Donát Šajner

Zpívající digger

PRVNÍ CESTA

Už několik dní byla loď „Thomas Bennett“ připravena k odplutí. Byla to loď malá a nákladem i lidmi zatěžkaná až nad předepsaný ponor. Vlny Šeldy jí mírně pohupovaly, a jenom kapitán tušil, jaké to asi bude na širém moři. Zná svou loď. Přichází čas, kdy bouře stíhá bouři, a do New Yorku to potrvá hezkých pár dní. Den před vyplutím padla mlha a město Antverpy vystrčilo nad ni jen věže jako hlavy utopenců. A příští ráno napsal kapitán do lodního deníku: „26. září 1846 odjezd. Na lodi je 63 mužů, 22 žen a 12 dětí. Dále pak 36 kusů dobytka.“ Víc ho nezajímalo.

Na této lodi odjíždí do Ameriky i Čeněk Paclt. Nedávno oslavil své třiatřicáté narozeniny a neptejme se ho, kde bude za rok. Sám si to nedovede představit. A co ho to žene do těch neznámých dalek? Kam to vlastně jede? Ano, právě tak se ho ptali všichni jeho známí a tak se ho ptal i jeho bratr. Musí? Proč? Ale když všechna vysvětlování jsou marná a když Pacltova odpověď, zní vždy stejně. Co tady?, nemá nikdo odvahu ptát se znovu. Vždyť tolik lidí odjíždí z jeho malé domoviny do světa, všichni jdou za prací, za chlebem, který sotva jinde budě chutnější, ale jistě ho bude víc. To je pro Paclta hlavní. Co ještě dodat? Lidé v Turnově říkají, že Čeněk se nepovedl. Proč? Že cokoli začal, na všem prodělal? Čeněk Paclt opravdu není obchodník, ví to sám moc dobře a neumí a ani se nechce přizpůsobit tady tomu životu k uzoufaní nudnému. Někdy se mu zdá, že ho všechno dusí, že je kolem tma a smutno, jindy však poznává, že ho trápí ještě něco víc, že je to touha vidět a žít. Vždycky se přistihne při tom, že musí, musí dál. Proč? Pro koho? Kde se v něm bere ta touha?

Čeněk Paclt je přece vyučen mydlářem, tak proč své řemeslo nedělá? Proto, že je umí. Chce víc! Čeněk Paclt se doma učil brousit drahokamy, dávno to umí; už je taky prodával ve Vídni, i ve Varšavě. Už dělal leccos, ale to všechno bylo málo, touží po věcech nových, chce se učit, chce poznat život ze všech stran, touží po krajinách, které nikdy neviděl, po lidech, kteří by mu řekli víc. Snad sám neví, co chce. říci to neumí, neumí to označit, ale je mlád a posedlý touhou něco dokázat. To bude ono. Dělej co dělej, doma jsi malý.

A Paclt tolikrát slyšel, že není horší život než v Rakousku. Lidé přicházejí, odcházejí a leccos napovědí. Snad mu někdo řekl: Tebe, chlapče, je tady škoda. Jsi chytrý, práce se nebojíš, proč se tady bezmocně utloukáš? Co chceš v tomto vězení dokázat?

Teď má čas přemýšlet, pokud loď není ve varu vln, které jako by mu říkaly: My jsme jen voda, život je, chlapče, ještě bouřlivější. Nevadí, odpovídá jim Paclt v duchu a co chvíli nadzdvihuje přiklop na palubu, aby se přesvědčil, jak je venku. Psí počasí. V místnostech lodi je vzduch k zalknutí, kolem pláčí dětí, křičí ženy, je těžké snít o kráse života. Paclt pomáhá, kde se dá, tiší, kdo mu pod ruku přijde. Že na moři jde o život? Šlo mu o něj tolikrát, tolikrát bude ještě v úzkých, že i tato maličkost bude zapomenuta. Plavci klejí a nemocní naříkají, a dlouhé noci v mezipalubí vystřídává horko nevětraných místností. Několik ustrašenců se chytá za hlavu, někteří se modlí, jako by očekávali konec světa. V mezipalubí „Thomase Bennetta“ je však zatím blázinec. Pěkný vstup do nového života, jen co je pravda! A to je pouze práh, to jsou první dny.

Už třicátý den je loď na cestě, když Čeněk Paclt poprvé uvidí břehy Ameriky. Nejdřív v nekonečné dálce jako tenké čárky, jako mráčky po západu slunce. Ale už nazítří vjíždí jejich loď do zátoky newyorské. Pevnost Hamilton jim mávne k pozdravu a maják od Sandy Hook jim salutuje. Tak to vidí Paclt. Kdo může, honem vystoupí na palubu, jde se divit, jde si oddechnout. Vylezou mladí i staří a babylón jazyků brebentí jako ptačí hejno. Však se také kdekdo chystá k rozletu.

Než se Paclt pořádně rozhlédne, loď zastaví u garanční stanice a cestovatelé jako husy jeden za druhým pochodují k lékařské prohlídce. A pak už se stoupá na pevninu, na zem, o níž se doma tolikrát mluvilo, o níž se snilo. Tady lze prý žít jinak. Slušně, bezpečně, spokojeně, Umíš-li svou práci, tady ti bude po zásluze zaplacena. A Paclt pracovat umí, bude dělat, co je třeba, aby dokázal těm doma, že ani on, Čech a rodák z Turnova, se ve světě neztratí. Však proto sem jede, aby se nezdržoval na místě, aby dokázal i sám sobě, že není budižkničemu, že se nebojí života.

Ale moc nechybí, aby už nikdy nedošel dál a nikdy se domů nevrátil. Těch zástupů na pobřeží, kdekdo vyhlíží a čeká na loď z Evropy a každý z cestujících je vítán někým známým. Už z dálky slyšíš voláni ve všech jazycích. Ale jsou tu i ti, kdo podle řeči poznají tvou národnost, a zůstáváš-li sám, pak běda ti. Jsou tu chytráci, kteří čekají na každou loď, a zdá se, že jejich zaměstnáním je okrádání cestujících, loupež a konečně vražda, která má zakrýt všechny stopy. Právě Pacltův spolucestující, ten prosťáček, co se tak těšil na Ameriku; v domnění, že potkal krajany, důvěřivě s nimi odešel a již se nikdy nevrátil. Jeho tělo, okradené o poslední košili, se našlo v koutě přístavu. Tak tohle je první krok na půdu Ameriky, do země svobody, a takovéhle je přivítání těch, kdož sem jedou pracovat a s představou, že nahromadí bohatství. Paclt za těch několik dní už poznal, jak tito zloduchové podnikají výpady k lodím a jak se svými oběťmi odcházejí do hospod, do ulic, jak s nimi mizí. Věru že i tento jejich omamný šňupavý tabák už sám na sobě poznal, ale naštěstí včas uhnul. Také to s ním zkoušeli, přišli, místo nabízeli, šňupeček mu podstrkovali, ale Paclt není naivka, žil přece ve Vídni, ve Varšavě, zná leccos. Ne, pustil se do města sám. Jde a vzpomíná, jak se doma rozhodoval, co všechno v duchu viděl, co si sliboval, a jak to opravdu vypadá!

Několika kancelářím už zaplatil za adresu, kde může nastoupit do práce, a vždycky to byl podvod. Vždycky to byla adresa falešná. I tím se tady lidé živí? Nebo snad tady žijí jenom samí nejhorší lidé, není tu nikdo poctivec? Jenom zlodějna? A všechno je tu dovoleno? Nikdo netrestá a nikdo nedělá pořádek? Jiný kraj, říká si, jiný mrav!

Musí být opatrnější, už to poznává, neboť přece jen je podstatný rozdíl mezi těmi dobráky z jeho rodného města a newyorskou sebrankou, která se tu sešla z celého světa. Přišli sem snad všichni zahaleči – tak se mu to aspoň zdá. Jak ho může těšit život, když místo radosti z práce, aby se hlídal, aby byl na stráži od rána do večera, a dokonce i v noci. Jde mu o zbytek peněz a jde mu i o život! Okrádat, říká si Paclt, se nedám a sám krást také nepůjdu. Nikdy ne! Zkusím všechno možné a uvidíme… Nějak to dopadne. Snad se nějaká práce najde. Den po dni však utíká, mizí i peníze ze sáčku a pořád nikde nic.

A tak sotvaže uplyne týden, Čeněk Paclt vstupuje znovu na loď, tentokrát je to „Phoenix“, ale nemíří domů, tam nepojede, tak lehko se nevzdá, takový zbabělec není, nýbrž odráží od břehů přístavu v New Yorku směrem dolů, do New Orleansu.

Jaký rozdíl v plavbě! Tentokrát je moře klidné a Paclt nespouští oči z té plochy vody, která se pokojně vlní jen kolem boků jejich lodi a pak ubíhá vzad… Zas jede jinam, jen proto, aby našel práci, po níž touží celou bytostí i srdcem. Ne, zahálet nechce, nesmí, nebude. Musí se pro něj najít práce, kdyby byla třeba až na samém konci světa. Jednou z domu odešel, teď tedy musí dokázat, že nejel zbytečně, že si práci našel.

Lodník ukazuje Pacltovi, kde na obzoru vyvstávají z moře první Bahamské ostrovy, ale jeho zdvižená ruka už nemá čas ani klidně klesnout. Lodní zvonec hlásí poplach. Co se děje? Požár! Loď hoří! To ještě chybělo.

Než bys loď po délce paluby přeběhl, už rudý jazyk plamene olizuje palubu. A loď nasáklá olejem a vyschlá stářím v dalších chvílích vzplane jako pochodeň. Za zděšeného nářku a křiku skáčou cestující do moře a lezou tam, kam oheň dosud nedosáhl, a tlačí se do koutů, kam žár dosud nepronikl. Děti křičí a pláčou, moře je plné hlav, které se vynořují a zase mizí, některé navždy. Smrt si přišla na své.

Bylo věru štěstím, že od Bahamských ostrovů přijely na pomoc různé kocábky a čluny od americké vojenské lodi, která plula nedaleko. Jinak by se byl nezachránil nikdo. Beztak zůstal živ jen ten, kdo uměl plavat. Na vojenskou loď se dostal i Čeněk Paclt. Z paluby hledí, jak se „Phoenix“ naklání, jak dým nejdříve lehá na vodu a pak větrem táhne až k němu. Myslí v té chvíli na vyprávění o loupežnících na moři, o nichž se doma za večerů vyprávělo, a myslí na ty spousty vystěhovalců, o nichž se nikdo nikdy nedozví, kde skončili. Kdo o nich podá zprávu a komu? Odjeli a již se nikdy neohlásí. Odjeli, a k tomu, kdo je čeká, už nedojedou.

Kam až se to dostal, kam ho vyhnala cesta za prací, za poznáním!

Což nebyl někdy zrovna jako posedlý a nezdálo se mu jak doma, tak i v té Vídni všechno přiskřípnuté? Jako by chtěl dýchat zeširoka, vydýchnout, nadýchnout se.

Ostrov za ostrovem mu zamával na cestu, to už „Phoenix“ dávno klesl ke dnu, a Paclt začíná okukovat novou loď a vyptává se mužstva, kam že vlastně jedou. Nejdříve hledal Čecha, ale marně, byl tam sám. Pak se k němu přihlásilo několik Němců. Od nich se teprve dověděl, kde je Veracruz, a jak by vůbec mohl vědět něco o chystané válce Severních obcí proti Mexiku. Jména jako generál Scott a Santa Ana slyší poprvé. Německý voják mu vysvětluje, proč generál Scott jede dobývat Mexika. Prý jde o svobodu. To slovo už něco Pacltovi říká! Dá se poučit, dá si vysvětlit boj Texasu proti diktátorovi Santa Anovi a pojednou cítí, že ani on nemůže jinak že svoboda musí být chráněna všude, že i on musí jít pomoci zdolat tyrana. Tak nějak si dávno představoval své poslání.

A napadá, ho myšlenka, co by tomu řekli doma! Někdo by ho měl za blázna, ale on zná i takové lidi, kteří by mu záviděli, kteří by určitě také chtěli nastoupit do boje proti tyranovi – Rakousku. Přihlásí se jako voják? Hned! A když ho vojáci odvedou k lodnímu lékaři, nestačí se ani svléknout.

„Takových chlapíků bychom potřebovali víc,“ prohlásí doktor, a ještě se ho ptá, odkud je.

„Z Čech,“ říká hrdě Paclt.

„A to jsou tam – všichni tak hr – do boje?“

„Jsou,“ říká Paclt, ale nezapomene dodat: „V Čechách, pane doktore. Rakousko, to je – abych vám to vysvětlil, jako velké vězení. My ho nechcem!“

Už v další chvíli byl Paclt představen kapitánovi a hned potom složil přísahu, že příštích pět let bude hájit práva a svobody republiky severoamerické na vodě i na zemi, a to všude, kde by byla tyrany zkracována. Pěkně se mu přisahalo a slova právo a svoboda říkal tak hlasitě, že až sám se zalekl. Na svobodu bude vždycky přísahat, i když neví, jakou to svobodu nese. Tak daleko neviděl. Pak dostal seznam věcí, které jako voják musí obdržet, a nakonec mu byla vyplacena záloha dvanáct dolarů.

A jak píše Paclt ve svém dopise, „neminula ani hodina a já stál jako dělostřelec republiky severoamerické na korvetě ‚Providentia‘!“

Jen na pár chvil zakotvila loď ještě u ústí řeky Rio del Norte, jako by chtěla pozdravit hranici Texasu a Mexika, a potom až v Tampiku. Byl to nekonečný kus cesty a vojáci se musili cvičit ve zbrani a jejich hovor se točil kolem boje a kolem – Paclt se za to opravdu stydí – kolem příštího lupu. Co všechno asi v té zemi bude! Což jim nejde o svobodu lidu? Proč sem vlastně jedou? Krást? Snad ne všichni.

Zatímco jejich loď ještě stála v přístavu, přichází zpráva, že město Veracruzu bylo jejich předním vojem dobyto a že generál Scott povolává dalších 217 mužů jako posilu k zajištění. Dvakrát prosí Paclt o dovolení, aby směl být mezi těmi. kdož půjdou bojovat. A kdo by nestál nakonec o takového chlapíka! Je však přesto zařazen k ostatnímu vojsku, které čítá deset tisíc mužů, a postaven do zálohy proti dvaceti tisícům vojáků Santa Any, který je se svou armádou v průsmyku Cerro Gordo, chráněn řekou Rio Eli, a má na své straně možnost rozhodnout o jediném mostu, po němž se lze dostat do Mexika. Santa Ana může most kdykoliv zničit a bude opět pánem situace.

Po prostudování terénu dává velící generál rozkaz, že celá jedna divize bude postupovat proti diktátorovi směrem od moře a tím přímo na hlavní město. Ale již druhý den je hlášeno, že divize byla nepřátelským vojskem rozbita a že její ztráty jsou příliš velké. Musí se útočit jinde a dostat se tam jinudy. Je dán rozkaz obejít armádu Santa Any. Rozkaz se vydá lehce, ale vykonat jej musí mužstvo. Dnem i nocí pracuje vojsko generála Scotta na zdolávání přírodních překážek. A je jich víc, než se kdo mohl domnívat. Nesnesitelné vedro, husté lesy, noci dusné až k zalknutí. Nedávno minulo období dešťů. Vody dosud naplňují koryta řek a ječí v horách několikerou ozvěnou. Stromy vyvrácené kolem řek a mrtvoly zvířat se valí a točí v kalných proudech, které za několik dní budou opět modré jako nebe nad horskými velikány. Někdy zaslechneš i balvan, jak se řítí, když jej proud urval. Azurové zubovité zářezy horského pásma jsou nedohledné. Hřmot vody a ozvěn stoupá až k nebesům. Vojsko nastupuje!

Jsou odstřelovány skály, kopány cesty, mnoho kilometrů lesů je pokáceno, jenom aby vojsko mohlo i s veškerou výzbrojí postupovat vpřed. Jen s nadlidským vypětím se podařilo armádě generála Scotta dostat se Mexičanům do zad, aniž to vůbec zpozorovali. Pak teprve Scottova armáda, rozdělená na tři proudy, zaútočila.

Neočekávána, způsobila severoamerická armáda v táboře nepřítele dokonalý rozruch: panika, která zachvátila ležení, byla hrozná. Vojáci odhazovali zbraně a dávali se na útěk, a sám velitel Santa Ana utekl v poslední chvíli, kdy Severoameričané se domnívali, že už je jejich. Ujel na mezku, ačkoliv jezdíval vždycky na zvláštním voze. Měl jednu nohu dřevěnou a v sedle nebyl dost jistý. Protézu měl vždy položenou vedle sebe a připjal si ji, teprve když chtěl jít. Ve zmatku zůstala protéza i s vozem na místě a jako válečná trofej byla pak vytažena na stožár a salvou z pušek rozstřílena napadrť.

Šest pytlíků zlata, které ležely vedle ní, bylo určeno do vojenské pokladny.

Tehdy Paclt poprvé vidí boj, vidí, jak padají lidé, slyší pláč a nářek, a je mu smutno. Nikdy dříve si nepomyslil, že bude řadovým vojákem. A dokonce vojákem mimo svůj domov. Zvykne si na to? A sám si odpovídá, že musí, neboť podepsal smlouvu a přísahal. A sám sobě se omlouvá tím, že bojuje za svobodu. Musí si to říkat, aby vydržel.

U městečka Yalapy se nepřítel ztratil, jako když se propadne. Nebylo ho možno nikde najít. Zato však leckde začaly drobné potyčky. Od toho dne bylo severoamerické vojsko co chvíli někde přepadeno vojáky Santa Any, kteří znali dobře kraj a dovedli se v horách skrývat. Teď zase přibylo ztrát na straně Severoameričanů, ačkoliv hlavní armáda postupovala stále dost rychle směrem k městečku Pirode a dál až do Amazuky, kde je očekával delší odpočinek.

Tady Paclt poprvé poznává kaktus v jeho domovině, vidí růst agáve a prochází kukuřičnými poli, ananasové zahrady jsou předmětem obdivu celou cestu. Všeho jsou tu lány a domorodci jim podávají svá jídla jako tamales, tacos a enchiladas. Paclt však shání opravdovou mouku a pro své kamarády peče lívance. Na ty se dlouho těšil, na ty měl nevýslovnou chuť! Vojáci však mu je berou ještě horké z pánve, a dříve než sám může zahnat hlad, táborem zavíří signál k poplachu. Od lesa vyjíždějí houfy mexických jezdců. Jak kdo byl, bos, bez kabátu, chápe se pušky a řadí se do útvaru. Za necelou hodinu dávají se Mexičané na ústup a mizejí v lesích, kam je za nimi poslána část armády, Paclt pak i s kamarády znovu zasednou. aby dopekli a dojedli v klidu lívance, které jsou v tu chvíli důležitější než celé tažení.

Pak je do večera klid a hvězdy se třpytí nad táborem, v němž si i Čech, voják Paclt, píše do zápisníku, co nového v posledních dnech viděl a o čem přemýšlel.

Nádherný východ slunce, rámovaný obrysy Kordiller, otvírá Pacltovi oči k úžasu. Je to jako pohádka, jako když všechno zlato mexických indiánů stéká po pohoří až k jeho nohám. To ještě neviděl. Ani představit si to neuměl. Musí se vynadívat, dříve než přijde rozkaz k pochodu, co když to všechno vidí naposled. A rozkaz na sebe dlouho čekat nedá.

Cil dalšího pochodu je město Puebla. Zas něco nového. Rostou tu olivy a pomeranče, ale Paclt se s úžasem dívá, co tu vyrostlo za tu poměrně krátkou dobu od osídlení Mexika bělochy – co tu vyrostlo kostelů. Pokusí se je spočítat. Je jich hodně. Víc než šedesát, a k tomu ještě asi dvacet klášterů. To není málo. Tolik nemá ani jeho milovaná Praha. Co to asi stálo peněz, co práce a námahy, a v Pacltovi roste opět jeho starý rozpor, jeho vzdor proti katolicismu a proti kněžím. Naráží na ně při každém kroku. Chudák lid, říká si v duchu a vzpomíná, jak to říkával už jeho otec: „Kde je moc knězi, tam je tma a hlad!“

Už se zdálo, že město pochopilo situaci obsazených, že tiše kapitulovalo, ale obyvatelé se zatím pomalu vzpamatovali a začali podnikat protiakce. Tak na několika místech došlo ve městě ke vzbouření měšťanů, a štěstí že armáda obsadila obě pevnosti nad městem. Tím měla moc v rukou. Po několika napomenutích a výstrahách, jinak celkem marných, dává generál Scott příkaz vystřelit do vzduchu několik granátů, aby horkokrevné hlavy postrašil.

Pacltovi je divné, proč se ti lidé brání, což nejsou rádi, že jsou osvobozeni? Několik tisíc mužů Scottovy armády je mrtvo, ale Santa Ana je dosud živ a místní obyvatelé mu ještě nadržují. Jak asi by se chovali lidé u nás doma? Snad tady už chápou, že nejde o víc než o vystřídání pánů, že jeden odejde a druhý přijde. Snad proto jen… Ale vždyť jdou porazit tyrana a nesou svobodu.

Komu, to Paclt dnes ještě neumí domyslit.

Jakmile jeden z granátů zasáhl a urazil vršek kostela, v městě nastává klid. Přece jen to pomáhá a strach je strach! Dnes je to kostel, zítra by to mohlo být celé město. Generál Scott musel ukázat, že se nebojí, neboť jeho armáda byla už tak dost oslabena, když z původních deseti tisíc mužů mu ve zbrani zůstaly pouze čtyři tisíce. Byl nucen požádat vládu ve Washingtonu o posilu. Santa Ana mohl na jeho armádu kdykoli zaútočit s mnohem většími silami. Z jeho hrstky mužů by se nezachránil nikdo. Zůstat tu nemůže a pouštět se do otevřeného boje teď nesmí. Má spousty nemocných, ty nechá i s lehce raněnými ve městě, a zbytek vojska rozešle po kraji, aby zabránil nepříteli seřadit někde novou armádu.

A tak Paclt jako jeden ze zdravých a schopných boje pochoduje opět jinam, tentokrát k městečku St. Martinu. A ještě dál. Hory a hory a hluboká údolí, v nich ječí prudké toky divokých řek. Téměř před jeho očima vylétl do vzduchu most, po němž má armáda přejít. Být tam o něco dřív, nikdo by je byl nikdy nesebral. Co teď? Se vší opatrností lézt jeden za druhým dolů do té průrvy, na zadech nést všechna zavazadla a pak opět se vším šplhat na druhou stranu vzhůru. Večer co večer je Paclt unaven, nohy jako centy a tělo jako kdyby mu někdo v kole lámaL Už poznává bídu vojenského života, kdy voják harcuje z místa na místo a neví proč a zač. Za bídný žold a tomu se říká – jak? Boj za svobodu?

A opět roklina, kde je zastihuje noc. Dole hukot řeky, nahoře píseň hvězd. Paclt ji zpívá a nimi. Tu píseň o kráse, svobodě a lásce. Kdyby se tak mohl někomu svěřit, ale komu? Kdo myslí na hvězdy a na pravdu? Co má Němcům, nebo dokonce Američanům vykládat, co pro něj znamená domov, doma, domů a proč opět myslí na volnost? Vždyť i on sám uvažuje každou chvíli jinak. Kdo mu porozumí, když on sám zatím neví, co chce víc. Toulat se, vidět, nebo pracovat? Chtěl by všechno.

I on si má teď naplnit svou láhev vodou, neboť dlouhá a úmorná bude další část cesty a povede lesem a horami. Kdo ví, kde najdou příště hlt vody. Ale láhev vydrží v tomto žáru sotva den. A pak? Znovu hledat vodu. Paclt sbíhá i se svým přítelem. Němcem z Mekienburska, až kamsi dolů, do údolí, kde chtějí nalézt vodu. Kdo to má vydržet v takovém vedru a po kořeněném jídle, po tvrdém mase z vola, kterého řezníci zabili k obědu? Oba jdou, slézají a konečně na chvíli znaveně usedají u houštiny aloe a hledí na barevný rej pestrých papoušků a titěrných kolibříků. Ale voda nikde. Sejdou tedy ještě kus níž a málo chybí, aby se jim hlt vody stal osudným.

V nejbližším okamžiku zaduní kolem nich dusot koní, a než se vzpamatují, jsou obklíčeni. Vzápětí švihne vzduchem laso, které jim oběma udělá smyčku kolem krku. A už jezdci seřazení kolem nich míří na ně karabinami. A teď zazní rozkaz jít vpřed a k důstojníkovi. Tam začne prohlídka. Paclt drží ruce nad hlavou, zatímco obsah jeho kapes je pokládán před velícího důstojníka. Šilink, ještě jeden šilink, pak průvodní list a v něm složené psaní pro Pacltova bratra Františka, kněze na Týně u Rovenska v Čechách. To je dobré, říká si v duchu Paclt, ještě že nemáme u sebe žádné zbraně, že jsme je nechali v táboře. To by byl náš konec!

A cítí se ještě lépe, když Němci vyndají z kapsy dýmku, na níž je obraz kněze. Která dobrá sudička nám to dala do kapes, napadá Paclta, neboť vidí, že situace je o poznání lepší. Nejdříve chce důstojník vědět, komu je určeno psaní. „Mému bratrovi, knězi na Tejně. Chtěl jsem mu je poslat.“

„Vy tedy nejste kacíř, Amerikán?“ zní udivený dotaz.

„To opravdu nejsem,“ odpovídá Paclt a přemýšlí, jak to má důstojníkovi říci: „Jsem Bohemian, římský katolík.“

Dobrá, zdá se, že to důstojníkovi stačí. I Němec musí odpovídat: „A vy?“

„Já jsem, prosím, z Meklenburska!“

Po chvilce přemýšlení důstojník v otázkách pokračuje. Musí si to přece nějak srovnat v hlavě: „Jste tedy z jedné země! Je to tak?“

Co mu budu vykládat, myslí si Paclt a kývne: „Jsme!“ A ticho. Co bude dál? Hádka mezi vojáky a Paclt zaslechne několikrát úsečně vyslovené: romano catholico. Velitel ukazuje na dýmku a na dopis. To pomáhá. Laso padá s krku a jakýsi sluha vede oba zajatce do nejbližší vesničky. Ale jen na noc, jen na přespání. Druhý den je dovedou až téměř k ležení generála Scotta a pustí. Paclt to nemůže pochopit. Kdyby je poslali na druhou stranu, ale zpět k vojsku? Celý jejich tábor se přijde podívat na ty dva šťastné nešťastníky. Kde byli, co se s nimi dělo? Viděli snad Santa Anu? Paclt vypravuje už podesáté, vždy znovu a novým posluchačům, své dobrodružství a směje se a smějí se i všichni posluchači kolem.

Ale brzy je humor přejde. Žízeň! A voda není. Ani naděje není? Horko se válí po zemi a po skalách jako láva a lidé jdou jako mátohy! Jdou, padají a znova se vlečou dopředu. Jazyk přilepený na patru a dech jen sípe. Každý věří, že snad v příští chvilce to bude lepší.

Sestupují do údolí Rio Frio. Snad tam bude krapet vody. Ale co ta zima! Tak najednou! Co se to děje? Před chvílí parno a teď zima, že všichni drkotají zuby jako na povel. Učiněný mráz. Paclt si marně vzpomíná na něco podobného. Nikdy nic takového nezažil! Jako kdyby měl horečku. Je po žízni. Ani kdyby tu voda byla, nikdo se nenapije, ani ho to nenapadne. A opravdu je tu voda, dokonce čistá říční, přes kterou musí všichni vojáci přejít, aby mohli v cestě pokračovat. Bosi, s modrýma a jako rampouch ztuhlýma nohama se brodí vodou, která kdesi běží sněhem hory Popocatépetlu, a proto je tak studená.

A další div! Než se kdo stačí pochodem a výstupem z údolí zahřát, už opět do nich bije žár. Jen vystoupili na rovinu, slunce z nich vysává poslední zbytky sil. Takhle musí bojovat i s přírodou. K neuvěření těžké podmínky a jenom skutečný chlap to vydrží. Paclt by nejraději utekl, ale neví kam. Zatíná zuby a pochoduje, dře se jako otrok. Pro tohle nešel z domu a daleko do světa. Tak ho vidět doma, co by mu řekli? Umí si to živě představit. Polepšil sis, chlapče, co? Inu, kdo chce moc… Já moc nechtěl, odpovídá si Paclt sám, já chtěl jen víc svobody. Já ji chci pro všechny doma, ale sám jsem to už nemohl vydržet a šel jsem jí naproti. Máš ji tedy, máš! Za svobodu se, holenku, vždycky musí bojovat. I trpět. Tohle je tedy tvůj boj!

Smutná a jednotvárná je cesta v pohoří Kordiller, ale na konci je odměna. Odměna v podívání, jež nikdo netušil. Jako když proutkem švihneš a všichni pochodující otvírají oči v úžasu. Tolik krás! Rozsáhlé údolí, Paclt je ani nemůže přehlédnout, ta bujná zeleň, palmy a toho pestrého ptactva! Po levé straně hora Popocatépetl v jasném vzduchu s čepcem věčného sněhu a na druhé straně ustupující pohoří. A vpředu, před očima vojáků, to nejkrásnější: jezero Chalka, za ním silnice a druhé jezero Tezkuko! A nad nimi už cíl pochodu! Stíny města se odrážejí od hladiny jezera, ty stíny, v nichž tušíš ducha slavného sídla Montezumů, toť samo město México!

To slovo slýchal Paclt jako něco, co se pohybuje někde mezi hvězdami, jako jméno čaroděje, a teď stojí před ním. Hltá je lačně pohledem a chce si to všechno zapamatovat pro celý svůj život. Ta dálka domů, napadá ho nyní nečekaně, a chtěl by mít někoho vedle sebe z domova, komu by to mohl vyprávět. Anebo by chtěl raději vyprávět, jak krásné je to u nich doma? Jenom kdyby té bídy tam nebylo. On je v Mexiku a jeho kamarádi jsou ve Vídni a pracují, kde se dá. Každý se někde dře, musí, a on se táhne až do této sakrabónie na druhém konci světa. Ach – je zbytečné takhle uvažovat. Je tolik krás, a přece tolik bídy. Cítí to i všichni, kdož jsou tady s ním? Doma to Vědí dobře. Proto putují za chlebem do širého světa. Za chlebem a někdy i za smrtí. Chodí tady ta zubatá kolem.

Více než šest tisíc jich sem nedošlo. Kdo pro ně kde zapláče? Kdo zapláče pro ty, kdo tu navždy zůstali už před nimi? Pro ty, které zde už Španělé zabíjeli? A proč? Raději nepřemýšlet! Hory a jezera; křoví i bažiny, to všechno je ještě před nimi a on věří, že snad bude mezi těmi, kdož dojdou.

Sám generál Scott přijíždí, obhlíží terén a hledá cestu vpřed. Avšak příroda brání město nejlépe. To je první jejich nepřítel. A přece se podaří dobýt pevnosti Fort Contrexas, té první výspy hlavního města. Však také jde bitva za bitvou, hory vracejí ozvěnu salv. A Santa Ana je nezmar. Otočí a prchá jako liška, přepadává a zabíjí jako tygr, a přece dosud marně. Prohrává. Nakonec postavil děla své armády na vyvýšený hřbitov a odtud pálí do Scottovy armády. Takový boj Paclt dosud neviděl. Oheň, kouř, nářek.

Všechno se dalo na pochod, celá armáda generála Scotta je v pohybu, pušky řehtají a dělostřelectvo pálí ránu za ránou. Kukuřičná pole kolem města jsou zdupána jako od stáda dobytka a křik raněných je slyšet z obou stran. Paclt spolu s ostatními co chvíli popotáhne dělo, pak je postaví a už zas střílí. Postupuje se krok za krokem. Z jeho skupiny už je několik mrtvých. V uších mu zní křik, pláč, klení a zase svištění kulí, které vyletují odkudsi ze hřbitova a z města. Není kam se uhnout, ale vpřed se musí.

Několik vojáků severoamerické armády obešlo hřbitov a teď zaútočili na Mexikány odzadu. Povedlo se. Ano, teprve teď padá opravdu celá pevnost do rukou Scottovy armády. Ale ten hrůzný pohled! Divoký útěk obránců, všech těch, kdož mohou ještě prchat, je v příští chvíli změněn v nářek raněných, v zoufalé výkřiky těch, kdo zapadají do bahna, a jsou to i ženy a děti. Všechno, co bylo v pevnosti, se dalo na útěk a teď většina tone bez pomoci v bahně. Jen zbytek nepřátel prchá dál a je pronásledován až k samotným branám města Méxika.

