apačové mluvili asi tři čtyři minuty a pak se otočili a odcházeli po proudu říčky. Charles se za nimi díval, dokud jejich postavy nesplynuly s tmou, a ještě potom, když Indiáni zmizeli, zůstal ležet bez hnutí dobrou čtvrthodinu.

Konečně vstal, nesmírně tiše a opatrně, v jedné ruce svíral pušku a druhou se přesvědčil, že má za opaskem revolver. Udělal několik kroků po břehu říčky a zastavil se ve skupince nízkých jedlí.

Nebyl ještě rozhodnut, co udělá. Mysl měl najednou jako rozdvojenou. Jeho povinností bylo, aby varoval své přátele; vrátí-li se však k –nim, co jim bude moci oznámit kromě toho, že u východu z kaňonu náhodou zahlédl čtyři rudochy? Neměl by raději pokračovat v cestě podél proudu říčky, aby zjistil o Apačích něco podrobnějšího, než se vrátí ke svým přátelům do skalního domova? Ten druhý názor nakonec zvítězil a Charles pokračoval v cestě podél řeky. Chvílemi se zastavoval a pozorně naslouchal.

Po Indiánech zatím nebylo nikde ani vidu ani slechu, Charles se však tím zdánlivým klidem nedal mýlit. Věděl, že musí postupovat s krajní opatrností. O Apačích bylo známo, že to jsou Indiáni mimořádně chytří a vytrvalí. Proto se zastavil při každém zašumění větru, při každém zašustění v trávě a dlouho vždy stál a pozorně naslouchal, než se odhodlal k další opatrné cestě.

Odhadem usoudil, že noc pokročila už nejméně do poloviny mezi půlnocí a svítáním. Tentokrát se však zmýlil: za necelou hodinku se na východní obloze objevilo první šedivé svítání. Šeď se proměnila v stříbro a potom se nad pustou planinu opět vyhoupl obrovský rudý štít.

Charles dorazil zatím až k místu, kde kaňon ústil do pouště. Před ním směrem k jihu se otevírala šedivá, rozvlněná poušť, tu a tam se nad písčitou plání roztančil prach zvířený větrem, jako by se mu posmíval. Před ním nebylo nic, jenom poušť, za ním se tyčily hory. Co se však stalo? A kam se poděli ti nepříjemní noční hosté? Zmizeli, jako by se rozplynuli do vzduchu.

Jistě to byl jen ošklivý sen, který přivolala samota a horská divočina!

Tu za sebou zaslechl tiché kroky; rychle se otočil, bylo však už pozdě. Čísi silné ruce ho uchopily, strhly a přitiskly obličejem k zemi. Pak mu někdo v několika okamžicích svázal ruce v zápěstích a nohy pod kotníky řemeny z hrubé kůže, načež ho něčí noha kopnutím obrátila.

Charles ležel na zádech a díval se do očí čtyř Apačů, které viděl v noci. Už tehdy byly jejich tváře přísné a výhrůžné, ve dne mu však připadaly ještě mnohem hrozivější. V očích těch tváří četl Charles jizlivý smích, při němž ho mrazilo ve všech kostech. Pochopil, že zatímco je sám chtěl vystopovat, Indiáni ho obešli, plížili se za ním a ve vhodnou chvíli ho pak přepadli a zajali; tak snadno a lehce, jako by chytali malé dítě.

Jeden z Apačů zvedl jeho pušku, důkladně si ji prohlédl a pak si ji klidně přehodil přes rameno. Druhý si stejně klidně přisvojil jeho revolver a třetí bleskurychle prohledal jeho kapsy, z nichž si vybral všechno, co se mu hodilo.

„Já Velký los,“ promluvil nejstarší Apač, také hodností zřejmě nejvyšší. „Kdo vy? Odkud přijít?“

Charles rychle uvažoval. Sám se už považoval za ztraceného, nechtěl však, aby stejný osud postihl i jeho přátele.

„Jak vidím, umíte anglicky,“ odpověděl klidně. „Na tom, kdo jsem a odkud přicházím teď už snad nezáleží. Dostali jste mě, a to vám musí stačit. Lstí jste mě dostali, zbaběle jste mě přepadli zezadu..“

Velký los se zamračil, oči se mu zúžily; byl v nich teď zlý, nenávistný pohled.

„Vy mluvit, až my chtít. Jak se vám líbit ohníček na vaše prsa, jenom malý ohníček, který hořet celý den? Jak se vám líbit být zahrabaný v písek až po krk a tak tam zůstat?“

„Nelíbilo by se mi samozřejmě ani jedno, ani druhé,“ prohlásil Charles tím nejlhostejnějším hlasem, jakého byl schopen. Byl pevně rozhodnut, že své přátele neprozradí.

Apačové spolu chvilku rozmlouvali a pak se Velký los opět obrátil k zajatci.

„Vy teď jít do naše vesnice.“

Sklonil se, rozvázal chlapci nohy a Charles rychle vstal: vůbec se mu nelíbilo, že musí ležet na zemi jako kuře určené k podříznutí.

„Půjdu s radostí,“ prohlásil vesele. „Ale kudy?“

„Tam!“ ukázal Velký los. „A neutíkat, nebo vás zastřelit!“

„Nemusíte se bát, na útěk nemám ani pomyšlení,“ ujišťoval Apače Charles. Však by to taky bylo šílenství, myslet na útěk, když byl spoutaný na rukou a v zádech měl čtyři ozbrojené Indiány.

Vykročil směrem, kterým ukazovala natažená pravice Velkého losa. Cesta vedla dál po břehu říčky, která už tady vesele neposkakovala, naopak jenom se líně vlekla mělkým proudem, jako by tušila, že až vstoupí do pouště, záhy se tu zcela ztratí v horkém písku.

Nedošli však až k poušti. Těsně před ní uchopil Velký los Charlese za rameno a obrátil ho napravo. Charles mlčky vykročil naznačeným směrem. Prošli mezi zakrslými stromy a houštinami a vstoupili do malého, půvabného údolíčka.

Charles se zastavil a překvapením div nevykřikl. Uviděl před sebou velkou indiánskou vesnici, postavenou zřejmě přednedávnem, přesto už zcela zabydlenou.

Vesnice se skládala asi z jednoho sta kuželovitých chatrčí, postavených ze silných větví. Každá chatrč byla vysoká dva metry a v průměru měla dva až dva a půl metru. Větve zakrývala vrstva trávy a proutí a na jedné straně byl vždy otvor, který sloužil současně jako dveře i komín pro odvod kouře. Před některými chatrčemi byly zaraženy do země kůly, na nichž se sušilo maso a kožešiny.

Jakmile malý průvod vstoupil do údolí, hned se ozval pokřik a výskot a celá vesnice se seběhla, aby si prohlédla nezvyklou podívanou: bílého zajatce. Charles se díval na Indiány – především na indiánské chlapce – se stejným zájmem jako oni na něho.

Ženy se mu nelíbily: hlavně proto, že byly všechny tetované. Provdané ženy se poznaly podle sedmi úzkých, modrých čar, které se jim táhly od spodního rtu k hradě. Vnější čáry, táhnoucí se od koutků úst, měly u některých žen tvar šípu, obráceného špičkou vzhůru. U jiných byly zase čtyři vnější čáry klikaté, ostatní tři přímé. Muži tetovaní nebyli, většina mladých bojovníků však měla na krku náhrdelníky ze skleněných cetek, na kterých byly zavěšeny váčky z jelení kůže, ozdobené třásněmi. Ve váčcích měli mladí šviháci zrcátko, nebo alespoň střípky skla.

Všichni pak, muži i ženy, byli pomalováni rudou barvou, vyrobenou z hlíny, které používali v létě, aby se ochladili, v zimě, aby se zahřáli. Muži měli obličeje pomalované barvou zhotovenou ze žluči, která znamenala válku. To však Charles tehdy ještě nevěděl! Zeny byly oblečené stejně jednoduše jako muži, jejich jediným oděvem byla sukně z jelení kůže. A byly to právě ženy, kdo projevoval o bílého zajatce největší zájem. Tlačily se k němu, sahaly si na něj, jedna stařena ho dokonce začala tahat za vlasy na šíji. Všechny však rychle couvly, když z jedné proutěné chatrče vystoupila strašlivá postava, před kterou uctivě ustupovali i sami náčelníci.

Byla to postava velmi starého muže; postava však i navzdory svému stáří rovná a vzpřímená. Z hlubokých důlků se dívaly plamenné oči, v kterých jiskřil divoký, nezkrotný duch. Stařec byl zahalen v krásnou, barevnou pokrývku, a jak kráčel směrem k bílému zajatci. Indiáni se před ním rozestupovali v širokou ulici. Byl to nejvyšší šaman, kouzelník a lékař, jmenoval se Ka-jú, mohlo mu být asi sto let a tvrdilo se o něm, že se přátelsky stýká s duchy. Jeho moc byla neomezená, neboť jeho ochráncem byl sám Se-má-če, bůh slunce, Manitou národa Apačů.

Ka-jú došel až k Charlesovi a upřel na něho pronikavý pohled. Chlapec pohled opětoval –– a pomyslil si přitom, že jakživ neviděl tak ošklivý obličej. Tmavě mahagonová kůže byla rozryta nesčetnými vráskami, rty byly sevřené a zapadlé, což byl důkaz, že dásně jsou už zcela bezzubé, žlutavé oči pak jako by byly potaženy mázdrou. Charles měl dojem, že před ním stojí zlý duch dávno zaniklého, neskutečného světa. Bezděky se otřásl; zrak však před čarodějovým pohledem nesklopil.

Ka-jú se obrátil na Velkého losa, který uctivě naslouchal, a potom odvedl Charlese k proutěné chýši. Vstrčil ho dovnitř a nechal ho o samotě.

Charles měl stále ještě svázané ruce, řemen se však trochu uvolnil, takže ho to už tak neřezalo. Lehl si do tmavého kouta na lůžko ze suché trávy a oddal se trpkým úvahám Byl k smrti pokořený, že se dal tak snadno polapit, a pokud šlo o budoucnost, tu jeho myšlenky snad ani nemohly být černější. Apačové ho napřed umučí k smrti a pak půjdou do kaňonu, kde vyslídí jeho přátele a všechny tři povraždí.

Asi za hodinu Velký los přinesl džbán vody a několik koulí sušeného kukuřičného těsta. Obojí Charles přivítal, neboť měl už pořádný hlad a žízeň. Apač mu rozvázal ruce, když se však chlapec najedl a napil, opět ho spoutal.

„Vy jít ven,“ řekl „a dívat se. Kouzelníci připravovat velké kouzlo pro vesnici Apačů.“

„S největší radostí,“ prohlásil Charles, který toužil po čerstvém vzduchu a kromě toho jej hnala docela obyčejná lidská zvědavost. Dozvědět se víc o té zapadlé indiánské vesnici. Velký los ho chytil pod paží a vyvedl z chýše na sluneční světlo, kterým byl v první chvíli skoro oslepen.

Charles se rozhlédl a první, co mu padlo do oka, byly vysoké hory, které tak dlouho chránily jej i jeho přátele. Jestlipak ještě někdy spatří jejich útulné skalní městečko?

Indiáni ho ihned ze všech stran obklíčili, takže neměl nejmenší naději, že by se mu mohlo podařit uprchnout. Dlouho však nebyl středem pozornosti. Oči všech Indiánů se obrátily směrem k velké proutěné chatrči, největší ve vesnici, a také Charles se dal nakonec strhnout tím podivným výjevem.

Proutěná chatrč, zvaná samada, měřila v průměru přes tři metry a proutí nedosahovalo až k zemi, takže ze všech stran bylo vidět dovnitř. Na podlaze chatrče zobrazil kouzelník a jeho pomocníci nebe Apačů čili říši duchů. Byl to obraz velký asi půltřetího čtverečního metru a vytvořený z červené hlíny, dřevěného uhlí, popelu, drobného listí a trávy. Podklad tvořil žlutý písek.

Uprostřed tohoto obrazu bylo okrouhlé červené místo, které obklopovalo několik prstenců, střídavě žlutých a červených. Z vnějšího prstence vystupovaly čtyři trojúhelníkové obrazce, vždy dva a dva proti sobě. Představovaly čtyři hlavní větry a připomínaly maltézský kříž. Okolo kříže a mezi jeho rameny byly postavy lidí, všechny mířily nohama k společnému středu. Některé byly z dřevěného uhlí a oči měly z popelu, jiné byly z červené hlíny. Tyto postavy byly dlouhé asi čtvrt metru a nejpodivnější na nich bylo, že každé něco chybělo: ruka, noha, nebo dokonce hlava

Charles se stal svědkem toho, jak se dělá velké kouzlo, které má chránit Apače před nemocí a neštěstím a přinést jim vítězství a kořist. Skutečný jeho význam a dosah však mohl jenom tušit.

Zatímco se obyvatelstvo vesnice shluklo kolem samady, kouzelníci, vedeni ctihodným náčelníkem Karjúem, se usadili okolo velkého obrazu. Ostatní Indiáni kolem nich uzavřeli těsný kruh; staří muži usedli po tureckém způsobu na zem, za nimi stáli mladí bojovníci a poslední řadu tvořily ženy a děti.

A pak se nad vesnicí rozhostilo tíživé ticho. Celý pomalovaný dav se upřeně díval na obraz a také Charles nedovedl potlačit vzrůstající zájem, ač stále dobře nechápal, o co tu vlastně jde.

Tuho nakonec přerušili kouzelníci pomalým, jednotvárným zpěvem, kterým žádali duchy o pomoc pro svůj kmen. Pak náhle zpěv zmlkl a to už povstal šedivý, ctihodný a bezzubý Ka-jú. Chvíli stál jako socha a potom přikročil k postavám lidiček namalovaných na zemi a na každou z nich – kromě tří – nasypal hrst žlutého prášku z váčku z jelení kůže. Dělal všechno pomalu, rozvážně a celý dav ho napjatě pozoroval. Těžce oddychovali, rozčilením a vzrušením, nikdo se však ani nepohnul.

Když Ka-jú vysypal poslední hrst prášku, vrátil váček kouzelníkovi a pozpátku se vracel. Po cestě sebral z každé hromádky špetku, takže když vyšel z kruhu, měl dlaň skoro plnou. Ostatní kouzelníci pak udělali totéž; šli jeden po druhém podle stáří. Ostatní jim zjevně záviděli: prášek byl posvěcený, a kdo se jím posypal, byl zaručeně chráněn před poraněním a nemocí.

Když sebral svůj díl poslední kouzelník, celý dav se vrhl na obrazy: zbylo na nich totiž ještě trochu prášku. Šťastlivci, kterým se podařilo ukořistit pár zrnek, si je hned pečlivě vtírali do kůže, pevně přesvědčeni, že tak budou bezpečni před zlými duchy.

Charlesovi dovolili, aby ještě chvíli zůstal pod širým nebem. Seděl na kameni a snažil se tvářit klidně a nevšímavě. Ze všech stran se k němu upíraly zvědavé oči, hlídaly každý jeho pohyb. Jaké se dopustil pošetilosti, když se pustil do stopování Apačů, místo aby se včas vrátil ke svým přátelům!

Večer mu přinesli opět džbán vody a několik koulí kukuřičného těsta, a když se najedl, Velký los ho odvedl do své chýše. Tam mu spoutal nohy a Charles, unavený tolika novými dojmy, na svém loži ze suché trávy brzy usnul.

KAPITOLA ČTRNÁCTÁ

ŠÍLENÝ TANEC

Charles spal jako zabitý těžkým, hlubokým spánkem beze snu. Probudil se, když už slunce stálo vysoko nad arizonskými horami, a byl by spal snad ještě déle, kdyby do jeho chatrče náhle nevstoupili čtyři muži.

Rozespale se posadil – a pohlédl do tváře starému kouzelníkovi Ka-júovi, Velkému losovi „a ještě dvěma dalším Indiánům. Dveře chýše zůstaly otevřené a jasné sluneční světlo padalo na mahagonové tváře čtyř Apačů. Charles se však díval především na Ka-júa. Zdálo se mu, že tvář tohoto lstivého čaroděje je ještě nevyzpytatelnější, než byla včera. Dosud nikdy se nesetkal s takovým zvláštním člověkem, se starcem, který přežil dávno zašlé časy, který přežil snad i svou smrt. Jeho bezzubá ústa s tenkými, sevřenými rty byla zapadlá, takže se na první pohled zdálo, že jeho velký, zahnutý nos, podobný –zobáku, se musí každou chvíli setkat se špičatou bradou. Ze žlutých očí sálala krutost jako z očí tygra. Je určitě starý aspoň sto let, říkal si v duchu Charles, není-li ještě starší. Celé století prožil, zaklínaje zlé duchy, spoléhaje na lidskou hloupost a pověrčivost. Charles jako by viděl v těch šafránově žlutých očích zlobu na celé bílé plemeno, které Indiánům od nepaměti tolik ubližovalo. A věděl taky, že o jeho osudu bude rozhodovat především tento žlučovitý, pánovitý stařec. Velký los a ostatní náčelníci, kteří měli rozhodující slovo v boji, byli doma pouze povolným nástrojem, hříčkou nejvyššího kouzelníka.

Ka-jú promluvil docela slušnou angličtinou:

„Vy spát dlouho. Se-má-če už před tři hodina vyjít nad hory.“ Se-má-če byl indiánský bůh slunce.

„Máte pravdu,“ odpověděl Charles zdvořile. „Ale připravili jste mi tak krásný vigvam a tak pohodlné teze, že jsem chtě nechtě musel zaspat. Zavinilo to tedy jenom vaše vzorné pohostinství, můj starožitný příteli.“

Ka-jú se zamračil. Neporozuměl všemu, slovo starožitný dokonce ještě nikdy neslyšel, z přízvuku a zabarvení hlasu však poznal, že Charles se mu posmívá. Jemu, nejvyššímu kouzelníku kmene Apačů-Jumů, všemocnému vládci svého lidu, uznávanému pánu nad životem a smrtí a důvěrnému příteli boha slunce Se-má-če! Zajatec, a k tomu ještě pouhý chlapec, se mu odvažuje veřejně posmívat! Sevřel pevně tenké rty, až se špičatý nos setkal se špičatou bradou. Jeho žluté oči byly staré snad celé století, přece však nebyly dost staré na to, aby v nich nezajiskřil nenávistný oheň.

„Vy spát dlouho,“ opakoval Ka-jú temným, zlověstným hlasem, „ale brzy spát ještě déle.“

Charles se neubránil zamrazení: porozuměl starcově hrozbě.

Nejvyšší kouzelník pronesl ještě několik slov v řeči Apačů, načež k Charlesovi přistoupili tři bojovníci a rozvázali mu řemeny na rukou i nohou. Charles se posadil a začal si protahovat všechny údy. Byl to náramně příjemný pocit: jeho údy byly náhle volné, mohl s nimi po libosti nakládat, i když se ta volnost a svoboda omezovaly jen na malý prostor indiánské chýše. S pocitem volnosti se mu navrátila i odvaha.

„Proč jste za mnou přišli?“ zeptal se Charles kouzelníka.

„Tázat se otázky,“ odpověděl Ka-jú. „Otázky, které vás snad zachránit před mučením.“

„A jaké to jsou otázky?“ zeptal se Charles, ačkoliv tušil, jaký bude jejich obsah.

„Vy přijít kaňonem z hluboká hora,“ mávl kouzelník suchou rukou k severu. „Daleko na skále být město, kde dávno žít starý národ. Můj národ zahnat ty lidi a potom žít na vrcholu té skály, na její stěna, jak ty lidi. Ale pak na nás přijít veliká mor. Malý národ, který dříve žít na stěna skály, modlit se ke svým bohům o pomstu a mnoho našich lidí umřít. To být již v má doba, ale dřív, než se narodit ty, kteří teď být se mnou. My všichni uprchnout a již nikdy se nevrátit. Ale teď se moct zase vrátit. Se-má-če již neodvracet od nás tvář. My teď mít posvátný prach. Vy sám to vidět včera.“

„A proč mi to vykládáte?“ přerušil ho Charles.