Zatím už jsou seřazeni zajatci, ti, kteří mohou ještě jít, a jsou odváděni pryč – zpět. Je mezi nimi i hezký počet přeběhlíků Scottovy armády, kteří se v prvních bojích dali zlákat sliby nepřítele. Nad těmi bude vynesen rozsudek.

Teď, kdy už je hlavní město u našich nohou, generál Scott nechce dál útočit. Je spokojen. Ale je si vědom i nebezpečí. Vždyť i jeho armáda má namále a s trochou pomoci by mohl Santa Ana snadno vyhrát. Musí se jednat chytře. Mexičané vyjednávají a je smluveno příměří na dobu šesti neděl. A podmínky? Výhodné. Hlavní město bude Scottové armádě dodávat jídlo, a to je to nejdůležitější. Vojsko je rozloženo kolem městečka Tacubaje, jen kousek od slavného letního sídla Montezumů Chapultepeka, a zaslouženě odpočívá.

Pacltovi ještě zní v uších křik a palba poslední bitvy, ještě to všechno vidí příliš živě, a proto chodí po kraji, aby našel ticho i pro bolavou duši. Tu chvíli postojí, dívá se, obdivuje se, tu opět promluví s domorodcem a chce vědět víc. Leccos začíná chápat jinak. Kdo se to tady vlastně bije? Z domorodců téměř nikdo. Tak to je! Několikrát si opatří mouku a vaří si jídlo. To, které vařila kdysi jeho matka. Co by mu dnes asi řekla? Dává se vždy znova poučit a kývne soucitně hlavou: „Taková krásná zem a tolik krve!“ Proč musí myslit právě teď stále na domov?

Opět střelba? To byli zabiti průvodci povozů armády generála Scotta, když jeli pro potraviny, příměří je porušeno, opět nastává boj. Na daný povel je ztečena další malá tvrz, Meta de Casa, a po urputné půtce je dobyto pevnosti Molino de la Rie. Vojáci jdou vpřed, chtějí potrestat hlavní město, které, ač na dosah, je stále dost zpupné. Je tu však ještě několik pevnůstek a ty nesmějí zůstat armádě v zádech.

Útok na poslední pevnost zaplatil i Paclt. Mexičané stříleli sekaným, železem a jeden odštěpek se zaryl Pacltovi do ruky. Urval mu kus masa a v první chvíli se zdálo, že Paclt půjde jako marod daleko zpět, k lodi. Ale kdež! Snad to bylo Pacltovo zdraví, snad i vzduch tady pomáhal, že za – krátkou dobu zbyla na jeho ruce jen řádná jizva. Nic víc! Jen vzpomínka, která mu bude připomínat boj v Mexiku i tehdy, až půjde po březích řek Afriky a Austrálie. Čas a události zavalí i jiné a velké věci, natož takovou malou vzpomínku! Jen tři řádky věnuje Paclt svému zranění ve vzpomínkách. Za víc mu nestojí.

A boj trvá. Tři dny je dobývána tvrz Chapultepek, než se podaří odpor zlomit. Paclt se rozdychtěnýma očima nejdřív obdivuje vší té nádheře starých staveb a je mu líto, že tu nemůže zůstat déle. Jako by sem nebyl poslán bojovat, nýbrž poučovat se. Obdivuje se stavbě vodovodu, kde se nádherný pramen žene mramorovým loubím až do hlavního města. Mohutné cypřiše protahují stíny a Paclt se na každý kámen, na každou mramorovou ozdobu dívá, jako když má v ruce rubín, který chce vybrousit. A v té chvíli se ptá, kde jsou ti umělci, kteří to stavěli? Nikdo nezná jejich jména a nikdo ani neví, kdy žili. S nimi by chtěl mluvit a jich by se chtěl ptát. Nač? O boji by nemluvil, ale dohodl by se s nimi o práci. Jistě by si rozuměli.

Před západem slunce je armáda generála Scotta svolána a před sevřené řady nastupují svázaní zběhové. V čele armády stojí sám generál Scott, který pronáší rozsudek. Část zajatců je potrestána zmrskáním, oholením hlavy a vyhnáním z vojska. Dvanáct je jich odsouzeno k smrti. Jsou mezi nimi i Němci, s nimiž se Paclt poznal už na lodi. Generál Scott pronáší za úplného ticha řeč, kterou si Paclt navždy zapamatuje: „Jste nestálí, jste lehkověrní a dali jste se podplatit od nepřítele. Opovrhuji vámi já a se mnou celá armáda! Hanebně a potupně jste opustili prapor, prapor náš! Nemusím říkat víc, avšak abyste nabyli přesvědčení, že vítězství je v našich rukou, budiž vám dopřáno žít ještě tak dlouho, až se o tom na vlastní oči přesvědčíte!“

Před útokem byli zběhové postaveni na vozy pod mohutné cypřiše, z jejichž větví visely smyčky provazů až na krk každého jednotlivce. Když pak bylo dobyto další a poslední tvrze na cestě k hlavnímu městu, když už nad cimbuřím zavlál prapor, tu vozkové práskli do koní. Paclt nemůže víc než věnovat jim pár uznalých slov: „Ti chuďasové zůstali viset na stromech! Ano, přeběhli, ale co od nich může kdo chtít? Přijeli sem, do Ameriky, pracovat a měli snad umřít hladem? Pro koho bojovali? Proč?“ Takové je jeho svědomí a takovým bude po celý život. Člověk je mu vším, nezná nic víc, kromě oběti člověku a myšlenky na domov. V tom je celý.

A nyní se Scottovo vojskovali přes příkopy naplněné vodoví, brodí se bažinami až k branám hlavního města. Nic už je nemůže zadržet. Však ani Santa Ana nezahálí. Propustil všechny vězně a žene je do boje. Čtyři dny trvá bitva v ulicích Méxika, čtyři dny bije dělostřelectvo do ulic, do domů, do památek, a z kterého domu se ozve střelba, ten podléhá přesile a mění se v trosky. A opět jsou řady mrtvých a raněných, a Paclt sám pomáhá tišit, kde může. Nezapomíná však ani na svou věčnou touhu: vidět! A poznamenává si do notesu slova: „Je tu mnoho zbytků původní vzdělanosti Aztéků. Všechno to nejvýmluvněji svědčí, na jak vysokém stupni tehdy stáli!“ Sotva který z ostatních vojáků myslí tak jako Paclt. Tento prostý mydlář a brusič drahokamů má srdce a oči otevřené a život i krása jsou jeho bratři. Nikdy nemá víc, ale jemu to navždy stačí. Což bude někdy jiný? A snad ani jiným být nechce. Má jen dobré srdce a čistou duši. Nic víc!

Konečně je tedy republikánské vojsko pánem Mexika. Víc než sedm tisíc životů stálo tažení Spojené obce severoamerické a ještě není konec. Dostávají zprávu, že prý Santa Ana opět táhne k městu Puebla. Část vojska generála Scotta se rychle vrací, aby pomohla obleženým. Opět se armáda trmácí horskými průsmyky, zas žízní a mrzne a bije se pro slávu hvězdného praporu, který je konečně nyní vytažen i nad Puebla, neboť Santa Ana, jak je oznámeno, nasedl na loď v kterémsi mexickém přístavu a odjel prý na Jamajku.

Paclt si poznamenává do svého zápisníku, jak všichni zajatci slíbili poslušnost a pak byli propuštěni na svobodu. Z toho má upřímnou radost. Ale je v zemi ještě několik měst, která se nechtějí podrobit, a proto generál Scott nařizuje trestnou výpravu. Proč ještě bojují, když už nad nimi tyran není? Snad, pomyslí si Paclt, jim bylo dřív lépe. Nebo se bojí, co všechno je čeká? Bojí se ti lidé snad dokonce – o svobodu? Neví; co si má myslit. Rozkazy a řeči jsou takové, a skutečnost je, zdá se mu, jiná. Ale jaká pomoc, i on je vybrán do trestné výpravy.

Opět se setkáváme s Pacltem na cestě do Drizaby a do Cordovy. Přes Amasuku po horské silnici do Yalapy, ustavičně vzhůru stoupá housenka vojska, přes sluje, přes kanály a stále vzhůru! Slunce jim žhne chvíli do tváří, chvíli do temene, a pot je štípe do očí. Jdou těžce, jdou pomalu. Už z dálky jim ukazuje cestu mohutná sopka Orizaba, a přece tak dlouho trvá, než svá utahaná těla vynesou na planinu, kde je rozloženo město téhož jména, Orizaba. Už nemají před sebou jen kaktusy a bažiny, ale celé sady pomerančovníků a banánů, a v jejich stínu aspoň na chvíli usínají.

Z jedné strany hlídá město sopka a na druhé straně se usadilo vojsko generála Scotta. Jen několik mužů odešlo do města oznámit příchod armády a zanedlouho se otvírají městské brány a celý magistrát jde vojsku vstříc. Paclt si spokojeně oddychne, neboť se mu nechce ničit nic z toho, co vidí před sebou. Říká si, že je to věčný hřích, vždyť on nejlépe ví, co práce dá maličký drahokam, než ho vybrousíš, natož stavět takhle krásné město. Opět se ho zmocňuje touha poznávat! Vidět hodně a hodně, vidět všechno, co může, a mít hodně radosti!

Přioděni v černé pláště, jdou jim vstříc představeni města a všechno se pak dává na pochod do bran za zvuků bubnů a píšťal. Na všech domech vlají prapory a z náměstí se ozve mocné – hurá! I další město, je to Cordova, je takhle vitá. A pak se jejich cesta obrací. Paclt je v četě, která jde poslední a slavnostně odevzdává dobytá města místním obyvatelům. Po salvě v Chapultepeku ozve se salva před guvernérským palácem v Mexiku. To je znamení, že severoamerické vojsko odchází, a mexický prapor opět stoupá vzhůru.

Píše se kveten 1848. Tedy něco přes rok už Paclt pochoduje a vláčí své tělo po Americe. Za necelý rok toho viděl víc než za celý předešlý život. Už tedy táhnou zpět, v unavených kolonách, celých čtrnáct dní sestupuje armáda od nebetyčných hor směrem k moři, směrem k Veracruzu.

Nezastesklo se Pacltovi opět po domovině? Proč se ptát? Tolikrát si vzpomněl, tolikrát vyprávěl těm, kdož nikdy jeho domovinu neuvidí, jak krásné je to v Praze a v Turnově! Až přijde jednou domů, všechno bude vyprávět. Ale ta chvíle je ještě daleko.

A znova malé zdržení. Malé? Sotva deset dní a co to znamená, když čas není počítán na dny, nýbrž na boje. Paclta tíží jako olovo jeho smlouva na pět let. Tu kdyby bylo možné rozvázat. Ale nejde to, Paclt se už ptal. Ve Veracruzu prý řádí zimnice, musí se počkat. Však už odpočinek opravdu potřeboval. Město Yalapa je také v krásném kraji, jako všechna města této země, a je příjemné natáhnout na chvíli, na pár dní nohy, rozbité od kamení horských cest, a teď, když je konec všeho, říci pár slov sám sobě, zamyslit se nad sebou, když nemáš nikoho, komu se svěřit.

Paclt si vzpomíná, jak sedláci v Méxiku tančili radostí, když oni odcházeli. Bylo to hezké, a teď si dodatečně uvědomuje proč. Proč zrovna tato země byla určena k bojům, které trvají celá staletí? Žilo by se tady pěkně. Inu, proč sedláci tančili? Kdo by nejásal, když armáda odchází, kdo by nezpíval, když končí dodávání jídel zadarmo. Kdo jim to, chudákům, zaplatí? Santa Ana ne a my také ne! A oni se dřeli. Na koho? Paclt si říká, že nyní snad jim bude lépe. Budou si sami pány, mají republiku.

Ale na jak dlouho? Kdoví!

Zpráva se roznesla po táboře jako poplach, a přece nikdo nebubnoval. Takové zprávy se kmitnou jako blesk. Pochoduje prý se do Veracruzu a rovnou na loď. Ano, je to pravda.

Více než rok života zůstává zpět v tom posledním pohledu na krásné město, na daleké hory, na přístav, do něhož loni přijel nováček Paclt. Kdo s ním odjíždí dnes, kdo z jeho prvních kamarádů, z těch, kdož s ním přijeli? i Ať se rozhlíží, jak rozhlíží, víc než deset jich nenapočítá. I za nimi, za těmi padlými a popravenými, pošle ještě vzpomínku, když loď ztrácí zem z dohledu a plnou parou míří vzhůru směrem k New Yorku.

Paclt zas jede kolem Bahamských ostrovů, kde byl loni zachráněn, a teď táhlým obloukem zajíždí do Hudsonského zálivu. Podruhé hledí na New York a opět čeká, co bude dál. Že by tady zůstal? Ani by se mu moc nechtějte. Raději ne.

Je přidělen k setnině, která má být ubytována v Baltimore. A kde bude druhá? Ta má odjet zpět, na Floridu, jejím cílem je město St. Augustin. Tam by se chtěl Paclt podívat. Ještě tam nebyl. Nač dlouhé rozmýšlení? Touha vidět donutí Paclta poprosit o výměnu, a dříve než si zběžně prohlédne New York, nasedá opět na loď a odjíždí. Těší se a neví, co ho čeká. Ví však, že uvidí nový kraj, a nelituje ničeho. Jen vidět a vidět – zvlášť pokud je vojákem a nemůže začít nic jiného. Když už nemůže jinak, ať mu dají možnost vidět. Vždyť je mladý – a mladý svým zájmem o poznávání bude až do smrti.

Zase jede k jihu a tentokrát je to o hodně blíž. Nejstarší městečko obcí severoamerických jim rozevře svou náruč – kolik už takových vidělo, kolika jazyky byl pozdravován přístav Marion!

Tak jede a tak jde z místa na místo, tak se pomalu rodí Čeněk Paclt, příští digger, pro nějž neexistuje vzdálenost ani čas. ale jen touha vidět. A on ji musí poslouchat! Je jeho pánem.

A co bude potom, až to jednou všechno skončí? Paclt ještě neví, neví, kam půjde, co bude dělat. Uvědomuje si jen svou lačnost, zdravou touhu po poznání a ta už ho někam zažene. Kam? Zdá se, že je mu to jedno. Jen když to nakonec bude vždycky k domovu. Ztratit se nemůže. Paclt má ruce, které se nebojí žádné práce, má srdce, které miluje život, a má rozum. Všeho toho umí Paclt používat, proč se tedy bát, co bude zítra.

Nejméně však se bojí smrti. Už několikrát se mu raději vyhnula, jako by se bála toho chlapa, který by neuhnul ani skále, kdyby se mu postavila do cesty. Takoví byli asi všichni jeho předkově, neskláněli se před nikým. Na vojnu se dal proto, aby hodně viděl, ne aby zahynul. Ovšem, nemusil, ale kde vzít peníze, bude-li někde zaměstnán jako nádeník, a kde vzít čas? Vždycky se bál zůstat dlouho na místě. Jenom ne mrtvý klid.

Teď je před ním Florida. Chce znát historii země, chce poznat lidi. Jaképak učené říkání, on si sáhne, on se podívá a přesvědčí se sám. A to bude platit. Žijí tam Španělé, to mu nic neříká, ale slyšel, že na Floridě jsou také Indiáni – Seminolové. Ano – ty ještě neviděl. Kde jsou? Dělník v přístavu mu o nich vypráví. Paclt s ním sedí dlouho, půl dne si dává vyprávět a rád za poučení zaplatí. Ale mluv jen pravdu, já se přesvědčím. A ztracený čas ti rád zaplatím.

Je mu líto Indiánů, kteří tak draze vykupují svou svobodu. Jsou zatlačeni hluboko do vnitrozemí a už prý jich není mnoho.

A vyprávěč pokračuje:

„Od těch dob, co k nim Američané poslali misionáře, nevěří nikomu. Od těch dob, co byl jejich hrdina As-se-ho-lar chycen, tvrdí, že jsou okrádáni. Několik vyjednávačů za ně podepsalo ve Washingtonu smlouvy, s nimiž oni nesouhlasí, a teď nikdo z nich misionářům nedovolí, aby jejich dětem cokoli vykládali. Věří, že by je pokazili, a pak každý škrt perem by pro ně znamenal ústupek. Bojí se naučit psát.“

To Paclt ještě nikdy neslyšel. A zdá se mu, že mají pravdu.

„Než používat vzdělání k podfukům, to raději žít spravedlivě v nevědomosti. A tak, milý příteli, víru nikdy nepřijali! Děti učí lovu a chovu dobytka. Stáhli se do lesních hlubin, do bažin a močálů, a tam mají své pozemky. A jak žijí? Společně.“

To bylo všechno, co mu přístavní dělník řekl, a bylo toho opravdu dost.

Paclt nemusil ani tak dlouho čekat, aby Indiány poznal. Byl mezi prvními dvaceti, kteří vyjeli potrestat kmen Seminolů za přepadení osadníků. Nasedli na jednostěžník s jednou houfnicí. Byla to taková kocábka, ale na Indiány stačí. Plují Indiánskou řekou vzhůru a marně Čekají, že se někde něco pohne. Ani stín. Sem tam křikne vyplašený pták, jinak jako by tu život nikdy nebyl. Mírný vítr je několik dní lenivě posunuje proti ještě lenivějšímu proudu.

Konečně jsme na místě, kde prý se stala vražda. Opravdu, silně páchnoucí mrtvola bělochova kus dál od spáleniště a jinak nikde nic. S připravenými zbraněmi obejdou okolí, krok za krokem, ale marně. A přichází noc. Noc jako řeka, temná, záludná, mlčenlivá. Stráže jsou postaveny, ale na spaní není pomyšlení. Je ticho a nikdo mu nechce věřit. Houfnice je stále připravena k palbě.

Sem tam do dusného mlčení zařve medvěd. Celou noc čekání a všechno je zbytečné.

Nepřišel nikdo.

S ránem pluje loď s dvaceti vojáky výš. Teď už i zvěře na březích přibývá. Jedlové lesy jsou vystřídány palmami a vůně citroníků a pomerančovníků se kolébají ve vzduchu. Jako voňavé vlny. Ptáci všech barev křižují vzduch nad Vodou a některý prolétne člověku téměř nad hlavou. Ve vodě bylo vidět hejna ryb, sem tam se pohnula želva, a dokonce vyplašili i několik krokodýlů.

Den co den zajížděla loď dál a dál a podle lodního kalendáře byli na cestě už dvacet dní. A stále bez výsledku. Podstupují jediný boj, a to s moskyty. Nelze se jim ubránit, a slyšíš je i ve spánku.

Kolikrát za noci, když Paclt stojí na stráži, hvězdy nad hlavou, myslí na domov, na cestu do Ameriky a na všechny útrapy, jimiž dosud prošel. A teprve nyní, v náležitém odstupu, si uvědomuje, že přece jen ho z domova nevyhnala touha po dobrodružství. Byla to vlastně tragédie. Co mi zbývalo, říká sám sobě. Bída na všech stranách a udělej krok kam chceš, pořád za tebou někdo slídivě hledí, řádně promluvit nemůžeš a dusno, dusno, že se ti zdá, že i dech sípá. Oheň, samý oheň je doma kolem člověka. Ano, to je ten zlý oheň, v němž dodýchal Jan Hus.

Děda mu tehdy přece říkal: „Jo, chlapče, jedním z posledních husitů jsi ty. Jsi nejmladší. Náš předek, víš, odešel do Turnova, když katolíci vyhráli.“

Paclt se od té doby cítí bojovníkem. Co měl dělat doma, když si tohle všechno uvědomil? Teď už snad bude lépe. Psal mu bratr. Doma byla revoluce. Češi prý bojovali proti císaři. V Praze byly barikády a nějaký mladý student, kdekdo zná jeho jméno, Frič se jmenoval, to všechno vedl. A celý národ chtěl jit pomáhat. I od nich z Turnova šel ku Praze zástup, jenomže daleko nedošli. Četníci je rozehnali a generál Windischgratz to v Praze vyhrál.

To je něco, říká si Paclt, naši bojovali. Chtěl by tam být, vidět všechno, lid zas povstal jako husité. Paclt to dobře zná. Nikdo ho neučil, co se má a co ne, ale což není Čech, není dělníkem, nehovořilo se o tom všem už tehdy, než odjel? A přišlo to. To muselo být slávy! Mohl doma pomáhat, nikdo by ho byl neudržel, a zatím je tady.

Tak to napsal i známým do Prahy: „Ať Vás opatruje Jan Hus a pomáhá Žižka. Nebojte se těch rakušáckých psů, on jim brzy dojde dech. A zas budeme jako kdysi – pány sami sobě.“

Takhle jasně to napsal, jakmile přečetl noviny, kde byl článek pana Havlíčka. Teď by chtěl vědět, dostal-li jeho dopis i on. Děkoval mu přece, že to všem doma tak pěkně řekl a že i jeho tady v té dálce rozplakal. Pak se pod dopis podepsal: Čeněk Paclt, poslední husita. Ano, je husita, nikdo mu to nevezme, věří tomu a bude to dokazovat všude, kam přijde. A až se jednou vrátí domů…

Jak je tomu v Mexiku? Taková krásná země, zrovna jako Čechy, a taková bída. A vším je vinna církev. Slyšel vyprávět o hrdých Apačích i o lidech, kteří potom přišli a vzali jim svobodu, podmanili si je. Slyšel přece, že v řekách prý mají čisté zlato, a žijí v bídě, jakou hned tak nevidíš. Nejhůře jsou na tom lidé na venkově, zrovna jako v Čechách. Ba ne, na to budou musit jít jinak! Santa Ana je pryč, ať vyženou i ostatní pány. My v Čechách to také jednou uděláme. Jsem o tom přesvědčen.

A teď ti Indiáni. Paclt o nich pořád přemýšlí. Můžeš se jim divit? Chtějí svoje, ale zabíjet, to ne, to by neměli. No ovšem, to se lehce řekne, zachovej klid a neper se, když ti berou, co ti dávno patří. Ale proč tomu zrovna i já mám pomáhat? Proč? Podepsal jsi, chlapče, smlouvu? Podepsal! Takhle musí sám sobě vždycky odpovědět. Chtěl jsi hodně vidět? Ano! Řekl sis, co to bude stát? Tak prosím. Ale jen co mi smlouva skončí, pak mě nikdo nikam nedostane. Husita přece nebude nikdy a nikomu ubližovat, ten musí pomáhat.

Tohle všechno Paclta napadá, když loď pluje po líné řece. zpět do St. Augustina. Zbytečně sem jeli, vždyť nikde se nic nestalo. Všude je ticho. Takhle to chce ohlásit na velitelství i vedoucí výpravy. Dříve však, než přijedou zpět, zase už čeká armádu nový rozkaz.

Podle zpráv kdesi u Tampy řádí opět Indiáni. Přepadají prý a zabíjejí. Mají být schytáni a bude jim vykázáno místo, kde budou žít v klidu (jak tomu věřit!). Tak budou mít konečně klid i běloši. Každý prý dostane své. Paclt však tomu rozumí jinak: Indiáni budou dáni pod dozor a na jejich místo, a hlavně na jejich dobrou půdu přijdou páni běloši. Jak to asi jednou skončí? Zase rvačkou.

Jeden pluk tedy pochoduje napříč Floridou přímo do Tampy a druhý, v němž je i Paclt, pluje; lodí opět proti proudu Indiánské řeky, odkud se vydá rovněž do Tampy. Tam se má vojsko sejít. Po necelých třech dnech jízdy jsou vyloděni na místě, odkud má pluk nastoupit pěší cestu k Tampě.

Po několika dalších dnech nastupuje setnina za setninou vpřed. Ale za jakých podmínek! Má být proražena cesta od Indiánské řeky až do Tampy, napříč Floridou, a každá setnina má přidělený úsek cesty, který musí připravit. Paclt se svou setninou má vystavět most na řece St. Juan, a navíc ještě vymýtit les v délce deseti mil. Takovouhle práci si nikdo z vojáků neuměl ani ve snu představit. Je to stokrát horší než pochodovat Mexikem.

Plných čtrnáct dní bude trvat, než jenom dojdou na určené místo.

Postupují bažinami, pralesem, v cestě jim leží močály a nepropustné houštiny, v nichž co chvíli slyšíš podivný zvuk chřestýšů. Jdou celé dny, prosekávají si cestičku skrze neproniknutelnou zeď, svázanou šlahouny popínavých rostlin. Kolikrát za den najdou močál, v němž leží hejno krokodýlů. Jednou jej obejdou a jindy s rámusem a střelbou musí procházet.

Horko je ničí, komáři neustupují a na zádech tíží zásoba. Ale ani noc není jiná. Ohromné sovy jim skřehotají do usínání a bijí křídly do větví. Hlídka musí stát celou noc a tábor musí být stále v pohotovosti. Hyeny chodí kolem a vyjí, jako když se hejno koček rve se psy. I černý medvěd se někdy ukáže. Celý tábor musí být stále připraven k obraně i k útoku proti přírodě i proti indiánům. Běda, kdyby někoho přepadla nemoc! Co s ním v těchto končinách?… Ale tady ani smrt není zvláštností.

Konečně jsou na místě. Sem měli dojít a tady odtud mají připravit další cestu. Po řádném odpočinku jsou postaveny stany. A pak teprve ta nejhorší práce začne.

Nejdříve prosekat les a mýtit cestu. V tom pekelném horku, kdy každý paprsek slunce píchá jako jehla, kdy se zdá, že se na tebe převrhl kotel vařícího oleje, v takových podmínkách se těžko pracuje. Jak dlouho trvá, než se porazí strom, který má v průměru téměř dva metry, jak dlouho jej musíš odklízet, a což vymýtit roští, křoví, které tě bodá, trhá šaty a ostny se vrývají do masa. A když k tomu připočteš komáry, moskyty a všechnu kousající a štípající havěť, nevíš, nejsi-li tady za trest.

Tak se vleče den za dnem.

A nakonec do zápasu s dravou přírodou přichází nečekaně spojka se zprávou: Zastavte všechnu práci. Setřením se zjistilo, že vším jsou vinni běloši. Indiáni nejsou vinni.

V tu chvíli, kdy Paclt odhodil sekyru, bylo mu jasno, co dříve jen tušil. Jak by mohli být vinni ti, kdož milují svůj domov, přírodu a volnost? Ti, kdož nebaží po majetku? Vina je určitě na druhé straně.

A posel vypráví, jak v osadě u Tampy došlo k vraždě. Několik Indiánů postřelilo srnu, která pak vyběhla z divočiny na pole osadníků a tam zůstala ležet. I prosili sedláka, aby jim jejich úlovek vydal. A jeho odpověď? Vždy a všude stejná. Sedlák vzal karabáč a počal prosebníky mrskat. Pak přiběhl i druhý soused a vystřelil po Indiánech z ručnice. Tu přiskočí jeden Indián a v sebeobraně udeří sedláka do hlavy. Smrt. A za to pak prý byli všichni čtyři Indiáni oběšeni.

Tak a pro tohle, říká si Paclt, jsme my táhli tolik dní pralesem. Té námahy! Proto jsme měli útočit na Indiány? Zabíjet jsme je měli? Ne, to dělat nebudu. Podepsal jsem smlouvu, ale budu žádat o propuštění. Santa Ana snad byl tyran, nevím, říkali to, snad to bylo něco jiného, avšak honit Indiány jako nějakou zvěř, to nikdy nebudu. Jen ať bojují o své, mají právo, jako to udělali u nás doma. Nikdo nebude a nesmí jen přihlížet, jak se mu bere svoboda. Už to všechno chápu, říká si Paclt a rozumí pojednou mnoha věcem, které pro něj byly ještě nedávno bez jakékoliv souvislosti. Jako by se ve tmě světlo rozsvítilo.

Všechno to nějak souvisí. Ten boj v Čechách, to, co se děje tady, ta zem, ta bída lidí v Mexiku i jeho chápání a smýšlení. Někde to začíná a někde to končí. Už tomu, zdá se, rozumí. Co bude dělat, kam půjde, to ještě neví, ale nebude placeným vrahem, i kdyby měl utéci až na konec světa. Rozhodl se, a nikdo ho nepřesvědčí.

A tak, když přišly všechny setniny zpět k moři, žádá Paclt velitelství o propuštění z armády. Bohužel, nejde to. Ještě prý nějaký čas. Ještě je čeká… Co zase?

Ve státě Karolina propuklo vzbouření proti nadvládě Washingtonu. Lid tam chce být samostatný. Další článek k řetězu pravd Čeňka Paclta. Zas myslí na barikády v Praze.

Středem vzpoury je Charleston. Tam se tedy potáhne! Zas, vždy znova má bojovat proti těm, kdož chtějí svobodu? Rozhodne se pro útěk, ale dřív než svůj úmysl ukončí, není třeba nic podnikat. Vzpoura je potlačena a příjezd amerického vojska do Charlestonu je pouhou výhrůžkou.

Armáda nyní zahálí. A co s ní? Všude je klid a Paclt si nic víc nepřeje než konečně dělat něco kloudného. Žoldnéřem už nechce být, on, potomek husitů, poslední táborita.

A jako na zavolanou přichází zpráva z Washingtonu, aby ti vojíni kteří jsou vyučeni nějakým řemeslům, byli k nim přiděleni na stavbu tvrze Sumter. Sotva by byl býval zavolán i Paclt, kdyby již dříve nebyli popletli záznam o jeho zaměstnání a nenapsali místo „kamenář“, což jest brusič drahokamů, slovo „kameník“. I ukázalo se to nyní jako dobrá zmýlená. Jak to uvítal, jak se nad tou zprávou zaradoval, jenom když mohl odložit zbraň a uniformu a když mohl začít pracovat. Šel do práce s chutí, tak jako vždycky, neboť jinak než práci život neznal.

V krásné krajině byl Paclt s několika kamarády ubytován v nedostavěné tvrzi a pracoval a žil tu hezky dlouho. Plných pět měsíců obracel a tesal navezený kámen a čas počítal k tomu dni, kdy mu uplyne smlouva a bude moci odejit z armády navždy. Měl tam však zůstat ještě jeden dlouhý rok.

Už pátý rok je z domova. Co všechno se tam asi změnilo! Rodiče už nežijí, jenom bratři. A ti z rodného města odešli. Ke komu tam půjde? Dostává zprávy, jak těžce se doma žije, ale nechce se jim věřit. Že těžce? A proč? Nu ovšem, je to jasné, revoluce byla poražena. Tady jako tam. A život v poddanství je vždycky těžký.

Umí si představit Vídeň, žil tam, ví, jak se tam dívají na tu bandu v Čechách. Jak jinak nám říkají? Cožpak neprodával a neopracovával pro vídeňské panstvo drahokamy? A odkud byly? Z Turnova, nu ano, z jeho rodiště. Tam najdeš drahokamy i v zemi, i v lidech. Však on se tam jednou vrátí a pomůže bojovat. Ale jak, když už nechce nikdy být vojákem? Jo – doma, to je něco jiného. Ani den by neotálel. Dnes už to umí, ví, jak na to. Pracuje a pracuje a čte knihy i v jazyku svých pánů: už dávno se naučil anglicky. Knihy o všem možném a v nich se dovídá i o bídě pracujícího člověka. Ať je kdekoli.

Už ani neví, kde to četl, že kdyby se všichni pracující dali dohromady, že by si vydobyli lepši život. Takové řeči rozumí. Však už to napsal několikrát domů a píše to vždycky znovu do každého dopisu všem svým známým v Čechách. Ať to každý ví. Tady se o tom hovoří každý večer. I jeho mistr na stavbě s ním o tom rozmlouvá. Oba si velmi dobře rozumějí. Každý z nich má někde domov, který by mohl být ještě hezčí.

Vedoucí snadno uhodl, jak rád by Paclt odešel z armády, když o tom stále mluví, a proto sám požádal o jeho propuštění. Jen tak, zkusí prý, půjde-li to. Co se může stát? A vida, povedlo se to, dříve než prošla pětiletá smlouva, je Paclt volný. Je svobodný!

Po pěti měsících na stavbě je tedy propuštěn ze svazku vojenského. Má radost, že to nemůže vypovědět. Zpívá a jásá. A večer ho čeká ještě jedno milé překvapení. To ani netušil, kdež by ho co podobného napadlo. Ale přišlo to vhod. Za téměř pětiletou službu v armádě dostává vyplaceno několik set dolarů hotově a ještě dostává poukázku na 160 akrů půdy, kterou si může vybrat kdekoli. Má po starosti. Teď začne žít!

Po všem loučení s kamarády, a trvalo hezky dlouho, několik dní, píše Paclt ve svých záznamech: „S dolary a poukázkou na pozemek v kapse a s rozličnými plány v hlavě hleděl jsem klidně do budoucnosti. Vydal jsem se tedy na první cestu. V Charlestonu jsem vstoupil na parník, jenž mě dovezl do Wilmingtonu, a odtud jsem po dráze ujížděl k Halifaxu a Petersburgu.“

Paclt má namířeno nejdříve do Washingtonu, a co bude dál, zatím neví. Proč tam jede, to celkem také neví, a co tam chce, to Paclt neví téměř nikdy. Rozhodne se najednou a začne. Všechno ukáže další čas. Vždycky vychází z dané situace. Nějak bylo, nějak bude.

Vlak, zdá se mu, jede příliš pomalu a on už by chtěl být u cíle své cesty. Hledí z okna a jednotvárnost krajiny střídá jen sem tam osada a černoši, kteří se lesknou potem, jak pracují na plantážích. Potom uhání vlak přes Richmond k Alexandrii. To už Paclt co chvíli vyhlíží, neuvidí-li vytoužené město. Vždyť schází už jen malý kousek cesty. A skutečně, za chvíli se na obzoru objevuje hlavní město Unie. A jak je krásné! Snad vyrůstá i jeho touhou!

Paclt se v té chvíli cítí u cíle. Utrmácen, znaven, ospalý, zašel si do hotelu. Rozhodl se, že nejdříve se pěkně vyspí, důkladně si odpočine, nají, shodí ze sebe všechny vzpomínky na minulost a zítra se vydá na prohlídku města. Až do usnutí běží mu před očima obrazy jeho života a Paclt by moc rád viděl i svou budoucnost. Ale ona tam někde je, ona ho čeká, čeká a přijde!

Myslí na Washington. Před půlstoletím malá osada. Conococheague jí říkali Indiáni, a dnes už má 50 000 obyvatelů. Několik dní chodí Paclt městem, aby se dosytí vynadíval. Po letech života v divočině chce užit oddechu a nasytit svou zvědavost.

Projde Kapitol a neodolá, aby nevešel do Bílého domu. Ještě se dá poučit o soše vítěze nad Angličany, o Jacksonovi, a do svých záznamů krátce poznamenává: „Cizinec může prodlet ve Washingtonu dost dlouho, aniž se nudí. Leč já, chtěje zhlédnout i ostatní přední města americká, neotálel jsem, a odnášeje si milé vzpomínky, dal jsem se na cestu dál.“

Míří stále vzhůru, jeho cesta vede přes Baltimore do Philadelphie. Tady je Pacltovi zvláště dobře. Cítí se spokojen. Zdá se mu, že je to určitě nejkrásnější město na světě. Snad je tím vinno prostředí, neboť když vstoupí do budovy, v níž kdysi zasedal Kongres, připomíná si s dojetím slova v těchto místech vyřčená a zapisuje si je zvlášť krasopisně do sešitu svých vzpomínek.

Jsou to slova o svobodě a o odhodlání svobodu bránit. Jako by je vzkazoval za moře domů, a jistě myslí na svou vlast, když si k rozhodným slovům Kongresu připisuje: „Vstoupiv do bývalé sněmovny, patřil jsem se zbožnou myslí na prostičkou její úpravu. Však také svoboda národů nikde nebyla odchována v přepychu paláců.“ Tak to cítí a tak tomu rozumí prostá a upřímná, někdy až dětská duše tohoto vojáka a dělníka, zatím však dobrovolného vyhnance říše rakouské.

Ale už cítíme, jak Paclt roste. Nejdříve jen tušil jakési světlo a stín, a nyní získává kritický pohled na svět, a až ten zesílí – a bude to dost brzy – bude ostrý jako nůž.

Opět padlo rozhodnutí, že se půjde dál. Jen na skok se mihne v New Yorku a pak ho najdeme na parníku, jak po řece Hudsonu jede do Alabamy a vlakem do Buffala, aby spatřil Niagaru. Na tuto krásu bude vzpomínat několikrát ve svém životě a neodpustí si ani poznámku ve svých zápiscích: „Kdybych byl básníkem, pokusil bych se vylíčit tu podívanou a vypsat dojem, jímž diváka téměř omamuje!“ V té chvíli chce být básníkem, a zatím je jim již dávno, aniž o tom ví. Básník srdcem, právě tak, jako je i celým srdcem dělník, a nikoli jen rukama.

Chce vidět, chce hodně vidět, tím chce být pro sebe bohatý. Jak jinak? Ví, že zas přijde doba, kdy nebude mít peníze, však je také nechce na nic jiného, než aby mohl poznávat, vzdělávat se, rozumět světu, lidem, životu. Někdy si mysli, že by přece jen měl koupit ve svém rodišti domek a zůstat doma. Dokud má ještě nějaký dolar.

Ale na to je čas, to se ještě uvidí, je to daleká budoucnost!

Nebude o tom mluvit napřed.

Až přijede domů… Domek. Oženit se? – A co potom? Co bude doma dělat? Umí všechno. Všechno? Jenom na místě nevyvrži. Dělej co dělej! Básník – ano, je básník životem. A kdekomu by chtěl ukázat nečekanou nádheru. Nechce se hrbit pod šindelem střechy malého domova bez víry a naděje, chce slyšet hukot Niagary, mohutného svobodného proudu, který by rozbil všechno, co by se mu postavilo v cestu. Vidět ty vrchy, modravé vršky hor Mexika, poznat moře, když svítí a když bouří, poznat bídu v celém světě, abys věděl, že… že boj je všude! A přece být někde, kde se cítíš doma, a tam ten boj dobojovat. Dovést ho do konce!

Jak se na to těší! Kolikrát ve svých vzpomínkách ochutnává slovo vlast, která mu nyní dálkou ještě zkrásněla, Už zase jede přes Boston do New Yorku. Ani se nijak nerozmýšlí a v tomto hemžení velkoměsta, které se mu líbí, ale které ho ještě více děsí svou zkažeností, hledá kupce na svůj pozemek. Nemusil dlouho hledat, zvláště když prodává levně. Kupec se našel.

A už druhý den po prodeji, píše se rok 1853, 12. února. vstupuje Paclt na loď „Patrik Henry“, která má za cíl cesty určen Londýn. Tak nedočkavě najednou chvátá k domovu. Z paluby lodi hledí ke břehům tam, kde poznal kus těžkého života, ale kde poznal i cestu sám k sobě. Ano, tady se našel.

Aby ho nikdo neviděl, mávne rukou na pozdrav, na rozloučenou zemi, od níž čekal kdysi něco docela jiného. Ale to, co dostal, je také majetek, na nějž žádný celník nemá právo. A z toho může rozdávat. Zkušenost můžeš rozdávat, ale koupit se nedá. Jeho tvář zmužněla, slunce ji zbrázdilo, déšť ošlehal, jede domů, vyrostlý až k nepoznání. Dlouho hledí k horizontu, na němž se rozplývá břeh Nového světa.

Pozdravuji tě! Uvidíme se ještě někdy?

A není nikoho, kdo by mu řekl, že ano, že se určitě sejdou. Jede domů, do své krásné vlasti. Do toho hnízda, kterému se v jeho rodné řeči říká Turnov.

Moře je klidné, jako by vědělo, že nese dokonalého chlapa, který se hned tak jeho strašení nelekne, a Paclt se diví, jak se za těch pár let cesta zkrátila. Jenom 19 dní. Nebo snad cesta domů rychleji ubíhá, krátí se? Zdá se mu to.

Ano, devatenáctý den se nese lodí výkřik: Londýn. Už jenom skok a je doma. Londýn a pak Turnov. Jako by to bylo vedle sebe. Zbývá už jenom malá voda, věru, ani za řeč nestojí, malou chvíli jízdy a je v Le Havru. Trochu tahání na konzulátě, jinak by to ani nešlo, a hajdy do Paříže.

Jaro je v Paříži vždycky krásné a Paclt tam přijel právě na velikonoční svátky, Paříž se mu líbí, co by to zapíral, vždyť sám říká. že se bavil jak mohl, ale největší radost má přece jen ze setkání s několika Turnovany. Jsou tady za obchodem s drahokamy – najdeš je v Evropě všude – a z nich na něj dýchne první pozdrav vlasti. Toho vyptávání, ale Paclt vypráví věci, které jsou jim tak cizí, že nevědí, co z toho je pravda. Co mají společného v Turnově s válkou v Mexiku, co s Indiány a s Washingtonem? Mluví se o obchodě a stále dokola. Ale to, co zajímá jeho krajany v Paříži, Pacltovi téměř nic neříká. Každý z nich sem přijel hledat něco jiného. Jen s několika se chvatně rozloučí, a aniž čeká, až oni se rozhodnou k návratu, upaluje přes Drážďany a Žitavu k Turnovu.

INTERMEZZO

Duben šel zemí. Časné jaro probouzelo spáče, už tu byli první ptáci a první květy. Paclt si tedy vybral pěknou dobu k návratu. Ale což nebyl i on jako přelétavý pták?

Vracel se s hlavou plnou nápadů a plánů, celou cestu přemýšlel, co začne a jak to bude. Nejdříve si říkal, že si koupí malé hospodářství a že bude na chalupě. Ale zároveň nebyl proti tomu zařídit si obchod s nějakým zbožím. Třeba koloniálním. To by také nebylo špatné. Peníze do začátku má, mohlo by to jít. Ale pak ho napadlo ještě Víc možností. Chvátal proto k Turnovu, který už byl v první zeleni.

Město se mělo čemu divit! Někdo ho vítal jako starého známého, a jiní hleděli zpovzdáli, jako by si nemohli vzpomenout, kdo to je. A sotvaže byl doma pár dnů, už běžely městečkem zprávy o bohatství, které si Čeněk Paclt přivezl z Ameriky. To tvrdili jedni, ale jiní si opět vymyslili nemožnou historii o tom, že prý se musel vrátit, že utekl z armády, a ještě nekonečně víc hloupostí. A přece zatím nikdo nic konkrétního nevěděl, neboť Paclt s nikým kromě bratrů dosud pořádně nepromluvil.

Několik dní byl u bratra Antonína, obchodníka s drahokamy, a pak si zašel k druhému bratrovi, faráři na Týně u Rovenska. Byl to takový dobrák, ale přece jen se s Čeňkem dlouho nesnesli. Každý chtěl něco jiného.

A jak čas běžel, „Amerikán“, jak mu v Turnově říkali, začal se důkladně seznamovat s lidmi. Už prochodil celé daleké a široké okolí, už poznal všechno, co je kde nového, tu poseděl v hospůdce s tím a tam zase pohovořil s nějakým zvědavcem. Do žádné práce se zatím nepustil, chtěl si všechno napřed rozmyslet. Peníze dosud měl, nic ho do práce nenutilo.

Ale brzy, sotvaže minul druhý měsíc od jeho návratu, začínaly se mu dny dloužit, už neměl stání, celý den nemohl najít nikoho na kus řeči, padala na něj samota. A není divu, kdo si mohl dovolit nepracovat ve městě, kde jeden druhému vidí do talíře a kde policie dává pozor na ty, kdož nejsou od rána do večera sehnuti nad prací. I Paclt jim byl nápadný, ale z toho on si nic nedělal. Je přece občanem Ameriky, proč by se bál „rakouských psů“. Ať si vrčí, oni nahlas neštěknou.

Paclt si zvykl chodit každý večer do hospody a tam soustřeďuje kolem sebe kruh posluchačů. Jak ten chlapík umí vyprávět! Hodiny letí a nikomu se nechce domů. i když je půlnoc. Jeho vyprávění se podobá barevným obrazům. Hovoří o věcech, o lidech a krajích, o nichž se doma mluví jen jako o snu. Mluví o svobodě, o právech, a posluchači porovnávají s tím, co mají doma. Už celé město opakuje jeho slova, až je to nápadné.

Pacltovo vyprávění se poslouchá dobře, ale on sám už je nervózní, už se tu nic nového neděje. Co má dělat? Nač se má upnout? Bloumá po městě, po okolí, vyptává se, jak to bylo v roce 1848, zajímá ho každé nařízení, každý rozkaz, zajímají ho dělníci a všechen lid. Ale když už se mu zdá, že tu nic není, že koneckonců je den jako den, lidé ustaraní a plaší, začíná mu být v Turnově těsno.

Blíži se podzim. Paclt přišel s jarem a jako tažný pták odejde s podzimem. Nemůže doma dýchat. Je tu málo vzduchu, hodně úřadů, samá nařízení a v lidech strach. V jiných, v těch co se méně bojí, tkví nenávist, která však je zatím bezmocná. Rakousko dalo všem pouta na ruce a zámek na ústa. V tomto prostředí se žít nedá.

A tak, aniž se s kým pořádně rozloučil, bylo to 16. září 1853, opustil Turnov tak nečekaně, jako přišel.

DRUHÁ CESTA

Opět moře. Paclt jako by dlouho musil zadržovat dech a nyní se řádně nadýchne, až se zajíká! A jako by jeho cesta do Ameriky musila být vždy stejná. Ještě včera byla obloha modrá jako v létě nad Turnovem, ale dnes, na Všechny svaté, se mračí jako kakabus, jako morous. A sotva „Hansa“ pootočila bok od břehu, už přiběhly první vlny.

Ale ani takové bouře se Paclt nebojí a hned po přistání ve svém zápisníku poznamenává: „Moře bylo nepokojno a nejedna bouře cloumala naším korábem tak laškovně, že nám z toho naskakovala husí kůže. Nicméně přistáli jsme bez nehody a po devatenácti dnech zakotvili jsme v New Yorku.“ Už je to dokonalý kozák, který se usmívá i nebezpečí. Jako by věděl, že ho čeká ještě moc věcí a horších než všechny bouře. Umí si to představit, nikdo ho nemusí ničím těšit, ví dobře, že to lehký život nebude. Nebyl a nebude!

A skutečně, začalo to hned po přistání. Zas jako když jsem přijel tehdy poprvé. Nic se tu nezměnilo, ani lidé, ani pracovní možnosti. Paclta však to nepřekvapuje. V New Yorku práci nesežene, to je mu jasné, a zdá se, že se o to ani moc nepokouší. Snad by tu ani nechtěl být. Vzpomíná na své kamarády z války v Mexiku, ví přece, kde jsou, a rozjede se za nimi. není to daleko, pouhých 40 mil po řece Hudsonu.

Je jistě zajímavé, jak se časem Pacltovi dálka zkracuje. Doma to kdysi byly kilometry, ale teď už mu nevadí ani stakilometry. Najednou si vzpomene, něco ho napadne, a jde nebo jede, třeba to bylo na druhé straně světa. Jako by to bylo z Turnova do Rovenska.

Kamarádi z armády žijí v Pointu. Ale jak tam ti chudáci žijí! Kdyby to věděl, snad by tam ani nejel. Třou bídu, zahradničí od slunka do slunka a naříkají. Není prý to k životu, a k smrti také ne. Je mu jich líto. Bojovali. chudáci, kdesi za cizí svobodu, sami tady dnes otročí. Ne, tady by žít nechtěl.

První zastavení u přátel tedy Pacltovi nic nedává. Kam nyní, dříve než utratí peníze? Prostě se postaví a ukáže směrem po větru: Tam! Jako by nebylo třeba vybírat. Jako by to bylo všude stejné. A má pravdu. Pohodlí nehledá a bída je všude. Co nakonec rozhoduje? Kraj, kde dosud nebyl.

Poznamenává si: „Odešel jsem tedy na výzvědy do Cincinnati. Ačkoliv i tam byly mé naděje zklamány, nelitoval jsem daleké cesty. Alespoň jsem zhlédl zase notný kus země.“ Slyšíte ho? Mohli bychom se ho optat, co vlastně chce. A co by nám odpověděl? Chce pracovat, nebo chce poznávat?

Pracovat musí, to dobře ví, a Paclt to umí, nikdy se žádné práce nebál, ale ať je to práce, při níž se poznává vždy něco nového. To je ono! V Cincinnati, kam přišel před několika dny, byl svědkem události, kterou si dobře zapamatoval a na kterou si v životě mnohokrát vzpomněl.

Ve městě i v okolí bylo v té době zaměstnáno velmi mnoho Italů, kteří sem utekli před pronásledováním po roce 1848. Jak se tu mezi nimi cítil šťasten! To jsou oni, říkal si, kteří zdvihli tak hrdě hlavu a raději volili cizinu než otroctví. Chtěl by být jedním z nich, počítat se mezi ně, vždyť s nimi nenáviděl žaláře a otrokáře. To byli opravdoví bojovníci za svobodu. Většina z nich pocházela 7 okolí města Bologne, kde řádil guvernér kardinál Bedini, který dal velmi mnoho revolucionářů popravit. Byli zde otcové bez synů a děti bez rodičů. Už pět let tady nádeničili a živořili, ale na návrat domů nepomýšleli, vzdát se nemohou.

A právě po Pacltově příjezdu se městem rozkřiklo, že Bedini přijel na návštěvu ke zdejšímu biskupovi. To bych vám přál vidět! Jako když píchne do mraveniště. Všichni Italové šli pana kardinála přivítat, nikdo je nemohl udržet. Sotva nasedl u nádraží do kočáru, začala ulice pískat, nadávky zanikaly v křiku a za chvíli fičely vzduchem i kameny. Kdyby byli měli zbraně, byl by sotva odjel. Tohle pan kardinál jistě nečekal, pro to si nejel až do Cincinnati. Bylo opravdu jeho štěstím, že kočár ujel tryskem do biskupského paláce. Ale tím bouře ještě zdaleka neskončila.

Celý palác byl obstoupen lidmi a policie se marně snažila dělat vlnolam proudu Italů. Vzrušení stále víc a víc stoupalo. Dokonce mnozí se už seřadili a měl být podniknul útok na palác. V té chvíli biskup chytře povolal na ochranu svou a svého přítele několik set Irů, těch chudáků. kteří tu stavěli dráhu. A jak chytře si to vymyslili. Slíbil jim trojnásobně zaplatit všechno, co prý zameškají. Tato lest. oba pány zachránila. Irové, aniž patrně přemýšleli, přišli ozbrojeni lopatami, obušky, a dokonce i pistolemi. A pak to teprve začalo.

Hotová bitva se rozpoutala mezi chudáky, kteří spolu jinak docela svorně pracovali, vždycky si rozuměli, ale teď, místo aby šli jednotně, rozdělili se na dva tábory. Bída bila bídu, a vůbec si to neuvědomovali.

Už byla řada zabitých a ještě více raněných. Žádná strana nechtěla ustoupit a toho využil třetí. Pan kardinál tiše a chytře ustoupil a v přestrojení uprchl zadním vchodem. Jak se asi radoval, že se mu to povedlo!

To bylo dostatečné poučení pro Paclta, pro posledního husitu. Takhle to asi vypadá, když se rozpůlí národ. A když se perou dělníci, perou se také páni? Ne, jsou moc chytří, vždycky pošlou nás. Ale všeho do času. Jako když hlavou souhlasně kývne a řekne: Tak to má být, jen jim dát na frak a všude. A co tvůj bratr, co ten, vždyť je také kněz? Hm – usmál se v duchu, to je neškodný chudáček. Byl a vždycky bude. i Z Cincinnati se Paclt odebral poučen, ale nespokojen, do Washingtonu. Byl nejvyšší čas začít pracovat. Peněz už mu rychle ubývalo. Ale Paclt pořád ještě nevěděl, kde a čím začít. Až náhoda, která ho zaměstnala už víckrát, přihraje mu i tentokrát.

Jak tak jde po ulici, ejhle, dva známí jdou proti němu. Jsou to vojáci, s nimiž pochodoval před několika roky do hor Mexika. A stejně jako Paclt i oni bloumají světem a hledají práci. Slovo dalo slovo a příští den je rozhodnuto. V osadě Fallchurchu je prý na prodej pozemek.

Měří asi 40 akrů a stojí 800 dolarů. Je to dost hezká hromádka, ale když dají všichni tři zbytek svých peněz dohromady, tak to snad půjde. Je to pouhých sedm mil od Washingtonu, mohou tam zahradničit a uživí se docela dobře. Ujednáno, vykonáno.

Začalo se tedy zahradničit. Všechno, co se vypěstovalo, a bylo toho dost, se prodávalo: brambory, kukuřice, na poli zelenina a ve stájích dobytek i drůbež. Paclt denně táhne vozík s nákladem zeleniny a mléka na trh do Washingtonu. Lehká práce to zrovna není, ale Paclta docela baví. A když na podzim uzrála jablka, meruňky i broskve, jezdí Paclt do města dokonce dvakrát denně. Co to pro něj je, takový kousek cesty? Úplná rozkoš! Pokaždé nese domů plnou, kapsu peněz. Byl by takhle pracoval dále, ale našel se důvod a…

Už dva roky je takhle zaměstnán, libí se mu to, líbilo by se mu všechno, ale… a tady si poznamenává do svého zápisníku: „Moji společníci byli hoši z mokré čtvrti, ke všemu líní a pomalí. Téměř všechno spočívalo na mých bedrech, jen o peníze jsme se pěkně dělili. Jakmile se hodila příležitost, svůj podíl jsem prodal. Kam jít? Pojal jsem úmysl podívat se do Savanny. A proč? Měl jsem tam tři známé a jeden z nich byl Maďar, rytmistr od hulánů, který do Ameriky uprchl po revoluci 1848.“

Že mu věříte! Trochu pravdy snad říká, ale trochu si určitě přidal, aby se ospravedlnil sám před sebou. Známe ho. Nebylo to mezi nimi tak docela v pořádku, pravda, ale za čas uvádí ještě něco docela jiného. Či snad na to horší zapomněl? Práci v zahradničení by byl snadno vydržel, ale neklidná krev už mu opět nedala spát ani kloudně pracovat. Takovou dobu vydržet na místě! On! Ve svém zápisníku si jakoby nic poznamenává: „Dvě léta jsme hospodařili. Byl to život klidný, idylický, ale i toho jsem se zanedlouho nabažil.“ Jednoho rána Paclt vstane a s východem slunce zamíří přímo k jihu.

Tady ho poznáváme, tuláka a neklidu. Poznamenává si: „Byla překrásná pohoda. Nemaje nakvap šel jsem ustavičně pěšky. Pokládal jsem vždy za zvláštní rozkoš cestovat tímto způsobem, ne tak pohodlným jako zajímavým. V tlumoku jsem si nesl trochu potravy a k večeru došel jsem obyčejně do nějaké osady nebo samoty. Nebylo-li široko daleko lidského obydlí, uvelebil jsem se na noc v lese nebo v širém poli.“

Den za dnem překračuje řeky, sám prochází lesy, slunce má nad hlavou a v srdci touhu jít a jít. Potká cestujícího, pohovoří, vyptá se a zas jde dál. A když má chuť, zpívá si jako dítě, všechny písničky, jak je slýchal od matky. Dojde k lesu, snese si trochu chrastí, přidá něco mechu, udělá si lůžko a spí jako nemluvně. Spokojeně. Jde, dny snad ani nepočítá.

A tu jednoho rána (noc prospal na pokraji lesa), když si boty obuje, cítí, že ho do nohy něco bodlo. Ech, takových věcí si Paclt nevšímá. Bodnutí sem, bodnutí tam, dostal větší rány a nevšímal si jich. Vstane a hurá vpřed! Ale daleko nedojde. Nejde to. Co to? Noha otéká, bolí jako všichni čerti, už nemůže skoro chodit. Něco musí udělat. Paclt sedne, ještě není z lesa venku, sedne pěkně do chládku a chce se zout. Ejhle, nejde to – tak mu noha naběhla. Paclt se tedy dlouho nerozmýšlí. Co jiného? Vezme nůž, je to pořádný zahradnický křivák, a botu jednoduše rozřízne. A už vidí příčinu. Že ho to nenapadlo dřív. Ráno se do boty ani nepodíval a rozšlápl tam štíra. A jak velkého! Teď nezbývá než počkat, až bolest přestane.

Dva dny a dvě noci proleží takto nečinně v lese, a když zjistí, že bolest polevuje, že už by mohl také vstát, odvleče se do nejbližší železniční stanice, je to Kingsville, a jede k cíli, do Savanny. Řekl to a neustoupí. A než tam dojede, je noha v pořádku. Jako by se bylo nic nestalo. Nač se zdržovat nějakou bolestí v noze, to tak, přebolelo leccos, i toto přebolí. Na Paclta žádná bolest neplatí. Však také není žádný chroust, je ho kus. Na žádnou pomoc nikdy nespoléhal.

V Savanně však už nežije žádný z jeho přátel. Pěkné nadělení, když dojde až sem. Dva z nich prý už před rokem zemřeli na žlutou zimnici a rytmistr odjel s francouzským vojskem do pole až někam před Sevastopol. To se tedy povedlo. Co udělat?

Ech, tak už to chodí, řekne si Paclt, a aniž se dlouho rozmýšlí, najme si pozemek a začne znova zahradničit. Upřímně řečeno, co mu zbývá? Tohle aspoň umí a nepotřebuje k tomu mnoho. Nechtěl by pracovat někde v místnosti, být zavřen a pořádně slunce nevidět, chce být venku, v přírodě. Nikdo ho nikdy nespoutá a nedonutí posedět na místě, zdomácnit. Ani nemoc ne. Je jako pták, jako vlna na moři.

Zatím tedy sedá v tržnici města Savanny a nabízí, co mu vyrostlo na poli: řepu, okurky, rajská jablíčka, a do svého zápisníku si v těch dnech poznamenává: „Žil jsem tu několik měsíců klidně a spokojeně, aniž jsem se příliš namáhal, měl jsem z půdy hezký výtěžek.“ Proč tedy nevydržel, co ho tu pálilo? Nevadí, má sám pro sebe výmluvu a musíme ji uznat.

Tentokrát zasáhl do jeho života opět osud. Náhoda? Někdy se Paclt rozhodl sám, ale jindy, ať chtěl nebo ne, uhnula cesta jeho života sama jinam. A že by se byl proto zlobil, to věru nikdy ne. Dostal zimnici. Pěkné nadělení. Odkud se vzala? Ani se nenadál, přišla zničehonic začala jím lomcovat. Ale jak, k neuvěření. A to bylo pěkně nadělení. Byl by raději šel pěšky přes celou Ameriku. než takhle trpět. A není nikoho, kdo by mu posloužil. Leží tam pod stanem u svého pole, a kdyby zemřel, ani pes neštěkne. Je tady cizinec, tulák, nikdo ho nepostrádá.

Ať užíval co užíval, a bral všechno, co mu kdo poradil, nemoc se nelepšila. Vždy několik dní ho nechala v klidu, ale dříve než si oddechl, než se trochu sebral, už tu byl záchvat znova, a ještě silnější. Konečně mu místní lékař sdělil, když už na něm všechny léky vyzkoušel, že se zimnice nezbaví, dokud se neodstěhuje někam hodně daleko. Nebo snad si myslil, že už jmu není pomoci, a chtěl, aby chlapík umřel jinde? Ať tak, či onak, Paclt tomu rozuměl po svém a zapsal si:

„Jeho rada mi není proti mysli. Už nejednou jsem uvažoval, že by byl čas, abych se zase hnul z místa. Lákala mě Brazílie pro bohatá naleziště diamantů, safírů, topasů a berylů. Protože štěstí nechodí za mnou, musím já za ním.“

Neštěstí však nechodí samo, vodívá si štěstí za ruku. U Paclta se tyhle sestry pravidelně střídaly. Jako na zavolanou zastavila v Savanně loď, která plula do Rio de Janeira. Co si mohl přát lepšího? Jakmile se mu zdá, že záchvat nemoci povoluje, pustí nájem pozemku a hajdy na loď. Jako by to bylo z města do města, a ne takový kus světa. Jako by měl být už zítra na místě, a zatím se tam bude loď kolébat nekonečně dlouho. Je to výlet na druhou polokouli, tam se odjíždí po dokonalé úvaze. Ale to by nebyl Paclt. Co ho dnes napadne, to zítra provede. Zvláště když se domnívá, že mu to prospěje na zdraví. Ani se s nikým nerozloučil a už jede.

Teď sedí osamocen na lodi, a pokud jím právě nelomcuje zákeřná horečka, přemýšlí, co a jak udělá, až dojede na místo. Těch plánů! A jak se těší, vždyť drahokamy, to je jeho stará láska. Onehdy měl opět horečku a bůhvíco křičel, ale viděl kolem sebe samé turnovské granáty, některé dokonce velké jako balvany. Paprsek se v nich lámal jako ve víně, až si zacláněl oči, jak to píchalo. Těšil se, že je bude brousit!

A pak na nějaký den horečka opět povolila. Jak dlouho jedou, kde vlastně už jsou? Vždyť nemoc už musí přestat, musí, přestává přece vždy, jakmile se přejede… Doktor mu to řekl. Došel si tedy za kapitánem a ptá se ho, kde vlastně jsou.

„Obratník Raka už je dávno za námi, míjíme rovník.“

„To jsme tedy ve vodách jižní polokoule a nemoc dosud trvá.“

A kapitán mu odpovídá, aby se nebál, zná prý to, ještě chvíli, ještě prý nějaký den a bude po všem. A také bylo, jenže Paclt byl jako moucha. Chodil po lodi, jak když ho postrkuje, vítr by ho byl porazil. A to už dojížděli k cíli.

Když vystoupil z lodi a došel do města, které se mu od moře tak líbilo, byl dokonale rozčarován. Co tu viděl? Špína a bída se vlekla po ulicích, černí, hnědí i bílí lidé, zástupy vojáků, bez nichž by to nešlo, zevlouni a nic víc. Jediné místo tu nikde není, kde by lidské oko v pohodě spočinulo.

Paclt chodí sem a tam, shání informace, chce pracovat, chce vydělávat, ale ať mluví s kýmkoli, když se zeptá na naleziště drahokamů, každý pokývne hlavou a pak mu to rozmluví. Ano, jsou v zemi místa, kde se najdou, ale k tomu, příteli, je třeba trochu víc peněz a také víc lidí. Sám? K smíchu! Drahokamy jsou pod zemí, musíš mít stroje a najmout si lidi. Ano, ty, co tady chodí po ulici. A s těmi že se dá něco dělat, s nimi by si měl začít? Kam by přišel? Paclt zná přece lidi, viděl jich hezkou řádku, ale tady těm, co chodí po ulicích, těm by nesvěřil peníze, a dokonce ne stroje. Nikdy – i kdyby na ně měl! Už se definitivně loučí s myšlenkou hledat a najít drahokamy. On si to představoval docela jinak. Co by tedy pohledával v tomto úděsném a prašivém městě? Nejlépe co nejdříve odtud zmizet, než tě někdo okoukne a pak zezadu klepne, třeba jen pro lepší kabát. Jistě se to tady nestalo jednou. Kouká to každému z očí.

Je slabý, dosud jako by cítil v těle chvění horečky, i když jen z dálky. A takhle se žít nedá. Čeká tu na smrt nebo nemoc? Nestojí o nic. Proto sem nepřijel.

Jen čtyři dny vydrží v tomto městě, které ho vyděsilo a přineslo mu jen zklamání. Pak si honem zajde do přístavu a hledá loď, která bude odjíždět. Kam – to je mu jedno. A tamhle se jako na zavolanou kolébá nákladní loď – veze cukr a kávu – má odjet ještě dnes do New Yorku. A jejím kapitánem je sám Brown, starý známý z mexické vojny. Proč by ho s sebou nevzal? Bude prý cesta trvat trochu déle, co dělat, ale Paclt je rád, že může zmizet z města, dřív než padne noc.

Čeká ho tisíce mil plavby na nákladní lodi. Čeká ho utrpení, ale to nevadí. Jen když odjíždí, jen když cestuje, jen když mění místo, ať je to zatím třeba jen vzduch a voda a kolem daleko široko nic. Ví, že jede.

A myslíte, že se mu zasteskne po některé práci, která mu vynášela? Že si snad vzpomene na výnosné zahradnictví, na klid? Bylo by to docela lidské, ale Paclt žije vždy jen tím, co je před ním. Za ním jako by nebylo nic. Ani v dopise, ani v zápisníku se o tom slůvkem nezmíní.

Cesta z Rio de Janeira do New Yorku je nekonečná a k zoufání dlouhá, když navíc tě bez přestání drží v drápech zimnice. Začalo to, sotva byl Paclt třetí den na moři. Už myslil, že to nevydrží. Málem po celou dobu plavby byl v horečce a jenom na pár dnů nemoc trochu povolila. Proč a kam vlastně jel, či pro co, to ho nyní nezajímalo. Všechno bylo marné, zbytečné, jen utrpení přibylo a peněž ubylo.

Ale co je pryč, je pryč. Čas i naděje.