Starý Ka-jú se k němu naklonil a ostře mu pohlédl do očí.

„Vy přijít z kaňon. Ale nebýt tam sám. Jiní tam být s vámi, čtyři, pět, šest, možná deset, snad muži, kteří hledat zlato. Vy nás tam zavést, ukázat nám cestu k nim, až budou spát, a my vás nechat žít.“

Charles měl dojem, že ústy starého Ka-júa k němu promlouvá sám ďábel. Tak mu připadala hanebná ta nabídka. Všechno se v něm vzbouřilo a Charles, aniž předem zvážil možný dosah svých slov, vyhrkl rozhořčeně:

„Pomáhat vám proti vlastním přátelům? To raději zemřu desetkrát za sebou, než bych se dopustil takové podlosti.“

„Však vy taky zemřít desetkrát za sebou, než zemřít doopravdy,“ ušklíbl se Ka-jú.

Charles se zachvěl. Měl dost bujnou fantazii na to, aby si představil, jak s ním Indiáni naloží. Snad by jim mohl naoko vyhovět, zavést je na falešnou stopu a potom se pokusit o útěk hustým houštím … Ale ne, nesníží se k hanebné lži. Opět se mu navrátila odvaha.

„Nemůžu vám pomoct,“ prohlásil. „Ostatně jsem vám ani nepřiznal, že jsem v horách nebyl sám, že se mnou byli mí přátelé.“

„My už najít způsob, jak vás k tomu donutit,“ řekl kouzelník zlověstně. „Tělo být statečné, dokud nepoznat, jak chutná železo a oheň.“

Charles ulehl opět na lože ze suché trávy. Neměl chuť dál poslouchat vyhrůžky, jejichž pouhý zvuk mu byl odporný, především však se nechtěl dívat do zlověstné, svraštělé tváře starého kouzelníka, která sama byla jedinou děsivou hrozbou.

Když Indiáni poznali, že z Charlese už nedostanou ani slovo, vyšli z chatrče. Za chvíli se však vrátil Velký los; přinesl Charlesovi jídlo a vodu.

„Vy jíst, protože potřebovat síla.“

Řekl to zcela lhostejným, nezúčastněným hlasem, Charles však uznal, že Indiánova rada může být dobrá, a tak se přemohl a snědl všechno, co mu Velký los přinesl.

„A teď jít se mnou,“ přikázal Velký los a Charles vyšel za ním do prudkého slunečního světla. Nejvyšší kouzelník stál pět kroků od dveří chýše a měřil si Charlese zlomyslným, vítězoslavným pohledem. Za ním stáli nehnuté snad všichni Indiáni, co jich bylo ve vesnici. Shromáždili se, aby byli přítomni nějakému obřadu? Charlesovo srdce sevřel nevýslovný strach, že hlavní postavou tohoto tajemného, děsivého obřadu – bude on sám!

Když vyšel z chýše, ozval se jásavý pokřik, který však vzápětí zarazila vyschlá pravice starého Ka-júa. Velký los uchopil Charlese pod pravou, jeden z jeho druhů pod levou paží, a už ho vedli za nejvyšším kouzelníkem, který zamířil k okraji pouště. Charles se nebránil. Věděl, že by to byl marný odpor, který by vyvolal u jeho věznitelů jenom posměšky; vrozená hrdost ho tedy neopouštěla ani v této strašlivé chvíli. Mozkem mu však neustále projížděla – jako rozžhavěná jehla – neodbytná otázka, co asi s ním Indiáni zamýšlejí

Kráčeli teď už po písku pouště. Před sebou viděl Charles zahnědlé pahrbky, které se vlnily daleko až po obzor, tu a tam se vznesl k obloze rozvířený prach A za sebou slyšel Charles přidušená slova, netrpělivé šoupání nohou a těžké oddychování několika set diváků. Obloha byla bledě modrá, písek pouště byl rozpálený sluncem.

Když se zastavili, obrátil se. Kolem něho se v polokruhu shromáždili bojovníci, ženy i děti. A v každé z těch tváří byla zvědavost, v žádné ani stín soucitu.

Ka-jú přistoupil až těsně k Charlesovi. Charles byl o poznání vyšší než kouzelník, a tak k němu musel Ka-jú doslova vzhlížet.

„Ještě jednou vám nabízet,“ promluvil nejvyšší kouzelník skřípavým hlasem. „Chtít nás zavést k vašim přátelům v horách, až budou spát?“

„To nikdy!“ zasípal Charles.

Starý kouzelník od něho ustoupil a mávl rukou. Na ten povel začali čtyři muži kamennými motykami a rýči hloubit v písku jámu. Pracovali rychle a zručně. Charles s hrůzou zjišťoval, že jáma, kterou kopají, bude zřejmě dost hluboká. Postaví ho do ní, až po bradu ho zasypou pískem, který pěkně pevně ušlapou, a tak ho tu nechají. Na hlavu mu bude pražit nemilosrdné slunce a supi budou netrpělivě obletovat jistou kořist. Pohlédl k obloze a viděl, že dva ptáci, přitahovaní svým ohavným pudem, už krouží ve vzduchu.

Charles sklopil pohled k zemi: jáma byla hluboká už nejméně metr. Za chvilku dosáhne hloubky půldruhého metru a pak ho do ní bez milosti svrhnou a zahrabou. Často slýchával, že Apači s oblibou používají tohoto druhu mučení, a byl přesvědčen, že je to ten nejukrutnější způsob.

Díval se na muže, pracující s rýči a motykami, a viděl, že po jejich tvářích barvy temného mahagonu stékají těžké krůpěje potu. Však i on sám, ačkoliv jenom stál, cítil na tváři palčivé paprsky slunce, které jako by se mu propalovaly až do mozku. Jeho osudná chvíle se neodvolatelně blížila, nemohl jí už uniknout, a přece měl dojem, že to všechno ani nemůže být pravda, že to je pouhý přízrak, že něco takového se ani nemůže přihodit. A právě tento pocit mu držel hlavu hrdě vztyčenou až do posledního okamžiku a pro ten pocit se klidně a lhostejně díval na dav svých katů, kteří všichni toužebně čekali, kdy u něho konečně zaznamenají první známky slabosti a strachu. Srdce mu však stejně divoce bušilo a před očima mu tančilo tisíc černých bodů.

Náhle za sebou zaslechl výkřik; nebyl příliš hlasitý, byl to však výkřik mnoha hrdel. Byl to výkřik překvapení. Charles se ohlédl, aby viděl, co se děje. Všechny oči teď byly od něho odvráceny a dívaly se na věc, která se objevila na jednom ze vzdálených pahrbků rozvlněné pouště. Také Charles to viděl, zprvu se však domníval, že je to jenom jedna z oněch černých teček, které mu v divokém reji tančily před očima. Ale brzy poznal, že to není ani tečka, ani pouhý bod. Ta neznámá věc se zvětšovala, neustále rostla, až se konečně ukázalo – že je to člověk.

Apač, nejspíš zvěd, který se vrací k svému kmeni, pomyslil si Charles, ale vzápětí poznal, že se opět mýlil. Oznámily mu to nové, ještě udivenější výkřiky z úst mužů, žen i dětí. Ne, nebyl to Apač – byl to běloch!

Charles napínal zrak, srdce se mu divoce rozbušilo. Snad mu přichází někdo na pomoc. I když na druhé straně, jakou pomoc může očekávat od jediného člověka? Ale i odklad na několik minut by znamenal mnoho. V takové, situaci, v jaké byl on, musel být vděčný za každou minutu života.

Postava každým metrem vzrůstala a Charles několikrát rychle zamžikal, jako by chtěl zahnat mlhu před očima; žádná mlha však před ním nebyla. Prsty si promnul oči, nepodařilo se mu však vymnout z nich muže, jehož postava mu byla důvěrně známá.

Byl to skutečně běloch. Jak se blížil, objevila se nad pahrbkem napřed velká tropická helma, pod ní osmahlý obličej, oči zastíněné velkými zelenými skly a konečně drobná, čiperná postavička, celá v hnědém. Profesor Erasmus Darwin Longworth.

Kdo ho jednou poznal, nemohl se už nikdy splést. Překvapený Charles užuž chtěl vykřiknout a nešťastníka varovat, profesorovo chování však bylo tak podivné, že si to v poslední vteřině rozmyslel.

Snad za to mohla ta potřeštěná učenost nebo prostě jen žár slunce, že si profesor počínal tak směšně á podivně. Blížil se lehkým tanečním krokem, kolébal se do taktu ze strany na stranu a občas zvedl ruku nad hlavu a luskl prsty, jak to dělají španělští tanečníci. A přitom si neustále prozpěvoval zvučným a melodickým hlasem.

Apačové mlčeli. Starý Ka-jú stál několik kroků před ostatními a jeho vyzáblá postava se nakláněla vpřed. Žluté oči, které toho už tolik viděly, sledovaly cizince nehybným, podezíravým pohledem. Charles nikdy později nedovedl vysvětlit, proč v té osudové chvíli nebyl s to zavolat na profesora, varovat ho, nebo ho aspoň uvítat jako starého přítele. Snad že byl tak překvapený, ale jistě i proto, že profesor se choval, jako by Charlese neznal.

Profesorovy tváře jen zářily, jeho oči se dívaly kamsi do daleka a Indiány jako by vůbec nevnímaly. Profesor zpíval mohutným basem, tančil tu do strany, tu zase dopředu jako dvacetiletý mladík. Přitančil až k starému Ka-júovi, udělal před jeho obličejem ve vzduchu několik křížů a ještě přidal na hlase. Starý kouzelník sebou trhl, přikrčil se a v jeho žlutých očích, které dosud nepoznaly bázně, se objevil strach. Profesor od něho odtančil před Velkého losa a taky jemu udělal před obličejem několik křížů. Oba náčelníci ustupovali a neskrývali své zděšení Profesor zatím přitančil na velké prostranství. Vstříc mu vyletěly první hlasy soucitu a Charles pochopil Ten podivný mužík malé postavy pod obrovskou korkovou helmicí, který bez ustání zpívá a tančí, pozbyl rozumu a teď ho chrání sám velký Se-má-oe a nikdo mu nesmí ublížit.

Profesor tedy zpíval a tančil, jednu chvíli přitančil až k Charlesovi a chlapec uslyšel v jeho zpěvu zřetelně slova: „Nebojte se, zachráníme vás!“ Do Charlesova srdce opět vstoupila naděje. Že ho vůbec napadlo zoufat si, když přece věděl, že je na světě jakýsi profesor Longworth, který vlastní mozek, naplněný učeností a věděním několika století. A který ho taky jediný může zachránit.

Profesor náhle přestal tančit a zpívat a položil rychle na zem skříňku, kterou až dosud držel v podpaží. Poklekl k ní a zamručel několik tajemných slov. Apačové mlčeli, bylo slyšet pouze jejich těžké, rozčilené oddychování. Všichni vzhlíželi k bílému čaroději s úctou a bázní. Profesor skončil tajemné zaříkávání a otočil knoflíkem. Ze skříňky vyletěly měkké, čisté zvuky písně z operety „Malá Dixie“.

Apačové zatajili dech. Tento podivný človíček byl jistě očarován a pozbyl rozumu, stejně jisté však bylo, že teď jeho ústy promluvil velký Se-má-če, bůh slunce a vládce všehomíra, a proto nikdo nesmí tomuto cizinci ublížit, nesmí proti němu pozvednout ruku, nechce-li na sebe přivolat hněv a pomstu velkého boha. Nebo snad nepředvedl cizinec div divů? Položil skříňku na zem, promluvil k ní tajemná slova a hle, ze skříňky vycházejí tak nádherné zvuky, jakých je schopen pouze sám Se-má-če.

Starý kouzelník Ka-jú se škrábal na bradě a horečně přemýšlel. V jeho duši zápasila nedůvěra se strachem a hrůzou. Po celé dvě generace vládl tomuto kmeni Apačů a dosud se nesetkal s podobným tvorem. Ačkoliv jeho moc nad kmenem byla neomezená, nemohl jí teď použít proti tvoru, kterého chrání sám Se-má-če, neboť i Ka-jú byl téměř přesvědčen, že tuto podivnou skříňku, z níž vychází zázračná hudba, mohl poslat bůh slunce.

Píseň dozněla, profesor se sklonil ke skříňce a do vzduchu vyletěla další píseň. Tentokrát se nad žlutým pískem nesly vážné a slavnostní zvuky smuteční písně z opery „Lucie z Lammermoru“ Profesorova hlava, skrytá pod tropickou helmou, se sklonila a profesor zatančil pomalý, smutný pohřební tanec.

Když dozněla i druhá píseň, profesor sklonil hlavu až na prsa a rozplakal se. Potom uchopil skříňku do obou rukou a zamířil k Velkému losovi, jako by mu chtěl tu vzácnost podat. Statečný apačský bojovník zděšeně vykřikl a dal se na útěk. Stejně tak odmítl nabízenou –poctu i druhý a třetí náčelník. A tak nakonec přistoupil profesor k nejvyššímu kouzelníkovi.

Starý Ka-jú se ani nepohnul, ale Charles viděl, že jeho vyschlé, vrásčité tváře zbledly a na čele mu vytryskly těžké krůpěje studeného potu. Profesor zvedl ruce se skříňkou. Rovněž starý kouzelník pozvedl ruce, pouze však trochu – a pak ho opustila všechna odvaha. Ruce mu sklesly a milý Ka-jú o krok ustoupil. Indiáni zatajili dech. Ted, když i velký, všemocný kouzelník se přiznal, že se bojí, nic na světě už nemohlo vyvrátit jejich přesvědčení, že je to sám Se-má-če, kdo se jim projevuje v podobě neznámého cizince.

Jakmile kouzelník začal ustupovat, profesor, stále tanče a zpívaje, zamířil k Charlesovi. Podal mu skříňku a zpěvem mu sdělil:

„Vemte si ji, je nařízena na píseň z opery Rigoletto.“ Charles bez váhání stiskl pero a vzápětí se ozvaly první tóny krásné písně „Oh, jak je měnivé, to srdce ženy!“ Charles zvedl skříňku nad hlavu a profesor před ním tančil a ukláněl se mu. Apačové opět zatajili dech. Snad i tento zajatec je oblíbencem boha Se-má-če. A není-li jím, proč se mu ten očarovaný šílenec uklání?

Píseň skončila a profesor stál tiše, se skloněnou hlavou před mladým zajatcem. Stál tak asi dvě minuty a živá duše se ho neodvážila vyrušit. Indiáni mlčeli, ozývalo se jenom jejich těžké oddychování. Profesor začal zvolna zvedat hlavu, až se díval přímo ke slunci.

Apačové vykřikli údivem. Ten cizinec se odváží dívat přímo do tváře velkého boha Se-má-če! Profesor vztáhl obě ruce k slunci. Potom se obrátil k zajatci a vzal mu skříňku z rukou.

Starý kouzelník Ka-jú to všechno pozoroval bystrýma, nedůvěřivýma očima. V jeho duši stále zápasilo podezření se strachem, nakonec však podezřeni zvítězilo. Znal bělochy a věděl, co dokáže jejich vychytralost a lstivost. Co asi je v té kouzelné skříňce? Sebere všechnu odvahu, vezme skříňku do rukou a ona – zahraje. Předvede tak svému lidu. že co dokáže bílý kouzelník, dokáže hravě i on. Starý šaman Ka-jú za sebou měl už mnoho odvážných činů, žádný z nich však nebyl tak odvážný jako ten, ke kterému se odhodlával nyní. Předstoupil před bělošského kouzelníka a natáhl ruce po kouzelné skříňce. Na čele mi opět vytryskl pot, tentokrát však záchvat strachu úspěšně přemohl. Profesor Longworth se mu upřeně zadíval do očí: objevil v nich strach, ale také pevné odhodlání strach potlačit, a na okamžik pocítil k tomu starému divochovi úctu Podal mu skříňku a začal před ním tančit.

Ka-jú držel skříňku v obou rukou, které se viditelně třásly. Cekal, kdy se ozve zpěv – skříňka ale mlčela. Z hrdel Apačů vyšlehl poděšený výkřik Kouzelná skřínka nechce hrát pro jejich starého šamana, hraje jenom pro toho bláznivého cizince a pro mladého zajatce. Ti dva jsou tedy pod ochranou boha Se-má-če a starý Ka-jú se dopustil svatokrádeže. Výkřik hrůzy se změnil ve výčitku a starý kouzelník poprvé za svůj dlouhý život zažil, že ho lidé jeho vlastního kmene za něco kárali. Sám ostatně taky cítil, že udělal něco nedobrého, že se dopustil velké chyby, a tak provinilé svědomí jen zvětšovalo jeho strach. Upustil skříňku na písek, jako by to byl jedovatý had, a ustoupil pozpátku mezi své lidi.

Profesor skříňku zvedl, nepozorovaně stiskl pero a ozval se Straussův houpavý valčík „Na krásném, modrém Dunaji“. Překvapení a ohromení Apačů pak dosáhlo vrcholu, když se cizinec obrátil přímo na ně a promluvil k nim jejich vlastním jazykem.

„On je můj,“ prohlásil, ukazuje na zajatce. „Přišel jsem si pro něho. Vydejte mi ho!“

Apačové nečekali tak smělý požadavek a pohlédli nerozhodně na svého starého kouzelníka. Ale Ka-jú se třásl a chvěl. On jediný se dopustil svatokrádeže, a proto on jediný se musel obávat pomsty a trestu boha Se-má-če. Nemohl odporovat, ačkoliv mu doslova drásalo duši, že má propustit mladého zajatce. Mlčky přikývl a mávl rukou, jako by chtěl říci: „Vezměte si ho. je váš!“

Charles vykročil a nezvedla se jediná ruka, aby ho zadržela. Šílený cizinec však na tom neměl dosti. Řekl Apačům přísným, velitelským hlasem:

„Chci ho mít, jak k vám přišel. Sám Se-má-če k vám promlouvá mými ústy. Bůh slunce ho potřebuje na svou oběť a jemu ho odvedu do hlubokých hor.“

Vyděšení Indiáni přinesli Charlesovu pušku, revolver á náboje, nůž a ještě jiné věci, které mu vzali, když ho zajali. A ulehčeně si oddychli, když Charles od nich věci přijal.

„Pojďte za mnou,“ přikázal profesor Charlesovi.

Stiskl pero, gramofon spustil řízný vojenský pochod, profesor si dal skříňku pod paži a odtančil až k okraji pouště, kde zmizel mezi keři. Charles, hlavu vzpřímenou, oči vytřeštěné, kráčel za profesorem jako náměsíčník, jako by zcela upadl do moci očarovaného šílence.

KAPITOLA PATNÁCTÁ

MISTROVSKÝ VÝSTŘEL

„Ještě chvíli mlčte,“ napomenul profesor Charlese šeptem, když ušli asi šedesát kroků. „Moje moc nad nimi skončí. Začne mizet s odchodem toho, kdo ji vzbudil.“ Charles si však neodpustil, aby nezašeptal: „Jste nejstatečnější a taky nejmoudřejší muž na světě, profesore!“

Profesor neodpověděl, jenom odtančil ještě asi padesát metrů.

„Dlouho už to bohužel nevydržím,“ prohlásil zachváceně. „Nikdy jsem nebyl dobrý tanečník, a i kdybych jím byl, sotva bych si vybral tak hrozné prostředí, jako je tohle slunečné peklo, k tomu, abych předváděl své taneční umění Ale padesát metrů to ještě vydržím a potom uskočím do křoví. Doufám, že do té doby potrvá strach toho starého čarodějníka.“

Charles by se rád ohlédl, zajímalo ho, co dělají Apačové, neodvažoval se však, neboť věděl, Že jeho jediným úkolem teď je kráčet dál jako náměsíčný za mužem, kterého si velký Se-má-če vyvolil za svého hosta.