V dopise bratrovi poznamenává tak skromně jako vždy: „Mnoho bylo mi zkusiti! Zlořečená, zimnice neustávala mě trápit, takže když jsem po vánocích vystoupil v New Yorku z korábu, byl jsem víc mrtev než živ.“ Takhle prostě odbude nekonečnou cestu, jež byla utrpením pro tělo i ducha. Kdo by to vydržel a neřekl by: dost! Jen Paclt si nestěžuje. Co by komu vyprávěl, proč, vždyť ví. že stejně je sám, a dávno už nezná pláč. a tím méně lítost sám nad sebou. Život to nedovoluje, jen jde vpřed, a bát se ho – pak to prohraješ! Zápasit musíš, a ne fňukat. Mlčet! A sevřít rty a zatnout zuby. Máš, co jsi chtěl.

Od vánoc je do dubna daleko! Dny jsou dlouhé a nemoc je ještě víc prodlužuje. Jen sem tam se ukáže pár dnů jasnějších. A žít v horečkách téměř po celou tu dobu, to snad ani zvíře nevydrží. Ale co nevydrží zvíře, vydrží člověk. To už poznal víckrát na vlastní kůži. Ještě jednou tedy vyhledá Paclt lékaře, prý je to nejlepší odborník na zimnici v New Yorku. Všichni mu to radí. A výsledek?

Nic nepomůže než odjezd z Ameriky. Tak zni diagnóza. Odjezd, ano, to se lehce řekne, ale kam? Domů, bez peněz, co tam? Být pro smích, a navíc někomu na krku? Domů, bude-li nejhůř, se vždycky nějak dostanu, ale jak z domu? To ať mi někdo poradí. A žít tam v bídě, strachu a ponížení, to raději těžce, ale svobodně jinde. Svobodu, musím mít svobodu, nejde to jinak! A potom si přijde třeba – smrt. Je pozdě vracet se do pout malosti, když jsi jednou rozpjal křídla nad svět. Kam jet? Kde hledat záchranu za poslední peníze?

Celé čtyři měsíce však chodí Paclt ještě po městě a kouká Pánu Bohu do oken. Bez příjmů a bez naděje. Dělat nemůže, najal si tedy pokoj v hostinci a tam vždy několik dní zápasí s horečkou, aby se pak zas trochu najedl a vyšel na vzduch. A to je všechno. Ale je snad tohle život? Kdyby tu měl zemřít, to ho. tak nyní napadá, a dokonce na zimnici, on, voják, pěšák a poslední husita, byla by to pěkná hanba! Raději odjede! Kam? Už je kupodivu i rozhodnut. Pojede do Austrálie. Tam bude hledat drahokamy, ovšem, bude-li živ. A přestane-li horečka v nejbližších dnech mořit tělo. Takhle jet nemůže, ani by ho na loď nevzali. A horečka, div divoucí, opravdu povolila. Ustoupila rozhodnutí.

A tak 1. května roku 1857 Vstupuje Paclt na parník „Marie Banks“ a za poslední peníze odjíždí k dalšímu světadílu. Kéž by jej aspoň uviděl!

Několik vět jeho zápisníku nám řekne, co musel po dobu cesty vytrpět: „S obavou jsem čekal, brzo-li přijde opět zimnice. Když pak ani druhého, ani třetího dne se nedostavila, myslil jsem, že jí šťastně ujedu. Ale běda, čtvrtého dne mnou lomcovala znovu. Můj ty Bože, byla to ale zlá plavba! Každý se mě štítil, bál se nákazy. A já, vida jejich úzkost, vyhýbal jsem se všem, sedaje někde stranou v koutě. Všeobecně se mělo za to. že dlouho nevydržím, a ti, kdož spali v mém sousedství, nepřáli si vroucněji snad nic víc, než aby mne smrt co nejdříve odklidila a zbavila je nebezpečí.“

A v těch chvílích, kdy myslil na pohřeb v moři, tam, kde navždy bude spát, kolébán vlnami – a tak si to přál ve chvílích horečky – bude jeho horké čelo aspoň zchlazeno. Na víc už nemyslí. Tehdy však přichází k němu jediný člověk, který se nebojí nákazy, a jako dobrý táta ho posilňuje. Byl to sám kapitán lodi a jeho slova jsou víc než nejlepší lék. „Jen, příteli, nepozbývat mysli. Všechno se dá vydržet, musí se chtít, a chlap jako vy nesmí povolit ani zimnici! Dostanete-li se za rovník, bude vyhráno! Tu čáru americká zimnice nepřekročí!“

Už přece jednou slyšel podobná slova a nebyla tak docela pravdivá. Paclt jim chce věřit, nutí se, ale naděje je pořád malá.

A právě v těch dnech, kdy loď přeplouvá rovník, je Paclt téměř v bezvědomí. Jaká ironie! Zdá se, že jsou to jeho poslední chvíle. Téměř celý den o sobě neví a už ani nekřičí. Nemůže, jen sípá! V okamžicích jasna si představuje, jak po jeho smrti, až se to snad dozví, bude František, kaplan na Týně u Rovenska, ten dobráček, sloužit mši za pokoj jeho duše. Vzpomíná v těch chvílích na rodiče a na domov. Se vším se rozloučil, je vyrovnán se životem. Kdyby ho tak teď doma viděli!

Ale po několika dnech se mu zdá, že jeho zdravotní stav se poněkud zlepšil. Kapitán mu přišel radostně říci, že už minuli předhoří Dobré naděje a že mu to sděluje u víře, že i pro něj to bude dobrá naděje. Už prý to bude co nevidět. Jen ať mu věří. Paclt se jen usměje, tak je sláb, ani neodpovídá, ani neděkuje. Leží bezvládně a tak rád by zahlédl aspoň kousek té země, která se jmenuje Afrika. Jedou právě kolem. Letěl by tak rád na palubu a chtěl by radostí křičet. Bláhový!

Kdo však to ví, kdo mu může dnes říci, že Afriky užije dost a dost a že tam snad jednou složí i své staré kosti? Nikdo to neví a kniha, kde je jeho osud napsán, je za devaterými zámky. Teď je třeba žít, najít sílu, která mu pomůže vydržet. Loď jako když jednotvárně dupe – dada – da – dá… Otřásá to až morkem Pacltových kostí, na nichž je už sotva jen průhledná kůže.

Ale když mu kapitán přišel říci, že už jsou v Indickém oceáně, zimnice jako by přece jen povolovala. Měla však, neřád, tuhý život! A když po 117 dnech plavby vyšli všichni cestující na palubu pozdravit nejmladší pevninu Austrálií, stál mezi nimi už i Paclt, Kdo by tomu byl uvěřil? Ačkoli byl slabý, byl šťastný a plný touhy a naděje. Jako by se byl v té chvíli znovu narodil. Mával minulosti a zdravil budoucnost. Novou, krásnou a krutou, avšak svobodnou!

Všichni cestující teď přestoupí do malého parníku, který je po řece Yarra-Yarra odveze do hlavního města Melbournu. Konečně jsou na místě. Utekli všem bouřím a Paclt utekl i smrti. Jiný svět, jiné věci a jiní jsou tady i lidé. Nebo se mu to jen zdálo? Krásné ulice, jimiž se Paclt prochází, dodávají mu chuť k životu, všechno se mu tady líbí, stále se radostně usmívá a nestačí se obdivovat hlavně bankám. To jsou budovy! Úplné paláce.

Když se zašel podívat do banky „Victoria“, vidí Paclt poprvé v životě ryzí zlato. Hlídáno policií, je zde složeno na hromadu a odlito v cihlách po 50 librách. Je to neuvěřitelné. Jako by měli přijít co chvíli zedníci a začít stavět. Pro koho však jsou ty cihly připraveny, co s nimi, napadá Paclta, kdo se z nich bude radovat a bude z nich žít? Dnes ještě neví nic o těch, kdo zlato hledají, neví nic o jejich bídě a hladu. Ví jen tolik, že sotva kdo si za pohled na kus zlata koupí krajíček chleba. Určitě ne ti, kdož chodí po ulicích města! A Paclt si jich dobře všímá. Jsou to lidé všech ras, všech možných národností a každá země vyslala sem jistě své největší dobrodruhy. Dobrodruhy obchodní a dobrodruhy života. Nevyznáš se v nich, jsou to herci i vrazi, zatracenci i bláhovci s nadějí na zbohatnutí. Smrt a bída jsou vždycky v sousedství zlata. Nelze jim věřit, jako nikdo nevěří tobě. A proto nemůže najít žádnou práci.

Několik dnů chodí Paclt hlavním městem a spolu s několika přistěhovalci, bloumá z ulice do ulice a opět k přístavu. Jako by to byla aréna, kde je honí bída. O kus práce nelze zavadit, ani kdybys prosil či sliboval. Chodí jich pět, pět hladových a nedočkavých práce, každý z nich je tady nováčkem. A když už to nikam nevede, tehdy se poradí a konečně rozhodnou: nakoupí sekery, stany, nakoupí motyky a všechno potřebné k práci na zlatých polích a vyrazí.

Časně ráno vyjdou z města v hloučku tři Němci, jeden Polák a Čech Paclt směrem ke kopaninám castlemainským. Je však třeba, aby na noc došli aspoň do lesů, když ne. někam pod střechu, kde je možno se vyspat. Jinak tady nocleh neseženeš, dělej co dělej, ačkoli co chvíli míjíš nějaké stavení bohatého Ira, potomka vyděděnců z vlasti. Pod střechu tě však nepřijme. Nevěří ti, nepomůže ti, nestojí o tebe.

Paclt si krátce poznamenává: „Jsou to lidé zámožní, avšak suroví a nevzdělaní. Do škol nechodili, světa nepoznali, a kdo není Irem, je u nich považován na Němce, jehož stejně nenávidí, jako Angličana. Že Angličana, to chápu, ale kdož ví, čím jim ti Němci ublížili.“

Poutníci mají vypočteno, že prvního dne musejí ujít aspoň 20 angl. mil, aby dostihli lesů. Takový je plán, ale jiná je skutečnost. Je měsíc září, chladna a deště nepřestávají. Parta jde po rozmoklých cestách, nohy sotva z bláta vytahují a nikde nelze najit kousek suchého místa pro stany na noc. A když se konečně jeden po druhém tajně uloží k zaslouženému spánku do seníku jednoho statku, vypátrá je pes a statkář za pomoci chlapů je vyžene jako nějaké vrahy a žháře opět do deště. Taková neradostná cesta je čeká od prvního okamžiku. Myslili na balvany zlata, a zatím se vlekou blátem jako vyděděnci, co všechno si ještě ráno vyprávěli? Na to nikdo už ani nevzpomene.

Vlekou se celou noc, jdou jako mátohy, utrmácení a promočení na kůži, a teprve k ránu dorazí na pokraj lesa. Není to tu o nic lepší, ale přece jen aspoň není půda rozmočená a nejsou tu kaluže vody. Tady si konečně postaví stany, nad ohněm všechno usuší a po dvou zoufalých dnech, když vidí, že není naděje na lepší počasí, nastoupí znova cestu deštěm. Psa bys do toho nečasu nevyhnal, ale jim nezbývá nic jiného než jít. Po několika stech metrech jsou opět promočeni až na kůži, ale vpřed se jít musí. Jdou, jdou mlčky jako stíny.

A pak, když zdvihnou hlavy, vidi, že jsou vlastně u cíle. Konečně došli do kraje zlata, jejich představy se jim začnou splňovat.

Jako velké koryto položilo se před ně údolí, jehož středem protékala strouha, jinak se to nazvat nedalo, ale teď byla plná vody a ještě se místy rozlila ze svých břehů. Takový byl první pohled na kopaniny. Samá šachta, zem obrácená na ruby, jako by jacísi gigantičtí krtci řádili právě tady. A na návrších, kam nemohla podtékat voda, stály stany a boudy různých tvarů ze všech možných i nemožných hadrů. Jako když tu rozbiješ stánky na jarmark. A do toho všeho proudy deště. Ach, to byl krásný a laskavý pohled! To bylo příjemné uvítání!

A konečně potkali obyvatele. Jsou to ponejvíce Číňané, kteří v tomto údolí bídy paběrkují, nedbajíce hladu, špíny ani opovržení. Prohledávají staré sesuté šachty a stačí jim zrnéčko zlata, aby byla nasycena jejich ziskuchtivost a lstivá žebravost. Můžeš to pojmenovat jakkoli, vždycky je za tím hlad a nouze.

V té bídě přece nebudeme, říká Paclt svým přátelům, chcete-li tu zůstat vy, já ne! Vždyť dokonce i několik Němců, kteří se tu jakžtakž živí, či spíše živoří, jim radí, aby se dali hned dál na cestu. Raději se tu ani nezastavovat. A jak nevěřit jejich doporučení, když to vidíš na vlastní oči? K životu to není, a k smrti? Proto nejde Paclt až sem.

Ale nejde sám, jak se může přesvědčit pohledem na cestu do kopanin. Nové a nové tlupy zlatokopů i celé rodiny a lecjaká luza šlapou den za dnem bláto směrem ke kopaninám. Lidé jsou vysíleni, ale v očích jim hoří nedočkavost, lačně hledí na šachty a ukazují dětem, kde najdou zlato, kde, jak pevně věří, určitě zbohatnou.

Po poradě, a bylo to druhý den ráno hned po probuzení, je rozhodnuto, že se bude v cestě pokračovat. Ale na další cestu vyrazili už jen čtyři, neboť pátý prohlásil, že dál nepůjde a že tady zůstane v zaměstnám jako švec a prý se tady uživí.

Nu dobře, odpověděli ostatní, my ovšem jdeme dál a náš cíl je Castlemain.

Nikdo neví, oč tam bude lépe, ale tady se jim zůstat nechce. Však také zůstat nemohou, ani kdyby chtěli. Co tady? A před nimi zase cesta, bláto, déšť, zima, únava. Nebe visí jako šedý nemocný pruh nad hlavou, neboť jdou údolím, které bys do šířky kamenem přehodil. Zato má po stranách hezky vysoké vrchy. A stále aby ses vyhýbal stanům, neboť všude se hledá zlato, všude jsou štoly. Tak znovu zcela vyčerpáni docházejí konečně do Castlemainu.

A situace se opakuje. Tam jako tady. Lidí jako much na mršině, rvou se o píď země. Původní hledači, když vybrali, co se dalo, zanechali ji osudu. Na toto přeorané pole se vrhají noví a noví zoufalci, vždy znovu doufající. Snad se někdy někomu podaří najít lesklý kousek kovu, a pak se to rozkřikne údolím a chuť k práci i naděje jsou tu znovu.

Paclt a jeho tři přátelé si také našli několik starších šachet a hned se dali do práce. Položili koryto a škopek na praní zlata, sevřeli lopaty a dlabáky a od té chvíle byli jako ostatní diggeři. Snad o něco větší učedníci, ale dříči stejní. Po několika dnech, když sedli a přepočetu svůj společný výdělek, mohli si koupit sotva kus chleba. A to pracovali bez oddechu.

Je pochopitelné, že původní zápal pro zlato začal u přátel najednou opadat. Kdo by se divil? A kdo by chtěl tvrdit, že by byl jiný? Denně se dlouho do noci debatovalo, co podniknout, aby se práce vyplácela, zkoušeli to všelijak, a výsledek přece nebyl žádný. Všichni už toho měli dost. Živořit dál uprostřed skal, špíny a bláta se nechtělo nikomu. A naděje není žádná, vždyť je to vidět na těch lidech kolem. Paclt si jich dobře všímá. Mnozí z nich jsou tady už hezky dlouho, podle sdělení rok i více, a sotva se uživí. Jen taktak že žijí. A co jim zbývá? Co si přinesli lepšího, to tady pochovali. Naději, peníze i zdraví.

A kam dál? Není sil.

Uplynulo několik dalších dnů a Pacltovi přátelé se rozhodli pro návrat do Melbournu. Dá prý se tam spíše něco vydělat a lépe bydlit. Mají pravdu, bude to o poznání lepší. O střechu nad hlavou. A tito lidé se dlouho nerozhoduji. Odešli.

A jelikož Paclt nesouhlasil, zůstal tady sám. Sám, neznalý kraje a země, sám český člověk, který se nechce vrátit do města hladu a opovržení. Vracet se? Proč? Z bláta do louže? Ne, ne, něco ho láká dál, tam, kde to nezná, kde nebude tolik lidi, tam, kde uvidí víc. Kde najde možnost života. Zpět nejde nikdy, nevzdává se. A někdy také nemůže! Je to zlato, nebo zvědavost? Trochu toho i onoho. Je to touha, krev, která jej opět povede vpřed;

I přitáhl si těsněji kožený americký kabát, památku z mexické vojny, a vydal se na cestu do neznámého vnitrozemí. Ať to stojí co stojí, někde se musí najít možnost žít. A samo sebou i vydělat. Brodí se vodou a blátem, cestu si nelze vybrat, neboť země je v době dešťů jedna mazlavá kalužina. Jde a drží se směru, který mu kdosi poradil. Ale jak je to těžké! Nejdříve se zastavuje na noc v hostincích, které najde při cestě, ale po přepočítání peněz od tohoto luxusu upouští.

V poznámkách říká: „Chtěje se všelikým zbytečným výlohám vyhýbati – měšec mi valně splaskl – hleděl jsem k večeru dojít vždy do nějakého lesa, abych zde v dutém stromě umdlenému tělu pohověl v suchu. Tu při ohm sušil jsem promoklý šat, vařil čaj a začasté i chléb v popelu pekl.“

Hůře se mu vede, když už se sklání k večeru a les není na obzoru. A to bývá nyní stále častěji. To potom prosedí noc, zahalen v plášti, a hledí, kdy začne rozeznávat cestu, aby vykročil znova. Že je mu smutno? Už dávno ne! Že naříká? Paclt naříkat neumí. Co chce, to má. Neměnil by.

Jde. A jde jako vždy, i když celkem neví, kam a proč a co tam bude dělat. Jde za svou touhou, jde vpřed!

Všecek rozedrán, hladov a k smrti unaven, přichází do Ballaratu. Ještě před časem to bylo nejbohatší naleziště zlata osady Viktorie. Paclt má v úmyslu jít ještě dál, a proto se tady zastaví jenom na poradu, jenom aby se rozkoukal. Nejspíše však, aby se dal do pořádku. Už to skutečně velmi nutně potřebuje. Být člověkem.

Ačkoli je zvyklý na leccos, viděl kus světa a všelijaké lidi, tady se mu přece jen nelibí. Proč? Dobrodruzi, kteří křižují tuto zemi, jsou v Ballaratu jako doma a ti, kdož přicházejí sedřeni z kopališť od Mount Araratu, jsou zde právě tak vítáni jako vražděni. Jednou se Slávou, podruhé zcela tiše. Stačí vědět, že máš zlato, a to se pozná podle hýření, každý se dá strhnout, a nejsi pánem svého života. Denně se rozletí městem zpráva o smrti některého diggera. Pochovají ho na hřbitov za městem a nikdo ani neví, jak se ten člověk jmenoval. Kořalka, ženy, nůž, to jsou uvítání, která čekají diggera. To je častá odměna za několikaletou práci a za nadlidské strádání. Co nezničí bída a nevydřou z tebe bohaté společnosti, to necháš tady.

Je tomu sotva několik let, co tady bylo nalezeno zlato, a jen se to rozkřiklo, už kolem téměř přes noc vyvyrostlo město. Jako když prutem šlehneš. Bohaté společnosti sem honem navezly Stroje a šachta zeje vedle šachty. Najatí nádeníci rabují zemi a pod dohledem odevzdávají, co našli. Žijí tu jako otroci. Kolem pak paběrkují jednotlivci. O jejich úspěchu lze sotva mluvit.

A jako vždy, kde se dobývá zlato, je největší bída i tady. Paclt si poznamenává: „Domy jsou pouze z prken a nemají dlouhého trvání. Dojde-li zlato, obyvatelé se vystěhují a své stany i celé město vystavějí tam, kde jim vrtkavé štěstí ukáže místo!“

Ačkoli nepohoda a nečas trval, Paclt se rozhodl a dává se znovu na cestu. Co tady? To není život! Silný západní vítr mu žene do tváře ostrý drobný déšť, promáčí šaty až na kůži, ale Paclt je rád, že má to špinavé hnízdo Ballarat za zády. Raději sám v divočině a v dešti než v takové společnosti. Dobře ví, kam chce dojít, ale žádná cesta tam nevede. Zná jenom směr. Přes hory, přes doly, přes řeky a lesy stále vpřed. Musí tu cestu nastoupit, i kdyby šel peklem. Má nyní namířeno do Portlandu. Jak je to daleko? Více než 100 angl. mil. Ranec na zádech, nějakou zbraň a trochu jídla, to je celý jeho majetek. Tak vychází na dlouhou pouť.

A zas, jako vždy. Paclt spí, kde se dá. Nejraději v lese, nenajde-li ovšem zcela náhodou ovčáckou stanici, kde mu dovolí přespat. Tam se podle možnosti zásobí chlebem, čajem a cukrem a zas putuje dál. Doprovází ho jen píseň, která se rozléhá široko daleko. Jde cestou necestou, jde bez kompasu, ví jen tolik, že Portland leží stále na západ. To je teď jeho směr.

Ani neví, kolikátý den už je na cestě, když k večeru, ba téměř v noci dorazí do lesa, kde chce v některém dutém stromě přespat. Tak to dělává vždycky. Odložil plášť a ranec se skrovnou zásobou a jde hlouběji do lesa nasbírat trochu chrastí na oheň. Aby se ohřál, osušil a něco si uvařil. Chvilku tak courá sem tam, provazem svazuje otýpku roští a pak, když se narovná a chce jít zpět k batohu – neví, kde je. To mu ještě scházelo! Kolem tma tmoucí a plášť a jídlo nelze najít, ať to namíří kamkoli. Snad si nějak zašel, když hledal dříví. A co mu zbývá? Bude muset prosedět noc u ohně, však to není poprvé. Složí tedy chrastí na zem a rozdělá si oheň, aby se aspoň trochu ohřál. Pak mu to nedá, vezme silnější větev, zapálí ji a znovu zkouší najít místo, kde odložil plášť. Což kdyby se mu to povedlo! Má tam přece svoje zásoby a tady bude sedět o hladu. Ale brzy vidí, že všechno hledáni je marné, a tak nezbývá než se pokorně vrátit k ohni a vyčkat rána. Ačkoli se mu zdá, a chtěl by se hádat, že hledal na místě, kde své věcí odložil. Vždyť přece má paměť a tady někde to musí být. Ech, co dělat, už se s tím mořit nebude. Jde se spát.

Jaké je však Pacltovo překvapeni, když se vrátí a kolem ohně najednou vidí dav černochů, kteří samou radosti z ohně kolem poskakují, křičí, mávají rukama a všelijak se prohýbají. Byla to hezká podívaná, k smíchu mu to bylo. ale jen chvíli, neboť vzápětí je prozrazen a kolem něho se rychle utváří kolo těl. z něhož proti němu trčí kopí a rachotí dřevěný zvuk bumerangů. A už vybíhají děti a ženy, křičí, vztahují ruce a cosi žádají. Paclt neví, co po něm chtějí. Strach nezná a dorozumět se umí, je-li třeba, i s čertem. Ukazuje jim, že sám nic nemá. Prázdné ruce. Jsou zklamáni, ale smějí se. Dokud se smějí, je ještě dobře.

Ale to už přicházejí další, zřejmě to byli lovci, kteří nesou za ohony své nejlepší pochoutky, vačice. Teprve nyní nastalo to pravé hlučeni a hospodaření, to čertovské rojení, jaké Paclt dosud neviděl. A bylo to skutečně zajímavé.

Takhle to popisuje v dopise: „Muži lámali větve a ženy ovíjely vačice listím a vrhaly je do ohně i s vnitřnostmi. To se ovšem dálo s nepředstavitelným povykem. Když byla vačice osmažena, vyndala ji žena z ohně a podala náčelníkovi. Ten uchopil pečínku za zadní nohy, a zachytiv velkými zuby vnitřnosti, pojídal je s náležitou hltavostí. Ostatek podal dokola, až vačice zmizela. Tak se to opakovalo několikrát.“ A dál Paclt vypráví, jak skončilo hodování: „Když se všichni najedli, stoupli si opět dokola a začali skákat po jedné noze až do úplné tmy. Pak se vrhali jeden přes druhého na zem a usínali.“

Kus dál, ohněm už jen matně osvětlen, usíná vyčerpán i Paclt. Není sice unaven křepčením, ale má toho všeho za dnešek také víc než dost. Spal hodně dlouho, ale přece jen se probudil o něco dříve než divoši. A jakou měl asi radost, když zjistil, že vlastně spal několik kroků od svého pláště. Však to věděl, byl si jist, že nemůže být daleko. Rychle si jej oblékl, do ruky vzal svůj ranec, své všechno, a chce vykročit. Chce zmizet, dokud je čas. Není s nimi žádná legrace. Rychle pryč!

V tu chvíli však přicházejí a přibíhají další divoši a křikem budí celý spící tábor. Hned je zas všechno na nohou a kolem něho. Plášť mu teď tahají z ramen a divoce jím cloumají. Co má dělat, když je sám! A jak tohle všechno skončí? Bránit se nemůže, stejně to nemá význam. Co mu zbývá, než to zkusit po dobrém. Začne tedy rozdávat cukr, ale ten je ve chvíli pryč, vždyť ho má jen trošku. Ale pomohlo to. Divoši mu vrátí plášť a ranec, který mu před chvílí vzali. Byl to vskutku dobrý nápad, přátelství tím bylo uzavřeno. A co se bude dít nyní? Přece tu s nimi nezůstane? Paclt by se rád zeptal na cestu, ale jak? Zase má štěstí, několik divochů zná nečekaně pár slov anglicky, a tak mu přece jen poradili. Mohli bychom říci, že spíše ukázali, řeč to byla divná. Ať jde s nimi, naznačují mu, také jdou tím směrem, dovedou prý ho do roviny a pak už jistě dojde sám.

Tak se dává celý ten podivný a hlučící průvod na cestu. Paclta si nikdo ani nevšímá, jde za nimi. Po řadě hodin dojdou k okraji lesa, odkud je vidět rozsáhlou krajinu plnou pahorků a nepřehledně plnou vod. Tady mu divoši ukázali rukou směr a Paclt se vydal na cestu k Portlandu. To ho tedy čeká! Pěkná cesta. Ještě jim zamával, jako by děkoval, a zatímco oni opět mizeli v lese, on zase znovu šlape bláto. Jde a jde. Nač myslí? Na domov? Na píseň, kterou si brouká?

Kolik dní už vlastně jde tím hustým deštěm? Moc. Neví kolik. Už tehdy z Melbournu vyrazili v dešti a dosud pršet nepřestalo. Tehdy však nebyl tak sám! Voda a voda. A chlad. Věčně je promočený až na kůži a třese se zimou. Už téměř neví, je-li to zima nebo horečka. Déšť a déšť a bláto. A tak to jde den za dnem a bez konce.

Jednotvárnou cestou jde Paclt vpřed. Jde? Vleče se, neboť pořádný krok nelze udělat! Na každé botě závaží bláta. Po poledni pak přeskákal po vyčnívajících kamenech jakousi ječící řeku. Však to zná: až bude po údobí dešťů, určitě tady nenajdeš nikde ani kapku vody. Pak tu zas budeš zmírat žízní. Paclt chce vystoupit na nějakou vyvýšeninu, neboť vody všude přibývá a nehnutě stojí, jako by měla nastat potopa. Ale kde co najít, kam zamířit? Všude jen rovina, plná bláta a vody. Přidává do kroku, chce uniknout, ať je to kamkoli, ale jako by chodil v kruhu, nikam nedošel a večer už se snáší jako šedivá můra. Spát v lese je jistě všelijaké, a neznáš-li okolí, je to ošklivé, ale spát uprostřed vody a bláta je určitě skličující. A dá se vůbec spát? Jako když se propadneš do díry. Krutá samota, v níž se ani ozvěna vlastního slova nevrátí. A také nemůže, protože se nemá kde odrazit!

Odevzdán osudu, hodí Paclt svůj ranec na zem, jen se voda rozstříkne. Sedne na něj, přes hlavu hodí svůj americký kabát… a nic víc! Víc v této chvíli dělat nemůže. Na spánek není ani pomyšlení. Provazce deště se mu vpíjejí do obleku a potůčky vody běží po těle. Takhle prosedí noc, promočen na kůži, bez kousku jídla a zkřehlý zimou. Zdá se mu, že je sám na světě.

Sotva se však trochu rozjasnilo, ani den to ještě nebyl, Paclt už se chystá na další cestu. Ale – co to jen provedl, že si večer nepoznamenal směr cesty, kudy má jít? Ví, že jde k západu, ale jak a podle čeho tady určit, kde je západ a kde východ? Všechno je tu stejné. Jen tak nazdařbůh vykročí vpřed, unavenější než včera a oči naběhlé nevysypáním. Nohy umdlévají, síly ho opouštějí a žaludek se mu svírá. Nic horšího dosud nepoznal. Hlad má k nepopsání. Co měl, tu trochu jídla, snědli mu již před několika dny divoši. A zima! Nemá se jí čím bránit.

Paclt se však hned tak nevzdává, tak už ho známe, je to nezmar, a proto tím více zaráží svědectví jeho deníku: „Po velkém přemáhání, když už jsem urazil hezký kus cesty, zaslechnu zdaleka hukot vody. Zas něco nového? Když však jsem se ještě víc přiblížil, vidím, že jsem u řeky, kterou jsem včera po poledni překročil. Měl jsem kurs východní: co zbývalo, než se obrátit a dát se zase zpět, odkud jsem vyšel. Tentokrát jsem opravdu pochyboval o svém zachránění.“

Kdo ho dosud nepoznal, tornu jistě stačí těchto několik slov, aby pochopil odvahu velkého diggera Čeňka Paclta. Do svého zápisníku si v této chvíli zapisuje: „Byloť mi ovšem lehce zahynouti, na světě mě nic nepoutalo, na nebe jsem se netěšil a pekla jsem se nebál.“ Ale těmto lidem jako když se i smrt vyhýbá. Co s nimi? Strach neznají, nic nežádají, můžeš je potrestat? Leda tím, že je necháš žít, a oni se trestají sami. Nad zemí táhly černé mraky, provazy dešťů jako lana pro oběšence až k nízkému nebi a nikde – nikde ani známky života.

Zas je poledne a Paclt už opravdu nemá ani nejmenší jiskřičky naděje. Nač ještě myslit? Vtom však vidí, že z proudu vod vystupují matně dvě postavy. Zdá se mu to, má už horečku a blouzní, nebo je to pravda? Ano, nemýlí se, je to pravda, jsou to dva chodci a chtějí prý do večera dorazit do nejbližší ovčácké stanice. Je tedy zachráněn. Už se stmívá.

Kousek cesty s nimi Paclt drží krok, snaží se jim stačit, ale pak pomalu zůstává vzadu, až je opět sám. Už nemá sil. Postavy nadobro zmizely za clonou vody a šera. Musí si opět odpočinout, je sláb a cizinci chvatem zachraňují sebe. Divočina je neúprosná a člověk se jako zvíře rve o život sám.

Tak tu sedí bez vlády na svém ranci, on, starý voják a nezmar. Je mu smutno. Je mu všeho líto, divné myšlenky se mu roji hlavou a divné nápady jej přepadají. Snad je mi určeno, abych zemřel hladem uprostřed dešťů, zavalen blátem a nikým už nepoznán. Divný konec! A právě dnes, jak je to kruté, vždyť je sedmého září, a to je předvečer mariánské pouti v Turnově. Doma je tolik jídla a já hynu hladem a vysílením uprostřed australských pustin. Kruté, kruté, ano, chlapče, ale žádná meditace ti už nepomůže. Je konec. Chtěl jsi svobodu, máš ji. Mohl jsi sedět doma. Ano, nebo ne? Doma, a být téměř vězněm? Paclt se při této myšlence opět přiměje k cestě vpřed. Zkus to. Musíš! Jde, jde s vypětím všech zbytků sil, ale co chvíli se mu zdá, že již klesá k zemi, která se nad ním zavře navždy jako moře; Jde a jde, krok a zase krok. Sotva nohy zdvihá, spíše je vleče. Hrbí se, aby déšť bil raději do hřbetu než do obličeje. Ale jít musí!

Blíží se večer, s ním znovu jde strašná noc, a tu Paclt už sotva přečká. Stačí jen vzpomenout na tu včerejší. Ale zastavit se, to ne, tak lehce se vzdávat ještě nebude. Napůl živ vleče tedy hladové tělo do neznáma, bez cíle. Najednou se mu zdá, že rozeznává stromy a snad i plechovou střechu. Není možné… Je to skutečnost? Je to opravdu ovčácká stanice. Jako přízrak, očím se věřit nechce, ani když stojí před domem. Dotýká se ho, aby se přesvědčil, že je to pravda. Je tedy zachráněn!