Po padesáti metrech profesor skutečně náhle ostře zabočil do křoví a Charles ho stejně rychle následoval. Profesor se zatím shýbl a zvedl pušku, umně skrytou v trávě a listí. Gramofon si pověsil na řemen přes záda.

„Náš dobrý přítel nám opět prokázal neocenitelnou službu A teď rychle odtud, Charlie. Moje kouzlo jistě už přestává působit. Jakmile jsme zmizeli z dohledu, tomu vychytralému šamanovi určitě došlo, že nejsme posly boha slunce o nic víc než on sám.“

Načež profesor rychle vykročil směrem k malému údolí; Charles kráčel těsně za ním. Hlavou mu vířily ty nejradostnější myšlenky Je opět volný! Zachráněn jako zázrakem v poslední chvíli a jeho zachráncem je tento obdivuhodný vědec! Je zase ozbrojený a síly se mu navrátily Teď už se nedá tak lehce odzbrojit!

Za nimi se ozval hlučný pokřik.

„Slyšíte?“ řekl profesor. „Kouzlo je zlomeno. Starému šamanovi se vrátila odvaha a pobízí své lidi, aby se rozběhli za ním. Může nás zachránit jenom rychlost a důmysl, Charlie.“

„Zachránil jste mi život, profesore!“ volal chlapec, když spolu běželi údolím. „A to ještě jakým způsobem! Jak jste ale věděl, že jsem právě tady?“

„Příliš dlouho jste se nevracel, Charlie, proto jsem se vydal za vámi. Napřed do našeho kaňonu a pak dál, až sem. Tušil jsem, že jste padl do rukou Apačů, a proto jsem s sebou vzal gramofon: spoléhal jsem na jejich pověrčivost. Všechno ostatní byla jen šťastná shoda okolností, a nic jiného.“

„Slyšel jsem, že ‚s nimi mluvíte v jejich jazyku. Nevěděl jsem, že znáte apačsky.“

„Naučit se jazykům indiánských kmenů, to je přece nutnost, ne-li přímo povinnost, chci-li provádět vědecká bádání na jejich území. A ujišťuji vás, Charlie, že to není nic těžkého, jakmile zvládnete prvních dvanáct nářečí. Ostatní jsou totiž vzájemně spřízněna a každý jazykozpytec je hravě zvládne za jediný týden. Ano, studoval jsem Apače a jejich řeč. Jinak by mě ani nenapadlo vkročit na jejich území. Ti, s nimiž jsme se právě rozloučili, jsou Apačové-Jumové. Sami se ve své řeči nazývají Naučové. Žijí severně od Gily, mezi Verde a Coloradem … Ale myslím, že moc utíkáme. Takhle se záhy vyčerpáme a máme před sebou ještě dalekou cestu. Apači jsou dobří běžci, na tak tvrdé půdě však budou mít co dělat, aby nás dohonili. Můžou totiž ztratit stopu. Ale jestli nás dohoní, rád bych si vystřelil na jejich starého šamana. Jediný dobře mířený výstřel může zachránit nejednoho bělocha před nelidským mučením a zdlouhavou smrtí.“

A profesor poklepal na hlaveň své pušky. Charles nemohl vidět jeho oči za barevnými skly, byl však přesvědčen, že tentokrát mluví profesor zcela vážně.

„Jistě nás budou pronásledovat až do našeho kaňonu,“ řekl.

„O tom nepochybuji,“ potvrdil profesor. „A zoufalá touha znovu se nás zmocnit je může vést k útoku na naše skalní město. Tam na ně však budeme už čtyři a doufám, že je odrazíme. Je to pevnost, ten náš domov, Charlie. Nedobytná pevnost.“

Pospíchali dál proti proudu řeky. Jinak, než po břehu, ani nemohli, neboť horské svahy po obou stranách byly příliš příkré a nebylo ani pomyšlení, že by se pokusili o útěk tímto směrem.

Profesor, ačkoliv byl malé, drobné postavy, byl mimořádně mrštný a čilý, ba zdálo se, že je celý spleten z ocelových drátů. Charlese pak hnala vpřed jeho mladistvá životnost a síla. Rázovali tak asi tři hodiny, teprve pak se zastavili, aby se napili z říčky, která už zase tekla plným proudem a voda v ní byla ledově studená. Tam si také chvíli odpočinuli, nespouštěli však oka z jižního konce kaňonu, odkud mohl přijít nepřítel.

„Snad se už vrátili,“ soudil Charles.

„To sotva,“ odporoval profesor. „Starý šaman je už jistě přesvědčil, že jsme hanební podvodníci, a Indiáni teď hoří touhou po pomstě. Od jedné krajnosti přejdou k druhé a překonají snad i pověrčivý strach před skalním městem.“

„To tedy znamená, že se musíme připravit na boj?“

„Obávám se, že ano.“

A jako na potvrzení profesorových slov ozval se v lese za nimi přidušený výkřik.

„Slyšíte je, chlapče? Indiáni jsou přesvědčeni, že prcháme přímo ke skalnímu městu, a budou nás pronásledovat tímto směrem.“

Přidali opět do kroku. V kaňonu bylo vedro, naštěstí se však přiblížilo první večerní šero a s ním i spásný chládek. Charles se ohlédl a viděl, že křoví v dálce za nimi se pohybuje.

„Dohánějí nás. Nebudou vzdáleni víc než jednu míli.“

„Máte pravdu,“ řekl profesor klidně. „Za chvíli vyjdou z houští na prázdný pruh, který je za námi. Od chvíle, co jsem spatřil ten holý pás půdy, přemýšlím o novém pokusu. Jaký je váš názor na toho starého kouzelníka, Charlie?“

„Považuji ho za nebezpečného a bezcitného člověka,“ odpověděl chlapec bez váhání.

„Já si myslím totéž. Co by asi s námi udělal, kdybychom mu znovu padli do rukou? My nebo Herbert s Jedediášem?“

„Určitě by nás nechal umučit, a to těmi nejhroznějšími mukami. Chápu, že Indiáni mají plné právo nenávidět bělochy, kteří je v minulosti už tolikrát podvedli, tolik jim ublížili. Ale věřím, že my bychom se s Apači dohodli: nejsme přece jejich nepřátelé. Pokud je však bude popichovat ten žlučovitý stařec …“

„To je ono, Charlie,“ vpadl Charliemu do řeči profesor. „A poněvadž tento zloduch žije už nejméně sto let, doufám, že. byste mi ani příliš nezazlíval, kdybych ho poslal na onen svět.“

„Ani v nejmenším. Zvlášť kdybychom tím posílili naději na záchranu vlastních životů i životů obou našich přátel.“

„Tak tedy s chutí do toho,“ prohlásil profesor Longworth. „Schováme se za balvan a budeme tiše čekat.“

Skrčili se za balvan černé lávy a upřeli zrak k prázdné, holé pláni, na níž se každým okamžikem museli objevit první Indiáni.

Uplynula první dlouhá minuta, po ní ještě jedna, ta byla dvakrát tak dlouhá. Teprve pak se z houští vynořila hnědá postava a vykročila na volné prostranství. Za ní vystoupila druhá, třetí a na pláň vyšlo celkem šest Apačů.

„Vidíte mezi nimi toho starého kouzelníka?“ zeptal se profesor.

„Ano,“ odpověděl Charles. „Poznal bych ho i mezi tisíci. Je to ten muž vysoké postavy, trochu nachýlený, který kráčí vpředu.“

„V tom případě se obávám, že dny mocného kouzelníka jsou sečteny,“ řekl profesor Longworth chladně. „Nejvyšší šaman kmene Apačů-Jumů nastoupí dalekou cestu, z které není návratu.“

Položil ručnici na balvan a zeptal se:

‚Jak je daleko?“

„Skoro míli.“

„To je dost, Charlie. Ze všeho, čemu jsem se naučil, mě v této chvíli nejvíc těší moje střelecké umění. Má puška, jak jste si jistě už všiml, má teleskopické hledí.“

Pečlivě zamířil a zvolal:

„Dívejte se, Charlie!“

Stiskl spoušť. Záblesk, prásknutí jako bičem, obláček lehkého bílého dýmu. Mistrovský výstřel byl hoden svého mistra. Starý šaman ležel na zádech, na čele malý otvor, druhý na temeni hlavy. Vytřeštěné mrtvé oči se dívaly přímo do slunce. Indiáni se v panické hrůze dali na překotný útěk.

„Pojďme, Charlie,“ řekl profesor tím nejklidnějším hlasem. „Pronásledování skončilo.“

A Charles, doslova ohromený úctou k malému profesorovi, který se neminul cíle na vzdálenost téměř celé míle. beze slova poslechl.

„Apači dostali další ránu,“ prohlásil profesor asi po půl hodině volné chůze. „I z té se ale vzpamatují, a tak se s nimi dřív či později znovu setkáme.“

Zatím však nic nenasvědčovalo tomu, že by Indiáni pokračovali ve stíhání A tak se profesor s Charlesem bezpečně dostali do skalního domova, kde pak Herbert a Jedediáš zprvu ani nechtěli uvěřit jejich vyprávění.

„Vyvázl jsi opravdu jen zázrakem, Charlie,“ prohlásil Herbert. „Profesor tě objevil v poslední chvíli.“

„Způsobem, který by si nedokázal vymyslet nikdo jiný než on,“ dodal Charlie.

Profesor přistoupil k okraji terasy a zadíval se dolů do kaňonu. Oči Jedediáše Simpsona z Lexintonu, K-y, plné lásky a upřímného obdivu, ho pozorně sledovaly.

„Neřekl jsem vám, že je to největší člověk na světě?“ prohlásil se zářícím pohledem. „Nedokazuje nám to on sám na každý den, na každém kroku?“

„Měl jste pravdu, Jede, ani slovem jste nepřeháněl,“ řekl Charles vážně.

Ještě dva dny drželi zesílené stráže, Apačové se však už neobjevili.

„Šamanova smrt dala korunu jejich strachu a bude trvat dlouho, než se vzpamatují,“ prohlásil profesor. „Ale jejich odvážný duch opět povstane a znovu je zavede do těchto hor. Mé zkušenosti s Indiány mě nikdy nezklamaly!“

KAPITOLA ŠESTNÁCTÁ

ZA TOU CLONOU

Za několik dnů se vypravili na novou výpravu, na kterou se chystali už delší dobu. Profesor, provázený Charlesem a Herbertem, se vydal do vysokých, zasněžených hor na lov horské ovce, kterou Apači nazývají mu-u. Podařilo se jim zastřelit tři krásná zvířata, mezi nimi statného berana s velkými zatočenými rohy, který vážil skoro dvě stě kilogramů. Kůže a rohy přinesli domů a pověsili si je jako lovecké trofeje na stěny ložnic.

Byli už zcela připraveni na zimní pobyt, a když dokončili poslední přípravy, Charlesovy myšlenky se začaly opět vracet k původnímu účelu jejich výpravy do těchto hor. Říkal si, že je přímo jeho povinností pokračovat v pátrání, které ho zavedlo do těchto míst. Znovu a znovu si opakoval v duchu záhadná slova umírajícího Ananiáše Browna a porovnával je s tím, co dosud v horách objevil.

„Nahoru a dolů! Nahoru a dolů!“ Nepochyboval, že už jeho první úsudek byl v tomto případě správný Ze totiž se tato slova týkají stoupajícího a klesajícího dna prvního kaňonu, kterým přišel. A ona vysoká, osamělá hora se zasněženou bání je nepochybně Sněžný pahorek. Ale… Za tou clonou! Za tou clonou! Co tohle mohlo znamenat? Často si opakoval ta slova tak dlouho, až se mu jednou objevil jejich význam doslova jako bleskem. Aspoň se domníval, že se mu podařilo rozřešit poslední záhadu.

A pojednou ho začal zlatý poklad opět vábit a lákat. Přistoupil k profesorovi, který právě stál na terase, a oznámil mu:

„Myslím, že jsem rozřešil tajemství Ananiáše Browna. Teď, právě v této chvíli. Půjdete všichni tři se mnou?“

„Samozřejmě,“ odpověděl profesor a zavolal Herberta a Jedediáše.

„Doufám, že nepůjdeme příliš daleko,“ řekl Charles. „Naše cesta povede jednou z ulic tohoto města.“

Nenaléhali na něj, aby jim řekl víc, a mlčky ho následovali. Terasa před skalním městem zdánlivě končila na obou koncích srázu, Charles si však už dřív povšiml, že na severním konci je do boku skály vyznačena jakási hrubá stezka, o níž byl přesvědčen, že je to dílo lidských rukou. I když dnes už téměř neznatelné, zcela zanesené a zarostlé.

„Počkejte chvilku,“ požádal přátele a vrátil se do prvního skalního obydlí pro hornické nářadí. Tím pak začal odstraňovat husté křoví, zabraňující v přístupu z terasy na stezku. Křoví však bylo tak husté a houževnaté a svah byl v těchto místech tak příkrý, že i všem čtyřem trvalo celou hodinu, než se jím prosekali. První pronikl křovím Charles, který taky hned oznámil svou radost hromovým „Hurá!“

„Našel jste, co jste čekal?“ zeptal se profesor.

„Zatím jde všechno podle mých předpokladů,“ odpověděl Charles.

Vystoupili na stezku, která byla dříve zakryta balvany a křovím, teď však byla zcela zřetelná a poměrně dost schůdná. Charles, obvykle zdrženlivý, nedokázal zakrýt své vzrušení, a taky ostatní ztratili svůj klid. Jako by uslyšeli kouzelné volání zlata a krev jim zahořela v žilách.

Stezka vedla po boku skály, rovnoběžně s jejím hořejším okrajem, a byla široká asi třicet centimetrů. Zezdola ani seshora na ni nebylo vidět. Mířila přímo k vodopádu, kterým byl kaňon zakončen; to pro Charlese znamenalo další potvrzení jeho nadějí.

„Zavede nás tahle stezka na vrchol hory, nebo na dno kaňonu?“ zeptal se Herbert.

„Myslím, že ani tam, ani onam,“ odpověděl Charles.

Stezka skutečně vedla přímo k vodopádu a neodchylovala se od vodorovného směru.

„To je opravdu hrozně zajímavé a zvláštní,“ mumlal si Jedediáš Simpson z Lexintonu, K-y, pod nos své oblíbené úsloví.

Vydali se na tuto výpravu z náhlého vnuknutí už dost pozdě odpoledne, a to v den, který i tak nebyl zrovna nejjasnější. Bledé slunce vysílalo své chabé paprsky na jejich obličeje a zbarvovalo je téměř do Šeda, takže jednotlivé rysy tváří byly stále méně zřetelné. Tak se v tom matném osvětlení podobaly stínům, že Charles se bál vztáhnout ruku a dotknout se kohokoliv z nich – aby se jeho prsty nakonec nesetkaly s prázdným vzduchem. Zdáli to vypadalo, že se jejich postavy lehce kymácejí, jako by se poddávaly i nejslabšímu zavanutí vzduchu, č.i jako by dokonce chtěly tímto zdánlivým, neurčitým pohybem vyjádřit napjatý stav jejích myslí. Nic taky neslyšeli – kromě sténání větru mezi horskými útesy a špičáky a šustotu padajícího rudého, listí. Opět pohlédli vzhůru k slunci, to však už zcela vybledlo a zmizelo přes tu chvíli za mraky. Světlo ochabovalo a vrcholky stromů a útesů se ztrácely v mlze a párách.

Na okamžik se Charles vyděsil, že se přece jen zmýlil v cestě, že zlato před ním navždy uprchne a zůstane po další staletí skryto před lidskou rukou A do těch obav se nádavkem přidal pocit provinění, že hledá zlato, které není jeho a na které nemá právo. Cítil se jako zloděj, který se snaží vypátrat, co zem před ním chce ukrýt. Ale pak mu rozum řekl, že se mýlí. Lidé, kteří nashromáždili tento poklad, zemřeli před dávnými věky a nezanechali po sobě zákonné dědice, takže on, Charles Wayne, a jeho přátelé nepřipraví nikoho o to, co by mu snad po právu náleželo.

Ale pocit provinění se nedal jen tak zapudit, stále znovu a znovu ho znepokojoval. Charlesovi se zdálo, že ho pozorují čísi neznámé oči; zachvěl se, když vzduchem zašustilo padající listí, a když pak něco zachrastilo u jeho nohou, div nevyskočil. Byla to však jen malá ještěrka, která proběhla po úzké stezce.

Pochodovali dál, až došli na širokou plošinu, kde byla horská tůňka, naplněná posledním vzácným deštěm. Voda v tůni byla černá, pouze v místech, kam dopadalo trochu světla, byly na hladině sedavé skvrny. Usedli na kameny a dívali se do černé prohlubně pod sebou. Vysoko v horách se ozývalo šumění větru, u tůně však vládl naprostý klid, hladina vody se ani nepohnula, jako by byla vytesána z kamene.

Prošli okolo tůně a vnikli hlouběji clo bludiště zachmuřelého lesa. Na svahu nad nimi se ozval šustot; když tam však nic neobjevili, pokračovali v opatrné chůzi. Z průrvy ve skále je sledoval pár jiskřivých očí. Stříbrný lev, vyrušený ze spánku, se na ně díval hněvivým, žárlivým zrakem. Díval se na ty strašlivé cizince, kteří tak drze vpadli do jeho království. Zaslechl je, když přicházeli, a rychle se odplížil do průrvy, odkud je, sám neviděn, mohl pozorovat. Mohl srazit kteréhokoliv z nich k zemi jediným máchnutím své silné pracky, lidský pach ho však jako. vždy naplňoval hrůzou a děsem. Skrčil se mezi kameny, a teprve když vzduch byl opět čistý, vyskočil a prchal co nejdál od těch strašlivých tvorů.

Naši čtyři přátelé zatím statečně kráčeli dál. Zešeřilo se, nastal večer a po něm přikvačila noc; byla to však naštěstí noc plná jemného, namodralého světla, které jim ukazovalo cestu. Měnilo sice tvary i rozměry všeho, co bylo kolem nich – skal, balvanů, stromů i roklin –, přesto je však vedlo.

Krajina byla čím dál divočejší a stezka na boku hory neschůdnější. Charles se už nedivil, že poklad zůstal tak dlouho ukrytý. Mohli teď postupovat jen zcela pomalu, neboť nerovná stezka, která se klikatila a sledovala poctivě každý ohyb hory, je nutila, aby se každou chvíli zastavili a rukama se přesvědčili, zda ji neztratili. Jinak by se mohli snadno poranit o ostré kameny, nebo dokonce spadnout do bezedné černé hlubiny Stezka se místy kroutila mezi obrovskými balvany, ostré trny hustých křovin jim trhaly šaty i kůži. Ještě nikdy nepoznali tak zoufale opuštěný a smutný kraj.

Konečně se přiblížili k vodopádu, který už zdáli hučel a šuměl a jehož voda se v modravém přísvitu leskla stříbrnými pruhy. Charles se náhle shýbl a zvedl zrezavělý železný nástroj, podobný hornické motyce, kterou nesl s sebou, cizího však, starobylého tvaru.

„To je hrozně zajímavé a zvláštní,“ prohlásil Jed.

„Mimořádně významný objev!“ zajásal profesor.

Stezka vedla k vodopádu ze strany, z boku, takže bylo jasně vidět, že vodopád začal padat do propasti v místě, kde odskočil od skály, takže mezi padající vodou a skálou vznikla volná prostora.

„Stezka tu končí,“ prohlásil Herbert.

„Kdepak, pokračuje vodopádem,“ řekl Charles. A opravdu, když obešli velký balvan, viděli, že stezka vedla přímo do volné prostory mezi vodou a skálou, jak to Charles předpověděl. Prošli jemnou sprškou, našlapujíce opatrně na kluzké kameny, a pokračovali po stezce, která je teď vedla směrem od vodopádu.

„Za tou clonou! Za tou clonou!“ šeptal Charles horečně.

Tušili, ba víc, byli o tom přesvědčeni, že se blíží k cíli svého pátrání. Charlese dokonce zachvátil strach, aby je snad tajně nepozoroval někdo cizí, kdo by se za nimi mohl přikrást a požadovat podíl z pokladu. Šel ve svých úvahách tak daleko, že se až rozčilil na toho ubohého neznámého. Celý poklad přece náleží jenom jim, neboť jenom oni sami vykonali všechnu práci a vydali se v smrtelné nebezpečí, proto nestrpí, aby ve chvíli, kdy se blížila žeň jejich úsilí, byli oloupeni nějakým vetřelcem! Charlesova pravice vklouzla do kapsy kabátu a pevně sevřela pažbu revolveru. Byl připraven použít této smrtonosné zbraně, bude-li to třeba, zápasit jako zápasí trosečníci na moři o poslední kapku pitné vody.

Náhle zapraskala pod Charlesovou nohou suchá větev a všichni se rázem zastavili. Ze strachu, zda je ten zvuk v poslední chvíli neprozradil, sotva dýchali. Přikrčili se za křoví a zůstali tak plných pět minut; teprve potom, když nic neslyšeli, se opět dali na pochod.

Vítr se utišil a nad krajinou se rozhostilo úplné ticho. V roklině, do níž vstoupili, rostlo dlouhé, černé býlí, jeho štíhlá stébla se tyčila k obloze jako hrozící oštěpy. Na okamžik se zastavili u vchodu do rokliny a zadívali se na hustou splet divokých rostlin, rostoucích na jejím dně. Hledali, kudy by nejlépe prošli Charlesovo bystré oko konečně vypátralo čáru, která se, podobna úzké stezce, táhla houštinou, a upozornil na ni profesora. Učený muž vyslovil názor, že je to zaniklá stezka starých Španělů.

Magnetická síla ještě vzrostla, když vkročili na „španělskou“ stezku. Tvořil ji nerovný a klikatý pruh, kde křoví, býlí a divoké popínavé víno byly méně husté. Jako by to byla cesta, kdy«i velice dávno často používaná, teď však už zcela opuštěná a z obou stran značně zúžená. Pospíchali, hnáni touhou zlato nejen vidět, ale hlavně se ho dotknout, sáhnout si na ně.

Charles pojednou zakopl o něco tvrdého. Když se sklonil, uviděl kámen, který se zaleskl v měsíčním světle Zvedl ho byl to kámen velký asi jako pěst a v jeho šedivé hmotě bylo možné zřetelně rozeznat jednotlivé světlé proužky. Charles byl přesvědčen, že to jsou zlaté žilky. Ztratil tu ten kámen zřejmě jeden z těch, kdo kdysi dávno hledali štěstí v zlatém dolu.

To byl tedy poslední důkaz, že tato cesta vede ke zlatému pokladu. Charles jen stěží potlačil vítězoslavný výkřik Vidina bohatství, která se až dosud jen nejasně kmitala někde v dálce, se náhle přiblížila téměř na dosah ruky. A byla to vidina svůdná, laskající a hřejivá, jako by zlatý poklad už ležel u jeho nohou. Měl připraveno mnoho skvělých a odvážných plánu, Které lze uskutečnit právě jen s pomocí tohoto pokladu.

Vypadalo to, že roklina se táhne hluboko do hor, naštěstí její dno bylo celkem dost schůdné. Na několika místech se skláněly skalní stěny tak prudce, že se zdálo, jako by doslova visely nad roklinou a každým okamžikem se na ni chtěly svalit. Na jiných místech naopak skály ustupovaly a tam také dopadalo světlo měsíce. Postupovali tedy střídavě světlem a tmou a toto střídání, téměř pravidelné, odpovídalo věrně jejich pocitům: stejně tak rostly a klesaly jejich naděje, důvěru, ba nezdolné přesvědčení, že najdou zlatý poklad, vystřídalo zoufalství, po němž opět následovala naděje. Skalní útesy, které se tyčily po obou stranách jejich cesty, byly z červenavého kamene, v kterém jiskřily nesčetné žilky. Jejich vzrušené obrazotvornosti se zdálo, že celá hora je prostoupena zlatem. Tušili, že co nevidět stanou tváří v tvář zlatému pokladu, a to vědomí vyvolávalo v jejich duších zvláštní, podivnou tíseň; jako by zlato, k němuž se blížili, mělo nadlidskou moc a nařizovalo jim, aby v jeho přítomnosti ani nemluvili. Blížili se ke králi kovů a bezděky vzdávali poctu a hold hmotné síle a moci, před níž většina lidí bohužel kleká na kolena.

Pak roklina náhle skončila, zdálo se, že je pevně uzavřena vysokou skalní hradbou, když však přišli blíž, objevili v temně červené skále otvor.

Za otvorem, který byl dost vysoký, aby jím mohli projít se vzpřímenou hlavou, byla jeskyně, a bylo-li pak v roklině temno, v jeskyni vládla černá, neproniknutelná tma. Jako by zeď tmy chtěla do poslední chvilky hájit tajemství, které střeží už tak dlouho.

Tísnivý pocit, vyvolaný tmou v jícnu jeskyně, však trval jenom několik okamžiků. Teď už nemohli dovolit, aby je ovládl strach nebo rozčilení, museli zachovat klid a pevné nervy.

Vstoupili do tmavého otvoru a po dvou krocích Charles rozškrtl zápalku. Napjatě sledoval, jak plamínek zápalky kmitá, chvěje se a konečně sílí. Jako by na tom slabounkém žlutavém plamínku záviselo, zda budou splněny jeho naděje.

Plamen se ustálil a Charles nedokázal potlačit radostný výkřik. Stáli v nízké jeskyni, která částečně byla přirozená, zčásti však byla uměle vyhloubena, a přímo naproti otvoru se o skalní stěnu opíraly předměty jež se nápadně podobaly vakům, do jakých se dávají zásoby. Rozškrtl druhou zápalku, přešel několika kroky vzdálenost od otvoru k protilehlé stěně a opatrně sáhl na jeden z vaků. Byl zhotovený ze silné kůže, a když jím Charles pohnul, vak se převalil a jeho obsah se vysypal s temným, kovovým zvukem na kamenitou půdu. Charles se sklonil, ponořil ruku do toho žlutavého proudu a část ho nabral do dlaně – právě v okamžiku, kdy zápalka dohasla Volnou rukou obratně rozškrtl novou a přiblížil světlo k pískové hmotě, ležící v jeho dlani.

Profesor pohlédl na hmotu, která se leskla na Charlesově dlani.

„Zlato!“ zvolal. „Několik set kilogramů zlata! A všechno je naše! Španělé ho vyrýžovali před dvěma nebo třemi sty lety.“

Hlas se mu chvěl. Nikdo z nich se zlatu nekoní, neuctíval je jako všemocného boha, na druhé straně však nebyli tak pošetilí, aby neuznávali jeho cenu, nebo jím dokonce opovrhovali,

„To je hrozně zajímavé a zvláštní,“ zašeptal Jedediáš Simpson z Lexintonu, K-y, uctivě.

„Proč tady ale to zlato nechali?“ zeptal se Herbert.

„Měli tu skladiště,“ vysvětloval profesor. „Apačové je; všechny pobili a jejich tajemství bylo ztraceno. A pak už, po celé generace, čekalo zlato na nás. Jsme objeviteli pokladu, a tudíž jeho zákonnými majiteli.“

„Ubohý Ananiáš Brown,“ povzdechl si Charles. – „Ano, ten objevil poklad před námi, ale osud se k němu zachoval nelítostně.“

Vyšli z jeskyně a po dlouhém hledání našli několik suchých větví, které jim posloužily jako pochodně. Teď si mohli prohlédnout poklad podrobněji. Napočetli třicet vaků, v nichž bylo zlato většinou ve tvaru písku, ale také v podobě menších ořechů, a profesor vypočítal, že zlata jsou asi dvě tuny, což odpovídalo přibližně ceně milión dolarů.

„Bylo vyrýžováno z některého řečiště, nejspíš z naší. říčky nad vodopádem. Španělé tu museli pracovat nejméně dva roky“

Jeskyně byla tmavá a nepříjemně vlhká, pro ně to však byla pohádková zlatá komora. Charles našel v jednom rohu tři starobylé nástroje, jakými se kdysi rýžovalo zlato, a ty definitivně potvrdily profesorův názor, že zlato pochází z řeky.

V jeskyni zůstali téměř hodinu, teprve pak se, doslova násilím, odtrhli od zlaté hromady a navrátili do svého skalního obydlí.

Jedediáš Simpson z Lexintonu, K-y, mlčel celou dlouhou cestu domů, bylo však na něm znát, že mu něco vrtá hlavou. A taky jakmile dorazili do skalního města, vychrlil ze sebe:

„Charlie, já nechci podíl z toho zlata. Všechno patří jenom vám a Herbovi. Profesor a já jsme se s vámi setkali jenom náhodou.“

„Jedediáš má pravdu,“ potvrdil profesor Longworth klidně.

„A nežertuji, myslím to smrtelně vážně,“ pokračoval Jed. „Dřív jsem žertoval, když jsem mluvil o tom velkém domě z červených cihel, o varhanách, na které bude hrát d. h. a o červeném kočárku se žlutými koly. Ano, to všechno by bylo moc hezké, kdyby to bylo možné. Ale protože to možné není, už o tom nebudu mluvit.“

„Ne, Jedediáši, vy dostanete jednu čtvrtinu jako všichni ostatní,“ řekl Charles pevným, rozhodným hlasem. „Byl jsem sice majitelem tajemství, které mí svěřil umírající Ananiáš Brown, sám bych však na tak velký úkol nikdy nestačil. Vy, Jedediáši, a tady profesor jste mi už nejmíň třikrát zachránili život, a to taky něco znamená. Kromě toho to nebude nijak snadné – zlato odtud odnést a bezpečně je dopravit do banky. Herbert a já teď potřebujem vaši pomoc ještě víc než kdykoliv předtím. Uzavřeli jsme poctivou smlouvu a stejně tak naší jako vaší povinností je poctivě ji plnit.“

To byla rozhodná slova a při nich také zůstalo. Museli však ještě počkat celou dlouhou zimu, než mohli: přistoupit k tomu, na čem se usnesli po návratu ze zlaté jeskyně.

KAPITOLA SEDMNÁCTÁ

PŘÍCHOD ŠEDIVÉHO VLKA

Když jaro postříklo hory svěží zelení, i poušť procitla ze zimního spánku a začaly se na ní ukazovat první známky života. Probudil se k plnému životu i kmen Apačů, který se na zimu usídlil v údolí východně od kaňonu. Byl to onen kmen, který zajal Charlese a ztratil za to svého nejstaršího kouzelníka Ka-júa. Indiáni zprvu věřili, že vraždící ruku pomateného bílého muže vedl sám všemocný Se-má-če, a proto měli dlouho v úctě celý neblahý kaňon a skalní město považovali za nedotknutelné. Ale pak během dlouhých zimních měsíců vybledl a konečně zcela zmizel vliv těch neobvyklých podzimních událostí, jak to ostatně profesor Longworth sám předpověděl

Jeden z apačských stopařů se zatoulal do bludiště mohutných útesů a skal kolem velkého kaňonu, a protože sníh v těchto místech už úplně roztál, dostal se nakonec až hluboko do kaňonu. A tady spatřil něco, co mu rozplamenilo krev v žilách. Na skalní terase, kde.před dávnou a dávnou dobou byli pobiti původní obyvatelé skalního města, zahlédl dva chlapce. Oba byli osmahlí do hnědá, přesto se však na první pohled dalo poznat, že to jsou lidé bílé pleti. Byli daleko, předaleko od svého kmene, mohli proto klidně zmizet, a nikdo by nevěděl, jak se to stalo, nikdo by je nepohřešoval. Při tom pomyšlení vzplál v duši mladého Indiána spravedlivý hněv: za všechny krutosti, kterých se lidé bílého kmene dopouštěli na jeho bratrech. Vzpomněl si také na obličej jednoho z chlapců, který v poslední chvíli unikl zaslouženému trestu.

Mladý stopař se přikrčil do křoví, kde pak bez hnutí proležel asi hodinu. Jeho tělo splynulo se zemí, jiskřivé černé oči střežily pozorně každý pohyb bílých chlapců. Pak se však objevil třetí muž, taky osmahlý a opálený, nepochybně však opět běloch, a konečně ještě čtvrtý. Ten poslední byl muž malé postavy a na hlavě měl obrovskou tropickou helmu. I na tohoto chlapíka se mladý stopař dobře pamatoval. Všichni čtyři běloši klidně rozmlouvali, vykonávali různé drobné práce a jistě netušili, jaké nebezpečí se skrývá pár metrů od nich. Podle toho, co viděl, mladý Apač usoudil, že lidé bílé pleti tady žijí už nějakou dobu, nejméně od podzimu. Jsou to taky jenom obyčejní lidé, takoví, jako byl on, žádní chráněnci boha Se-má-če. Mohl by zůstat ve svém úkrytu a čekat tak dlouho, až se některý z nich vzdálí od ostatních, a pak ho skolit, ale to by bylo příliš zbabělé a nebyla by to taky dokonalá pomsta. Proto se mladý Apač opatrně odplížil a navrátil se ke svému kmeni. Tam vyprávěl, co viděl, a duše indiánských bojovníků se naplnily touhou po pomstě. Hned nazítří se vypravili do hor, aby si z nich přinesli jisté vítězství.

Profesor a jeho tři společníci samozřejmě nic netušili. Tak byli od smrti starého Ka-júa klidní a bezstarostní, že si jen zřídkakdy vzpomněli na Apače, a to tím spíš, že teď měli plné ruce práce s přípravami na přepravu zlata. A tak Apačové nepozorovaně vnikli do kaňonu. Se-máče si jejich výpravy nevšímal, a to je povzbuzovalo. Opatrně se kradli ke stezce vedoucí vzhůru ke skalní terase.

Jaro už značně pokročilo, nižší horské svahy zářily zeleným hávem a nad horami se klenula mírumilovná, jasně modrá obloha Lehounký vánek si pohrával se stébly trávy a čechral první jarní květy.

Obyvatelé skalního města toho dne poprvé po zimě snídali pod širým nebem a měli tu nejlepší náladu. Jenom Herbert náhle zmlkl, vstal a přistoupil k okraji terasy. Nedokázal by pořádně vysvětlit, proč je náhle tak zadumaný; snad že si toho rána, poprvé po dlouhé době, vzpomněl na strýce Carletona, který zahynul tak bídnou, smrtí V duchu se káral a vyčítal si, že na něho tak snadno a rychle zapomněl. Ale pak se jeho myšlenky odvrátily od tragédie, beztak už zpola zapomenuté, k něčemu zcela jinému. Nevěděl přesně, co to je, tak to bylo nezřetelné a nejisté, byl v tom však strach, nebo aspoň mučivé tíseň. Jakési podivné tušení, nebo snad pud mu šeptaly, že se blíží nebezpečí a že toto nebezpečí je už velice blízko. Byl to pocit, jehož vznik si nedovedl vysvětlit, byl to však pocit, který neustále vzrůstal. Herbert se začal rozhlížet: díval se po horách, pak sklouzl pohledem dolů, do kaňonu. Tady byl jeho domov, mírumilovný a klidný, a ten domov mu až dosud poskytoval ochranu a bezpečí. Mír vládl na jeho zelených svazích i na obloze ozářené zlatým sluncem, avšak vzduch, zdánlivě tak průzračně čistý, byl náhle plný něčeho neznámého a tíživého.

Předtucha nebezpečí vzrůstala každým okamžikem. Herbert nic podezřelého neviděl, nic neslyšel, přesto se však každou chvíli mimoděk zachvěl Pak náhle zarachotil na svahu kamínek a Herbert rychle pohlédl směrem, odkud se ozval podezřelý zvuk. Na stezce se pohnulo křoví, nepatrně, jen jako v slabounkém vánku, Herbert však ten pohyb zaznamenal, a když se do toho místa zahleděl pátravěji, objevil dvě pronikavé černé oči, které se dívaly k nim vzhůru na terasu, rozeznal i hrubé černé vlasy a nízké čelo barvy tmavého mahagonu. To byla tedy ta neblahá předtucha, němá výstraha!

Odstoupil od kraje terasy a křikl na své druhy, že jsou tu Indiáni, načež se vrátil na své místo. V tom okamžiku se taky objevil na terase mahagonový obličej, orámovaný černými vlasy, a Herbert bez váhání vypálil z revolveru, který od příhody s bizony nosil neustále u pasu. Ozval se výkřik, po němž následoval pád těžkého těla. Všechny zvuky opakovala ozvěna a pak se nad kaňonem rozhostilo opět ticho.

Profesor, Charles a Jed přiběhli jako jeden muž k Herbertovi.

„Apačové!“ vydechl Herbert.

„Cekal jsem je,“ řekl klidně profesor.

Charles s Jedediášem běželi pro pušky a v několika vteřinách byli všichni čtyři vyzbrojeni krásnými moderními ručnicemi

„Odrazíme je,“ prohlásil Charles.

„O tom nepochybuji,“ přisvědčil profesor. „Máme ideální polohu.“

„To je hrozně zajímavé a zvláštní,“ přišel se svou trochou do mlýna i Jedediáš Simpson z Lexintonu, K-y.

Tak prokázali všichni čtyři, že z otevřené srážky nemají nejmenší obavy Byli to obyčejní přírodní lidé, kteří hájí svůj domov se spolehlivou zbraní v ruce. Srážku s nepřítelem očekávali s oním radostným chvěním, jež pociťuje ten, kdo se cítí silnější.

Avšak nepřítel zatím neútočil.

Odvaha a trpělivost se střetly s odvahou a lstí a čtyři přátele na skalní terase čekala jedna z nejhorších zkoušek jejich života. Dlouhé, bezmocné vyčkávání tváří v tvář smrtelnému nebezpečí. Hodina plynula za hodinou, minulo dopoledne a slunce dostoupilo vrcholu své dráhy, vysílajíc dolů přívaly zlatých paprsků, pak minulo i odpoledne a po horách se začaly plížit dlouhé, černé stíny. Dva muži a dva chlapci však stále ještě klečeli na kraji terasy, pozorovali stezku a naslouchali každému, i sebemenšímu zvuku. Jejich smysly byly napjaté k prasknutí, aby jim neušlo nejlehčí zachvění trávy či křoviny. Byli pevně rozhodnuti zůstat na stráži až do konce, byť by to mělo trvat jakkoliv dlouho. Pudově totiž cítili, že Apačové neodešli, že určitě znovu zaútočí. Večerní šero se proměnilo v noc a pak vyšel měsíc.

Zatímco nahoře na skalní terase bděli čtyři běloši, dole v kaňonu bděla jiná skupina, stejně pozorná a neumdlévající. Byli to lidé ze vzdálených věků, kteří od svého narození až do smrti zůstávali v zajetí své slavné minulosti a teď se měli utkat s přítomností.

Hledali nepřítele, který byl pro ně ztělesněním přítomnosti, proti níž bojovali. Chtěli se mstít za to, že jim bílí lidé bezdůvodně vzali jejich slavnou minulost a nechali jim jen ubohou přítomnost, v níž život se jim změnil v živoření. Se-má-če jim nedal výstrahu, nevaroval je, a z toho usoudili, že se na jejich podnik dívá příznivě. Slunce, které do krvavá zrudlo, než konečně zapadlo za hory, ještě rozplameňovalo vášeň jejich srdcí, naopak tíživá, strašidelná tma, která se vplížila do kaňonu, v nich nevzbuzovala ani obavy, ani strach. Příchod noci totiž pro ně znamenal svou tmou spíš vítanou pomoc.