Na jeho zaklepání otevře a vyjde přede dveře mladší žena. Stačí pohled a několik slov, aby věděla, oč jde. Odejde a v nejbližší chvíli mu podá kus chleba a masa. A co by chtěl ještě? Spát? Posílá ho dál, snad čtvrt hodiny odtud je chata pro cestující, tam je možno pohodlně se vyspat. Jak jen ji to mohlo napadnout? Paclt už nemůže udělat ani krok, copak to nevidí? Kam by mohl jít? Už ani o krůček dál. Poprosí tedy, smí-li se vyspat třeba v káře, která stojí na dvoře a proti dešti je kryta plátnem. Smí. Co si může přát víc? Jaké větší pohodlí? Jako sysel, těžce a pomalu zalézá do káry, a byť vítr kolem ječel, zabalen v promoklý plášť, usíná jako bez ducha. Ale přece jen aspoň letmo v poslední chvíli si vzpomene na domov. Co oni tam? Jak se těší v Turnově na pouť? Jistě ne víc než on v této chvíli na spaní. Snad ještě nikdy tak hluboce nespal, nikdy mu nebylo lépe.

A ráno? Nu, ovšem, prší opět. Ale Paclt se už dosyta vyspal, to je hlavní, s chutí se nasnídal, moc peněz mu nezbývá, ale přece jenom si koupil jakousi zásobu na cestu a opět si to namířil určeným směrem: Portland… Musí vpřed, přece se nevrátí… A zůstat tady? Jen dál… Tam někde je jeho cíl.

Asi pět dni pochodoval, už ani neví přesně, jak dlouho, cesta necesta a pořád přímo vpřed, na to si dával dobrý pozor. Většinou šel nyní lesem a ještě víc pralesem. To se to jde, libuje si v poznámkách, když máš kde zastavit a když máš kde se vyspat. Není nad les, ba častokrát je mu milejší než leckterá hospoda. Strach Paclt nemá. Už dávno ne! Kdo by stál o jednoho chudého poutníka? A kdo by vůbec koho v těchto lesích hledal?

Šestý den pochodu, brzy po ránu, třeba byl dostatečně promočen a zima jím otřásala, zajásal údivem při pohledu na panoráma, které se před ním otevřelo. Bylo to jako nádherný obraz. Vpředu sopka Mount Station a od ní jako růženec celý řetěz dalších hor. V pozadí pak majestát hory William a za ní jako barevná kulisa sám Mount Ararat. Paclt se nemůže na tu krásu dost vynadívat. Zdá se mu, že všechna jeho námaha je tímto pohledem dokonale zaplacena. Ještě jednou a ještě jednou zdvíhá hlavu a jako rozkošník slastně přivírá oči. Ano, ano, tohle je odměna; tohle je Pacltův cíl, a nikdo mu nikdy nemůže dát víc. Není to snad málo? Pro jeho rozdychtěnou duši ne. Dál, k západu ubíhají menší hory a jak vidí, jsou zcela zarostlé pralesy. Po levé straně nedozírné roviny, které běží kamsi až k samému moři. Popošel ještě kus a pak Radostně jako kamzík skákal po kamení a po balvanech, přebrodil také dokonce jakousi rozvodněnou řeku. Jak se mu teď šlo radostně! Tolik krásy kolem!

A když padl večer, byl Paclt opět mezi lidmi. Ani nečekal, že to bude tak brzy. Hochkirchen se jmenovala osada, která měla asi dvanáct stanic a půl kopy lidí. Ale jak se tak na sebe dívá, vidí, že je nejvyšší čas dát konečně do pořádku jak oblečení, tak i kapsu. Bude potřebovat nějaké peníze. Bez nich to nejde. Musí si tady něco vydělat. Je proto rozhodnut, že se tady pozdrží. Paclt vstoupl bez rozmyšlení do první chalupy, která náleží jakémusi Slezanovi. To se dověděl až později. Proč tak rychle odnášejí jídlo se stolu, sotva otevřel dveře? Mají snad strach, že bude o něco žádat, že bude žebrat? Nu ovšem, prošel tu jistě leckdo, a kdo může vědět, že Paclt není žebrák. Rychle poděkuje a jde dál. Proč by je strašil? Asi vypadá všelijak. Nikdy nechce byt nikomu na obtíž a zdarma také nikdy nic nežádá.

Popojde kus dál a zastaví se v druhé chalupě, kde žije truhlář Denert s rodinou. Tady už je obraz trochu jiný. Paclt je poznán, aby přisedl a pojedl podle chuti. Pravda, moc se pobízet nedá, to dá rozum, a umíme si to představit, po takové cestě mu chutná znamenitě. A pak, když se najedl, musí hostiteli vyprávět. To ovšem Paclt umí jedinečně. Nejdříve musí říci, kam prý jde. Když sdělil cíl své cesty, řekne mu Denert přátelsky, aby na to nyní nepomýšlel. Není to ani možně. Co ho to napadá! Všecky schůdné cesty jsou jaksepatří rozbláceny. Pokračovat nyní nelze. Musí prý v osadě nějaký čas počkat, až země dostatečně oschne. Nějaké zaměstnání prý si v osadě zatím určitě najde. To jsou slova, s nimiž Paclt odchází spát. Však také na něco podobného myslil. Práce, práce… Ráno uvidí, co je třeba vzít do rukou a co je třeba kde opravit. A co by Paclt neuměl!

A hned druhý den začíná. Pan Denert má u chalupy špatný komín. No vida, čím Paclt začne. Trochu kamenů, červeníce a do dvou dnů má Denertova chalupa komín, jakému není v celém okolí rovno! A pak už se najde denně nějaká práce. Ale v Denertově chalupě Paclt nespí, tam jsou děti a je tam málo místa. Paní Denertová má však o kus dál rodiče, a v jejich chalupě je místa dost. Spí tedy tam.

Už se seznámil i s pastorem, který tu působí, ale nejde jim to nějak dohromady. Pastor, který je římský katolík, nemůže pochopit, a tím méně uznat názory Pacltovy. A Paclt je jako beran, hotový buřič, neshodnou se. A proč? Paclt to vysvětluje: „Pastor je neomezeným vládcem v osadě a nadvládu si hledí udržet. Vyznavači jiné víry se v osadě netrpí. Pastor je vychytralá liška a osadníky hledí udržet v nevědomosti. Noviny a knihy jsou zakázány. Zato se dbá na zpověď!“ A na tuhle udici Paclta nelze chytit.

Pobyl si tu hezky dlouho! Téměř dva měsíce. Stavěl silnici, kácel stromy, pálil uhlí a. chodil na lov, neboť v kraji byla spousta kangarů (klokani), kteří byli často tak velcí jako naše koza. Na honu za těmito zvířaty vydržel Paclt někdy i celé dny. Co tu měl dělat jiného? A zatím už se počasí den po dni lepšilo a Pacltova touha po cestách se znovu ozvala. Nikdo ho neudrží. Ještě si ušil z kalika stan, pěkný, prostorný, koupil si lopatu, sekeru a pak už čekal jen na chvíli, kdy dá Hochkirchenu sbohem.

A dočkal se brzy. Poslední večer poseděl při vyprávění u Denertů, dal jim zbytek svého vypáleného uhlí, bylo ho hodně, asi 60 pytlů, a ráno byl připraven k rozloučení. Už měl ranec na zádech, když se pan Denert nabídl, že za to uhlí ho kousek cesty odveze. A jak tak jedou, povídají si, cesta pěkně ubíhá, a než se nadějí, mají za sebou 20 angl. mil a hory před sebou. A jaké hory! Dál se nepojede. Poslední rozloučení, ještě jednou si mávnou rukou jako staří známí a Paclt s rancem šlape do hor. Jak sám ironicky říká: „Šel jsem s nejsladší nadějí, že se vrátím brzy i se zlatými poklady. Leč záhy mi bylo poznati, že tak lehce a rychle to ve světě nechodí.“

Prochází lesy a je šťasten, že opět může spát pod širým nebem. Akácie jsou v květu, divoké kočky vřískají, veverky rejdí a co chvíli se ozve vytí divokého psa. Ale je to život! Ničím by si jej nedal zaplatit. Už nikdy nebude Paclt šťasten ani v domě, ani ve městě. Přírodě neodolá. Bez ní žít nemůže.

K polednímu začíná šplhat na Mount Ararat. Mohl jej klidně obejít, nic by se nestalo, ale což neznáme Paclta? Musí být všude a všechno vidět: pokoj si nedá! Ať tedy šplhá! A s vrcholu pak uviděl všechno, co ho pro nejbližší dobu očekávalo: kopaniny portlandské!

Spousty vlajek všech národností, nepřehledně stanů a bud. A když tam Paclt konečně sejde, je to ještě hezký kousek cesty, je dokonale překvapen. Co čekal? Je tady zas jen bída a bída a navíc špína. V malých stanech bydli rodiny chudých diggerů a před stany pobíhají hejna špinavých dětí. Kdekdo tady čeká na rychlé zbohatnutí a zatím pomalu umírá hladem a špínou. Rostou jen dluhy u obchodníka a u bankéře, kterého sem vyslala sama společnost. A najde-li ten který chudák kousek zlata, zaplatí jím jen část dluhu. Život tady je jako hemžení na výročním trhu. Koně, dobytek a mezi tím děti, starci a policie na koních, která se snaží dělat pořádek. Do tohoto života lehko najdou cestu všechny možné nemoce, kořalka, vražda a nakonec vždy smrt.

A pro tohle sem Paclt šel. Ale když už je tady, říká si, zkusí své štěstí. Den kope tady, den kope tam a jen málokdy narazí na malou jiskérku zlata. K obživě mu to zdaleka nestačí.

Po několika dnech se Paclt vydá na další cestu, projde kopaniny v Great-Westend, Amphitheater, German-Gully, Blackshoe, ale co dělat, všude je to stejné: bída, nářek a nespokojenost. Plakat by se mu nad tím vším chtělo! Avšak dojde ještě kus dál, do Lamplanngen, aby si snad nemohl vyčítat, že někde něco vynechal. Prý tu byla teprve nedávno odkryta zlatá žíla, nedávno, ale už je tu lidí jako máku. K místu se nelze ani pořádně dostat. Kope jeden druhému pod nohou a zabíjí se pro čtvereční metrů půdy.

Paclt tedy sestoupil do jakési staré šachty, kde už opravdu nikdo zlato nehledal, a tam se na něj přece jen štěstí usmálo. Nebylo toho mnoho, co našel, ale lepší něco než nic. Vykopal dva kousky zlata, z nichž jeden váží 1 1 unce a druhý 1 unce. Vida, říká si, tady se dá přece něco najít. Umiňuje si, že bude zticha, nikomu nic neřekne, zvláště když toho dne nachází ještě několik zlatých drobtů, a bude hledat dál.

Večer se mu zdá, že se mu pod jeho stanem nějak spokojeněji usíná. Přece jen snad nedělal tu hroznou cestu zbytečně. Mohla ho stát život. Ta řada dnů! Ta bolest a utrpení v dešti! Komu by to mohl vypovědět? Na všechno sám, a je dokonce šťasten, neboť co by dělal, mít ženu a děti a cítit a žít všechnu tu bídu, které je zde tolik, ještě za někoho! Zalkl by se studem! Takhle, co si udělá, to má, kam dojde, tam je, a když chce jít dál, nikdo mu nebrání. A dnes měl navíc ještě šťastný den! Do usínání se téměř usmívá. Ale již druhého dne je po všem. Tak je tomu vždycky. V noci jako když se nebe protrhne. Lijavec bil tak zběsile do stanu, že Paclt musil vstát. Voda hučela ze všech stran a valila se kdejakým korytem, i pod stanem stékala. Ale co nejhoršího, zaplavila všechny štoly a rázem bylo po kopání.

Bylo po výdělku a bylo i po naději.

Nezbývá nic, než se sebrat a pochodovat jinam. Úplné zoufalství zachvátilo kopaniny a lidé nevěděli, co počít. Hlad a bída nastoupily vítěznou cestu. Kdo mohl, utekl před těmito blíženci a utíkal i Paclt. Ale kam ještě utíkat?

Kam odejít, když už tolik viděl, a že by to bylo někde jiné? Větší nebo menší bída, říká si, ale bída všude. Bída doma, v Čechách, v Americe jako v Mexiku a v hlavních městech jako na kopaništích. Svět na nic!

Kdo by v této chvíli rád nezaslechl hlas, který slibuje? Ozývá se jako sýček. Nikdo neví, kdo to řekl, nikdo neví, kdo tam byl, ale pověst o nových a bohatých nalezištích zlata v Indii letěla zemí jako uragán. I ti nedůvěřiví, i ti hodně střízliví nakonec neodolali. Což jestli to je pravda? A mám já snad být poslední? Možná že jeden den rozhodne o mém lepším životě. A kdo ani nyní neuvěřil, toho přesvědčily články v novinách.

Už bylo pozdě, když si Paclt poznamenal svou zkušenost: „Anglické noviny, jak známo, v takových případech vždycky mnoho lžou, a tak i tentokrát…“ Všude plno nadšení o indických zlatých dolech. Přicházeli dokonce i očití svědkové z Indie a široce a lákavě vykládali, co a jak. Kdo jsou tito svědkové? ptá se Paclt. Najatí agenti, neboť Anglie potřebuje tyto zástupy nezaměstnaných snížit. Ať se tedy rozběhnou…

Indie, to byl sen a touha a konečně i cesta většiny. Tisíce lidí nasedají na loď, platí posledními penězi a s novou nadějí odjíždějí do Kalkaty. O kus světa dál.

I Paclt jede. Je měsíc říjen roku 1859. kdy loď vyplouvá z přístavu Filippského, plně naložena, hlava na hlavě, do nové vysněné země. Necelý měsíc trvá cesta do Kalkaty, ale jen pár hodin trvá opojení v Kalkatě a pak…

Tak hlučně rozhlášené zlaté doly se ztenčily na jednu kopaninu, v níž prý bylo nalezeno několik kousků zlata. Prý, neboť ten, kdo přijel dřív, vypráví, že tam bylo několik plíšků zlata, které tam sami Angličané pohodili. Nic víc.

A bída přistěhovalců zase rostla den ze dne. Jen jiná zem pod nohama. Chodili v zástupech, za otrocký peníz se dali najímat i s rodinou na nejhorší práce a v zoufalství mluvili o tom, co je čeká.

Odtud je daleka do všech světadílů a bez peněz tě nepřevezou ani přes zátoku. Paclt chodí městem, projde okolí, a už míří k přístavu. Snad je tu čtrnáct dní, víc to nebude. Jako americký občan smí nastoupit na americkou loď, která pluje zpět do Austrálie. Odjíždí s lítostí nad těmi, kdož budou dlouho nádeničit, než si vydělají na cestu pryč, a nad těmi, kdo už asi nikdy neodjedou. A ze všeho nejvíc je mu líto těch hladových dětí. Co je čeká?

Po malé zastávce v Singapuru je lodi dán směr na Hongkong a dále pak Adelaide, na jižním cípu Austrálie. Začátkem dubna 1860 přistává loď v Adelaide. Paclt se opět ocitá v zemi, která mu dosud nic nedala, ale od níž si znovu aspoň něco slibuje. Zadarmo nic nedostane, ale on zadarmo také nic nechce. Paclt ví, že musí o svůj chlebíček těžce bojovat. O tom ho nemusí nikdo přesvědčovat.

Je tedy v Austrálii a honem neví, co počít a kam se vydat. Prý v Novém Jižním Walesu u Sněžné řeky jsou otevřeny nové kopaniny. Proč nejít tam, co se může stát, když stejně nemá na vybranou.

Že je to daleko? „Naděje neopouští člověka nikdy a odvážným prý štěstí přává!“ To je Pacltova poznámka před cestou, která bude trvat snad měsíc, snad i déle. Takových cest udělal již víc. Přidá další. Jen když je zdráv. Že půjde sám? Že neví kudy? To všechno už zkusil, toho se opravdu nebojí. Jen dešťů se po poslední zkušenosti bojí, ale ty v dohledné době nezačnou. Musí si ovšem přichvátnout.

Než prošel jižní kopaniny a než překročil řeky Goulbourne a Mittamaita, uteklo hodně času, téměř měsíc, a to se zatím nikde ani nezdržoval. Hranice mezi Viktorií a Novým Jižním Walesem tvoří řeka Murray a na jejím břehu leží město Albury. Tady Paclt nakoupí nejnutnější jídlo, neboť podle zpráv místních občanů najde nejbližší obydlí až za několik dnů.

Paclt vykročí podél řeky, podle nákresu, který si v minulých dnech sám zhotovil. Ale jaká je to cesta! Hory a vrchy a prodírání se lesem a pralesem. A co potoků je třeba přebrodit a vodopádů obejít. A přece se mu některý večer zdá, že z vrchu hory vidí ten kousek cesty, který od rána ušel.

A tu jednoho dne nevěří svým očím. Je to pravda? Sníh? Slunce? Vidma? Před ním skutečně jiskří zasněžené vrcholy Australských Alp. Už tedy nemůže být. daleko od cíle! Sněžná řeka bude někde tady. Jen vpřed!

Už potkává i první diggery. Kam jdou? Vracejí se? A zas jen smutná zpráva, kterou Čeněk Paclt slyšel už tolikrát. Zlato tam není, jdou odtud, je tam jen hlad a bída a nával zájemců. Proč? Jako vždy, když se zpráva o nalezišti rozkřikne, kdo může chodit, jde za svým snem. Potkává zástupy diggerú a všichni mu říkají, aby se vrátil. Ale kam? Kam jít a co má dělat? Těžká rada. Paclt se rozhodne: jde, nedá se nikým zviklat. Musí se přesvědčit na vlastní oči.

Ještě několik týdnů trval pochod, než se Paclt dostal pod horu Tambaremba. Od kupců, kteří tu bydleli v plechových boudách, koupil zásoby jídla a vyrazil znovu. Odtud vedla jeho cesta opět přes hory. Nejhorší úsek však ho pořád ještě čeká! Ví o tom, nebo ne? Ví, že bude slézat napřed stráň a pak celý bok hory? Hodinu za hodinou, metr za metrem, za pomoci sekery a trsů trav, zarostlých do škvíry skály, v nebezpečí smrtelného pádu sestupuje s celým zatížením. Co chvíli se mu zdá, že mu nohy slábnou, že vypovědí službu, že ruka už umdlévá. Ale je sám a jako vždy odkázán na sebe. Nepovolí. A když je konečně dole u řeky Tumutu, je znova překvapen.

Do těchto roklí nepadne po celý rok jediný paprsek slunce, je tady slizké vlhko, zima, a k tomu do uší ječí proud řeky. Až hlava se mu točí, když se podívá do té hloubky uprostřed skal, kde voda řve a rve všechno, co jí stojí v cestě. Nadarmo hledá místo, kudy by se dostal na druhou stranu. Teprve v noci najde cosi jako most u rozestavěné hospody. Tady přece nocovat nemůže, vyloučeno, zná takové zapomenuté pelechy, a divoké hlasy z osamělého domu mu to dostatečně potvrzují. Pryč, raději honem pryč odtud, kus dál, kde tma hlídá jeho bezpečnost.

V červnu 1860 má Paclt dojem, že je u cíle své cesty. Té nekonečné cesty, o jejímž výsledku nemá ani zdání. Co bude, jak bude? Proč by na to nyní myslil, když je zdráv a má chuť pracovat. Něco bude.

Městečko, ale spíš jen vesnice, kde se na dva dny zastavil, se jmenuje Kiandra. A tady pojednou a zcela nečekaně poletuje sníh. Opravdu sníh. Chvíli leží, pak roztaje a zas je bláto a nakonec znovu začíná mrznout. Divné počasí! Před další nocí ušel pěkný kousek cesty, než si vybral místo, kde postavil stan. Není radno spát dlouho, říká si, mezi neznámými lidmi. Nevědí, kdo jsi, nevědí, co chceš, a mohou se domnívat leccos. Raději rychle vstát a pryč. Začínalo svítat, byl čas.

Paclt se sotva dostal ze stanu ven, tolik sněhu v noci napadlo. Jako v Čechách o vánocích. S námahou složí stan a krok za krokem si razí cestu vpřed. Jde den, jde dva dni. A když opět uteče několik nekonečných dní, už se nemůže ani zvednout. Tak je unavený. A kolem nikde živé duše. A hlad – hlad jej oslabuje. Nemá ani ždibec mouky, ani kousek cukru, bláto na botách chladí a zas mrzne a na obzoru pořád nikde nic… Bude se snad opakovat jeho poslední smutná a krutá australská situace? Nebo to tady všechno definitivně skončí? Nač tehdy nestačila voda, to možná dokáže mráz. Nikde žádný život, nikde ani pták k zastřelení, jen pusto a smutno. – Jak krásně je teď asi doma! Zita jsou narostlá pomalu do pasu a je tam příjemné teplo. Vzpomínky hřejí, ale promočené šaty a boty na něm teď nemilosrdně mrznou. A je strašně slabý.

A přece, jako tolikrát, štěstí je při tuláku Pacltovi. Smrt opět ustupuje, i když Paclt už ji téměř vidi.

Je noc, jasná a tichá, hvězdy vysoko, a Paclt sedí u ohně. Schoulen do sebe, zahleděn do plamenů, když se mu zdá, že slyší hlas kohouta. Zdá se mu to, nebo je to pravda? Volá ho snad k životu, nebo k smrti? Je to vůbec možné…? I ten malý zbytek sil mu stačí, aby došel ještě kousek, ten kousek, který dělí smrt od života.

Tři domky tu stojí před ním, a jak se dovídá, je to ovčácká stanice pana Chalkera. On sám bydlí v tom největším domku. Paclt k němu zamíří, aby poprosil o kousek jídla. Je nečekaně mile uvítán a pohoštěn, že nemá kdy ani kloudně odpovídat na všechny otázky pana Chalkera a jeho ženy. Dlouho do noci musí vyprávět.

Po spánku, který byl tentokrát téměř nekonečný, se Paclt seznamuje s okolím. Musí se projít, aby viděl, kde jo a jak to tu vypadá. Ale nebloumá dlouho, neodpočívá, nelenoší, okamžitě si najde nějakou práci. Bída tu o ni není. Je vyučen mydlářem, leje tedy nejdříve svíčky pro pani Chalkerovou. Jak se hodilo, co se naučil! A když v nejbližších dnech dostane pan Chalker povolení zřídit si tady hospodu, je Paclt jeho prvním kuchařem.

Za nějaký čas se bude široko daleko vyprávět o chlebu, který umí upéci jako nikdo jiný, a chvalozpěvy se budou pět o jeho pečených husách. Kdo tudy prošel, každý se zastavil a kvůli jídlu se někdy zdržel i několik dni. Takhle si to zapisuje Paclt: „Zásluhy jsem neměl vlastně žádné, neboť mezi slepými jednooký králem. V hospodě bylo den ode dne živěji, přijížděli sem lidé z dalekého okolí, dlouho do noci se vždy při víně vyprávělo, a když došlo na mne, uvolnil jsem citům srdce svého vypravováním o své drahé české vlasti a slavných jejích dějinách. Ještě dnes mám radost, vzpomenu-li těch blažených okamžiků, kdy i v neschůdných australských pouštích mnohé srdce planulo láskou a úctou k velikému Husovi a Žižkovi.“

Až do ledna vydržel Paclt u Chalkerů, ale jak měsíce ubývalo, jeho krev začínala být opět neklidná. A koncem měsíce už byl připraven na cestu. Od kováře si koupil koně, byl to poník, připravil si zásoby a pak se šel rozloučit. Paní Chalkerové však musil slíbit, že kdyby mu bylo kdykoliv zle, že se hned vrátí.

A pak se přidal ke dvěma diggerúm, kteří tudy projížděli a měli s sebou i rodiny, a naposled pozdravil místa, kde prožil kus života v opravdové pohodě. Paclt zatím ještě neví, ani kam jde. Jdou všichni tím směrem, jde i on. Kdož ví, kde bude konec cesty! Zas už to začíná.

Opět míjejí dny pochodů a poník s nákladem klopýtá cestou necestou. Už překročili řeku Muerala a teď je čeká kraj, který je postrachem všech cestujících. Rozkládá se mezi židovským městečkem Yass a končí až někde u Goulburnu.

Ve vysokých horách i v pralesích je rejdiště australských loupežníků. Paclt i oba společníci šli nyní pěkně za sebou a všichni ozbrojeni. Každý měl na rameni pušku a u pasu revolver. Paclt jel první, neboť neměl žádnou povinnost k rodině, a kdyby se snad stalo, že by to byl první odnesl, mohli se ti druzí podle potřeby ubránit. Takhle, husím pochodem, prošli téměř celý ten kraj až do kopanišť Spring-Creeku, kde poprvé rozbili své stany.

A hned se dali všichni do práce. Paclt pracoval společně s diggerem Angličanem a hloubili šachtu kus dál od těch míst, kde už bylo kdysi kopáno. Stará šachta byla až po okraj naplněna vodou, a tím se podstatně zvětšovalo nebezpečí, že voda prosákne i do šachty, kde se hmoždil Paclt. Je známo, že pod zemí byl většinou sám, zatímco jeho společník při své pohodlnosti stál raději nahoře u rumpálu a koukal Pánu Bohu do oken. Podle toho však práce také pomalu postupovala…

Když se Paclt dostal do hloubky 34 stop, ukázalo se první zlato. Nebylo toho moc, ale trochu přece. A tak se denně při praní zlatonosné hlíny, kterou Paclt nakopal, našlo vždy několik uncí zlata. Na zbohatnutí to nestačilo, ale žít se jakžtakž dalo. A přece to musilo jednoho večera skončit.

Oba Pacltovi společníci už spí, zatímco on je dosud v díře, kterou vyhloubil ode dna šachty směrem ke starému kopaništi. Kope a kope, když najednou prorazí stěnu do staré šachty, naplněné vodou. Jako vodopád vystříkl proud vody přímo proti němu, až ho porazil. Co teď? Voda se řítí a Paclt má sotva kdy proběhnout štolou až k šachtě. To už voda stoupá až k jeho bokům. Nahoře není nikdo, jen hvězdy se třepou nad dírou do země, kde u dna stojí Paclt. Ale je tu rumpál na lano, na něm je nádoba, spuštěná k Pacltovi. Tou vytahovali hlínu. Rozmotá rychle lano na rumpálu, táhne, dokud lze. a pak jako kočka začne šplhat. Voda pod ním hučí a valí se do šachty, jako když vře. Už je Paclt nahoře, nic se nestalo, jen bude třeba začít kopat znova novou šachtu. A než začínat znova, to raději půjde jinam.

A také jdou, vyjdou dřív. než slunce dvakrát zapadne. Ale jaké slunce! Je dusno jako v pekle, vzduch se dá sotva dýchat a země pod nohama je jako žhavá láva. Koně se sotva vlekou a kapka vody nikde, čekají, že koně to nevydrží a co chvíli padnou. A než přišel večer, už se tak stalo. Oba Pacltovi společníci nechali koně ležet a pochodovali i s rodinami dál. Paclt však stojí nad svým poníkem a je mu ho líto. Slyší jeho supěni a nemůže mu pomoci. Ještě jednou, naposled mu pomůže vstát, a půjde-li to.

Poník vstal a Paclt s ním jde krok za krokem, spíše jej táhne směrem, kudy šli napřed jeho kumpáni. Padne? Nepadne? Večer už je tady a snad noc vzduch aspoň ochladí. Snad to poník vydrží. Ale zdržel se s koněm a teď neví, kudy se má dát.

Kam šli ti před ním? Poslouchá, neuslyší-li zvuk káry, kterou oni táhli a na níž bylo naloženo všechno, co měli, ale i jeho boty. Jde teď bos a kameny a křoviny mu rozdírají nohy do krvava. Nikde však ani hlásku. Popojde ještě kus a hle, ukazuje se tu tráva, vlhká tráva, a pak ještě o kousek dál se táhne stroužka s vodou, záchrana pro koně.

Paclt nechá koně stát, ať se dosyta napase, a rozběhne se tím směrem, kudy snad jeho společníci odešli. Až ke skalám doběhl a zatím padla tma a křik a různý pískot ptáků a zvěře mu nedovolí zaslechnout ani hlásku od společníků. Jak tak pobíhal, popletl se tak dokonale, že nyní neví, kde vlastně je kůň. A je noc. Nezbývá mu než lehnout si pod stromem. Unaven usnul dříve, než se pořádně položil. Nebylo to poprvé a jistě ne naposled, kdy usnul tam, kde právě stanul.

A ráno, ještě se ani nerozednilo, už je Paclt na nohou, chodí z místa na místo a hledá směr, který si včera tak dokonale popletl. Kde teď je? Neví. Ale má hlad, vždyť už od včerejšího rána nic nejedl. Po dlouhém bloudění konečně našel ovčáckou boudu a tam se dozvěděl, kde je a kde asi nechal koně.

Ale toho dne už svého koně nenašel. Ještě jednou přenocoval v lese a druhého dne se shledal s koněm, který se pásl v nedalekém údolí. Bylo jim oběma zas dobře.

A pak už nastoupil cestu i s přátelí, které našel právě v rozhovoru o něm. Zastavili až ve Spring-Creeku. Ale tam už byl takový nával diggerů, že jen s největší námahou si mohli zakoupit nevelké místo ke kopání.

Paclt s Angličanem se hned dali do práce, začali kopat. Dostali se až do hloubky 12 stop, ale po zlatě ani památky. Tehdy začal Pacltův společník namítat, že je to práce zbytečná, že je marné tady vůbec kopat. Přes všechny Pacltovy důvody nechtěl dál pracovat, a tak bylo rozhodnuto, že pozemek prodají.

Koupila jej od nich jakási společnost a po několikadenní práci narazili její dělníci skutečně na zlato. Jen pár dnů zbývalo a mohlo být Pacltovo a jeho společníků. Škoda.

No, už se stalo. Ruce do klína složit – na to Paclta nikdo neužije. Plakat? To už vůbec ne.

Paclt opustil společníky, opustil tábor a už míří k lesům směrem k řece Lachlanu. A opět sám, jako by šel na návštěvu z Turnova do Rovenska, jako by to bylo jen za lesem. Těsně u lesa dojel ho na koni vrchní komisař kraje a hned se dali do řeči. Paclt se aspoň pořádně dověděl. kudy má jít, a když se k večeru rozloučili, neboť komisař jel jiným směrem, cítil se opět tím šťastným poutníkem, který má cíl. Ranec si hodil pod hlavu, ještě chvíli přemýšlel, pak si přetáhl přikrývku přes hlavu a usnul.

Dvanáct dní trvala nastoupená cesta. To je výkon, který Pacltovi nestojí za řeč. Něco jako vycházka. Opravdu, jako doma. když jdeš do vedlejší vesnice. Octl se konečně v Lachlanu, o němž slyšel tak dobré zprávy. Tady skutečně už mělo být zlato.

Uprostřed úzkých návrší porostlých lesy táhla se rovina s lagunami a protékala tudy mohutná řeka Lachlan. Toto naleziště bylo objeveno teprve nedávno, a to pouhou náhodou, snad jakýmsi ovčákem, kdoví, ale už během šesti týdnů se sem stáhlo plných šedesát tisíc diggerů. Po Pacltově příchodu už tu stálo celé stanové město.

Jakmile se trochu rozhlédl, zjistil, že sám pracovat nemůže. Je třeba dostat se hezky hluboko pod zem a na to sám nestačí. Dal se tedy do party ještě se sedmi jinými diggery. Trvalo řádku dní, než se Paclt dostal do hloubky 136 stop. Tam už by mělo být zlato, nelze jít hloub. Ale nic tu není.

Už několika společníků se zmocnila pochybnost a prodali své podíly; Paclt však ne, nechtěl se zase ukvapit. A udělal skutečně dobře, neboť již dalšího dne přišli diggeři z vedlejší štoly na zlatou žílu, a to způsobilo v kraji mnoho rozruchu. Pacltovi bylo ihned nabízeno, aby, svůj podii prodal za 50 liber šterlingů. Ani zdání. Paclt teď nasadil všechny síly a už na 140. stopě narazil i on na zlatou žílu. Konečně se mu to povedlo! Nabídka na odprodej pozemku stoupla až do výše 800 liber šterlinku.

Paclt i jeho společníci mohli nyní rychle bohatnout, kdyby – ano, kdyby návalem diggerů do zlatých polí nebyly stouply ceny za jídlo. Nejbližší město leželo 200 angl. mil daleko. Nedalo se tady nic koupit, leda to, co bylo zaplaceno zlatem. Tak vlastně celý výdělek putoval do rukou spekulantů, jichž tu narostlo jako hub po dešti. Alkohol, jídlo i kůň, bez něhož se nikdo neobešel, všechno se platilo zlatem.

Už tu bylo celé město stanů a primitivních bud a dostalo jméno Forbes. Každý týden jel odtud železný vůz hlídaný policií s vykoupeným zlatem do města Sydney. A jezdili odtud i soukromí obchodníci, neboť všechno, co tady prodali, prodali za zlato. Peněz měl každý dost!

Ale to už začínali v kraji řádit lupiči a zbojníci, kteří číhali v lesích a přepadávali pocestné, a jednou dokonce zabrali i železný vůz se zlatem, chráněný policií. Ba stávaly se případy, že lupiči přepadli diggery i v jejich stanech nebo jim je vybrali v době, kdy diggeři byli v práci. Život tu začínal být nebezpečný a smrt byla na denním pořádku. Nikdo si nebyl jist, bude-li ráno živ. A zvláště když bylo po celém Forbesu známo, že nejlepší naleziště je právě v místech, kde kopal Paclt se svými přáteli.

Plných šest měsíců už tady Paclt doluje a jeho jmění roste. Nechlubí se, kolik má, ale každý ví, že má dost. Je to nebezpečné vědomí. Ale to by snad Pacltovi tak moc nevadilo, kdyby ho opět nepřepadla stará myšlenka. Je jako pták, na zbohatnutí pro nic a za nic nemyslí, chce žít a víc si nikdy nepřeje. A chce žít – už zase! – chce žít doma. Přepadlo ho to opět nečekaně jako nemoc, zákeřně.

A nikdo ho už neudrží.

Celou tu dobu mohl vždy myšlenku na domov zahnat, ale teď píše: „Poprvé po deseti letech mohl jsem tehdy opravdově pomýšlet na návrat do své milé české vlasti! Tato myšlenka zaujala mě celého. Již jsem se neohlížel, co se kolem mne děje a zda Lachlan ještě víc pokladů skrývá. Tak horoucně zatoužil jsem po Čechách, že jsem den co den už jenom čekal na příležitost, abych nastoupil cestu k domovu!“

Poznáváš ho, milý čtenáři? To je on! Kde je zákon, který by mu poručil, aby se stal boháčem? Kde touha zbohatnout? On nechce, nechce nic víc než být doma. To je poklad, který ho vábí a který jen málokdo z diggerů nachází. Kdo jiný, kromě Paclta, by odešel od míst, kde je zlato? Nikdo! On však netoužil nikdy po bohatství, on chce jenom svobodu, jak jí tehdy rozuměl, život a nyní domov. Je jako dítě, kterého omrzí i zlatá hračka. Je prostý, je čestný, je krásný.

Počátkem měsíce srpna roku 1862 nasedá do dostavníku v městě Forbesu a odjíždí do Sydney. A v září pak nastupuje jako cestující druhé třídy na loď, která ho odváží do Londýna. V lednu příštího roku je, v Londýně a bez zbytečného zdržování odjíždí přes Paříž do své vlasti a rovnou do Turnova. Jak se těší na domov, na své spolužáky, na bratra a na všechno, co neviděl plných deset let! Je jako dítě…

INTERMEZZO

Tentokrát se Čeněk Paclt ubytoval v Rovensku, kde na Týně bratr František dosud kaplanoval. Ale ani tentokrát se doma nezdržel. Docházel do Turnova za svými známými, kteří také už stárli jako Paclt, v jehož tváři byly pěkně hluboké rýhy a vrásky. Ale právě minulých deset let v Austrálii ho naučilo žít už zcela bez zapírání, bez frází, bez přetvářky. Proto utíkal do samoty. Ba dokonce nemohl vydržet ani ve svém bytě. Nejraději se toulá po lesích. Potřebuje dýchat ze široka a nad hlavou mít nebe.

A tehdy ho napadlo, že se odstěhuje do zřícenin hradu Valdštýna. Co mu hlavou blesklo, to také vykonal. Neohlížel se na pomluvy a vtipy a jen s nejnutnějšími věcmi odešel ke hradu. Nyní se cítil trochu spokojenější, trochu volnější, svobodnější. Ale zapomněl, že není v Austrálii, nýbrž v Čechách a pod mocí Rakouska. A tak na něho jednou přišli z knížecí lesní správy, právě když seděl v lese u ohně. Ať dělal co dělal, musel odejít z hradu a z lesa. Tohle mu neměli dělat! Odešel smutně do Rovenska. ale ve světničce ho přes den nikdo nezastihl. Chodil tam jen přespat. Teprve podzim ho přece jen sblížil s domácími lidmi.

Začal docházet – z počátku jenom někdy, později dost často – do hostince v Turnově, kde se scházela tak zvaná „Vondráčkova chasa“. Sedával tam a poslouchal řeči a vyprávění, aniž sám co přidal. Když už se někdo na něco optal, odpověděl a zase dost. Hlavně poslouchal. Ale přece jen si zvykal stále víc a později už nebylo vzácností. že se Paclt rozhovořil a dlouho do noci vyprávěl dojmy a události z cest. Posluchači ani nedýchali a leckdy by je bylo málem přistihlo ráno ještě v hloučku u stolu kolem Paclta. Nikdo se neodvážil promluvit, aby nepřetrhl nit Pacltova vyprávění. Měl vynikající paměť, mluvil, jako když svou minulost čte. Oči mu hořely, jak znovu všechno prožíval, a i když slova zrovna nevybíral, uměl vyjádřit každý příběh s největší věrohodností.

A tak už se zdálo, že Paclt v Čechách zdomácněl. Znova přišlo jaro, už tomu byl rok, co se vrátil domů, a teď dokonce uvažoval, kde si má koupit jaké hospodářství. Zařídí se tam po svém, pracovat umí a bude pěkně živ do smrti. Mladík už není, opravdu má čas začít slušně žít. Zdálo se, že všechno je na nejlepší cestě.

Jen jediné, co mu zatím vadilo, byly úřady a vědomí, že není svobodným člověkem, že musí poslouchat Rakousko. Stále o tom hovořil a jako minule opět bez ostychu dával najevo, že by se mělo něco dělat, že takhle se svobody nedočkáme. Bylo mu líto, jak se tu lidé dřou, i když jsou doma. Pro pány pracovat on nebude a ostatní ať také nepracují. Panstvo se samo neuživí a půjde. Když ne po dobrém, tak po zlém.

Snad to byly tyhle myšlenky, snad už ho tu opět něco omrzelo, s přibývajícím létem začal toužit po cestě do světa, do Austrálie. Stále častěji o tom mluvil a bylo vidět, že je tou myšlenkou plně zaujat. Zase toužil po svobodě, po dalekých krajích, nic jiného jej nemohlo upoutat. Nikdo z přátel nemohl dělat víc, než ho prosit, domlouvat mu, poukazovat mu na jeho stáří. Nic naplat. Paclta nikdo neudržel.

Na turnovské nádraží se s ním přišla rozloučit celá společnost a nejsrdečněji se s ním loučil o hodně starší bratr František. Jako by se víc neměli uvidět. Ale Paclt nikdy své rozhodnutí neměnil. Všem podal ruku a pak už jenom zamával na pozdrav.

Odjel v srpnu roku 1864.

TŘETÍ CESTA

V září roku 1864 vyjíždí Paclt opět z Londýna a na lodi „Nourmahal“ má namířeno zase kamsi do Sydney. Čeká ho dlouhá cesta, cesta bouří, neboť podzim bude mořem běsnit. Plné čtyři měsíce se loď kolébá a jde z bouře do bouře, než se na obzoru ukáže Port Jackson a pak samo město Sydney. Paclt už sem jede jako domů. Už ví, kam jít, ví, kde se dozví, co je nového, a kde mu povědí, kam jít za zlatem. Ale zprávy jsou jako vždy špatné.

Dokonce proskakují i takové zvěsti, že prý Austrálie je se svým zlatem v koncích. To je pěkné nadělení, tohle Paclt nečekal! Zástupy diggerů čekají na loď a odjíždějí do Ameriky, kde se lze všelijak uživit. Ti věří v práci. Kdo má peníze, rychle odjíždí, a zbývající se potloukají po městě. Ale to zdaleka nejsou všichni. Tisíce, statisíce jich ještě chodí po Austrálii a hledají zlato a cestu ke zbohatnutí. To jsou ti, kdož se tak rychle nerozhodují a tak lehce nevzdávají.

A pak jsou tu celé loupežnické roty. Jsou to diggeři, kteří výdělek několika let pustili v jedné sladké hodině, a začínat znovu se jim nechce; Jsou to kapitalisté, kteří prohráli svůj majetek a teď odešli do těchto míst. Jsou to vrazi, kteří v hlubokých lesích hledají ochranu, a jsou to potomci deportovaných. Ti všichni si v houfu dobře rozumějí, a běda těm, kdo jim náhodou vstoupí do cesty!

Ale přesto se Paclt dlouho nerozhoduje a pustí se prostě směrem severozápadním. V Sydney se připraví na cestu nákupem jídla, koupí si koně, aby nemusel sám táhnout zásoby, a hlavně se dobře ozbrojí. Za pás si koupí dobrý revolver a přes prsa si nese pěknou krátkou dvojku. A čeho by se nyní bál? Ať to někdo zkusí!

A když se blíží konec ledna roku 1865, má Sydney za zády. Hned první den ušel asi čtyřicet anglických mil. V tom hrozném vedru, které na zem právě padlo, je to výkon téměř silácký. Ale Paclt musí chvátat, neboť sil mu bude každým dnem ubývat, to ví, horko umí z člověka vysát poslední kapku potu, ale i odhodlání. A již první noc, dříve než ulehne ke spaní, přepadlo ho několik divokých psů, zvaných dingo, takže musí použít nové dvojky. Jeden zůstal ležet mrtev, ostatní utekli. Celou noc se ozývalo vytí celé smečky psů, skřeky divokých koček, řehtání vačic, ale Paclt přece jen usnul a spal jako zabitý. I kůň si brzy zvykl a později už ho Paclt nechával vždy celou noc volně, a přece neutekl.

Ale čím dále nyní postupoval do vnitrozemí, tím víc postrádal vodu. A konečně nebyla už ani hrst píce pro koně. Když přišel do tak zvaných Liverpoolských rovin, byla jeho situace nanejvýš kritická. Měl sice s sebou mapy, koupil si jich dost, ale všechny vody na nich zaznamenané byly vymyšleny. Kolik jen času obětoval hledání pramene, který byl zakreslen na mapě, ale nikdy nic nenašel. Už se sotva vlekl, ale ještě hůř než on na tom byl chudák kůň. Vůčihledě chřadl, až pro hlad a žízeň nemohl dál. Paclt mu dává poslední zbytky ze svých zásob, které si odtrhuje od úst. Je to však marné. Jednou k poledni kůň padl a už nevstal. Paclt se za ním dlouho smutně otáčí. Potom naloží všechen náklad na svá záda a postupuje sám krok za krokem vpřed. Myslí si přitom, jak to bude vypadat, až zítra nebo pozítří zůstane takhle ležet on! Kdo se co dozví a kdo se za ním otočí jako on za koněm? Nikdo.

Podle mapy by měl pozítří večer dorazit k horám. Šel tedy, ale když přichází pozítří večer, je stále ještě ve stejně pusté krajině, jako byl včera, jako už před týdnem. Nic se nezměnilo. Paclt je chůzí i žízní zcela vyčerpán a klesá k zemi. Je to snad konec? Spánek mu zavřel oči. Později si na tu noc vzpomíná: „Zdálo se mi, že jsem zase ve své české vlasti a že slyším hučet potok, který mi nabízí občerstvení. Ale když se proberu ze spaní, hučí mi kolem hlavy roje jedovatých much a nade mnou září – Jižní kříž! A vůkol – nedozírná, smutná, jednotvárná pustina australská! Proč právě tady mě přepadá sen o domově?“

Ale druhého dne k večeru se opravdu ukázaly tolik očekávané hory. Tu noc se už cítil lépe. Byla voda, byl i život. Čaj pomohl a Paclt plánuje znovu. Kam teď? Jde, zase jde řadu dnů, prošel už několik městeček, z nichž největší bylo Rockhampton, založené teprve před dvěma roky. Tady se několik dní zdržel, spíš aby si určil další cestu. A pak se rozhodl, že půjde do zlatých polí nazvaných Peak-Downs.

Když vyrazil, přidali se k němu ještě tři Švédové. Táhli také tím směrem. Ale držet krok s Paeltem, to, panečku, není jen tak! Po několika dnech se jeho přátelé vracejí, nestačí, vzdávají se, dál jde Paclt opět sám. Jako vždycky. Rovinou, hustě porostlou křovinami, den za dnem jde horkem, které by vysušilo i krev z těla. Sotva kde přelétne pták a ze zvěře zahlédne Paclt jen sem tam klokana nebo kasuára. Když konečně překročí řeku Dawson, může si také po řadě dnů samoty opět pohovořit s člověkem. Je to pasák ovcí na břehu řeky, který ho upozorňuje na černochy, jejichž surovost prý nezná mezí. Takové jsou první zprávy na jeho cestě, ne právě pěkné. Ale nezažil už ledacos? Vracet se, to ne!

A tak Paclt pochoduje, a dokonce bez jakéhokoli překvapení dojde v klidu až k řece Mackenzie. A jde dál a dál. Jde opět pláněmi a rovinou, kde horký vzduch stojí nehnutě, ba někdy se mu zdá, že se v horkém vzduchu téměř vaří. Až po řadě dnů přichází do městečka Clermontu. Ještě nedávno, jak se dověděl, tu bylo zlato a byli tu lidé, ale při příchodu Pacltově už tu bylo prázdno, ba téměř pusto. Co tady má dělat? Vyrazit znova!

Paclt se dává směrem k severu. Sem tam se zastavil (nikdo ho přece nežene) a zkoušel, není-li někde v zemi zlato; a tak došel až k řece Beliando. Pěkný kus cesty už má za sebou. Zůstal tedy chvíli na břehu, a zatímco si vyhlíží místo k odpočinku, zaslechne praskot v houštině a dva černoši, oba zcela nazí, vystoupili proti němu s tomijaky v rukou. Chtěli, aby jim dal tabák. Ale Paclt je nekuřák, proto jim říká, že nemá. Chtějí ho tedy prohlížet, ale Paclt ví, jak nebezpečné je nechat si přiblížit divocha k tělu. Vytáhne proto revolver, a do divochů jako když střelí, v okamžiku jsou pryč.

To však nebyl konec, to byl jen začátek. Sotva si postavil stan, upekl v popelu jakousi placku a uvařil čaj, ještě ani pořádně neležel, už slyší kolem stanu šustot. Pacjt vystrčil jen hlavu, ale jaké bylo jeho překvapeni, když spatřil, že je zcela obklíčen. Černochů bylo snad dvě stě či ještě víc a měli s sebou ženy i děti. Tohle tedy nečekal. Ženy drží kopí a muži mávají bumerangy. Než se Paclt může vůbec postavit na nohy, aby se začal bránit, už ho první rány bumerangů srazí zpět a on se v bezvědomí kácí k zemi. Dál neví nic.

Celou tu dobu leží jako mrtvola a nikdo by ho nikdy nehledal, kdyby tu jeho mrtvola opravdu zůstala ležet navždy. Zcela náhodou však jel kolem hlídač dobytka, a když viděl černochy, počkal, až odejdou, a pak se šel podívat, co se tady dělo. Když poznal bělocha, přinesl v klobouku vodu a Paclta přivedl k životu.

Jak byl však zřízen! Pod levým okem měl otevřenou ránu, z dásní mu tekla krev a několik zubů měl vyraženo. A navíc – zmizelo všechno, co s sebou přinesl! Přikrývka, kabát s penězi i zbraně. Nezbylo mu téměř nic a sám se pohnout nemohl. Hlídač dobytka poslal pro něj dva muže, aby se na stanici trochu sebral. Přece jen měl pravdu ovčák, když ho upozorňoval na nebezpečí. Poprvé byl Paclt přepaden a přemožen, a přece tolik let už putoval a pohyboval se mezi všelijakou lidskou čeládkou.

Ale Paclt se snaží sám sobě odpovědět: „Pokládají nás za nepřátele, a proč by ne, když běloši jim činí jen příkoří. Jsou na ně suroví, a proto není divu, že domorodci se mstí na každém bělochovi.“ Jinak Paclt znovu věří, že nezkažený domorodec není zlý, a proto není ani nebezpečný. Když jim nebude nikdo ubližovat… Jsou to také lidé… A kdo se jich kde zastane? Jsou tady doma, a přece aby prchali z místa na místo.

Jakmile se Paclt cítil schopen pochodu, poděkoval za ošetření a nastoupil cestu znovu. Koupil si od hlídače starší pušku, ale tu chtěl upotřebit spíš jen na zastřelení nějaké zvěře, aby měl při pochodu co jíst. Cestou slyšel několikrát v noci zpěv domorodců, řinčení a pískání, ale už se s nimi nesetkal.

Většinou šel křovinatou rovinou, kde kromě ptáků byli hlavně hadi. Těch tu byla celá hejna a pak ošklivé housenky, které, jakmile se dotknou lidského těla, způsobí palčivou bolest. Ovšem, nescházejí tu ani moskyti. Radostná cesta to tedy opravdu není. Všechny zkoušky, zda by tu někde našel zlato, byly až dosud bez výsledku. Snad by na to musely být stroje, jít více do hloubky, ale sám… a s holýma rukama? Po dobrém rozmyšlení je Pacltovi jasno, že by zbytečně pochodoval až k zálivu Karpentarskému, když tu nikde nic není k nalezení. Tam sotva bude víc než tady. A proto mění směr své cesty: Port-Denison a pak – pak se dá do Sydney! Kam by šel jinam? Smutná, přesmutná bilance.

Na této své nové cestě uviděl před sebou hned první den kolébat se káru, a když povoz došel, poznal, že je to kára dvouspřežní a na ní sedí dva diggeři. Podle dohovoru byl jeden původem Slezan a druhý odkudsi z Prus. Na chvilku k nim Paclt přisedl a chvíli všichni tři opět šli. Vždyť byli téměř jako krajani, a proto jim bylo dobře a měli o čem povídat. Každý den zastavili chvíli tu, chvíli tam, aby se podívali po okolí, není-li tu někde zlato. Už by byl nejvyšší čas opět něco najít. Kapsa rychle hubeněla. Sem tam se sice něco zalesklo, ale zase tu nebyla voda na praní. A bez ní nelze hledat zlato, leda by tu bylo v balvanech. Přece je nebudou vybírat jako opice blechy.

Po řadě dnů konečně docházejí naši tři kumpáni do kraje, kde roztroušené stany hlásí jakési naleziště. Ano, tady kdysi zlato bylo, ale teď už se tady jenom paběrkovalo. Sem tam zbyl nějaký chudák, který tu vydržel. Bylo však vidět, že tady stálo kdysi celé stanové město. No, za zkoušku to stojí, však se uvidí.

Paclt a jeho přátelé se dávají hned do práce. Den, dva, týden se lopotí ve starých prázdných štolách, začínají namáhavě budovat nové štoly a výsledek je příliš nepatrný. V každém případě je neúměrný jejich námaze.

Stan Pacltův stál téměř pod skálou, chráněn proti větru, ale dusno a žár, který tu ležel řadu dní nad krajem, spálil už všechnu trávu do černá. Byla suchá jako seno. A teď ještě ke všemu zimnice, která kdysi Paclta tak zmohla, začínala se znovu hlásit. I bylo mu smutno. A jednou takhle v neděli, aby té smůly bylo ještě víc, když Paclt seděl kus dál od stanu u ohně a klohnil si jakousi polévku, šel kolem jeho stanu starší digger, a jak si zapaloval fajfku, odpadlo mu kousek ohně, suchá tráva chytla a Pacltův stan byl v tu chvíli v plamenech. Něco se mu podařilo honem vyházet a zachránit, ale moc toho nebylo. Těch trochu peněz, které si tady těžce vydělal, musel nyní investovat do nejnutnějších věcí, a když si koupil ještě dva koně, nezbylo mu téměř nic. A přesto vydal se na cestu křížem krážem krajinou.

Sem tam přece něco našel, a aby se měl kam vracet, kam si lehnout, koupil si od jednoho diggera starší stan, který si postavil poblíž stanů svých přátel. Těžce se tady žilo a denní cesty byl namáhavé a téměř se nevyplácely. Už padlo rozhodnutí, že se co nevidět pojede jinam. Říká se však, že člověk míní…

Jednou večer vracejí se všichni tři z objížďky kraje a tam, kde bylo jejich ležení, je holé spáleniště. Na první pohled je všem jasné, že oheň nevznikl sám od sebe, a podle stop bosých nohou v prachu a písku bylo možno poznat, že se tady proháněl celý houf domorodců. Opět je všechno pryč, můžeš začít pěkně znova! Tady musí být lidská trpělivost bez hranic – a kdo ji má víc než starý husita Čeněk Paclt?!

Ale – vzpomíná si, že ve svém stanu pod palandou měl v zemi zakopán kožený pytlík se zlatem. Ano, sláva, je tam, přece jen mu něco zbylo. Aspoň něco má do začátku. Má na to, bez čeho se tady žít nedá. Ale poslechněte! si, čeho v té chvíli nejvíc lituje: „Nejvíc jsem litoval krásného různobarevného peří, které jsem na všech svých cestách nasbíral. Bylo to peří z ptáků, které jsem zastřelil. Všechno mi shořelo!“ Takový je Pacltův povzdech. Ne zlato, ne majetek, ale krásné peří mu vžene slzy do očí.

Domorodci se jistě někomu mstili a jako vždy odnesli to ti, kdož byli po ruce. Tentokrát to byl tábor chudých diggerů i s Pacltovým stanem. A takhle si to vysvětluje a tak tomu rozumí Paclt: „Je příliš dobře známo, jak nelidsky se tady s nimi nakládá. Pák se ovšem stává, že se utekou až k násilí. – Ubohý lid domorodý! Jest věru už nejvyšší čas. aby se s těmito posledními zbytky australských domorodců s větší opatrnosti nakládalo; vždyť nemoci, nedostatek, bída, ba i příroda sama pracují na jejich úplné zkáze a záhubě.“ I když neříká, kdo s nimi tak špatně nakládá, ví to dobře. Viděl to nejednou na vlastní oči. Bílý člověk nemá pro ně cenu, natož divoch. Jaký z něho mají užitek? Zvíře vynáší víc!

Ale co tu budou nyní dělat? Vyhlídky jsou prašpatné, živobytí psí a den ze dne být ohrožen? Kam jen se dát? Paclt se nikdy dlouho nerozmýšlel, a proto si i tentokrát hned druhý den poznamenal: „Já si předsevzal, že půjdu do Sydney a odtud že se přeplavím na Nový Zéland. Cítím na sobě už všechny slabosti stáři, a přece bych rád – po tolika bouřích, které jsem v životě musel přestát – tu svou vetchou, chatrnou loďku života přivlekl do přístavu své drahé vlasti české! Zatoužil jsem doopravdy po své milé otčině, po svých drahých v Čechách!“

A tak vyšli z opuštěných kopanin všichni tři. Došli až do města Clermontu, je to hezký kousek cesty, kde se rozloučili. Ale dříve než se Paclt vydal na další pouť, našel si opět nového společníka. S tím měl už smluveno pokračování, když najednou, jako mrak když padne, na Paclta se valila jakási podivná nemoc. Že by stáří a tak rychle? Či snad už se hlásí smrt? Nohy mu otekly, vyvstaly červené a modré skvrny, v ústech všechno naběhlé a všechny zbývající zuby v pohybu. A ta bolest! Nepřál by to ani nepříteli. Až konečně se našel lék. Pacltův nový společník se to kdesi dozvěděl, že je třeba jíst hodně zeleniny, hodně brambor a řádně octit. Ano, pomohlo to. Za necelý týden už je Paclt opět na nohou a ve dvou táhnou od Clermontu k Rockhamptonu.

Byl to pěkný kus cesty, a ještě jim ji zpříjemňovali hadi, jaké Paclt dosud neviděl. Ale dálka nedálka, jde se dál. A tak když konečně došli k městu, první zpráva zněla, že parník na Nový Zéland právě odjel a další pojede nejdřív až za týden. Nu dobře, říkají si oba poutníci, týden se dá počkat, ale ne ve městě, raději venku. Postavili si tedy stany kus za městem a tam vařili a odpočívali.

Někdy však můžeme Paclta vidět, jak kráčí směrem k laguně, aby se potěšil pohledem na rej ptáků, anebo jde opět k Číňanům, k těm zahradníkům, aby okukoval jejich práci. Což jí nerozumí? Může poradit. Tak ubíhaly dny, v nichž Paclt a jeho přátelé navazovali styky s domorodci a často dlouho do noci vysedávali u ohně v živé debatě. Ovšem, kdo mohl vyprávět více a krásněji, kdo vyprávěl s větším zápalem než Paclt? Což toho ve svém životě málo viděl, málo užil a málo znal? Ale jedno téma musel začínat na přání posluchačů vždy znova.

Kde všade už vyprávěl o svém dalekém domově a přece vždy znova našel slova, která neznalého posluchače dojímala a rozohňovala. I tady měl úspěch, jak sám říká: „Prosili vždy, abych jim vypravoval o svých cestách po světě a p zemi, odkud pocházím. Tu naskytla se mi příležitost vypravovat jim o českém národě, o jeho dobách moci a slávy, o jeho pokoření a zázračném znovuzrození! Zvláště rádi poslouchali, když jsem jim vyprávěl o našem reku Žižkovi a o velikém trpiteli pro svobodu svědomí, velikém Husovi, kteráž dvě jména černoši si zapamatovali a často je vyslovovali. Stala se nám tato dvě slavná jména každodenním pozdravem.“

Až tam tedy, až v Austrálii zněla jména, která v té době v Čechách lid jen šeptal, až tam se jimi nadšeně zdravili. A právě černoši to byli, jimž Žižka a Hus byli srozumitelní. Pacltova radost byla nezměrná. Však to také byla jeho jediná odměna. Vzpomínka na daleký domov, na dalekou minulost a víra, že v těch lidech doma a po celém světě Hus a Žižka budou žít jednou znovu.

Ale čas uběhl a v přístavu byla hlášena loď na Nový Zéland. Poslední večer poseděli všichni i s houfem domorodců u ohně a ráno se oba tuláci vydali na cestu. „Když jsme se pak vypravili, provázeli nás domorodci hezký kus cesty a na rozchodu, loučíce se s námi, provolávali ještě slova, kterým jsem je naučil: Sláva Husovi – sláva Žižkovi! Těšilo mě, že i na tak odlehlých pustinách australských slyšel jsem vzdávat hold slavným našim hrdinům.“

Ve městě Roekhamptonu vstoupili naši poutníci na lodi a po několika dinech byli v Sydney. A konečně dne 2. srpna roku 1865 nastupuje Paclt opět sám na loď „Paterson“, dostatečně zásoben jídlem a různými potřebami, aby odjel na Nový Zéland. Dost dlouho po vyplutí bylo moře bouřlivé a pro mlhy neviděl nic víc než zpěněné hřebeny vln.

Až konečně slunce trochu proskočilo, a před očima Pacltovýma jako když vystoupí přízrak nebo sen. Hory Nového Zélandu. Na vrcholcích sníh, který byl zbarven téměř do krvava. Vypadalo to jako dekorace na divadle. Vrcholky hor čněly nad mlhami, které se válely po zemi a skryly ostrov i moře. Byla to pohádka napohled, ale se smutným koncem. Zatím však jej nikdo neznal.

Celkem neradostné zprávy čekaly na Paclta ve městě Hokitika a mnohý z těch, kdož sem s nim na lodi přijeli za zlatem, chtěli ihned nastoupit na loď a jet zpátky. Co tady? Všechny zprávy o zlatě byly lživé, přehnané, dosud tu nebylo objeveno žádné pořádné naleziště. Bude se snad opakovat podfuk s Indií? Ale Paclt se nedá odradit. Když už sem přijel, chce a bude umíněně hledat zlato. Dokonce můžeme prozradit předem, že v této zemi se bude beznadějně mořit plných šestnáct neděl. Jen proto, aby se přesvědčil, že tu opravdu nic není.

Poslední husita Čeněk Paclt však nelenil. Již třetího dne ho můžeme vidět s nákladem zásob na zádech a se zlatokopeckým náčiním, jak v houfu diggerů, stejně bláhových jako, on, šlape bláto a bahno směrem k horám, které se ukázaly na obzoru. Doma by mu řekli: Komu není rady, tomu není pomoci. Nechceš-li poslechnout, jdi a přesvědčíš se. A brzy. Nikde není kousek suchého místa, není kam kloudně šlápnout, a když na noc zalezli do stanů, měl každý z nich co dělat, aby se ubránil krysám. Tolik je jich tady. Pěkné nadělení! Jen bahno a voda, kamkoli položíš nohu. A nekonečný smutek, až ti naskakuje husí kůže.

Marně Paclt hledá nějakého ptáka, nějaké zvíře, všude jen zoufalá pustota, třebaže jsou tady nejkrásnější pralesy. Zato však kamkoli pohlédneš, kamkoli stoupneš, tam se to hemží krysami. Už pomalu týden putují touto mrtvou krajinou, sem tam se někdo pokusí hledat zlato, ale všechno je zbytečné. Jen krysy a krysy. Jako by sem – táhly ze všech stran a z celého světa.

Poblíže řeky Waimire, kde Paclt s ostatními nějaký čas vynakládá všechen um a všechnu sílu, aby urval zemi pár šupin zlata, uhryzaly krysy téměř k smrti diggera, který ležel nemocen a nemohl se jim bránit. Jsou horší než divoši. Dostanou se do stanu, ani nevíš kudy. A v těchto místech si Paclt pobyl plné dva měsíce. Když už téměř všichni utekli, teprve potom se Paclt rozhodne, že i on půjde jinam. Ne, on ještě neodjede zcela, zkusí své štěstí– ještě jednou a kousek dál, v provincii Nelson. Složí své věci do rance, dá sbohem několika posledním přátelům, kteří tu vydrželi s ním, a jde. Zase sám.

Nejdříve dojde až k pobřeží a odtud pak se dá vzhůru, tam někde mine řeku Taramakau a po delší cestě konečně vkročí do města Nelsonu.

Pravda, v okolí se zlato nachází, ale také jsou tady diggeři. A co je jich všude! Prolézají kraj jako červi, nenajdeš místo, kde bys nenarazil na stan a na jámu. Proto se Paclt rozhoduje pro cestu dál a zamíří do provincie Otaga. Jinak se mu tady líbí, hlavně ta spousta vepřů, kterých je v kraji veliké množství. Jakživ to neviděl. Ale líbí se mu i lidé, zdejší domorodci. Jsou to hodní lidé, říkají jim Maorové, ale mají své špatné zkušenosti s francouzskými kapitány. Nenávidí bělochy, neboť s nimi nakládají příliš surově, avšak Paclt s nimi umí jednat a rozumí jím. Chápe jejich těžký život, stýká se s nimi a radí jim. A má je rád jako oni jeho. Oni mu důvěřují a on jim vypráví o domově a o Žižkovi.

Ale do hledání zlata se tady ani nepustí. Což je to vůbec možné? Vždyť zde pracuje takový počet diggerů, že by měl sotva nějakou naději. Jenom ve městě Otaga je několik tisíc zlatokopů, a což teprve v okolí. Hezké to tady je, ale těch lidí. A tak když odjíždí loď na sever do Aucklandu, používá Paclt té příležitosti a jede se tam podívat.

Nejvíce ho zajímá severní část ostrova, ale jak se tam dostat, když domorodci vedou krvavou válku proti Angličanům, kteří jim berou jak zemi, tak svobodu. Zvláště kmen Hau-Hau je velmi neústupný. A nebyl by to Hni starý poctivec Paclt, aby nechtěl vědět, proč ta nenávist.

A konečně je celé jeho srdce na straně domorodců, když zjistí, že Angličané jim ubližují. Zatím se tak dělo všude. Nepoctivě získávají půdu ostrova, a dokonce upili téměř k smrti náčelníka domorodců, aby jim podepsal smlouvu o prodeji nejlepší půdy na ostrově. Domorodci však tuto smlouvu neuznávají, a proto Angličanům vypověděli boj na život a na smrt.