Vítr v kaňonu zmlkl, srpek bledého měsíce zmizel za mraky a hory zakryla těžká a zádumčivá tma. Příroda mlčela a vyčkávala. Vzduch v hlubokém kaňonu byl dusivý a tíživý a zdálo se chvílemi, jako by obloha, neosvětlená jedinou hvězdou, splývala se zemí. A tu se Šedivý vlk, náčelník Apačů, a jeho bojovníci začali zvolna, opatrně plížit vzhůru Nespěchali, neboť k základním ctnostem Apačů patří trpělivost Plazili se při zemi jako hadi, a kdyby lidské oko mohlo proniknout noční tmou, objevilo by pouze hnědé skvrny na hnědé skále.

Šedivý vlk, jak se slušelo na správného vůdce, byl neustále vpředu a nepochyboval ani na okamžik, že jejich noční útok se vydaří. Obránci skalní terasy budou překvapeni a to ostatní už bude snadná záležitost. Všechna přírodní znamení mluvila v jejich prospěch. Husté mraky nepropustily jediný paprsek bledého světla měsíce, v kaňonu i v horách vládlo mrtvé ticho. Srdce Šedivého vlka zvolna naplňovala radost z jistého vítězství. Přesto však nezapomínal na opatrnost. Čas od času výstražně zasyčel a celá tlupa se naráz zastavila. Přitiskli se k zemi a leželi tak několik minut bez hnutí, sotva dýchajíce.

Plížili se posledním, asi desetimetrovým úsekem, který je dělil od skalní terasy. Šedivý vlk se zastavil, odplížil se několik metrů stranou a pokynul dvěma nejzkušenějším ze své tlupy, aby se plížili první místo něho. Mlčky poslechli a po několika metrech se vzpřímili, aby vyskočili na terasu.

Ale v tom okamžiku se na terase vztyčily dvě temné postavy, ve tmě obrovské a hrozivé, a do tváří obou Apačů vyšlehl plamen. Indiáni vykřikli a zřítili se po horském úbočí jako dva balvany. Velký kaňon opakoval zvuky mohutnou ozvěnou a posílal je k vysokým bílým špičákům.

Šedivý vlk byl statečný a zkušený bojovník, teď však jeho čelo zchladil pot a srdce mu sevřel spár strachu. Nikoli běloši, ale on, statečný Šedivý vlk, a jeho zkušení bojovníci byli překvapeni. Celá tlupa o překot prchala tak rychle, jak jen jí to dovolovala příkrá stezka. Prchali dolů do kaňonu, do bezpečí. Čtyři běloši na skalní terase nemohli pro noční tmu vidět ty nezřetelné, ustupující postavy, zato slyšeli rozhořčený povyk a rachot padajícího kamení. Z toho taky poznali, že Apači se dali na divoký útěk. Jejich duše naplnilo radostné rozčilení, a nejvíc snad se radoval Jedediáš Simpson z Lexintonu, K-y.

„Pomalu, pomalu, ne takovým kalupem,“ volal na Indiány. „Kam tak utíkáte, gentlemani? To byl pouze vojenský pozdrav na uvítanou. Jen račte dál, pánové, vždyť přece vidíte, připravili jsme vám překvapení, na které do smrti nezapomenete!“

„Ticho, vy krvežíznivče!“ napomínal ho profesor. „Přestaňte s tím křikem.“

„Jakýpak křik, profesore?“ bránil se uražený Jedediáš. „Je to jen zdvořilé pozvání, a když já někoho pozvu, může si to každý pokládat za čest.“

Indiáni nemilují bezhlavý útok, a Apačové byli ze všech Indiánů nejopatrnější. Krom toho se jim dostalo důkladného poučení, a tak se profesor a jeho tři společníci museli připravit na dlouhé obležení, které unavuje nervy a je mnohem horší než přímá srážka. Jen tak sedět ve tmě, být každým okamžikem připraven, nevědět, ba ani netušit, co chystá nepřítel, kdy a kde hodlá zasadit další ránu.

„Pojďte, Herberte,“ řekl profesor „Přineseme nějaké jídlo a pití. Charles a Jedediáš zatím budou dál hlídat, i když osobně jsem přesvědčen, že rudoši hned tak druhý útok nepodniknou“.

Obloha se začala pomalu rozjasňovat, na klenbě z temně modrého sametu zajiskřily první hvězdy. Kaňon se naplnil měsíčním svitem a Charles zpozoroval, že na protějším svahu se pohybuje křoví. Pak ze tmy vylétl plamínek, kaňonem zahřměla ozvěna výstřelu z pušky a na skálu pleskla kulka

„Dětské hrátky!“ prohlásil Jedediáš opovržlivě. „Střílejí bez míření. Na takovou vzdálenost nás přece nemůžou rozeznat od skály.“

Třeskly ještě tři výstřely a tři kulky pleskly o černý bazalt skalní stěny.

„Však ono je to unaví,“ zaprorokoval si Jedediáš. A nemýlil se; výstřely se už neopakovaly.

Také celý příští den uplynul klidně, obránci skalního města však nepolevovali v bdělosti.

Pak vzešla druhá noc.

Profesor Longworth, oba chlapci i Jedediáš seděli na terase před skalním domem a šeptem rozmlouvali. Profesor jen sršel dobrou náladou. Charles si v duchu říkal, že profesor je tím veselejší, čím větší mu hrozí nebezpečí. Jako by každé napětí či nebezpečí, místo aby ho tísnilo, naopak násobilo jeho vzácnou duševní sílu.

„Indiáni se mohou vyšplhat nahoru a dostat se na plošinu nad námi,“ řekl Herbert.

„To je možné,“ přisvědčil profesor.

„A podniknout pak na nás útok zezdola i seshora.“

„To bychom se ocitli ve dvojím ohni a slyšel jsem, že apačské ohně jsou nepříjemně horké. Jistě se jim to podaří, jestliže jim v tom profesor nějakým způsobem nezabrání,“ doplnil Jed.

„Máte úplně pravdu, Jedediáši,“ potvrdil jeho slova profesor Longworth. „Mohli bychom se dostat mezi dva ohně, jak říkáte, kdybychom tu zůstali klidně sedět. Vím však, jak tomu předejít. Člověk může buď včas odejít z místa ohrožovaného dvěma ohni, nebo může jeden oheň uhasit, nebo zneškodnit dokonce oba dva. Je to v podstatě vědecký problém. Zůstanete-li sedět v cestě parnímu válci, zcela jistě jím budete rozdrcen. Ale postačí, abyste se mu včas vyhnul, a parní válec vám neublíží. Kromě toho můžete tím nebo oním způsobem strojníkovi znemožnit řízení stroje nebo parní válec poškodit nebo zničit, takže se ani nerozjede. Prozíravý člověk má vždy několik možností záchrany.“

„Obdivuhodný muž!“ šeptal Jedediáš zbožně. „Ti hloupí Apačové jsou vlastně předem poraženi a byli bychom blázni, kdybychom se jich báli.“

„Nikdy jsem nepochyboval o tom, že nás profesor zachrání,“ souhlasil Herbert.

„Noc je temná,“ řekl profesor a ukázal k tmavé obloze. „A temná noc je vždycky výhodou pro obléhající, což zajisté vědí i ti, kdo se nikdy nezabývali válečnou vědou. Apačové tedy znovu přijdou, vedeni nadějí, že se jim podaří nás překvapit dřív, než budou objeveni. Nepřijdou však tentokrát po stezce z kaňonu, která je příkrá a úzká a výstup po ní je nesnadný, nemluvě o tom, že se jim dostalo krvavého poučení, že je dobře hlídána. Proto se pokusí dostat se na nás seshora. Je to jednoduché a určitě se o to dnešní noci pokusí.“

„Jestliže znáte způsob útoku, předpokládám, že jste už taky vymyslel plán obrany?“

„Ano,“ přisvědčil profesor klidně, jako by to byla ta nejpřirozenější věc na světě. „Napadlo mě to už asi před půl hodinou a myslím, že je to dobrý plán. Dnes v noci, chlapci, sáhneme k prostředkům, kterých jsme dosud nepoužili Herbert a Jedediáš budou hlídat tady na terase, aby někdo přece jen nepřišel stezkou z kaňonu. Charles vystoupí se mnou na plošinu a tam počkáme, až přijdou ti pošetilí Apači, kteří ve své krvavé touze po našich skalpech ani netuší, jak dobře jsme vyzbrojeni, abychom si zachránili tu vzácnou ozdobu svých hlav. Počkejte okamžik, hned se vrátím.“

Odešel do skalního domu a hned se vrátil, nesa v jedné ruce malý, okrouhlý předmět, v druhé nějaký balíček. Potom se s Charlesem po žebříku vyšplhali na náhorní planinu. Herbert a Jedediáš zůstali na terase, aby s puškami hlídali stezku, vedoucí z černého kaňonu.

Zatím dole v roklině připravoval Šedivý vlk své lidi na rozhodující boj. Tento Apač byl mezi Indiány vzácnou výjimkou. Patřil k lidem, kteří chtěli vysvětlovat všechno přirozenými příčinami, a vzdorovali tak tradiční pověrčivosti. Tvrdil například, že má-li bůh slunce, velký a mocný Se-má-če, své oblíbence, tedy jsou to jistě jenom Apači, a nikoli bledé tváře.

Šedivý vlk přesvědčil napřed Velkého losa a potom promluvil i k ostatním. Nikdy ještě nemluvil tak horlivě, nikdy nemluvil tak rozumně, a tak nakonec všechny přesvědčil. Vysvětlil jim podrobně svůj záměr. Povede je, sám převezme hlavní nebezpečí a jejich velké úsilí musí korunovat stoprocentní úspěch. Je přece mnohem snazší skočit na nepřítele seshora, než se k němu pracně šplhat zezdola. Vyšplhají se na vhodném místě až na plošinu nad skalním městem a odtud podniknou náhlý útok.

Vybral si dvanáct nejlepších bojovníků a provázen Velkým losem obešel s nimi horu a vyšplhal se až na její plochý, rozlehlý vrchol nad skalním městem. Noc byla stále temná, což plně odpovídalo jejich záměru. Jediná hvězda nezářila na černé obloze, jediná z nich neprohlédla hustými mraky, Apači však byli zvyklí na výpravy noční tmou a postupovali vpřed bezpečně, vedeni neomylným pudem, který jim nedovoloval, aby se odchýlili od vytčeného směru.

Sebedůvěra Šedivého vlka se přenesla na Velkého losa i na ostatní bojovníky. Konečně se jim podaří zničit kouzlo, které tak dlouho lpělo na tomto prokletém místě. I když snad mocný Se-má-če od nich na chvíli odvrátil svou tvář, teď už nic nedokazuje, že se na ně nedívá opět příznivým a laskavým okem. A tak snili o snadném vítězství. Přepadnou obránce ve spánku a zmocní se jejich skalpů dřív, než se zmohou na nejmenší odpor.

Šedivý vlk kráčel o něco napřed, za ním šel Velký los a za Velkým losem ostatní bojovníci v jedné řadě, tiše, jako průvod stínů. Zatím vládl na noční planině klid a mír. Tráva a keře se lehce pohupovaly a z černé hlubiny se ozývalo sténání, Apačové však věděli, že je to pouze vítr, který proudí mezi vysokými skalními stěnami. Pranic nenasvědčovalo tomu, že nepřítel drží stráž i v těchto místech.

Byli už od kaňonu vzdáleni sotva třicet kroků, po nepříteli však nebylo dosud ani vidu ani slechu. Srdce Šedivého vlka se znovu zachvělo radostí z předtuchy snadného a rychlého vítězství. Tiše zasyčel, neboť teď už byla na místě nejvyšší opatrnost, a na jeho znamení se všichni položili na zem, mahagonová těla splynula s černým bazaltem skály.

A pak se udála věc tak podivná, tak neobyčejná, že se nedala vysvětlit vůbec ničím, ani bohatými životními zkušenostmi Apačů, ani jejich vírou a pověrami. Z neznámého zdroje vytryskl náhle zářivý paprsek světla, který pronikl tmou, podoben plamennému šípu, a dopadl na obličej Šedivého vlka, kterého na okamžik omámil a oslepil.

Bylo to světlo tak jasné, tak zářivě bílé a pronikavé, že i v té mimořádně černé noci vystoupily všechny rysy obličeje Šedivého vlka jako v nejjasnějším slunečním svitu. Vrásčitá pleť, zhrublá, větrem a nepohodou, jeho drsné a zplihlé černé vlasy, zahnutý nos, žlutavé oči, malé rovné zuby a protáhlé čelisti, podle nichž měl své jméno – Šedivý vlk.

Tvář indiánského náčelníka byla v tom ostrém osvětlení ještě zřetelnější než za bílého dne a Apačové zatajili údivem a zděšením dech. Pak bílé světlo opět zhaslo, nikoli zvolna jako světlo pochodně, ale náhle a zcela, zmizelo stejně rychle, jako se objevilo, a Indiáni se dívali opět do černočerné tmy.

Šedivý vlk byl ohromen stejně jako ostatní. Nic takového se mu dosud nepřihodilo, o ničem podobném dosud neslyšel. Snad to byl blesk, který poslal mocný Se—má-če, ale jestliže tomu tak bylo, ten blesk ho nesrazil k zemi. Šedivý vlk žije, nebyl ani zraněn a strašidelné světlo opět zmizelo.

Dal tiché znamení k pochodu a sám už zvedl nohu, než však udělal první krok, příšerné světlo se objevilo znovu. Vytrysklo ze tmy jako paprsek padající hvězdy, mnohem však ostřejší a živější. Dopadlo teď nikoli na obličej Šedivého vlka, ale na tvář Velkého losa, jeho zástupce na této výpravě, který stál dva kroky za ním.

Šedivý vlk se obrátil a vytřeštil oči Ozářený obličej Velkého losa jako by visel ve vzduchu, neboť celé jeho ostatní tělo bylo skryto ve tmě, s níž splývalo.

Velký los vyrazil zoufalý výkřik; byl to výkřik plný strachu, jaký jen zřídka vyjde z hrdla indiánského bojovníka a ještě řidčeji z hrdla Apačova. Byla v něm přímo šílená hrůza. To sám mocný Se-má-če dává poslední děsivou výstrahu těm, kdo se chtějí dopustit svatokrádeže. Strach se zmocnil srdce Velkého losa a na mahagonovém čele mu vytryskly těžké krůpěje studeného potu. Světlo přeskočilo na obličej Šedivého vlka a pak postupně vystřídalo tváře všech Indiánů

Zatím však odolávali. Byli to stateční bojovníci, měli pevnou vůli a nechtěli se jen tak vzdát svého cíle

Šedivý vlk se marně snažil sledovat dráhu zářivého paprsku, který s pekelnou rychlostí přeskakoval z tváře na tvář; bylo však zhola nemožné odhadnout, kde spočine v příštím okamžiku, natož pak stanovit nějaký klíč, podle něhož se řídil.

„Je to oko Se-má-če,“ zasténal náhle kdosi a ostatní po něm ta slova opakovali. Výhrůžný a děsivý pohled boha slunce, přicházející z neznámé tmy, na nich spočinul, protože se chtěli dopustit svatokrádeže

Pak světlo náhle zhaslo. Apačové se přitiskli k černé. skále a naslouchali svému těžkému dechu i hukotu větru v kaňonu, zvukům, jež byly v jejich podrážděné obrazotvornosti desateronásobně silnější než ve skutečnosti.

A tu se k těm dvěma zvukům přidal třetí: ostré zabzučení, jako když zasyčí chřestýš. Apače zamrazilo ve všech kostech a vzápětí vyletělo se sykotem přímo z hlubin země jasné světlo, vzneslo se vzhůru k obloze a tam se rozletělo do několika barevných proudů.

Teď už ani ten nejstatečnější bojovník nebyl s to dál vzdorovat. Všichni naráz, jako by se domluvili, zaječeli hrůzou, obávaný Šedivý vlk nejhlasitěji, a hned nato se ozval dupot dvanácti párů nohou.

Profesor Erasmus Darwin Longworth a Charles Wayne sestoupili po žebříku na skalní terasu a spokojeně si mnuli ruce.

„Odrazili jsme je a zahnali na útěk, aniž jsme museli vypálit jedinou ránu,“ pochvaloval si profesor. „A přitom to bylo tak jednoduché. Dobrá skrýše mezi balvany, silná elektrická pochodeň, kterou s sebou vždycky vozím pro případ potřeby, a hrst prášků na barevný oheň, jaký u nás doma zapalují v předvečer svátku nezávislosti a který vozím ve svých zavazadlech pro případ, že bych v noci musel dávat Jedediášovi signály na dálku. Velmi jednoduché a prosté. Ale pravda je, že velkých výsledků docilujeme zpravidla těmi nejjednoduššími prostředky Taky jste si toho všiml, Charlesi? Telegraf, telefon, elektřina, to vše je velmi prosté, jestliže tomu rozumíme“

„Ano, jestliže tomu rozumíme,“ zabručel si pod nos Charles a dodal týmiž slovy jako Jedediáš Simpson z Lexintonu, K-y: „Jaký obdivuhodný člověk! Génius!“

KAPITOLA OSMNÁCTÁ

MOCNÝ OBRÁNCE

Profesor Erasmus Darwin Longworth měl starosti. Uvědomoval si, že situace je stále vážnější, že tentokrát jde opravdu do tuhého Apači se nevzdali – a určitě se ani v budoucnu jen tak nevzdají.

Nakázal přátelům, aby pilně hlídali, a sám odešel hned druhého dne ráno do jednoho ze vzdálenějších skalních domů, v kterém měl uloženy své nejcennější věci Byl to nejsvětlejší dům skalního města, neboť měl vysoké a poměrně i široké okno, a tak v něm bylo stále dost světla. Profesor přenesl až k oknu bedničku, z které vyndal šest malých kovových předmětů, podobných slepičím vejcím.

Vajíčka byla dutá a prázdná a na jednom konci měla malý otvor. Profesor naplnil každé vajíčko směsí, jejíž součástí byla kyselina pikrová. Potom uzavřel otvory zápalkami a vajíčka uložil opatrně do různých kapes svého obrovského kabátu.

„Tím jsem chtěl lámat kameny,“ mručel si přitom pod nos, „ale snad mi to poslouží i k jinému účelu. Musíme být připraveni na všechny možnosti.“

Vrátil se na terasu, nevysvětlil však přátelům, co dělal ve skalním domě Uplynula v klidu a pokoji ještě asi hodina, ale pak se pojednou na plošině hory přímo nad nimi ozval temný rachot.

„Co to, pro všechno na světě, je?“ zvolal Jedediáš Simpson.

Rachot se proměnil v ohlušující řev a pak něco dunivě dopadlo na skalní terasu. Koutkem oka zahlédli, jak se na ně řítí velký kámen, do tváře je uhodil rozvířený vzduch a kámen, který je minul jen o několik centimetrů, se odrazil od terasy a padl do kaňonu. Dno opakovalo ozvěnou dunivou ránu.

Vzápětí dopadl na terasu druhý kámen, taky ten se zřítil do propasti. Chlapci na sebe vyděšeně pohlédli. To byl zcela nový způsob útoku a nevěděli honem, jak mu čelit.

„Panebože!“ vykřikl Jedediáš. „Jen aby mě to nepraštilo do hlavy!“

„Čekal jsem, že je to napadne,“ oznámil profesor Longworth klidně. „Světlo dne jim vrátilo odvahu, přišli možná už i na to, že jsme je dostali lstí. Takže můžeme být vlastně rádi, že těch kamenů nepoužili už dřív.

„Ale jak je máme zahnat, profesore?“ zeptal se Charles. „Budou-li pokračovat, některý z kamenů nás nakonec trefí. Ledaže bychom se schovali do domů, ale pak bychom jim nechali volnou stezku.“

„Máte pravdu,“ pokyvoval hlavou profesor. „Ale myslím, že jsem už našel způsob obrany proti jejich novému útoku. Vy tři zůstanete tady; budete hlídat stezku a svou hlavu před kameny.“

Beze slova poslechli a profesor zamířil k domu, od něhož vedl žebřík. Cestou musel několikrát uhýbat před kameny, které teď seshora přímo pršely Když došel až k domu, vyhledal ve zdi postavené z volných kamenů oporu pro nohy a vyšplhal na plochou střechu Tam si lehl a zůstal bez pohnutí ležet asi tři minuty Potom se opatrně zvedl a přimkl se ke skalní stěně. Jeho přátelé hlídající stezku ho mohli vidět, Apačům však zůstával skryt.

Charles, Herbert a Jedediáš nemohli odvrátit oči od profesora stojícího na ploché střeše kamenného domku jako socha Jeho obličej byl do dvou třetin zakryt obrovskou korkovou helmou, na jeho velké brýle dopadl paprsek slunce a odrazil se v zlatém zajiskření. Pak profesor náhle zajel pravicí do svého velekabátu.

V tu chvíli se na terasu zřítil další velký kámen a profesor jako by v duchu znamenal místo, odkud padá. Vyndal ruku z kapsy a v dlani se mu zalesklo něco malého, kulatého, připomínalo to kachní nebo husí vejce. Pak profesorova ruka vylétla náhle za hlavu, jako ruka tenisty, chystajícího se k servisu, a vzápětí malé kovové vejce opustilo bezpečí profesorovy dlaně a vyletělo jako kamínek vymrštěný prakem Dopadlo až na náhorní plošinu a pád doprovázel ohlušující výbuch. Vzduchem létalo kamení a zem, ozývaly se výkřiky plné bolesti a vzteku.

„Hodil mezi Apače ruční granát!“ zašeptal Charles.

„Věděl jsem, že vymyslí zase něco velkého!“ doplnil zbožně Jedediáš. „Neříkal jsem vždycky, že je to největší člověk, jakého jsem kdy poznal? Nejen proto, že toho tolik přečetl, ale že umí ty knižní moudrosti uplatnit v praktickém životě.“

Apači se výbuchu zalekli, a tak trvalo chvíli, než se odvážili svalit další kámen. Ještě než dopadl, profesor hodil ruční granát přesně na místo, odkud balvan padal. Apačům nezbývalo než se tohoto způsobu boje vzdát.

Profesor Longworth pro jistotu počkal ještě asi půl hodiny, teprve pak sestoupil ze střechy a vrátil se do svého skladiště. Tam vyňal z kapes zbývající čtyři ruční granáty a uložil je zpět do bedýnky.

Zbytek dne pak uplynul už zcela pokojně. Klidně minula i noc a teprve ráno příštího dne přineslo změnu. Byla to zatím změna jen v počasí. Ze země vystoupily s ránem páry a vlny horkého vzduchu, přicházejícího z pouště, se srazily s vlnami chladného vzduchu, který vanul od zasněžených špičáků. Nad horami rostly mraky, mlhy se hromadily a těžký, dusivý vzduch klesal do ‚ kaňonu. Všichni, obránci i útočníci, viděli tu změnu na obloze, kromě profesora jí však nikdo nepřisuzoval větší význam.

Mraky brzy zahalily celou oblohu a začaly z nich vyskakovat první blesky. Horské špičáky se pak začaly mezi sebou domlouvat dunivým rachotem hromu. Profesor a jeho tři přátelé zatím neopouštěli svá strážná místa na skalní terase. Z kaňonu na ně dvakrát třikrát vystřelili, kulky však proletěly vysoko nad hlavou. Bylo to ale znamení, že Apači se vrátili na dno kaňonu. A potom přikvačila bouře. Blesk stíhal blesk, a to tak rychle, že hory byly zaplaveny rudým světlem, horské špičáky a hřebeny se jasně odrážely na popelavě šedé obloze a v každém kaňonu, v každé roklině bez přestání rachotil hrom. Potom se z mraků spustil liják. Blýskání přestalo, ustal i rachot hromu a neozývalo se nic kromě šustění a bubnování deště do žíznivé půdy, která déšť lačně přijímala a volala po dalších spoustách vod.

Obránci se uchýlili do největšího kamenného domu a z jeho prahu pozorovali to nádherné přírodní divadlo.

Ale pak se z kaňonu ozval hluk, který nepůsobilo ani padající kamení, ani hrom. Všichni sebou trhli a profesor vyběhl z domu na terasu. Liják mu proudem bušil do obličeje, profesor však jako by déšť ani nevnímal. Naslouchal ohlušujícímu praskotu někde dole na horském srázu, který se opakoval ještě čtyřikrát či pětkrát a rachotil potom ozvěnou, přehlušující hluk lijáku.

„Byl to jen padající balvan, uvolněný deštěm a vichrem,“ soudil Herbert. Profesor však zavrtěl hlavou.

„Podívejte!“

Přistoupili k okraji terasy a pohlédli dolů. Mohutný příval lijáku rozprášil mlhy a páry, a tak bylo vidět až na dno kaňonu Jeho protější strana se podobala černé zdi hluboké studny. Malá říčka mnohonásobně vzrostla a valila se s pekelným řevem, ozdobena na špičkách vln bílou pěnou.

„Jestliže Apačové byli v kaňonu, když se přivalila dolů tahle povodeň, pak patrně už žádný z jejich bojovníků se nevypraví na loveckou či válečnou výpravu. Průtrž mračen proměnila naši malou říčku v mohutný, vše strhující proud.“

Ještě chvíli se dívali z bezpečí své pevnůstky na ten divoký, nespoutaný svět a naslouchali, jak mohutný proud rozvodněné řeky se valí kaňonem, odnášeje ve svých blátivých vodách křoví i celé stromy.

„Zaplaťpánbůh, že jsme tady, a ne tam dole,“ oddychl si upřímně Jed a všichni mu mlčky dali za pravdu.

Liják ustal, mraky se rozptýlily a slunce zalilo opět přívalem zlatého světla hory a rokliny. Hladina blátivého proudu rychle klesala, až konečně to opět byla obyčejná horská říčka a jenom vyvrácené křoviny a přerážené stromy svědčily o uplynulé bouři

„Jedna věc je jistá,“ prohlásil profesor. „Jestliže Apačové byli dole v kaňonu, příval vody je určitě zahubil, pokud se ale ještě včas zachránili, tak už se nikdy nevrátí do těchto míst, neboť došli k přesvědčení, že se na ně rozhněvali všichni jejich bohové“

„Každé vaše slovo má váhu zlata, profesore,“ pokyvoval spokojeně hlavou Jedediáš Simpson. „Všechno, co jsme zažili a viděli, je hrozně zajímavé a zvláštní a řekl bych, že tentokrát sama příroda zakročila v náš prospěch.“

„To zakročila, Jede,“ souhlasil profesor. „Ale teď bychom měli vykonat menší prohlídku kaňonu, samozřejmě s nejvyšší opatrností.“

Sestoupili opatrně po blátivé a kluzké stezce, dole v kaňonu však neobjevili po Apačích ani stopu. To ostatní – zpustošené údolí kaňonu, převrácené balvany, vyvrácené stromy a keře, zachycené vysoko na svazích – jim však potvrzovalo, že Indiáni, pokud včas neutekli, byli mohutným přívalem překvapeni a zaskočeni I Charles se zatoulal kousek stranou od svých přátel a jeho oko objevilo brzy v průrvě protější skály nějaký podezřelý, temně hnědý předmět. Tušil, co by to asi mohlo být, a rozhodl se, že se o tom přesvědčí.

Přebrodil říčku, teď už zase mělkou a krotkou, a v několika vteřinách stál u paty skály. Jeho domněnka byla správná: bylo to tělo mrtvého Apače.

Zdálo se, že v těle toho ubožáka nezůstala jediná kost celá. Příval vody ho popadl a doslova roztřískal o skálu.

Charles pokračoval v cestě kaňonem a našel ještě čtyři mrtvoly, všechny znetvořené a hrozně potlučené. Tihle Indiáni byli tak posedlí touhou po boji, že si včas nevšimli výstrahy, kterou jim dávala temná mračna a páry.

Zahynuli však ve vodním přívalu všichni Apačové? To byla teď klíčová otázka, otázka života a smrti, jestliže se včas ukryl ve skalách jediný Indián, může dřív nebo později pokračovat v díle pomsty. A tak bylo třeba svědomitě prohledat celý kaňon a jeho okolí. Charles postupoval systematicky podél severní stěny, až se ocitl u ústí malého bočního kaňonu. Tu zaslechl sténání, které se podobalo lidskému hlasu. Ozývalo se z mělké prohlubně na dně kaňonu, a když se Charles opatrně přikrad! k jejímu okraji, spatřil Apače ležícího v blátě, kam ho přitiskl kmen stromu, který mu ležel napříč přes nohy.

Charles zvedl pušku, spoušť ale nestiskl. Nemohl zastřelit bezbranného člověka, ležícího bezmocně v blátě pod stromem. Když to byl Indián, který ještě před chvílí lačnil po jeho životě

Apač zaslechl Charlesovy kroky a obrátil k němu oči; nebyl v nich však pohled prosící o smilování. Indián si zachoval hrdost i ve chvíli, kdy mu šlo o všechno.

Charles váhal; cítil, že se svým nerozhodným postojem dopouští pošetilosti nejen vůči sobě, ale i vůči svým přátelům, jejichž životy možná právě tento Indián ještě někdy v budoucnu ohrozí. Nakonec zvítězila v Charlesovi lidskost. Přehodil si pušku přes rameno a odvalil strom z Indiánova těla.

Apač něco zasténal ve své řeči, ale Charles mu nerozuměl, nevěděl, zda vyjadřuje překvapení, nebo uspokojení Indián chtěl povstat, napoprvé se mu to však nepodařilo. Charles mu ohmatal nohy, nezjistil však žádnou zlomeninu Svaly měl zřejmě pohmožděné, ale bláto mu zachránilo kosti

Apač pokus opakoval a potřetí se mu podařilo alespoň se posadit Chvíli odpočíval a pak vrávoravě vstal. Znovu řekl něco apačsky a tentokrát z jeho hlasu zaznívalo netajené uspokojení Charles se usmál a řekl:

„Posaďte se tady na tento vyvrácený strom, pane Apači Bude zastupovat lavici obžalovaných a já budu vaším soudcem.“

Apač se beze slova odporu posadil na vyvrácený kmen

„Rozumíte tedy anglicky?“

„Trochu.“

„Ale tomu, co jsem vám řekl, jste rozuměl?“

Apač přikývl.

„Jak se jmenujete?“

„Šedivý vlk.“

„Teď jste spíš hnědý od písku a od bláta Víte, že vaši přátelé z válečné výpravy jsou mrtvi?“

Indián přikývl a v jeho nažloutlých očích byl v tu chvíli hluboký zármutek.

„Povodeň nás překvapila, když jsme se chystali k novému útoku na vás. Zahubila všechny mé bojovníky, jen já se zachránil.“

„Tak jsem si to myslel. A teď se chci dopustit jedné velké hlouposti. Myslíte, že už můžete chodit?“

Apač přikývl.

„Ztratil jste všechny své zbraně, příval vám je odplavil, ale i kdybyste je našel, nemáte náboje. Že je to tak?“

Apač opět přikývl.

„A někde tady nablízku bude vaše tábořiště, k němuž se povodeň nedostala. Zaveďte mě tam.“

Apač zavedl Charlese do tábora mezi skalami, kde byla uložena zásoba sušeného masa a indiánské láhve s vodou. Charles neplýtval časem. Nakázal Šedivému vlkovi, aby si vzal tolik masa, kolik potřebuje, a dvě láhve vody a potom ho doprovodil zpátky do kaňonu.

„A teď, pane Apači,“ prohlásil, když ušli asi půl míle, „půjdete směrem k jihu a ohlédnete-li se jenom jednou, pozdraví vás kulka z mé pušky. Stejné uvítání vás bude čekat, kdybyste si to snad rozmyslel a chtěl se do těchto míst vrátit, A teď sbohem!“

Šedivý vlk neřekl jediné slovo, pozdvihl však pravici k hrudi, usmál se a mírně se uklonil. Načež se obrátil a odcházel vážným, stejnoměrným krokem. Charles stál na balvanu a díval se za Šedivým vlkem, jehož postava se stále zmenšovala, až se změnila v pouhý bod a konečně úplně zmizela.

Pak se otočil a volným krokem se vracel ke skalnímu městu Napadlo ho, jestli nejednal trochu ukvapeně. Snad se měl napřed poradit s přáteli, co dělat s Apačem uvězněným v blátě. Ale ne, určitě by mu neporadili nic jiného Nikdo z nich by nebyl schopen chladnokrevně zabít raněného člověka.

Už zdálky viděl Jedediáše Simpsona, který se nad něčím skláněl a vzrušeně mával rukama.

Když přišel ještě blíž, Jedediáš k němu zvolal:

„Příroda a osud jsou při nás, Charlie. Tady leží mrtvý Apač, zpola pohřbený v blátě. Voda ho zahubila stejně jako hříšníky v době starého Noeho. A další Indián leží pár kroků odtud.“

„Taky jsem našel několik mrtvol,“ hlásil Charles.

Připojili se k profesorovi a Herbertovi a všichni čtyři pak společně pokračovali v obhlídce Našli celkem šestnáct mrtvol, nikde však ani stopu po živém Indiánu.

„Byla to zřejmě jen malá válečná četa,“ usoudil profesor. „Předpokládám, že všichni zahynuli, jestliže však přece někdo unikl zhoubě, tak ať si klidně běží. My ho tu nepotřebujem“

Charles si oddychl Profesor nevědomky schválil jeho čin, o kterém nikomu neřekl.

„Povodeň byla však výstrahou i pro nás,“ pokračoval profesor „Varovala nás, abychom odtud odešli co možná nejdřív, nechceme-li dopadnout jako Indiáni.“

Ostatní dali profesorovi za pravdu Zbývalo ještě pochytat koně a mezky, kteří utekli do dolejší části kaňonu, kde svah byl mnohem mírnější a kratší, ještě dřív, než se přihnala rozvodněná řeka.

Potom už jen vyspravili kožené vaky a uložili do nich zlato. A jednoho časného rána pak naložili zlatý poklad na hřbety svých zvířat, rozloučili se se skalním městem, které jim bylo tak dlouho útulným a spolehlivým domovem, a vydali se na cestu z kaňonu.

KAPITOLA DEVATENÁCTÁ

PŘEPADENÍ V POUŠTI

„Teď zbývá už jen přejít tenhle pruh pouště,“ prohlásil Jed, když za dva dni dorazili k moři šedivého písku.

„Už vidím, jak se ke mně blíží můj nový dům, ale až tam budu, to mi můžete věřit, že si pořádně odpočinu v husté trávě pod košatými stromy.“

Ušli však sotva čtvrt míle, když se náhle v dálce před nimi vynořila postava muže. Muž, který jde pěšky a sám, je na poušti vskutku vzácností.

„Pro všechno na světě, kdo to asi je?“ divil se Jedediáš. „To je hrozně zajímavé a zvláštní.“

Profesor vytáhl z brašny dalekohled, přiložil si jej k očím a dlouho si pozorně prohlížel kráčející postavu. Když pak dalekohled odložil, byl v jeho očích přísný výraz.

„Na tom muži, který se k nám blíží, je mi něco známého,“ prohlásil. „Ale nejsem si zatím zcela jist. Musíme počkat, až přijde blíž.“

Muž kráčel přímo k nim, a jak se blížil, viděli, že jé to postava dost žalostná. Na hlavě měl ubohé zbytky tropické helmy, podobné helmici profesora Longwortha, jeho šaty byly zamazané a rozedrané a boty neměly už téměř žádné podešve. Byl to člověk vysoké, hubené postavy, nejnápadnější část jeho suchého obličeje, velký nos, byl zahnutý jako zobák supa.

„Profesor Cruikshank!“ konstatoval profesor Longworth chladným, zdrženlivým hlasem.

„Ano, jsem to já, profesore Longworthe,“ odpověděl dlouhán. „Nouze mě donutila, abych se k vám uchýlil o pomoc. Ujišťuji vás, že to je pro mě stejně trpké jako pro vás nepříjemné. Ale můj průvodce i můj sluha mě v horách opustili, ukradli mi koně a nechali mě bez jídla a vody. Živil jsem se kořínky a ořechy. Už jsem se smířil s tím, že tady na té prokleté poušti bídně zahynu, ale dnes jsem zahlédl vaši četu a s vypětím posledních sil jsem vás dostihl. Doufám, profesore Longworthe, že pomůžete svému kolegovi v nouzi.“

„Samozřejmě,“ řekl profesor Longworth hlasem chladným jako led. „Jídlo a vodu, Jedediáši.“

Cruikshank se vrhl na jídlo jako vyhladovělá šelma. Chlapcům ho začalo být líto. Neměl zavazadla, neměl ani žádnou zbraň, neboť o všechno ho obrali ti jeho zrádní sluhové, a vůbec vypadal jako člověk, který prožil velké strádání a je úplně na dně.

„Dovolíte, abych cestoval s vámi?“ zeptal se Cruikshank.

„Dovolíme,“ odpověděl profesor, jako když ukrajuje led. „Za takových okolností nemůžeme odmítnout nikoho. Míříme do Phoenixu.“

„To se mi výborně hodí,“ liboval si Cruikshank a spokojeně si oddychl. „Byli jsme soky, profesore Longworthe, ale doufám, že jsme nebyli nepřátelé. A teď už nejsme ani soky. Doznávám, že moje výprava se setkala s úplným nezdarem, kdežto vaše výprava, jak se zdá, měla stoprocentní úspěch. Vidím, že si odvážíte celý náklad hornin.“

„Ano,“ odpověděl profesor Longworth chladně. „Všechny tyto vaky jsou naplněny vzácnými arizonskými horninami, ale prozatím vám je nemohu popsat jsme oba vědci, profesore Cruikshanku, a proto doufám, že mi rozumíte. Je to tajemství, které musím zachovat, dokud jím nepřekvapím celý vědecký svět.“

Profesor Cruikshank se hořce usmál.

„Ano, rozumím vám, dokonale vám rozumím. Je to váš objev, profesore Longworthe, a já nemám nejmenší právo na vás vyzvídat. Jsem na dně a můj život závisí na vaší pomoci, byl bych proto mizera, kdybych chtěl slídit po vašem tajemství.“

Profesor Longworth mlčky přisvědčil. Jeho vztah ke Cruikshankovi zůstával i nadále napjatý Malá společnost se rozmnožila o pátého člena, kterého museli vzít s sebou vzhledem k okolnostem, v jakých se ocitl, ačkoliv nebyl jedním z nich a naopak se před ním museli mít na pozoru. Jed i chlapci porozuměli profesorovu pokynu a nezmínili se ani slovem o zlatém pokladu Jejich kožené pytle obsahovaly od této chvíle jenom arizonské horniny.

Zamířili přes nekonečnou písečnou pláň k jihu. Poušť jenom žhnula, pálila je do očí a horký vítr jim vysušoval tváře. Ale profesor Cruikshank měl tu nejlepší náladu jako člověk, který se nezná radostí, že byl zachráněn před jistou smrtí. Chlapcům se jeho veselá letora zamlouvala.

„Profesor Longworth ho sice nemá rád,“ uvažoval Charles v duchu, „ale snad to zavinilo to jejich nešťastné vědecké soupeření.“

Postupovali teď mnohem pomaleji. Měděné slunce jim viselo přímo nad hlavami a nad rozžhaveným pískem se chvěly vlny horkého vzduchu.

V poledne se zastavili a lehli si do stínu svých zvířat, i tu jim však vítr vháněl do tváří písek, který pálil jako horký popel.