Paclt jim rozumí moc dobře, když si zapisuje: „Bojoval zde polocivilizovaný divoch za svoje svaté právo, za svou národnost jako národ vzdělaný a bránil se zoufale v této zuřivé válce, v níž jeho národnímu bytí hrozilo nebezpečí. Marně sháněli Angličané dobrovolníky a slibovali odměnou dobytou půdu, nezbylo, než aby se sami postavili proti domorodcům.“

Na západě ostrova, kde se prostírá tak mnoho houštin zvaných „scrub“, kryjí se domorodci, odtud pak přecházejí k útokům. A v těchto houštinách, jak Pacltovi ukazovali, je pochováno velmi mnoho anglických vojáků. A proč? Paclt se zamýšlí nad jejich osudem a je mu jich líto. Což tady bojovali za svou svobodu? Tady byla snad jejich země ohrožena? A Paclt neuznává jinou válku než obrannou. Tomu rozumí: bít se za pravdu, za domov! Ale pro koho se vede tady ten boj?

Až když se místním domorodcům přece jen podaří zničit parník s celou anglickou posádkou, přichází konečně rozkaz přestat válčit.

Paclt viděl, co vidět chtěl, a bylo toho dost, aby ho – tentokrát nečekaně dříve – přepadla touha po domově. Ano, pojede domů a uvidí, co se dá dělat. Mladík už není, to ne, je mu třiapadesát, tělo leckde pobolívá a rád by byl mezi svými doma – kdyby jako tento – ta zubatá zakývala. Nechce se mu složit kosti v zemi, kde by o něm nikdo nevěděl.

Koncem měsíce února odjíždí do Sydney a odtud 3. března 1866 míří velkou lodí k Anglii. 13. června pak přistává bez nehody v Londýně.

Paclt si zapisuje: „Ták jsem se vracel po té krátké vycházce, netrvající ani dva roky, zase do své domoviny. Vlast svoji spatřil jsem již osazenu a zaplavenu vojskem nepřátelským. Počalať právě na půdě české sedmidenní válka Němců s Němci.“ Na půdě české, ta slova si Paclt podtrhuje.

INTERMEZZO

Vybral si Paclt nevhodnou dobu k návratu do vlasti. Toho se nejméně nadál, že první zpráva, která mu vyběhne z domova naproti až k hranicím, bude zpráva o smrti bratra Františka. Tak teď už je docela sám. Antonín zemřel již dříve, byl také nejstarší, a František odešel za ním. Škoda, pár dní chybělo a mohli se aspoň naposled pozdravit. Tak málo se viděli…

To byla první smutná zpráva a druhá, tu mu nikdo nesděloval, tu viděl na vlastní oči, sotva udělal první krok na rodnou zemi. Musil projít pruskou armádou, která stála u hranic a která po svém sedmiletém žoldnéřském harcování byla zdivočelá. Ani se doma pořádně neohřál, když armáda přišla za ním. Za pár dnů přišly celé pluky pěchoty a hulánské hlídky. To bylo něco pro Paclta! Nenáviděl je už v představě a nyní je měl kolem sebe a stále v patách. Armáda se ubytovala v Turnově a začala se roztahovat a drancovat. Přeplněné město nestačilo chránit své občany od pruské surovosti. A jak se na to díval Čeněk Paclt? Bylo mu líto země i Občanů a nenáviděl vojenskou uniformu. Kdekoli jen mohl, tam aspoň slovem útočil na Prušáky. Nesnesl jejich nadutost a chvástavost a dával jim to náležitě najevo. Vyvolává i potyčky a byl by nejraději, kdyby se občané Turnova zdvihli a Prušáky vyhnali. Ví o něm kdekdo, a on se přece nebojí vzít do úschovy všecky zbraně, jaké mu kdo přinese, když velitelství posádky nařizuje odzbrojení civilistů. Věří, že zbraně ještě přijdou vhod. Však jich umí užívat, to by poznali! Ale nebylo třeba, armáda brzy odtáhla ke všem čertům, odkud přišla.

Paclt bydlí v Turnově, najal si světničku s oknem do ulice, doma ho nikdo nezastihne. Jako kdysi celé dny se opět toulá po okolí, posedává v hospodě, jak on říká, poslouchá, co říká lid. Jedním dechem čte v této době dějiny od pana Palackého a co chvíli, hlavně k večeru, ho vidíme v místnosti „Čtenářské besedy“, kde s náruživými čtenáři a besedníky hovoří a diskutuje o politice. A po krátké době nebylo jedné slavnosti, jedné větší události, manifestace, kde by nebyl Paclt… Zajímá ho veřejný život, jako když si chce vynahradit léta mlčení a samoty.

Kdekdo už ho zná, už si celý kraj zvykl na jeho povahu a jeho dobré srdce už také leckdo poznal. Za žádnou práci se nestydí a kde může, tam přiloží ruku k dílu, tam pomáhá. Jako by přijel domů, do Čech, všem a všude pomáhat. Jako onehdy. Sousedka si vyvrtla nohu. A že prý pomůže jenom mast, kterou dělá lékař v Hořičkách. Aniž kdo věděl, Paclt se ještě téže noci rozběhl a druhý den večer byl zpět i s malou krabičkou masti. Přišel jakoby nic, jako by nebyl až v Hořičkách, ale jen někde za rohem.

Tak ubíhaly měsíce jeho pobytu a už tu byly vánoce roku 1867. Přes rok žil Paclt v Turnově a už je počítán natrvalo mezi Turnovany. I jemu se začínalo doma líbit. Vedl si domácnost sám, sám si vařil a hostitel to byl k pohledání. Abyste si mohli udělat představu, povím vám krátce o Štědrém dnu u Paclta. – Obstaral a snesl si všechno, co mohl. Několik dní sháněl a nakupoval mouku, cukr, máslo, koření, ořechy a všechno, co kde viděl. Koupil snad 20 kg kaprů a na Štědrý den hned ráno začal kuchtit. Zadělával, vařil, pekl a smažil, že daleko v ulici bylo cítit jeho výrobky. Na stole, na lavicích, na židlích, všude, kde bylo místo, byly už rozestaveny plné mísy koláčů, pečených ryb, v hrncích polévka, i housky napekl a pekáč „kuby“. Však také Pacltovo pořekadlo znělo:

„Husa, to je pták nešikovný; jedné je k najedení málo a dvě, to je skoro moc.“

A zatím se přiblížila hodina večeře. Přišla za ním řada známých, neboť Paclt pozval kdekoho. Světnice je plná hostí. V té chvíli Paclt postavil na stůl obraz Jana Husa, rozžal svíčky a svým elánem strhl ke zpěvu písně „Kdož jste boží bojovníci“ všechny přítomné. A pak se jedlo. Nejvíc ovšem Paclt, který přitom vyprávěl, kde všude byl ve svém životě o Štědrém večeru, a debata končila před půlnoci. Když všichni odešli, vyšel si i Paclt na malou procházku. Namířil přes Valdštýn, Hrubou Skálu až k Rovensku a pak oklikou zpět, tak aby byl do rána doma Dlouho pak vzpomínal, jak to bylo pěkné.

Ale když už šel další rok a když se nad krajem zatáhl listopad, začalo se mu stýskat. Aby nemusil z Čech, odešel do Prahy. Taky čekal víc života a Praha byla jeho velikou láskou. Doufal, že ta ho doma udrží. Nastěhoval se do Vršovic a hezky vysoko nad údolí, aby viděl až na Vyšehrad.

A hned 8. listopadu se chtěl vydat na Bílou horu, aby vzpomněl porážky národa. Pak však byl varován, aby tam nechodil, nechce-li mít nepříjemnosti s polici! Ale bylo to málo platné. Z Turnova zatím přišla za ním do Prahy zpráva a policie už ho sledovala. Věděl to, a v dopise do Turnova poznamenal: „Je tady po mně poptávka, musím se chránit, abych se těm pánům nedostal do klepet. Poznávám, že politické poměry naše se hned tak nezmění. Potkám ještě do jara a pak… Co plátno bojovat, nemá-li člověk spolubojovníků. Sám do boje nemohu. Kéž aspoň potomkům nadejde doba lepši!“

Tak jako psal, tak mluvil i v hospůdkách vršovických. Jeho řeči se nesly opět jako v Turnově od úst k ústům, ale Praha byla hlídané jsi a co šlo říkat venku, to bylo v Praze trestné. To, co provedl loni na Husův svátek v Turnově, to všechno policie v Praze věděla. Tehdy tam za oknem osvětlil obraz Husův a se sukovicí v ruce stál pod oknem stráž. Kdo by se toho byl tehdy odvážil!

Jedním z pražských udavačů byl právě vršovický farář. Dokonce proti Pacltovi kázal několikrát z kazatelny. A tak je Paclt často volán na komisařství k výslechu. Říkával, že chodí ke zpovědi.

Jinak se mu v Praze moc líbilo a nejraději chodil za společností k „Primasům“. Ovšem, ani tam nebyl tiše a při vínku řekl nejedenkrát, co si o kom myslí. Naposled se to stalo tak, jak sám později vypisuje: „Seděl jsem u Primasů a od známých slyším o vojenské exekuci u Veltrus. Tehdy ve mně všechno vzkypělo. I spustil jsem po svém. To se však nelíbilo několika copařúm, sedícím opodál. Jali se zastávat vojáků tak kurážně, že jsem jim řekl bez obalu všechno. Vyložil jsem jim, čím byli naši předkové a kam jsme to svou povolností dotáhli my. A to byl oheň na střeše. Copaři se dali do křiku, abych byl zatčen a hned. A tak to začalo. Byl na mne vydán zatykač – a u mého bytu stála policie.“

Paclt však domů nešel. Ještě několik dní pobyl v Praze a pak se vydal na poslední cestu z Čech. Šel přes Plzeň a od hranic jel vlakem do Berlina. To se stalo v dubnu roku 1869.

V Berlíně se osamělý Paclt potloukal několik měsíců. Chodil po cizím, jemu tak nesympatickém městě, mezi lidmi, k nimž necítil žádnou lásku. Ale přece jen se i tam dočkal několika světlých chvilek. Ta radost, když se tam setkal s panem J. V. Fričem! Kolikrát na něj myslil od té doby, kdy se dověděl, že on bojoval na barikádě proti utlačovatelům národa. A teď se scházeli v Berlíně a sdělovali si své osudy. Dva bojovnici, vyhnanci, dva upřímní Češi, ale bouřliváci.

Paclt už se připravoval k odjezdu, ale přece jen ho to táhlo ještě jednou se podívat na Čechy. Do země nesměl, a proto si v červnu zajel až na hranice, do Žitavy. Odtud viděl aspoň české hory. A tady se ještě naposled rozloučil se svou vlastí, neboť s podzimem toho roku hodlal nastoupit cestu do Londýna.

Ještě jednou však měl poznat úhlavního nepřítele. Moc nechybělo a mohl být vydán rakouské vládě. Byl zatčen v Berlíně a nebýt amerického vyslance, na nějž se odvolal, sotva by byl unikl. Ale teď se už dlouho nerozmýšlel. Smyčka se rychle stahovala. Sbalil nejnutnější věci a pryč. Před vánocemi přijel do Londýna a již 8. ledna 1870 opouští Evropu.

ČTVRTÁ CESTA

Toho dne jako by bylo jaro. Slunce stálo na modré obloze a moře se mdle lesklo. Bylo 9. ledna 1870 a loď opouštěla doky v Southamptonu. Čekala ji pěkně dlouhá cesta, a proto dříve než zmizela Anglie cestujícím z obzoru, loď vyrazila plnou parou.

Teprve na moři začal vát nepříjemně studený, a chvílemi dokonce mrazivý vítr. Na palubě se ukázal sem tam člověk, jen aby se vydýchal, a jinak nic. Ticho. Za několik dní byla první zastávka na Madeiře. Loď zastavila v přístavu funchalském, jenom aby nabrala zásobu uhlí. Nikdo ani s lodi nesešel. A pluli o kus dál. Šestnáctého dne plavby pak byla větši zastávka na ostrově sv. Heleny. Tady už Paclt na lodi nevydržel a vyšel si „rozhlédnout se“.

V dopise do Čech píše: „Zrejdil jsem hezký kus světa a viděl mnoho krajin, ale smutnějšího místa neznám!“ A za dalších dvanáct dní vjíždí jejich loď do přístavu v Kapském Městě. „Byla to podívaná nade vše pomyšlení krásná. Vítr se utišil a úplněk stříbrnou záři rozléval po klidné hladině vodní.“ To je opět ten dobrý Paclt, který vždy vidí i krásu kraje a cítí kouzlo chvíle. Miluje nálady a má citlivé a dobré srdce. Potom se loď ještě o kousek pohnula, aby po dvou dnech zakotvila definitivně v zátoce Algolské u Portu Eliščina.

A tady je konec Pacitový cesty po moři, tady je začátek jeho putování neznámem. Je nějak smutný. Nikdy si nepomyslil, kde a kam bude nastupovat cestu, až mu bude 57 let. Vždyť už je pomalu stařec. Jiní v jeho letech odcházejí na výměnek. A zatím – zatím on dnes nastupuje cestu do neznáma, cestu, o níž neví nic, docela nic, ba ani kdy skončí. Ale co zbývá? Poslední pozdrav Evropě už zapomněl a teď myslí dopředu – kam? Ví a neví!

Nejdříve si musí trochu odpočinout, trochu se porozhlédnout, nadýchat se afrického vzduchu, musí se připravit aspoň v duchu. Zdráv je a nohy mu dosud slouží. Ruka je pádná a srdce mladě. Raději by byl doma, ale co dělat! Jednou – jednou se domů přece jen vrátí. Ale teď má na mysli – tentokrát ne zlato – ale hledání diamantů. Rozestřete si mapu jižní Afriky a vyhledejte řeku Orange. Od místa, kde se do ní vlévá řeka Vaal, trochu dále na severovýchod, prostírají se naleziště diamantů. Jak je tam daleko? 500 angl. mil. Opravdu pěkný kousek cesty. Až tam musí Paclt dojít, a to po cestách, o nichž neví dosud nic. Sem tam sežene v městě nějakou zprávu o svém novém působišti, ale jak věřit v zemi, kde zákeřnost je doma a kde mapa dosud nic nedokazuje. Kam dohlédneš, je písek, kámen. Takové je první rozhlédnutí. A Paclt, než vykročí, ještě naposled napíše do Čech dopis, v němž cítíme jeho rozhodnutí a také trochu lítosti.

A tak píše: „Bezpochyby budu mít obtížnější cestu než v Austrálii. Praví se, že v těch místech je mnoho divoké zvěře. Nebezpečnější však jsou hadi a – ovšem divoši. Zmužilost a odvaha je na takovou cestu nejdůležitější. Spoléhám však na svou dobrou ručnici. Je to dvojka nové soustavy a byla pěkně drahá. Jednu hlaveň nabíjím velikými broky, z druhé střílím náboj, který je jako malý granát. Po výstřelu se roztrhne na tři kusy. Mimoto mám dobrý šestiranný revolver. Vím – a kdekdo mi říká, že jdu nebezpečí vstříc. Co zbývá? Myslím si však, že živý nezůstává bez místa a mrtvý bez hrobu. O smrt a hrob je zbytečná starost! Zahynu-li, jakáž ztráta? Užil jsem na tomto světě již dosti dobrého, a ještě více zlého. Neroztrhá-li mě dravá zvěř nebo neskolí nějaký divoch, podám vám další zprávy.“

Za několik dalších dní, vyzbrojen a vystrojen, je připraven na cestu. Ještě si koupil káru, aby se sám tak nedřel, a do ní zapřáhl osm mezků. Pak vyjel na kamenitou cestu za Eliščin Port. V Turnově bylo v těch dnech na cestě jaro, chladný větřík hýbal ještě holými větvemi, byl březen 1870, ale Paclt se potil v poledním slunci jižní Afriky, kam za ním doléhaly vzpomínky několika přátel. Zpočátku byla cesta kamenitá a plná křovin. Snad taková donekonečna nezůstane. Už druhého dne překročí Paclt Nedělní řeku a třetího dne své pouti přijíždí do osady Enou.

Ta radost, když se dovídá, že osadu založili čeští bratří, vyhnanci a uprchlíci z Čech, a že se jí dosud říká „moravská osada“. Jako by v této chvíli byl napůl doma, byť tady nebyl nikdo z původních obyvatelů. Umí si představit, ba tuší je. Tak tady už byli krajané. Nejsem první. Kdyby tak někoho našel a s někým si mohl pohovořit. To by byl šťasten! Snad by ani neodešel. Ale jejich kosti tady někde v okolí odpočívají a Paclt cítí chvět se ve vzduchu slova předků, „bratrů“, na něž je tak hrdý.

A zase jde dál, za neznámem.

Už pátý den po odjezdu z Portu Eliščina je Paclt na úpatí krásných hor Znurských. Jak je tu krásně! Tady by chtěl zůstat. Krásná příroda, stromy v květu, zeleň trávy, křišťálový potok a po skálách všude kolem skotačily opice. Byla jich celá hejna. Pacltovi se zdálo, že je to jako kousek pohádky. A dole, pod sebou, viděl stáda antilop. Všechna krása světa byla snad snesena na toto úpatí. A těch ptáků! Vtom nad jeho hlavou letí pták jako záhon květin. Hraje všemi barvami. Sedá na strom a hledí na Paclta. Pak odlétl ještě výš. Paclt jej sotva rozeznává. A tak rád by měl aspoň jedno jeho peříčko. Mám – nemám? Škoda že nedomyslil. Namíří a střelí. Pták padá k zemi, a když se Paclt dostane k němu, je mu pojednou smutno. Proč je takový surovec? „Chuďasi, ponejprv jsme se spatřili a již jsem zhasil světlo tvého života. Že to není raději nějaký zlosyn, který naší české vlasti úklady strojí!“ Takhle myslí a konečně i píše ve svém dopise z jižní Afriky svým přátelům do Čech.

A druhý den ráno po okrajích propastí, v nichž ještě bylo vidět zbytky zřícených povozů a vybělené kosti zvířat, vystupuje Paclt se svým spřežením na náhorní planinu do výše 4000 mil nad mořem. Pacltův vous vlaje větru, neboť se neholil, co opustil Londýn. Je to vous šedivý, vous starce, který myslí na domov příliš často; A teď vleče své tělo do neznáma… Cestou zastřelí vždy nějakého ptáka, a každé poledne má dobrou polévku. Několik dní sestupuje pak s hor do nížiny, tam přejde Malou i Velkou Rybí řeku a pak znovu do hor. Je to úctyhodný výkon jenom to vyšlapat vzhůru! A zas hejna opic poskakují podél cesty a rozesmávají Paclta. Hrají si jako děti, a když se přiblížíš, s vřískotem prchají.

A dál, pěkný kousek cesty, za horami je městečko Colesberg. Je to větší vesnice, kdepak město, ale přece jen se tam dají koupit zásoby. A za městečkem teče řeka Orange. Je to hranice mezi státem oraňským a kolonií kapskou. A dál a dál…

Sotva přešel hranice, posílá dopis – pozdrav ze státu oraňského, z města Bloemfortteinu. „Zde jsem si liboval, že na hranicích nebylo četníků ani finančních strážníků, kteříž v evropských zemích každému příchozímu kapsy ohmatávají a všecky věcí prošťourávají!“ Tady někde prodává Čeněk Paclt svůj potah, neboť dál, tam, kam on má namířeno, nelze jinak než pěšky. Cesta je neschůdná. A Paclt se chce dostat až k řece Vaalu a snad ještě dál hlouběji do Afriky. Ví však už dobře, že místní obyvatelstvo, to jest Boerové, si neváží toho, kdo jde pěšky. Ale nezbývá nic jiného, chce-li vpřed. Paclt se tedy znovu připravuje a nakupuje na cestu nejpotřebnější věci: houně, střelivo, mouku, cukr a jiné drobnosti a nutnosti.

Bylo to počátkem dubna, ve výročí jeho útěku z Čech. Smutné výročí. Tak by chtěl být doma v Čechách a zatím – pro pravdu, pro trochu svobody – utíká až sem.

Obtěžkán vším možným, prohnut pod zavazadlem, pokračuje v cestě. A když toho večera ulehl, když už i ptáci přestali zpívat a jen vítr pohyboval větvemi stromů, cítil se Paclt nesmírně dobře. Dříve než usnul, ještě si zazpíval: Na výsosti hvězdy svítí. O tomto večeru si Paclt poznamenal:

„Větřík utišil se docela, snad naslouchal tklivé melodii, již sem na řeku Modder-river zanesl osamělý chodec až z daleké zpěvné naší české vlasti.“

Sotva však dolehl, ještě přemýšlel, naslouchá a zdá se mu, že v křoví je nějaký pohyb. Vyskočil – není co věřit –, uchopil pušku, vystřelí, a když se jde podívat, co to je, zjistí, že je to strakatá cibetka, zvířátko celkem neškodné.

A dříve než znovu usne, jako vždy myslí na domov, to je jeho nejkrásnější modlitba, a přemýšlí o svém údělu. Jde světem jako štvanec, útrapy brázdí mu líce, vous, vlas má mléčný. A přece se mu zdá, že není nic krásnějšího než být svoboden a ve volné přírodě a být beze strachu, kde své kosti složí. Co jsem v životě měl a co mohu čekat? Pak jako by se zhluboka nadýchl a své úvahy uzavírá: Vždycky jsem miloval vlast, přál jí svobodu, přál svobodu všem a sobě ji vzíti nikdy nedal. Vy, hvězdy, vyřiďte pozdrav mé vzdálené vlasti. A usíná. Spi jako dítě, bez obav o svůj život. Ráno, sotva první paprsek padne na kraj, zpěv ptáků budí poutníka. Paclt si navaří do zásoby čaj, hodí ranec na záda, prohlédne zbraně a pak si zazpívá do kroku: „Zdvihni se, zdvihni, starý český lve!“

Směr cesty udávala dosud říčka, po jejímž břehu Paclt jde, a ta se teď zatáčí na sever. Musí tedy jinudy. Jde kolem křovin, kde mají hnízda tisíce malých ptáčků všech barev. Létají a míhají se, jako když tkají nějaký drahý koberec. Všechna jejich hnízda mají otvory dolů a Pacltovi srdce nedá, aby se nepodíval, co to je. Ale chudák Paclt! Křoví má trny jako jehly a za chvilku je pobodán jako od vČeL Samá krev. A což košile… Ale proč by se nemohl podívat na něco, co dosud neviděl a co je krásné? Ať to stojí třeba trochu bolesti. Paclt to vydrží. Ve svém životě zaplatil za viděni už větší cenu.

Kolem poledne, když žár slunce téměř ubíjí a nelze jít, usedne na chvíli do stínu. Pojednou však – něco se v křoví děje. Nějaká šelma žlutě a bíle pruhovaná hltavě trhá kořist. Rána ještě nedozněla a Paclt už je na místě. Je to panter a obětí byl zajíc. Co s tím? K jídlu není. Nic. Sotva je ručnice znovu nabita a Paclt si chce sednout, všimne si, že z druhé strany křoví svítí dvě oči jako žhavé uhlíky. Je to had, ano, Paclt vidí, jak kývá zdviženou hlavou. Zamíří a zmáčkne. Podruhé se ozve krajem rána. Dobře mířená. Byla to nebezpečná kobra. Teď má hlavu napadrť. Je čas, řekne si Paclt, je čas, abys odtud šel, máš divné návštěvy. A pak – škoda střeliva, tady jsi na ně odkázán. Vykročí a píseň prozradí, že téměř neprobádanou Afrikou kráčí Čech a husita. „Aj jiná-li není zbraň, cepy ještě máme!“

A když slunce stálo nad západem, chce se Pacltovi ulehnout, dát odpočinout tělu po denním pochodu, ale není tu nikde ani kapka vody. A ta je důležitá. Žízní už nemůže jít, nemůže už ani slinu polknout, musí však – musí znavené tělo vléci dál. Už to zase začíná. Sotva nohy zvedá, ale přece jen si neodpustí, aby neprozkoumal, co je to na stromě, kde visí celé hejno ptáků, jako bys tam zavěsil pytel. To nikdy neviděl. Neodpustil by si to. Ano, ještě se podívá, ale pak usedne a dost! Ne, dál už nemůže. Tak prosedí noc, na spánek není ani pomyšlení. V trýzni žízně, únavou téměř bez sebe, čeká na první úsvit rána. Jako by čekal na smrt. Však také na ni vzpomněl. Vzpomněl, jak v Austrálii ji čekal uprostřed proudů deště. Jenom pár kapek kdyby tady bylo. Jenom rosa, aby si zchladil rty.

A když už začal rozeznávat cestu, když hvězdy začaly blednout, zvedl zmořené tělo a teď jde krok co krok jako na popravu. Takhle popisuje sám tuto chvíli: „Nebylo mi do veselosti, tiše bručel jsem pohřební žalm: De profundis clamavi ad te. Domine. Zdálo se mi, že se blíží má poslední hodinka, že jsem stanul u cíle své pozemské pouti. Jaký div! Je-li člověk šedesát roků stár, nemá do hrobu daleko.“ Toto přemítání přivodilo mi na mysl slova písně: Zde jsou hroby praotců mých – a v lůně té posvátné země i já jejich chci ležet plémě; v Čechách jen doma jsem! Byl jsem sláb jako moucha a několikrát jsem chtěl v usednuti očekávat smrti. A když slunce vycházelo, musil jsem myslit na nádheru kraje doma u Kozákova. Pomyšlení na drahou otčinu jako by osvěžilo ochablé mé síly. Touha spatřit ještě jednou rodné ty kraje takovou mocí mne uchvátila, že nedbaje slabosti a žízně, hlasem byť chraplavým spustím: „Ještě Polska nezhynula! – Ještě mně umíráčkem nezvoní! A táhnu to zase dál!“

Je to hymna na člověka. Tato Paeltova zpověď vyjadřuje takovou lásku k vlasti a touhu, která nezná hranic. Ano, to je jeden z nich, ale jak může zemřít národ, který má takových synů tisíce. Proč tento člověk musí mrhat silami v daleké cizině, proč je nemohl dát milovanému domovu? Ale ze všeho nejsilnější je v Pacltovi touha po svobodě. Muselo by to však být doma jiné. Zatím není naděje, to viděl na vlastní oči. Přesvědčil se. A nechat se spoutat, nechat se zotročit a být vězněm tyrana svého národa, to nikdy. Raději zemřít svoboden v cizině, než doma v Turnově jako otrok, jako nástroj, jako věc, která dřela – pro koho? Vyhnali ho z domova, ale ze srdce mu domov a vlast nemůže vyhnat nikdo.

Slunce zatím už ozářilo celou krajinu, která je barevná jako obraz, a Paclt vidí, že kousek před ním se něco leskne, jako bys tam hodil kus plíšku. Zaslechne i hlas hrdliček a v duchu si hned říká: Kde tito ptáčkové jsou, tam smrt nehrozí. A opravdu, daleko už nešel, před ním leží jezero. Sedí na břehu a pije a pije, lačně, jako by pil samo zlato. Zlato? To zná, to nic není, voda je nyní dražší. A jak se tak rozhlíží, zjišťuje, že kus dál na břehu stojí dokonce osadnický domek a právě v té chvíli odtud černoši vyhánějí dobytek na pastvu. Paclt se zastaví a ukazuje jim, že by chtěl mléko. Jeden z nich se vrátil a přináší plný plecháč mléka, a ještě kus chleba. To je pochoutka! Jako by se znova narodil, tak je mu krásně – až se mu chce zpívat. Jen si trochu odpočinul a pak přišel ten zpěv, jak o něm píše: „Vstanu a mohutným hlasem spustím: Hej Slované – ale podráždil jsem psy osadnického domku. Hezký kousek mě štěkotem doprovázeli. S veselou myslí kráčel jsem pak dále.“

A tak zase nějaký den kousek té cesty zůstaly za ním. Zas blíž k cíli. O jídlo strach neměl, nějaký pták na polévku se sehnal lehce, zajíc na pečínku také, a víc nebylo třeba, ovšem, byla-li voda.

Snad za zmínku stojí Pacltův záznam o právě minulém dni: „Ráno byla neděle. Po starém zvyku má se člověk svátečně obléci. Těžká tu rada. Co mám, to nosím na sobě: ale co mohu učinit, to učiním: převléknu čistou košili, a najdu-li dost vody, tedy se celý umyji. Nastoupil jsem cestu, a abych den přece nějak zasvětil, nezpíval jsem tentokrát o palcátech a cepích, ale zanotoval jsem oblíbenou píseň českých bratři: Kdož ochrany.“

A po půldenním pochodu najednou vidí v dálce třpytit se vodní plochu. Co si může přát víc? To je jako by mu kdosi ukázal kus domova. Voda! Voda! Té je tady pořád málo. Byla to laguna, ale voda byla daleko od břehu. Paclt k ní musel dojít hlubokým bahnem, a ještě rozšlapaným od zvěře. Pomohl si tím, že nasekal větve a hází je před sebe, aby se nebořil, až dojde tam, kde začíná voda. Je jí tam tak málo, že ji musí sbírat svrchu a tak opatrně, jak sám říká, jak šafářka v Nudlovicích smetanu. Šel několikrát, nanosil si jí kotlík, pěkně se celý umyl, košili vypral a pověsil na křoví, pak pověsil batoh a že si něco uvaří. Už se zařídil jako doma. Ale musí ještě jednou pro vodu. Nechce se mu.

Jaké je však jeho překvapení, když se vrací. Okolo ohně stojí zástup malých černochů a prohrabují se v jeho věcech. To je hezké nadělení! Jeden z nich má dokonce v rukou jeho výbornou pušku. Co teď? Vždyť ten chlap tomu nerozumí a neví, jakou hrůzu drží v ruce. Vypálíš-li na mne jeden granát, co je tam nabit, říká si Paclt, bude vaše všechno, co je tady, a po starém husitovi ani kohout v Konělupích u Turnova nezakokrhá! Včas však vytáhl od pasu revolver, a když k tomu ještě pěkně zakřičí, černoch pušku staví opět ke křoví. To se povedlo! Jakmile má Paclt pušku v ruce, je opět pánem situace. Divoši se zatím ztratili, bůh ví kam. Umějí to. Ale pozor! Paclt zabalí rychle batoh a vpřed. Není radno se tady moc zdržovat, vědí o mně. A čert se v nich vyznej!

Kraj je tu opět smutný, jen sem tam zahlédneš v povětří dravce a v dálce zaslechneš vytí šelem. A večer opět na krku. Ale je překvapen – po slabé hodince chůze se ocitá u řeky Vaalu. Přece jen má kus cesty za sebou. Pěkný kousek a taky nějakou zkušenost. Kdo tu kdy stanul z jeho bratrů Čechů, napadá ho nejdříve. A kam až dojde on? Kde se zastaví? Myslí na Vltavu a na Vyšehrad, proud řeky mu to všechno připomíná. Jak je to daleko, jak dlouho by šel domů. Ale šel by, jen kdyby směl, a šel by rád! A ještě by si zpíval do kroku. Jenže domů nesmí, a tak ustupuje stále hlouběji do neznámého nitra pevniny.

Již druhý den přichází Paclt k svému určenému cíli. Ani nečekal, že už tam bude. Je překvapen. Zdá se mu teď, že cesta nebyla tak nejhorší. Ovšem, pro něj, on vydrží všechno. Paclt našel malý tábor, kde několik bělochů a několik černochů hledá diamanty. Kam však oko dohlédne, všude jen kamenitá pahorkatina. A kus dál karanuská ves. Tak tady jsou ty diamanty, to bohatství! Tehdy ještě Paclt věřil, že nemůže dát tolik práce, najít nějaký ten kámen. Pěkně se zklamal. Hledá diamanty jako všichni ostatní a kde se dá: v dolinách, v nánosu, v jílovišti, zkrátka všude. Už pomalu poznává, že to není práce nejlehčí, že to není ani zábava. Co přehrabeš země, a pořád nic. A to ho moc nebaví. Nevydrží na místě, to je jeho staré neštěstí, chodí po kraji a hledá drahokamy všude. Smějí se mu, ale co… sami jsou chudáci…

Téměř půl roku už zkouší své štěstí a výsledek? „Nalézti diamant je náhoda a dřina. Kdo není narozen na šťastné planetě, ať toho raději nechá! Někdo, sotva do země hrábne, vyloví pěkný diamant. Jiný se lopotí třeba několik neděl a nezavadí ani o kamínek. Napracoval jsem se k neuvěření, a přece nalezl jsem všeho všudy čtyři kousky. Váží dohromady 13 karátů. Ovšem, cestoval jsem velmi mnoho. O to mám více.“

Všude je pár dnů, zdá se, že hledání ho přestává bavit, prošel krajinu široko daleko a nyní se dostal až do země Bečuanů, tam, kde začíná řeka Molapo. Setkává se s mnoha novými, neznámými věcmi. Dosud nic podobného neviděl. Co chvíli však znějí černé bubny, že se blíží cizinec. Paclt má v úmyslu dostat se až k řece Zambezi, a to je kousek světa, kde by mohl něco vydělat na lovu slonů, nosorožců, hrochů a jiných zvířat. Co ho to ale napadlo! Chce se stát lovcem? Pušku na to má. Ale co zdraví? Vždyť to není za humny. Hlásí se stáří. Ano, ano… Můžeš, chlapíku, sebevíc chtít, musíš však počítat s tím, co opravdu zmůžeš.