„Doufám, že do večera dojdeme k malé oáze,“ řekl profesor Longworth. „Značil jsem si cestu, když jsem šel opačným směrem, k severu, a jsem si téměř jist, že se nemýlím. Je tam voda, několik stromů a také trochu trávy pro naše zvířata.“

„Tedy místo jako stvořené pro mě,“ prohlásil Herbert. „Náhradou za ty krásné hory, které jsme nechali za sebou, za neméně krásnou řeku, za všechny stromy a palouky. Vzpomínáte ještě?“

Všichni se zasmáli jeho nadšení.

„Tihle dva chlapci se dopustili velké pošetilosti. Vydali se do hor, kde chtěli najít zlaté ložisko, a hledali samozřejmě marně Setkal jsem se s nimi na podzim,“ vysvětloval profesor Longworth Cruikshankovi

„Jsou to stateční chlapci,“ pochválil mládence Cruikshank.

K večeru skutečně dorazili k oáze. Bylo to malé údolíčko, nebo spíš jen prohlubeň, chráněné poměrně vysokými skalami, které vyčnívaly z pouště jako holá žebra. Většina písku byla naváta podél skal a prostředkem údolí se táhla tůně široká asi tři metry, v níž bylo na čtvrt metru vody. Tůně byla obklopena řídkou, dost však vysokou trávou a tu a tam rostly i stromy.

Pro žíznivé a horkem pouště vysušené poutníky to byl nádherný pohled. Koně, kteří ucítili vodu už zdaleka, zrychlili krok. Taky mezci zvedli hlavy a vyrazili vítězoslavný pokřik. Herbert vyhodil vysoko do vzduchu svůj starý, potrhaný klobouk a s radostným voláním se rozběhl za zvířaty, která se už nedala udržet a pádila k vodě.

„To je hrozně zajímavé a zvláštní,“ řekl Jedediáš. „U nás v Kentucky máme tak nádhernou vodu, čistou jako zlato, že se na ni z okolních států jezdí dívat, ale přesto mohu zodpovědně prohlásit, že jsem ještě nikdy neviděl tak krásnou vodu, jako je v této oáze.“

Jak se přiblížili, vyletělo do vzduchu hejno divokého vodního ptactva a Charles s Jedem pro jistotu hned zastřelili párek tučných kachen na večeři. Voda v tůni byla poměrně studená a svěží a vůbec celá oáza připadala unaveným poutníkům jako malý ráj.

„Tato poušť není příliš rozlehlá,“ vysvětloval profesor, zatímco Jedediáš kuchařil u ohně, „a není proto zdaleka tak nebezpečná jako pouště v Africe nebo v Asii, přesto však v ní člověk může zahynout vedrem a žízní.“

„Což by byl můj případ, kdybych sám pokračoval v cestě,“ potvrdil profesor Cruikshank a upřel pohled do dálky.

„Jistě znáte africké a asijské pouště, profesore Cruikshanku?“ obrátil se na něho profesor Longworth.

„Trochu jsem tam cestoval,“ odpověděl profesor Cruikshank skromně.

“Chtěl jsem se zeptat, na které že to přednášíte univerzitě? Už jste mi to jednou řekl, ale já, hlava roztržitá, to zapomněl.“

Profesor Cruikshank zavrtěl hlavou a usmál se.

„Nechť moje malá univerzita i moje skromná hodnost zůstanou prozatím ve tmě. Poraženému sluší raději mlčet. Měl jsem naprostý nezdár, profesore Longworthe, nezdar tak úplný a dokonalý, že bych se nejraději navždy ukryl před světem někam daleko na západ.“

Profesor Longworth netrpělivě pokrčil rameny a pak se odvrátil k pečeni, kterou mu Jedediáš právě podával. Najedl se s velkou chutí, ale po celý večer pak už byl nezvykle zamlklý Zato profesor Cruikshank dál vesele brebentil, mluvil hlavně o americkém Západě, který, jak se zdálo, znal opravdu výborně.

Po večeři se všichni vykoupali a pak se pohodlně uložili poblíž táborového ohně, který pomalu dohasínal. Koně a mezci se pásli na trávě rostoucí na břehu tůně a kožené pytle s „horninami“ byly složeny na zemi asi tři kroky od ohně. Noc byla chladná; zato nádherně čistá a hvězdnatá; pravá chvíle míru a klidu, zvoucí k odpočinku lidi i jejich zvířata.

Profesor Erasmus Darwin Longworth si ustlal nedaleko ohně, obrovskou helmici si nechal na hlavě, oči měl skryty za velkými skly. Ležel zcela tiše, ale nespal. Nepřestával pozorovat svého poraženého soka, profesora Cruikshanka. A přitom vzpomínal, zda se s ním někdy nesetkal na shromáždění některé učené společnosti. Jaký je vlastně jeho obor? Kde vystudoval a na které univerzitě získal akademickou hodnost? Ani na jedinou z těchto otázek neznal odpověď a to ho dráždilo.

Hovor u ohně zmlkl. Noc byla teď už opravdu chladná. Vodní– ptáci se se soumrakem vrátili na hladinu tůně a šplouchali se u protějšího břehu.

„A teď spát!“ přikázal profesor Longworth. „Zítra bude pravděpodobně ještě větší horko než dnes, proto musíme osvěžit unavené síly důkladným spánkem.“

Profesor Longworth sám uspořádal noční tábor, a to tak, že všichni leželi v jedné řadě, nohama k ohni. Profesor Cruikshank byl uprostřed. První hlídku měl Jedediáš. Všichni ostatní se zabalili do pokrývek, pod hlavy si dali sedla a zavřeli oči. Krátce po půlnoci vystřídal Jedediáše Charles. Protože chtěl mít náležitý rozhled, vyšplhal se na skálu nad táborem, odkud viděl nejen celou oázu, ale také daleko do pouště.

Přes ramena si přehodil přikrývku, neboť noční vzduch byl opravdu mrazivý. Pak si opřel hlavu do dlaní a rozvzpomínal se na svoje vzdálené hory. Jak tady v poušti bylo smutno! Kde zůstaly modré horské špičáky se zasněženými hlavami, které na něho vždy tak přátelsky shlížely, kde jsou hluboké lesy, které tak velebně zpívaly, když vítr províval jejich korunami. Tady byla jen pouhopouhá poušť, šedivá, nepřátelská, mrtvá. Sklopil opět zrak do malé oázy, kde jasně rozeznával spící postavy, tři věrné a spolehlivé přátele a jednoho cizince, který k nim přišel, aby u nich hledal ochranu.

Od země zvedl zrak opět k hvězdnatému nebi. Daleko na poušti zavyl kojot. Byl to žalostný, znepokojující zvuk, který Charlese rázem probral ze zadumání. Zachvěl se, měl však pocit, že to jsou spíš nervy, které ho studí, a nikoli jeho tělo. Znovu pohlédl na spáče v oáze. Všichni leželi klidně a tiše, ani se nepohnuli. Táborový oheň dohasl, jen tu a tam zadoutnala ještě v jeho popelu jiskřička.

Kojot zavyl podruhé, tentokrát však mnohem blíž, a zdálo se, že celá poušť opakuje ozvěnou jeho žalostné volání. Charles zahlédl mezi dvěma pahorky temné tělo a byl by na toho zbabělého, slídivého tvora s chutí vystřelil, kdyby se nebál, že výstřelem zbytečně vyděsí spící přátele.

Znovu pohlédl dolů do tábora na čtyři spáče. Vzápětí sebou trhl a naklonil se, aby lépe viděl. Jedna z těch ležících postav se pohnula! A teď znovu! Plížila se tiše, opatrně jako had. Charles vytřeštil oči a tu kojot zavyl potřetí. Postava se vymrštila na nohy a rozběhla se ke zvířatům. Současně vyskočil i profesor Longworth. V ruce měl pušku, z které se ještě kouřilo. Práskl druhý výstřel a kulka hvízdla Charlesovi kolem hlavy.

Profesor Cruikshank prchal od zvířat a zamířil rychle mezi stromy. Zmizel v jejich stínu právě v okamžiku, kdy mu Charles, oplatil jeho výstřel. Kojot už nezavyl, zato od pahorku třeskl výstřel z ručnice. Charles seskočil ze skály a připojil se ke svým přátelům.

Profesor Longworth zuřil. Helma mu spadla z hlavy, objevila se velká lysina. Charlesovi se v měsíčním světle zdálo, že i ta lysina zrudla hněvem.

„Ten ničema! Ten darebák! Ten podvodník!“ křičel profesor. „Byl jsem odjakživa přesvědčen, že je to sprostý podvodník! Ach Charlie, zatímco jste se rozhlížel po poušti, odkud jste čekal nepřítele, já hlídal tady dole v táboře. Čekal jsem zradu a taky jsem se jí dočkal. Zřejmě jsem ho netrefil, ale aspoň teď víme, na čem jsme. Nevím, kdo jsou ti lidé, ale vím docela jistě, že nám chtějí uloupit naše zlato!“

„K zemi, profesore, k zemi!“ vykřikl Charles a nečekaje, až profesor poslechne, sám ho strhl k zemi. Právě včas! Místem, kde ještě před vteřinou byla profesorova hlava, hvízdla kulka. Jedediáš, skrytý za sedlem, vypálil pohotově směrem, kde se zablýsklo, a pomstil tak profesorovu uraženou důstojnost. Ozval se bolestný výkřik a pád těžkého těla. Výstřel odpovídal výstřelu a v poušti se rozzuřila nemilosrdná bitva.

„Zůstat na zemi!“ volal Charles.

Jeho rada byla opět nad zlato. Přitiskli se k zemi, jako by s ní chtěli splynout, a před sebe si ještě dali sedla podle příkladu, který jim dal zkušený Jedediáš. Prozatím byli ve výhodě. Leželi ve tmě, kdežto jejich nepřátelé, podniknou-li útok, budou se odrážet od obzoru ozářeného měsíčním světlem.

Výstřely však brzy umlkly a následovalo tíživé a bolestné ticho.

„Je někdo raněn?“ zašeptal profesor.

Naštěstí byli zatím všichni v pořádku.

Pak ale práskl opět výstřel, po kterém následovalo divoké, bolestné zaržání. Jeden z koňů se splašil, zpřetrhal pouta a vyděšeně pobíhal mezi stromy.

„Ubohý kůň!“ rekt profesor a pokračoval: „Chtějí se zmocnit našeho zlata – a my ho teď použijeme k obraně proti nim. Pomozte mi, chlapci.“

Udělali ze třiceti kožených pytlů obsahujících zlato i ze všech sedel velký kruh, do něhož si pak lehli. Byla pevná ta hradba ze zlata a profesor se spokojeně usmíval.

„Tady jsme v bezpečí. Po ruce máme vodu i zásoby jídla, proto snáz vydržíme, než naši obléhatelé, kteří musí ležet na vyprahlé poušti a pro každou kapku vody běhat bůhvíjak daleko.“

Dlouho leželi tiše, bez hnuti. Raněný kůň přestal naříkat a také ostatní zvířata se uklidnila. Obloha byla jasná a plná hvězd, které se zvědavě dívaly, co se to tam dole pod nimi děje.

V průrvě mezi skalami se na zlomek vteřiny objevila temná postava, ale Jedediášovy bystré oči bděly. Výstřel – a dolů se zřítilo těžké tělo. Herbert se zachvěl, ale hned se zase vzpamatoval. Boj je boj a běda tomu, kdo ho vyvolal!

„O jednoho nepřítele míň!“ konstatoval suše profesor.

A opět se rozhostilo tíživé ticho. To nekonečné vyčkávání v úplné nečinnosti drásalo Herbertovi nervy. Toužebně si přál vyrazit, zaútočit, a místo toho musel tiše ležet, ačkoliv ho od ležení bolelo už celé tělo. Tak tedy alespoň horečně pracovala jeho rozčilená obrazotvornost. Viděl postavy, o kterých věděl, že to jsou jenom mátohy, slyšel zvuky, které se ozývaly v jeho uších.

Ale pak najednou práskl do ticha vzdálený výstřel.

„Pro všechno na světě, co je zase tohle?“ zvolal Jedediáš. „Snad ti lidé bojují teď sami mezi sebou. To je opravdu hrozně zajímavé a zvláštní!“

Profesor byl rovněž překvapen, mlčel však.

„Profesore,“ ozval se Charles. „Co abych se odplížil k té malé skupince stromů? Naši nepřátelé chystají možná nový útok a v takovém případě bych je mohl neočekávaně napadnout z boku.“

„To je výborný nápad. Stává se z vás stratég, Charlie,“ souhlasil profesor.

Charles proklouzl hradbou pytlů a zamířil ke stromům. Stačil se doplížit do jejich nejhlubších stínů, a tichem práskl další výstřel; tentokrát však po něm následoval výkřik. Charlesův údiv vzrůstal. Jejich nepřátelé tedy opravdu válčí mezi sebou?

Ukryl se mezi stromy a začal pohledem objíždět skály, které v kruhu obklopovaly oázu. Stejně jako v Herbertovi i v něm začala pracovat podrážděná obrazotvornost. Hrubé, holé skály nabývaly podivných, tvarů. Slyšel různé zlověstné zvuky a krev se mu chvěla v žilách, jeho nervy však naštěstí zůstávaly pevné.

Až k ránu Charles spatřil několik skutečně živých, temných postav, které se plížily přes okraj skály. Jedna z nich však náhle rozhodila ruce a se zasténáním se svalila ze skály. Současně zahlaholila ozvěna dalekého výstřelu. Ale Charles už neměl kdy, aby o té záhadě přemýšlel, neboť započal útok. Vypálil na jednoho z útočníků a také za zlatou hradbou třeskly tři výstřely. Dva muži padli a zbývající tři se překvapeně zarazili. Pak Jedediášův výstřel poslal jednoho z nich na onen svět a druzí dva se dali na útěk.

Charles vyskočil. Jeden z uprchlíků pádil přímo k němu. Byl to Cruikshank, v ruce držel revolver. Na okamžik stanuli tváří v tvář. Cruikshankův obličej se už neusmíval. Byl zkřiven vztekem, zoufalstvím a všemi zlými vášněmi. Charlesovi došly náboje a Cruikshank zvedl revolver. Charles mu byl vydán na milost a nemilost, ale vtom od kraje skály zarachotil výstřel z ručnice a Cruikshankův revolver padl na zem. Vysoká, hubená postava se zakymácela a pak se bezvládně zhroutila. Nad okrajem skály se objevil mahagonový obličej Šedivého vlka, náčelníka Apačů, a potom celá jeho postava. Zaplatil svůj dluh, a to ve chvíli, která měla cenu zlata.

Šedivý vlk stál chvíli jako socha, pak mávl rukou na rozloučenou a zmizel. A kdesi daleko na poušti poslední útočník zuřivě pobízel svého koně k trysku, aby si zachránil holý život.

Charles se obrátil. Jeho přátelé vyšli ze zlatého kruhu a dívali se teď na Cruikshanka, jehož obličej byl zkřiven nejen vztekem a zoufalstvím, ale také bolestí. Jeho společníci, kteří padli při útoku, leželi bez hnutí, všichni do jednoho byli mrtví.

„Zvítězil jste, profesore,“ zasípal Cruikshank, dívaje se na Longwortha. „Věděl jsem, že vás se mi nikdy nepodaří oklamat. Jiné jsem snad mohl přesvědčit, že jsem velký učenec, vás však ne. A přece jsem, nebo jsem aspoň kdysi býval spořádaným občanem, vzdělaným člověkem.“

„Kdo jste?“ zeptal se profesor a v jeho očích byl soucit. Věděl, že tento muž během několika minut zemře

„Jsem Stephen Earp, vůdce pověstné Earpovy tlupy. Kdysi to byli stateční hoši, ale teď jsou všichni pobití, vámi a neznámým nepřítelem, kterého jsme ani nespatřili.“

Earpovy tváře ztuhly. Když pak Stephen Earp opět promluvil, jenom sípal.

„Myslím, že.. že člověk má mluvit pravdu, když … když se chystá na svou poslední cestu … Chtěli jsme se zmocnit vašeho zlata. Já to byl … kdo chtěl Ananiášovi Brownovi vyrvat jeho tajemství … násilím… vzpomínáte na jeho černé dlaně, zčernalé ohněm … Dlouho jsem vás špehoval v kaňonu … Čekali jsme, až zlato najdete.. pro nás šli jsme za vámi až do pouště, ale prohráli jsme.“

Zavřel oči a už nepromluvil. Pohřbili ho v písku a poušť navždy skryla jeho falešné jméno i jeho pravou tvář.

Druhého dne během cesty vyprávěl Charles svým přátelům o Šedivém vlku.

„To jen potvrzuje mé tvrzení, že mezi Indiány stejně jako mezi námi jsou lidé dobří i zlí,“ řekl profesor.

„A kdyby nebylo mezi námi tolik těch zlých a nečestných, určitě by neexistovala ani nenávist mezi bílým a rudým plemenem,“ doplnil Jedediáš.

KAPITOLA DVACÁTÁ

POSLEDNÍ BOJ

Profesor Longworth se pak ještě několikrát vrátil k Šedivému vlku a k jeho Apačům.

„Šedivého vlka ani jeho bojovníků se bát nemusíme, o tom jsem pevně přesvědčen,“ prohlásil. „Šedivý vlk odvede své lidi, kteří mu ještě zbyli, dál k severu, hlouběji do hor, protože poznal, že ačkoliv má naše kůže bílou barvu, nejsme jeho nepřátelé. Bohužel však apačských kmenů a apačských vesnic je víc. Nebudu před vámi nic zatajovat a řeknu vám, že před naším odchodem z Phoenixu byla většina apačských kmenů v branné pohotovosti. Proto bych si přál, abychom byli už co možná nejdál od jejich území.“

„Svízel je v tom, že nemůžem s tolika metráky zlata cestovat tak rychle, jak bychom chtěli, a hlavně potřebovali,“ povzdychl si Jedediáš. „Ale nemůžem přeci ten drahocenný poklad pohodit někde v poušti a vzít nohy na ramena.“

„To máte pravdu, Jede,“ souhlasil profesor. „Bohatství přináší starosti, na poušti stejně jako ve velkém městě.“

Byli na pochodu už tři dni. Taky třetího dne cestovali až do soumraku a zastavili se k nočnímu táboření dobré dvě hodiny po západu slunce.

Noc byla opět velice chladná, a proto se hned po večeři zabalili do všech pokrývek, co měli. Koně a mezky svázali do houfu a pytle se zlatem naskládali do středu tábora. Hlídky nestavěli, neboť byli přesvědčeni, že jejich zvířata by sama spustila poplach, kdyby se blížil nepřítel.

Charles byl unavený dlouhým pochodem jednotvárnou pouští, spát se mu však zatím nechtělo. Neusnul ani tehdy, když ostatní už spokojeně oddechovali. A tak byl jediný, kdo asi po dvou hodinách dobrovolného bdění zahlédl daleko na jihu matné světýlko.

Světlo bylo tak drobné, že je dvakrát třikrát ztratil a našel je znovu, teprve když pohledem několikrát přejel celou čáru obzoru. Zprvu si myslel, že je to pouze nějaký přírodní jev, světlo se však zvětšovalo a bylo stále jasnější. Charles probudil profesora.

Zdálo se, že světlo je vzdáleno asi dvě nebo tři míle; zprvu se drželo u země, pak se ale náhle vzneslo vzhůru. To už Charles nemohl pochybovat, že je to dílo lidských rukou.

„Apačové?“ zeptal se šeptem.

„Bojím se, že ano,“ odpověděl profesor.

„Dívejte se!“

Světlo se pojednou začalo otáčet, črtalo do tmy světelný kruh. Charles a profesor pozorovali asi minutu strašidelné světelné obrazce a pak Charles náhodou pohlédl stranou a přidušeně vykřikl.

Na západním obzoru objevil druhé světlo, které se točilo ve stejném kruhu jako to první.

„Teď už není pochyb, jsou to Apačové!“ prohlásil profesor. „Dávají si znamení pochodněmi a můžeme si být jisti, že ta znamení se týkají nás. Toho jsem se bál, chlapče, právě toho jsem se bál!“

„Zdá se mi, že nám stojí přímo v cestě.“

„Ano, jsou mezi námi a Phoenixem. Snad by se nám podařilo proplížit se kolem nich v noci, ale ve dne by nás na otevřené pláni snadno objevili. Je jich určitě tolik, že nemáme nejmenší naději, že se nám podaří odrazit jejich útok. Jsou to jistě Apačové z jiného kmene, než ke kterému náleží Šedivý vlk.“

„Co tedy uděláme?“

„Musíme se vrátit k severu. Neznám celou Arizonu z vlastní zkušenosti, ale prostudoval jsem důkladně její mapu. Asi padesát mih odtud k severu jsou nízké hory, kde bychom se Apačům určitě ztratili, jenomže tam až nedojdeme. Ale necelých dvacet mil odtud je vodní nádrž, obklopená skalami, a tam už bychom se ubránili.“

„Ale neměli bychom se vydat na cestu hned?“

„To určitě. Sice jsme si neodpočinuli tak, jak bychom potřebovali, ale v naší situaci nám každá hodina může být dobrá. Apačové objevili naše stopy a teď se na nás domlouvají.“

Probudili Herberta a Jedediáše, naložili pytle na zvířata a bez zbytečných odkladů vyrazili na cestu. Ještě několikrát zahlédli světelná znamení, vždy však ve větší a větší dálce, což bylo dobrým svědectvím, že Apačové nevědí o jejich odchodu.

Všichni si plně uvědomovali nebezpečí, které jim hrozí, a pohádali unavená zvířata k rychlejší chůzi; bohužel však bez valného výsledku. Zvířata sotva klopýtala. Nakonec se museli zastavit k dvouhodinovému odpočinku A tak se stalo, že skály obklopující malou oázu nebyly ještě v dohledu, když se na východě objevil první záblesk svítání.

Jakmile se rozbřesklo, profesor zamířil dalekohled k jihu. Za chvíli jej však s rozmrzelým povzdechem odložil.

„Jsou tam?“ zeptal se Charles.

„Bohužel ano. Doufal jsem, že jim v noci přece jen uniknem, ale viděl jsem zřetelně asi dvacet jezdců. Naštěstí jsou ještě dost daleko, takže máme naději včas se dostat do skalního úkrytu. Zvířata však ze sebe musí vydat všechno!“

To se snadno řeklo, těžko však vykonalo. Zvířata odepřela rychlejší chůzi, a tak jezdcům nezbylo než slézt z koní a zrychlovat pochod tím způsobem, že klusali a táhli za sebou každý jednoho koně a jednoho soumara.

Byla to svízelná cesta. Nohy se bořily do sypkého písku, který se v mračnech zvedal a plnil ubohým poutníkům ústa i oči. Ale malé tečky na obzoru se zvětšovaly, a tak nezbývalo než zatnout zuby a napnout svaly.

Konečně byla jejich námaha odměněna. Na obzoru před nimi se objevila skupinka stromů a věnec rozervaných skal.

„Tam je naše spása!“ ukázal na skupinu stromů profesor, který spatřil oázu první.

„Jen jestli k ní dojedem včas,“ zasýčkoval si Jedediáš. „Apačové jsou stejně daleko za námi jako vodní nádrž před námi.“

„Omyl,“ zasmál se profesor. „Obé je sice na hranici obzoru, ale před nimi půda stoupá, kdežto před námi klesá. Nádrž je nám tedy víc než o polovinu blíž než Apačové. Všechno záleží na tom, zda naše zvířata vydrží. Jinak nám nezbude než boj v poušti: zoufalý boj, v kterém předem nemáme nejmenší naději na vítězství.“

A zvířata vydržela. Ba po hodině liknavého pochodu sama zrychlila krok, až konečně přešla v klus. Ucítila vodu.

Vodní nádrž se teď přibližovala každým krokem.

Vzhledem se ta oáza zcela lišila od oázy, v níž svedli bitvu s Earpovou tlupou. Charles viděl napřed skály, pak kruhovité údolí, nebo spíš velkou jámu, širokou dobrých sto metrů. Na jejích okrajích písek pouště ustoupil skále a střed údolí tvořila skupina dubů a osik, široká asi třicet kroků. Charles odhadl, že voda je skryta v prstenci hustých stromů, a první prošel mezi duby a osikami. Půda v údolíčku zvolna klesala až k malé plošině, zarostlé zelenou a bujnou trávou. Uprostřed této plošiny zela hluboká jáma, podobná studni, a na jejím dně bylo vidět průzračnou vodu.

„Odpovídá to přesně tomu, co jsem slyšel,“ řekl profesor Longworth spokojeně. „Máme tu vodu, trávu pro koně a mezky, hradbu z pevných skal, a to by v tom byl čert, kdyby čtyři tak dobří střelci, jako jsme my, ozbrojeni navíc prvotřídními puškami, nedokázali odrazit třicet Apačů.“

. Zavedli zvířata mezi stromy, které rostly tak hustě, že se jimi museli prodírat, a dál po svahu až na palouk, kde jim sundali náklad a nechali zvířata volně pást. Pak se rychle vrátili mezi stromy.

Indiáni byli vzdáleni ještě celou míli, ačkoli se tato vzdálenost zdála v jasném slunečním světle značně menší Blížili se pomalu, v jediné volné řadě, široké asi sto metrů.

Profesor se obrátil ke svým přátelům a řekl: „A teď, mladí pánové, i vy, Jedediáši, myslím, že nás čeká trpká a tuhá zkouška trpělivosti. Apačové jsou přesvědčeni, že jsme v pasti, a budou si s námi pohrávat jako s myší, přičemž sami zůstanou v bezpečné vzdálenosti.“

Profesor se nemýlil. Apačové se náhle zastavili a seskočili z koní. Několik jich ustoupilo do stínu vysokých kaktusů, ale Charles usoudil, že kvůli horku to určitě nebylo. Pro Indiány, děti slunečního horka a písku pouště, byl dnešek pouze příjemný letní den.

„Měl by se mi některý z nich postavit jako muž muži,“ prohlásil Jedediáš, v němž opět procitl bojovný duch, „a ne si s námi hrát na schovávanou.“

„Obávám se, Jedediáši, velmi se obávám, že Apačové nebudou dbát vašich přání,“ odpověděl mu profesor Longworth. „Patrně dobře vědí, co byste si od nich přál, jenomže to je přesně to, co nechtějí udělat.“

„Máte asi pravdu, profesore, ale teď bych se snad už mohl napít?!“

„Samozřejmě, Jedediáši, ale jenom s mírou. Dám na vás pozor, abyste nepřebral.“

Jedediáš se napil, ale sám si uložil míru, a tak po několika doušcích vědro odložil. Apačové se zatím rozdělili do tří oddílů. První zůstal na místě, druhý odcválal vlevo a. třetí vpravo. V každém oddílu bylo asi deset bojovníků. Profesor Longworth si rychle rozmyslil obranný postup.

„Budu sledovat četu vpravo, Jedediáš levou a vy oba věnujte svou pozornost střednímu oddílu, který zůstal mezi kaktusy. Nezapomínejte, že jsme proti nim ve výhodě Jsme chráněni skalami a stromy, zatímco Apačové se k nám mohou přiblížit pouze po otevřené pláni. Máme dost vody a trávy pro svá zvířata, oni však nikoli. Myslím, že nad nimi zvítězíme, budeme-li postupovat s krajní opatrností a trpělivostí. Řekl bych na podkladě vědeckého odhadu, že máme naději asi tak šedesát, oni pouze čtyřicet procent.“

„A máme výhodu vnitřní obranné čáry,“ doplnil Charles „Můžeme se libovolně přeskupovat, oni však musí zůstat rozptýleni.“

„Zcela správně,“ souhlasil profesor. „Uvažujete jako zkušený voják, Charlie. Myslím taky, že zatím se útoku bát nemusíme.“

Indiáni zůstali rozděleni do tří čet a z bezpečné vzdálenosti dobré tři čtvrtě míle se zatím spokojili s urážlivými posunky a pošklebky.

„Musím je poučit, že lidé se jeden druhému nemají pošklebovat,“ prohlásil vážně profesor a pozvedl svou ručnici s teleskopickým hledím. Tutéž, z níž vypálil mistrovskou ránu na starého Ka-júa.

„Snad mi to tentokrát nevyjde jako posledně, ale aspoň tak naznačím tomu posměváčkovi, že jeho představení nás už nudí a že je nejvyšší čas, aby toho nechal.“

Mířil dlouho a pečlivě, teprve pak stiskl spoušť. Apač, který poskakoval a šklebil se jako opice, se chytil za rameno, vyskočil na svého ponyho a uháněl z dostřelu, jako by mu zapálil koudel pod nohama.

Profesor odložil pušku a nasadil si brýle.

„Poznamenal jsem ho na rameni. Není to vážná rána, je však cítit.“

Apačové ustoupili asi o půl míle a tam se pohodlně natáhli do písku. Profesor se usmál.

„Když se nás naši hnědí přátelé najednou tak straní, není důvodu, proč bychom si taky nepopřáli domácí pohodlí. Jděte, Herberte, a přineste nám z vaků něco k snědku a hodně vody. Teď už jí můžeme vypít, kolik chceme. Tahle voda je určitě naprosto nezávadná.“

Herbert odběhl a dlouho pak jedli a pili, hodovali ve stínu košatých dubů. S každým soustem, s každým douškem proudila do jejich těla nová síla a jejich srdce naplňovala odvaha. Charles s Herbertem byli přesvědčeni, že by šťastně vydrželi i sebedelší obléhání. Znepokojovala je pouze možnost nočního útoku.

„Myslíte, že dnešní noc bude tmavá?“ zeptal se Charles.

„Právě naopak,“ zasmál se profesor Longworth. „Jsem přesvědčen, že obloha bude jasně modrá a bude na ní zářit měsíc v úplňku a nesčetné množství hvězd.“

„Indiánům se tedy sotva podaří nepozorovaně se připlížit.“

„To máte pravdu. Stačí dávat trochu pozor. Ale teď si, Herberte, vy a Charles jděte zdřímnout. Já s Jedediášem to tu zatím ohlídám.“

Chlapci se zapřísáhli, že za stávajících okolností neusnou, neuplynula však ani minuta, a spali jako dudci.

Profesor s Jedediášem zatím hlídali, nebylo však věru co. Apačové ani na krok nevyšli ze svého ležení, ba někteří z nich docela nehorázně spali.

S prvním soumrakem probudil profesor oba spáče, neboť usoudil, že bude prospěšné, když teď budou na stráži všichni čtyři.

Charles měl na starosti severní stranu. Zvolil si stanoviště za dvěma srostlými duby, mezi nimiž dobře viděl, sám však zůstával i tomu nejbystřejšímu oku skryt. Koně a mezci se už dosyta napásli na šťavnaté trávě a teď spokojeně odpočívali. Ze studně se ozývalo slabé zurčení pramene. Na hedvábném moři nebeské klenby jiskřily jižní hvězdy. Prostě a jednoduše: úplná idyla. V malé oáze vládl klid a mír, poušť tonula v zádumčivém tichu. Avšak Charles se nedal oklamat tím nehybným klidem a bedlivě střežil výsek pouště, který měl před sebou. Měsíc a velké hvězdy vyzařovaly tolik světla, že viděl na několik set kroků.

Čas se nekonečně vlekl. Strážci na sebe občas přes široké údolí promluvili, povzbudili se navzájem nebo si řekli nějaký žert.

„Noc zůstane jasná až do svítání,“ utěšoval ostatní profesor, „a to je naše velké štěstí. Apačové vědí, že bdíme, a proto se neodváží zaútočit.“

Podle pohybu hvězd na nebi Charles usoudil, že minula půlnoc. Oči ho už začaly z upřeného pozorování bolet, chvílemi se mu zdálo, že vidí na poušti temné stíny, věděl však, že je to jen přelud. Stíny opět v měsíčním světle zmizely.

Ale pak jeden z těch stínů nezmizel. Byl to pouze malý černý bod na písku, stěží zřetelný, zůstával však a nemizel. Charles naostřil unavený zrak a tu viděl, že bod se pohybuje směrem k oáze.

Aby se ujistil, že si s ním nehraje vznícená obrazotvornost, podíval se jinam a pak se rychle pohledem vrátil zpět. Stín tam stále byl, jen se ještě o něco přiblížil. A za ním se objevil druhý stín a ještě několik dalších.

Tiše zavolal na profesora, který se k němu hned připlížil.

„Vidíte tu řadu stínů, které se k nám blíží?“

„Ano, vidím,“ potvrdil profesor. „Ale jak jste sám jistě poznal, nejsou to pouhé stíny, ale lidé z krve a masa. Apačové. Bravo, Charlie, máte vskutku orlí zrak. Přiveďte Jedediáše a Herberta a společně přichystáme těm nedočkavcům zasloužené překvapení.“

Charles přivedl Jedediáše a Herberta a společně pak sledovali, jak se řada stínů neúprosně přibližuje. S každým jejich krokem vzrůstala Jedediášova bojechtivost.

Několikrát už zvedl pušku a vždy přitom tázavě pohlédl na profesora. Ten však vždycky zašeptal:

„Ještě ne, Jedediáši. Ještě to chvilku vydržte. Jsou připraveny zásobní pušky, Charlie?“

„Tady, profesore.“

„V pořádku. A teď všichni dobře zamířit. Vy, Herberte, na první stín, Charles na druhý, třetí je Jedediášův a já si vezmu na mušku čtvrtý. Až lehce zakašlu vypálíte.“

Charles zvedl ručnici a zamířil na druhý stín. Hrobové ticho nerušil jediný zvuk. Apačové se plížili jako hadi, tiše a rychle. Charles už měl obavy, že profesor zapomněl na smluvené znamení. Ale pak se ozvalo zakašlání a vzápětí téměř současně práskly do nočního ticha čtyři výstřely.

Dva Apači leželi stále ještě na zemi, už se však neplížili. Druzí dva vyskočili a křičeli vztekem a bolestí. Za nimi se zvedli ze země další a všichni hnali útokem na oázu. Ale naši obránci zvedli zásobní pušky a vypálili další čtyři smrtící výstřely. Pak zarachotily ještě revolvery, a apačský útok na té nečekané, trojnásobné palbě ostudně ztroskotal. Indiáni sebrali své padlé a dali se na rychlý ústup.

Zavládlo opět mrtvé ticho. I vyděšená zvířata se rychle uklidnila. Obránci se marně rozhlíželi po písečné pláni: po Apačích nebylo nikde ani vidu, ani slechu.

„Spoléhali na to, že nás překvapí,“ prohlásil profesor. „To se jim však nepodařilo, a tak se stáhli. Dneska už stěží zaútočí. Musíme hlídat dál, ale myslím, že jeden po druhém se můžeme klidně vyspat. Vy jste už spali, teď je řada na mně.“

Zabalil se do pokrývky a v několika vteřinách usnul. Charles s Herbertem hlídali na jedné straně, Jedediáš držel stráž na druhé.

Bděli až do svítání. Zářivé slunce vyskočilo nad obzor, noční chlad vystřídalo příjemné teplo. Probudil se i profesor Longworth a vesele se rozhlížel.

„Dobré jitro všem!“ volal. „A copak dělají naši přítelíčkové na poušti?“

Zvedl dalekohled a zadíval se na poušť. Objevil tam dvě menší skupinky Indiánů, kteří právě zasedli k snídani. Nevypadali na to, že v nejbližší půlhodině zamýšlejí ukládat o životy čtyřem nebohým bělochům.

„Naši přátelé se krmí,“ zasmál se profesor. „Což mně připomíná, že i my si zasluhujeme něco teplého do žaludku. Především ale musíme napojit koně a mezky. Tento bohulibý úkol svěřuji Charliemu a Herbertovi.“

Chlapci přinesli nejen vodu, ale i jídlo na snídani. Jed zatím rozdělal oheň a v kotlíku pak uvařil sušené maso. Po vydatné snídani se profesor vydal na obhlídku postavení.

„Nepřítel patrně poslal část svého mužstva do kopců pro vodu a snad taky pro zásoby jídla. Prozatím nám nezbývá než čekat. Nebezpečí by nám hrozilo pouze z temné noci, ale v tomto ročním období a v této části Arizony jsou noci většinou jasné.“

Strávili nádherný den. Jeden vždycky hlídal a ostatní odpočívali. Nastala druhá noc, opět krásně jasná světlem měsíce a velkých hvězd. Kolem půlnoci Apači opět přišli, tentokrát se ale drželi v bezpečné vzdálenosti. Několikrát vystřelili, obránci však palbu neopětovali. Pak vzešlo jitro, zářivé a horké stepní ráno, stejné, jako byla ta předešlá.

Apači zůstávali v bezpečné vzdálenosti, zdálo se však, že je jich zase méně než včera.

„Poslali si opět pro vodu,“ usoudil profesor, „a to znamená, že nás chtějí obléhat ještě pořádně dlouho a spoléhat přitom na šťastnou náhodu, která nás vydá do jejich rukou. Prosím. Nemám nic proti tomu strávit v této příjemné oáze ještě několik dnů.“

Profesor Longworth se nemýlil. Začalo se dlouhé, vyčerpávající obléhání. Prvních pět dní snášeli obránci s anglickým klidem. Ale pak se chlapců začal zmocňovat neklid a tíseň. Nekonečné obléhání tížilo jejich mysl i jejich tělo. Toužili po pohybu. Rádi by pokračovali ve své zlaté cestě do Phoenixu. A konečně s hrůzou pozorovali, jak se jejich zásoby potravin ze dne na den ztenčují. Ještě štěstí, že profesor Longworth neztrácel svůj přirozený humor.

„Nebojte se, že umřem hlady. Při nejhorším tu máme koně a mezky. Neušklíbejte se. Koňské maso mi už dvakrát zachránilo život. Jednou v Jižní Americe a podruhé v poušti Gobi.“

Tak uplynulo ještě několik dnů a nocí. Zásoby potravin byly už téměř vyčerpány a profesor Longworth zkoumavým pohledem obhlížel koně a mezky. Všechna zvířata byla krásně vypasená – však na to padla téměř všechna tráva v oáze. Nu a protože už neměla co žrát, bylo zcela přirozené, že se z nich stane pokrm pro jejich pány.

Naštěstí však k tomu nedošlo.. Následujícího rána ještě za prvního svítání porušil profesor Longworth svůj bohorovný klid a mávaje nad hlavou dalekohledem křičel a skákal radostí.

„Jede sem spousta jezdců, ale nejsou to Apači. Je to naše vojenská jízda, nejmíň šedesát modrokabátníků. Vidíte? Teď už jsou vidět i prostým okem Sláva, dlouhé obléhání skončilo.“

Profesor se nemýlil. Ze severu se tryskem blížila eskadrona jezdců v modrých uniformách. Apači byli zjevně překvapeni Zarachotilo jen pár výstřelů, a Indiáni prchli na svých malých konících zpět na otevřenou poušť.

Naši obránci vyběhli z oázy vstříc svým zachráncům. Eskadronu vedl mladý kapitán, který obráncům už z dálky vesele mával.

„Zdá se, že jsme přijeli právě včas,“ volal. „Potulný lovec, kterého jsme cestou potkali, viděl Apače v horách, hledali tam prý vodu. Řekl nám, že vytáhli na válečnou stezku, tak jsme je pro jistotu začali hledat.“

„Přišli jste opravdu jako na zavolanou A v poslední chvíli,“ pochvaloval si profesor Longworth.

Za čtyři dny dorazili do města Phoenixu a ještě téhož dne uložili do banky zlatý poklad, rozdělený poctivě na čtyři stejné díly. Jejich nález vyvolal na americkém jihozápadě velké vzrušení a mnoho dobrodruhů se vydalo do vysokých hor pátrat po zlatých pokladech. Všichni se však vrátili s prázdnou.

Zlato Apačů bylo pouze jedno.