Paclta začínají najednou zlobit oči. To mu ještě scházelo! A zrovna tady, kde je sám, kde se odnikud nedočká pomoci. Nikdy v životě nic podobného neznal. Téměř nespí, hlava ho neustále bolí a někdy se mu zdá, že už to snad nevydrží. Proto musí změnit směr své cesty. Nic naplat, musí zpět, aby byl blíž k lidem. A proč ho bolí oči? Bylo to někdy v prosinci, žár, sotva dechu popadl, a do toho vítr. Mračna písku se valí ve vzduchu a bijí do tebe jako bouře. Jaká je to námaha pro oči! A právě tehdy, jako z udělání, pochodoval Paclt krajinou zcela pustou. Aniž se nadál, byl uprostřed bouře. Vítr skučel, blesky jen sršely a déšť lil jako z konve. Doběhl k jakési skále a tam se přimáčkl. Pojednou švihl blesk, a tak těsně vedle Paclta, že se mu zdálo, jako by jej byl někdo udeřil pískem do očí. Snad se to opravdu stalo, dnes už neví. A hned příští noc se mu zapálilo pravé oko a pak i levé. A pak se mu obě oči potáhly bílou blánou, že sotva viděl na cestu. Ale jak se nyní léčit? Sám o ničem neví a porada žádná. Musí blíž k lidem, snad mu někdo pomůže. A co když ne a on se bude vracet do Čech jako slepec? A to ho potom lehko chytnou a posadí do žaláře. To už jim „buřič“ neuteče. Ale to si ještě počkají. Zatím je na svobodě, a v Africe. Velkým okruhem se tedy pomalu vrací, jenom tuší, kde asi je, až se dostane opět k řece Vaalu. Ještě však tam není, ještě si kousek zajde. Vrací se, odkud vyšel.

Celou cestu, kdykoliv přišel na vodu, vymýval si oči, a tak vlastně tu blánu z očí vytrhával. Jak však vyříci tu bolest, kterou při tom vytrpěl? Sám říká, že podobnou bolest by nepřál ani kacířům v pekle! A to něco znamená.

A tady někde, v půli cesty, podaří se mu napsat dopis pro své přátele do Čech. Náhodou potkal několik lidí, promluvil s nimi, jedou do stanice, kde je pošta, vezmou dopis s sebou: „Dochází mi papír, a přece bych vám leccos tak rád napsal. Bude-li mi dopřáno vrátit se do Čech a spatřit ještě jednou krásnou naši Prahu, ó, jaká to bude rozkoš! Naděje mne neopouští. Ale kdož ví, co jest mi určeno. Jsem stár, šedesátka se blíží a síly ochabují. Má levá ruka je tuze bolavá. Měl jsem totiž nedaleko Kurumanu, kde se počíná poušť Kalaharská, půtku s levhartem. Střelil jsem po něm a on padl. Když však jsem se k němu přiblížil, vyskočil a popadl mě za levou ruku. Odhodil jsem ručnici, popadl jsem ho za krk a zápasím s ním. Podařilo se mi jej povalit na zem a kolenem mu přitisknout krk k zemi. Nato jsem chytil revolver a střelil mu do ucha. Teprve pak se natáhl, ale má ruka to odnesla.“

To je druhá bolest, už nejenom oči, a brzy, jak píše, to odnesla ještě noha. Pacltovi se zdá, že toho už moc nedokáže, najednou se to na něho všechno hrne a zmáhá ho to. V dopise píše: „Odpočíval jsem u lesa, když najednou vidím malou bílou opičku. Přistoupím a chci ji chytit. Vtom vyběhne z houští její máma, funí, frká a je celá divoká. A hned na mne. Ovšem, bránil jsem se, ale když mě poškrábala, najednou se mi zakousla do nohy. Než jsem se dostal k pušce, byla pryč. Ale já ji viděl. Střílel jsem za ní a čtvrtou ranou padla. Ale proč jsem to udělal? Nic jsem si nepomohl, bolest už jsem měl, a chudák siroteček – malá opička. Skákala kolem mámy a bolestně plakala. Vzal jsem ji s sebou, ale už druhého dne zašla žalem.“

Taková je tedy nyní situace starého husity Čeňka Paclta. Na ruce a na noze pokousán a na oči téměř nevidí. Smůla se mu lepí na paty. Vleče se pomalu k řece Vaalu, pln myšlenek na domov a na Prahu. Ani do zpěvu mu není, teď aspoň ne. Jen toho se bojí, aby v těchto pustinách nezůstal slepý. Co potom? Marně hledá příčinu, zrak mu slábne stále víc, už téměř nevidí. Inu, je starý, i když si to nechce přiznat.

Na této smutné cestě přišel konečně do jakési malé osady. Bylo tam několik bělochů, také hledačů diamantů. Hledali, hledali, a výsledek téměř žádný. Napřed se domníval, že tu u nich zůstane, ale pak si to rozmyslel a rozhodl se pochodovat dál. Koupil si však od nich dva psy, aby nešel tak sám. Půjde se mu lépe a bezpečněji. Běží teď při něm, z každé strany jeden, a upozorňují ho na nebezpečí. Jsou to pěkní psi, ale přece jen, když za noci slyší v dálce zařvat lva, tulí se k Pacltovi.

Kolikrát v takové chvíli myslí Paclt na českého lva. Zdá se, že když mu nyní není dobře, je v duchu doma častěji. Při každé maličkosti si vzpomíná. Kdyby tak mohl nyní zařvat ten český lev a vyhnat z vlasti nepřátele, jako je vyhnal bratr Žižka! To by se mu jelo domů radostně a beze strachu. Jel by hned. Nějak by se doma uživil. On by jel i nyní, ale nesmí. Je „buřič“, husita, nechce otročit.

Už osm měsíců je Paclt na pochodu a sotva několikrát promluvil s člověkem. Je mu smutno. Psi běží stále při něm, vypráví tedy jim. A výsledek cesty? Zatím žádný. Ale jen nezoufat, řeku Vaal už je cítit, je nedaleko. Druhý den je na místě. Konečně tady je mezi lidmi, ať jsou jací jsou, jsou to lidé a Paclt se necítí tak zdráv, aby mohl putovat sám do neznámých končin. Zůstane tady. Chodí jako ostatní, přehazuje zem, hlínu, hledá v okolí diamanty. Je překvapen, jak se to tu změnilo. Lidí opravdu přibylo, už je tu několik set diggerů a je tu život. Diggeři sem přivedli i své rodiny, dříve než se Paclt – téměř po roční cestě – vrátil. Tehdy tu nebylo nic, prales, poušť; kraj nebyl nikoho, a teď najednou – když se zdá, že tu vznikne město (zatím jsou tady jen boudy a stany) – hlásí se Anglie ke slovu: kupujte ten kraj od republiky Transvaalské! Najednou má zájem, není to podivné, není to nápadné? Nikdo to přece nechtěl, nikdo o to ani nestojí. Nechají se prodat? Rychle je svolána schůze všech diggerů a slavnostně rozhodnuto, že se nedají nikým koupit, že nechtějí a nebudou pracovat pro spekulanty, pro pány, že země je jejich a že ji nikomu nedají. Konečně bylo na shromáždění rozhodnuto, že tato krajina, kde oni pracují, bude prohlášena za samostatnou republiku – za republiku diggerskou. Bude naše a budeme svobodni! Tak bylo rozhodnuto všemi místními pracujícími. Za vedoucího příští republiky byl zvolen – podle ujednáni – nejstarší, a to byl v této době nepochybně Paclt. Byla navržena i vlajka, která vlála na stožáru uprostřed kraje a byla, na přání Čeňka Paclta, červenobílá a na ní nápis: Svobodná republika. To byly asi jeho nejšťastnější chvíle v životě. Kdyby tak mohl vlajku i s nápisem přenést domů do Čech! Vyhnat cizáky a křiknout: Není císaře, je republika pracujících! Diggeři ji mají. To musí napsat domů.

Avšak jen několik dní vlál tento prapor samostatnosti a radosti. Brzy došlo k přepadu vojskem a nebylo možno dlouho vzdorovat. Na obranu jich bylo málo. Anglie poslala armádu a pohrozila střelbou. Tak byla potlačena svoboda republiky diggerů, tak rychle skončil život samostatného a svobodného státu pod vlajkou červenobílou uprostřed Afriky. Podlehl přesile, podlehl zbraním.

Dobře půl roku už tady Paclt pilně pracoval na hledání diamantů. Ruka se mu pomalu hojila, noha už byla v pořádku a oči zas už svítily zvědavostí. Pacltova neklidná krev už zase bublala, už jej znovu vyháněla jinam. Jako by se tady chtěl jenom uzdravit a připravit na další cestu. Ale kam?

Ovšem že znova míří k řece Zambezi. Poprvé nedošel, půjde znovu. Jako když ho tam něco volá, něco táhne a vábí. Je zvědavý. Na Zambezi ještě nebyl, tam to neviděl. Ať mu říkají co: chtějí, půjde. Nikdo ho neudrží. V měsíci říjnu roku 1871 už je vzdálen jen pár mil od jezera Ngami a je šťastný. Co všechno viděl, kolik vesnic prošel, s kolika podivnými černochy se setkal. To je to pravé bohatství, které on hledá, nemůže-li najit klid domova. Nemusí mít aspoň obavy, že pro své názory, doma jim říkají divoké a buřičské, bude vsazen do chládku. Tady je vždy svým pánem. A má, jak píše, spolehlivé průvodce, pušku a revolver, a tak se mu jde pěkně. Vždyť dokonce nedávno se u jednoho pohlavára Barolongů dostal i k anglickým novinám a tam se dověděl, co je nového v Čechách. Ta radost! Jak to má divochům vysvětlit, proč je tak šťasten? Oni to nepochopí. Musil si aspoň výsknout a zazpívat. Divoši si stoupli kolem něho a uctivě i bojácně se dívali, jak bílý muž zpívá. Kdyby jim mohl říci proč! Snad si doma v Čechách oddechnou, když mají nyní jiného pána. Prý je to jakýsi Hohenwart. Snad se jim konečně povede lépe. Aspoň o trošku, i když o moc to asi nebude. Ale přece jen si říká, že on by sotva v Čechách cestoval tak klidně jako tady v Africe. Klidně a v této divočině? Ovšem poměrně. I když zrovna nedávno viděl dva pěkné lvy, jak si pochutnávají na kořisti. A zrovna to bylo pod takovým rozkvetlým stromem. Leč spí se mu tady rozhodně lépe, sám to v dopise říká, než ve věznici pražské Novoměstské radnice. O takové zaopatření nestojí.

A takováhle bude jeho nejbližší cesta k řece Zambezi, podél břehů pak k moři a dále až k Mozambiku. Ale při tomto plánu je si vědom námahy a nebezpečí, a proto si poznamenává: „Zdaří-li se mi to, nevím. Je mi šedesát let a přísloví praví, že tělo stárne a neduhy mládnou. Nicméně,“ tak píše v jednom dopise svým známým do Čech, „nehrozím se tu nebezpečnou a obtížnou cestu vykonat. Zapadnu na několik měsíců do divoké krajiny – a nepřijde-li ode mne dlouho žádná zpráva, vězte, že přítel váš dokončil své putování navždy.“

Ale kdo by to musil být. aby tu svízelnou cestu vydržel, ne-li Paclt. A zdá se, že smrt byla ještě daleko, mělo-li být vykonáno ještě tolik cest a vytrpěno tolik bolestí. A přece jen na domov myslil stále, i když věděl, co by ho asi doma čekalo. Právě tehdy si poznamenává: „Odvykl jsem nadobro všelikému otročení. Chci být svým pánem, na všechny strany volným a nezávislým;, o jiný život nestojím!“ Ano,– to je on, chtěl by domů, ale to by domov musil vypadat jinak. Ne policie na každém kroku, ne kriminály a otročina. A cd jiného tehdy doma bylo? To raději jde hloub do nitra Afriky.

Obstaral si novou společnost a postavil se jí v čelo. Nebyla velká, čítala všeho všudy čtyři členy. Jeden vůl, dva psi a Paclt. Říkáte si, proč vůl? V těchto končinách jej žádné zvíře nenahradí a žádné jiné také nesnese hrozné útrapy cest. Bylo to statně zvíře, v nose mělo kruh na vedení, na hřbetě složeny Pacltovy věci a pak nezbytný soudeček s pitnou vodou. Psi běhali kolem.

A cesta začala. Cesta úmorná, těžká, vysilujícím ba téměř nekonečná. Den za dnem, krok co krok nebezpečí. Jde sám, jde krajem divochů, kteří dosud neviděli bílého člověka, a musí podle toho jednat. A té zvěře kolem. A počasí, které člověka soustavně ničí! Po měsíci putování se s Pacltem setkáváme znova, ale tentokrát už jde opravdu sám. Oba psi pošli a nevydržel ani statný vůl. Paclt naložil nejnutnější potřeby na sebe, na svá záda, a pokračoval. Zdálo se, že dojde k vytčenému cíli, že už snad dojde až k Mozambiku – ale ne, nešlo to. Nebylo to možné. Došel jen k řece Zambezi.

Byla to jeho nejdelší cesta a na mnohé z míst, kudy prošel a kde stanul, noha bělochova dosud nevkročila. Nikdo je na mapu nezakreslil a nikdo nikdy nepřizná, že tu před ním šel český člověk. Byl první, kdo se bez jakékoli přípravy vydal až sem, a to nikoli jako cestovatel, nýbrž jako dělník, který jde za výdělkem, za prací. Tedy nikoli za slávou, šel nikým nevítán a nečekán. To, čtenáři, měj na mysli. Však i on sám na to často myslil a leccos si uvědomoval. Přesvědčil se, že jediný člověk se na takovou cestu vydat nemůže. Určitě by se nevrátil. Nikdo sem nepřišel sám před ním a nikdo dlouho po něm. Stačí mu, co viděl a zažil, a umí si představit, co všechno by ho čekalo, kdyby šel ještě dál. Byl by to jeho konec. Došel daleko, hodně daleko, nikdo o tom neví, ba ani sám neví, kde nyní je, ale smutně se ohlíží nazpět, kam se musí chtě nechtě zase vrátit.

Musí – musí zpět. Je sám, příliš sám a divočina má tisíce překvapení, smrtí a hrůz k smrti vyčerpávajících. Cestovatel není, z nudy necestuje. Musí vydělávat, je přece dělník, nikdo mu zadarmo nic nedá. Musí pracovat, musí rukama dřít, aby vydělal, aby mohl být živ a jednou – snad se zas vrátit domů. Cestou nenašel nic kromě dobrodružství, musí tedy jíti tam, kde najde diamanty, kde najde obživu, chleba, život. Tolik rozumu má, že pro slávu se nebude prodírat divočinou, není už žádný mladík. A také nikomu neřekl, kam jde a kudy půjde. Sám to nevěděl a nikdo jeho cestu neznal. A kdo by ho tady kdy hledal?

Vydal se na zpáteční cestu, i když už neví, kudy sem přišel a kudy půjde zpět. Co ho čeká? Jde zase do utrpení, o němž neměl ani potuchy, i když myslil na nejhorší. Jednoho dne, kdy žhavé slunce jen teklo, kdy měl za sebou už kus cesty zpět, nemohl najít ani kapku vody. Všechno shánění bylo marné. Škoda sil. Žár žízně rostl od minuty k minutě a kolem pusto. Lesy ještě dost daleko a stín žádný. Nikde ani človíčka a nikde naděje na lidské obydlí.

Šel až do večera, pak už se vyčerpáním jenom vlekl a nakonec padl. Velké slunce zapadlo za obzor a Paclt se za ním jen smutně díval, neboť věřil, že ráno už je neuvidí. Dnes to bylo skutečně naposled. Pak se ještě takto pomodlil, jak píše v dopise domů: „Ó, ty slunce krásné, až zrána ozáříš zemi českou, zlíbej ji všecku lahodnými paprsky svými a vyřiď jí pozdrav, jejž jí posílá věrný syn v nehostinné poušti bídně umírající.“

Ale pak, jakoby vzpomínkou znova posílen, ještě jednou těžce vstal a potácivě šel dál. Jak daleko, jak dlouho šel, neví. Nemůže vědět. Temnota obestřela jeho smysly a Paclt čekal každým okamžikem poslední pád. Už se jenom vlekl. Ale ani to už nemohlo trvat dlouho. Teď… teď… Tu se mu zdálo, že vidí světlo ohně a že slyší štěkot psů. Sen, fantazie, pravda? A pak padl. Dál nic neví. Ale znovu se probudil, když mu do obličeje štěkali tři psi. A nad nimi – on je rozeznává – jsou skloněni dva běloši. Ano, jsou to lidé. Nemýlí se. Jeden z nich se ho ptá, kdo je, ale Paclt nemůže odpovědět, nemůže říci ani slova, jen ukazuje, že chce pít. Jeden z bělochů mu ihned přinesl anglické pivo, ale jakmile si Paclt dal první hlt, žaludek to vrátil. Přinesli mu tedy mléko, ale ani to nesnesl. Až po napití červeného vína pocítil úlevu. Když trochu pookřál, řekl jim, kam jde a kdo je. Běloši byli dva bratři, kteří tu byli s povozem na nákupu zboží u Kafrů a Boerů. S nimi pak na voze jel Paclt zpět až do diamantových polí, odkud kdysi vyšel. Tak skončila jeho cesta k Zambezi. Nikdo o ní nevěděl, nikdo ji nikdy neobjevil.

Jeho sídliště bylo nyní v Dutoispanu, kde byl střed života a práce diggerů. Tam Paclt kopal, tam hledal diamanty a zdálo se, že má štěstí. Přece jen sem tam něco našel a měl radost, že si vydělá na cestu domů. Vypadalo to slibně. Žili tu diggeři všech národností a rozlézali se jako krtci široko do okolí. Každý chtěl být pokud možno o samotě, jen se svou partou, aby mu nikdo do jeho claimu neviděl a nezasahoval. Ano, je tady konkurence, a tajemství práce se střeží právě tak jako obsah claimu.

Paclt nyní bydlí a spí jako pán, dlouho už tak nežil, ani se mu o tom nikdy nezdálo. Bydlí ve stavení, které si na jakémsi náměstí diggerského města Dutoispanu postavili bratři Teichové, právě ti dva zachránci, kteří ho sem na voze přivezli. Jsou to dva chytří obchodníci. V domě mají cosi jako obchod, dostaneš tam ke koupi všechno, za obchodem pak je nakolik místností, dá se říci, že jsou to díry, a v jedné z nich smi Paclt spát. Cítí se tady nadmíru spokojen. Střechu má jeho obydlí sice jen plechovou, a když prší, teče mu do místnosti proudem. Co na tom? Někdy je promočen, i když v případě deště spí pod deštníkem. Už přemýšlel, jak to opravit. Sám si všechno šije, sám si pere i vaří. Neví, co by si v této krajině mohl přát víc. Vždyť je to divočina, je zvyklý na horší podmínky. Ráno si jde do svého claimu a tam si kutí až do večera. Někdy má štěstí, najde nějaký ten kousek drahokamu, a jindy ne. Tak jdou dní. Jen kdyby věděl, co a jak doma? Každý večer mysli na svou vlast, a než usne, přezpívá všechny známé písně domova.

Až jednou mu mladší Teich přinesl z Kapského Města několikeré noviny. Však se o to něco naprosil! Zas se z nich dovídá, co je v Evropě nového, a sem tam se doví, co se děje v Čechách. Moc toho tam o jeho zemi není, ale jemu stačí i málo. A hleďme, má štěstí, tady, až dole, je docela malým písmem napsána zpráva, že do Kapského Města přijel jakýsi Čech a že chce proniknout do neznámých míst Afriky. No, to je něco! Taková odvaha! Jmenuje se prý dr. Emil Holub.

Paclt má upřímnou radost, jako by přijel jeho bratr. Nebo snad ještě větší? Setkat se tady, v těch afrických dálavách, s Čechem, o tom nikdy ani nesnil. Bude to velký svátek jeho posledních let. Jak se těší! Kdekomu to vypráví a třeba třikrát. Už aby tu ten člověk byl. Vypoví mu, co je doma nového, a Paclt bude mít pocit, jako by šel po rodné zemi. Co otázek už si připravil! Inu, nedivme se, je řadu let z domova. Nemůže se dočkat, kdy ten Čech přijde. Co kde dělá? Kde tak dlouho vězí? Nebo se mu sem nechce? A pak si zase odpovídá, utěšuje se, jak ho tomu život naučil: To víš? a tebou jede! To zrovna. Ani o tobě neví. Jen se dočkej!

Zatím sedá vždy večer, když přijde z claimu, s bratry Teichy a vypráví jim o cestách svého života. Poslouchají ho, jako by četli dobrodružný román. Mají před ním úctu a váži si ho. Mladší Teich umí trochu malovat, a tak slíbil Pacltovi, že mu namaluje – ovšem, až umře – na hrob tento nápis: „Zde odpočívá Čeněk Paclt, potomek husitů, který podle svého povolání věrně sloužil Bohu a vlasti své.“

A vůbec u Teichů se mu vedlo dobře. Nemůže si to vynachválit. Nejenže u nich bydlí a nemusí spát pod stanem – má přece jen jakousi střechu nad hlavou –, ale nabízejí mu i jídlo. To však není dost dobře možné. Připravují si pořád bifteky a na to on už nemá zuby. Nic naplat, je starý, nedá se to zapírat. A teď ho dokonce vyzvali, nechce-li být vedoucím v claimu, který si bratři koupili. Paclt si to dobře rozmyslil a nemá námitek. Práci rozumí, proč by se bál. Ví, jak na to. Umí myslit, řídí tedy práce při hledání diamantů pro bratry Teichy, a zbude-li mu čas, pracuje ještě pro sebe. Má přece i svůj vlastní claim a nenechá jej zpustnout.

Jednou, bylo to po poledni, vstoupí mladší Teich do místnosti, úsměv na tváři, a hlásí, že Pacltův krajan právě přijel. Přinesli víno, pontak mu tady říkají, a dlouho trvala radost ze shledání. Paclt jen hořel nadšením. Vyprávění nebralo konce a hovor zmlkl až k ránu. A pak se každý večer začínalo znovu. Paclt přicházel z claimu a Holub už netrpělivě čekal. Později si však Holub vzpomněl, a že prý bude u Paclta večeřet. Jako by bez něho nemohl být. Nějakou dobu to šlo, ale někdy byl Paclt tak unaven po celodenní práci, že byl rád, nemusel-li večer už nic dělat. Nechtělo se mu trvale vařit večeře i pro hosta. A není divu, měl plné právo na klid. Tu pak aspoň Holubovi vyprávěl. Měl o čem povídat. Vyprávěl mu podrobně o svých cestách po světě, ale zvláště podrobně se vždy rozhovořil o cestách v Africe. To také Holuba nejvíc zajímalo. Starý orel zaučoval káně. Tak by se to dalo asi říci. Aby nezahálel, přivydělával si dr. Holub přes den na další cestu léčením nemocných v kraji. I když nevíme přesně, jak a proč přestal Paclta host zajímat, můžeme se plným právem domnívat, že mu zevšedněl. Nebylo-li v tom ovšem něco jiného, o čemž nikdo z nich nic neřekl a nikomu nesvěřil. Jako se s radostí vítali, tak pak jeden o druhém mlčel. Škoda že toto přátelství netrvalo déle. Mohlo být oběma prospěšné.

Ale nechme o tomto vztahu a jeho divném konci říci pár slov samotnému Pacltovi: „Dr. Holub přicházíval ke mně velmi často a někdy u mne i spával. Později však naše upřímné přátelství ochabovalo a uvolňovalo se, až přešlo v lhostejnost. Byl jsem příliš zaměstnán, abych mohl všem jeho žádostem vyhovět.“ Tady někde už leží podivný stín, který dr. Holub nikdy nevysvětlil. Dokonce se o něm nezmínil. Nechce se nám věřit, že Paclt neudělal víc, než mohl, ale někde končí i pomoc i trpělivost. Ještě několik slov Pacltových: „Nejednou snažil se dr. Holub přiměti mne, abych se účastnil jeho výzkumné výpravy do nitra země. Předložil mi návrh písemné smlouvy, již sestavil, a vyložil mi podrobnosti svého plánu. Mínění naše se v lecčems rozcházela, on však, nedbaje mých rad, trval na svém. Zkušenost jej cestou zajisté poučí, že v některých věcech byl na omylu.“ Tolik Paclt a ani o slovo víc.

Doma v Čechách se tehdy leccos pak vyprávělo, přidávalo, ale jen málokdo nevěřil Pacltovi, že jeho úmysly byly dobré. Určitě nikdo z těch, kdož jej znali. Snad bylo v jejich roztržce víc osobních důvodů, oba měli tvrdou hlavu, snad se rozešli v otázce politické, ale naprosto není vyloučeno, že všechno jinak viděl ten, kdo nepřišel hledat do Afriky slávu cestovatelskou, nýbrž práci, když musil utíkat před zatčením a před režimem, který mladého dr. Holuba později naopak podporoval. Těžko říci, a sám Čeněk Paclt si nepřeje víc o tom mluvit. Píše domů kategoricky: „A nyní o něčem jiném. Tím to skončilo.“

O čem jiném hovořit? Nu ovšem, zase o práci. Nebyl čas myslit na zábavu ani na romantiku, neboť v claimech byla jen holá dřina. Tak to šlo den ze dne. A na starého husitu už toho bylo někdy víc než dost. Lidí všude jako much, přicházely jich transporty, a každou chvíli bylo hlášeno neštěstí zasypáním. To proto, že zem už byla probrána do značných hloubek. A pak ovšem proto, že se nikdo o bezpečnost nestaral. Soukromník neměl kdy, chtěl-li se uživit a něco si vydělat, a společnostem šlo o zisky. O lidi nebyla nouze, za deset mrtvých se hlásilo sto živých a hladových.

Kdo přichází ke kopaninám, slyší, již zdaleka podivný hukot. A přistoupí-li kdo na okraj hlubiny, kde se kope, spatři dole lidské mraveniště. Vždyť je to jáma jako kráter! Ve vzduchu nad kopaništěm je změť provazů od dešťů a horka dávno zpuchřelých, jimiž se vytahují okovy plné nakopané země. Tady co chvíli můžeš slyšet křik a naříkání. To se opět stalo neštěstí: zavalila se chodba nebo aspoň spadl okov i s naloženou zemí zpět do otevřených hlubin. Zezdola ozve se vzápětí temné zadunění, pak zoufalý křik Kafrů, a děsný výjev je skončen. Nikoho nezajímá, kolik je mrtvých. O lidi tady opravdu není nouze, a proto se nešetří. Zato však společnosti se tu rodí jako houby po dešti, společnosti anglických podnikatelů, a každá jen odírá ty černé chudáky. Jako by to ani lidé nebyli. Na claim i na pořádné kopaniny je třeba hodně peněz, a na to jednotlivec nestačí. Na to sem přichází kapitál z Anglie.

Paclt sestupuje denně do hloubky 120 stop, aby oloupil zemi o skryté poklady. Práce je stále obtížnější, nebezpečnější a diamantů je také stále méně. Jejich cena však nyní denně stoupá. A jako kdysi, když se Paclt pohyboval mezi hledači zlata, začíná tady bujet zlodějství a vraždy. A proč? Majitelé dolů platí za práci špatné, nemilosrdně pronásledují Kafry a v každém vidí jen zloděje svého majetku. A trestají opravdu zle. Hned se věší, bez jakéhokoliv vyšetřování, zuby kleštěmi se lámou a jaký tedy div, že Kafr myslí jen na pomstu. Jinou formu boje proti utlačovatelům a tyranům nezná.

Paclt velmi vtipně, ač opatrně, neboť zná následky, poznamenává do dopisu: „Nyní po válce Němců s Francouzi, když všechny státy ozbrojují své armády novými zbraněmi, vybrakovala i Anglie své zbrojnice a ručnicemi bůhví jak staré soustavy oblažuje africké domorodce. A ptáte se, proč? Guvernérský úřad kozla dbá toho, že sám porušuje přísný zákaz prodeje zbraní černochům; jen když z toho plyne zisk! Jen když toto staré harampádí prodají! Proto pracují Kafři v dolech, pokud si nevydělají na ručnici. Pak utíkají…“

Taková je tedy nyní situace v nalezištích drahokamů. Babylón hrůzy, nádeničiny, teroru a chaos smrti v africkém žáru a lijavcích. Civilizace sem proniká spolu s kořalkou. Tak to vidí Paclt. A není třeba k této pravdě nic i přidávat.

Paclt je zedřen, není už žádný mladík, a ruka, kam ho tehdy ta potvora kousla, i když se zahojila, bolí dosud. Někdy sotva lopatu země vyhodí. A pořád myslí na Čechy, na Prahu, na ten svůj lid. Jak asi se jim doma žije?, Podle dopisů, dojdou-li mu náhodou od známých, a to je opravdu málokdy, vidí, že se žije těžce. Umí si to představit. Ještě by domů nemohl, říká si, nešlo by to, a přece je to jeho velké přání. Každý večer usíná se vzpomínkou na rodnou zem a myslí na všechny své přátele. Kdyby jim mohl v boji nějak pomoci! V posledním dopise poslal domů několik diamantíků, snad dojdou, a připsal tam, aby za peníze, jež při prodeji dostanou, podpořili ženy a děti po politických vězních. Vždyť on je také vězněm Rakouska, cítí s nimi, ale má štěstí, on žaláři utekl. Ale za jakou cenu? Ať prý nemají bídu ti, kdož zbyli, říká, ať jen doma v boji vydrží.

Někdy se mu zdá, že i on už je u konce svých sil, a před sebou vidí už jen smrt. Ani té se nebojí, neboť život mu uštědřil dost ran a dal prožít dost bolesti, už nemá na co čekat. Jindy zase napíše svým známým do Čech: „V Praze prý o mně posměšně říkají ‚starý husita‘. Já se za to jméno nehanbím, chlubím se jím, byť nevědomci měli husity a slavné boží bojovníky za žháře a vrahy. Ač stojím na pokraji hrobu, mám k české vlasti lásku horoucí.“ Takové je jeho přiznání a nikdo ať o něm nepochybuje, ani kdyby je nevyřkl.

Ale je tu něco nového. Nového? Čím nás může náš digger Paclt ještě překvapit? Odchodem? Už dost dlouho tady pracuje a tak se zdá, že pomýšlí na změnu. Ano, je tomu tak. Tady mu opravdu nesvědčí, nic si nevymýšlí. Má ruce samou podlitinu, jen se na ně podívejme, samý puchýř, samou jizvu po bolácích, a jak sám píše, má ruce kostrbaté jako pracky aligátora. K tomu všemu jej trápí stále nějaká nemoc. A lékařská pomoc je tady strašně drahá. Nic naplat, bude musit změnit prostředí. Radí mu to všichni kolem, i lékař. Ale i kdyby mu to nikdo neradil, vyžene ho touha. Ta nejhorší nemoc, proti níž nemá léku. Jeho vlastní krev mu nedá pokoj! Už se mu tady nelíbí. A není divu. Daleko široko jsou jenom velké hromady přeházené hlíny, nikde nevidíš kousek zeleně a lidé tu žijí jako zvěř, ba ještě hůř. I pohled na tuto vykradenou zemi je smutný. Ne, to není nic pro Paclta. Má rád kolem sebe život, a ne smrt. Už delší dobu uvažuje, kam by měl zamířit. Vždyť ani výdělek už tu žádný není, jenom dřina a dřina. A beznaděj.

A má skutečně pravdu, když píše známým domů: „Jsem stár a patrně scházím. Říká mi každý, kdo mě viděl před třemi roky, že jsem se valně změnil.“ Ano, moc se změnil. Zestárl k nepoznání a strašná námaha v claimech ho ničí. Vždyť je to stařec, je nejstarším člověkem v okolí a nejstarším dělníkem v claimech. Tak dlouho jako on tu nevydrží téměř nikdo. I Kafrové ho nazývají „starým pánem“. Ale – to musí přiznat každý – milují ho. Na to je Paclt hrdý. Z těch černochů, kteří sem přicházejí z divočiny, ho mnozí znají, vzpomínají si na něj z jeho pochodu k řece Zambezi. Tam někde už se s nimi kdysi setkal, ani už si to neuvědomuje, tam někde až u řeky Limpopo. Oni si ho dobře pamatují. Bílého starce.

Ne, ať se děje co děje, dlouho už tady na místě nevydrží. Diamantů je tu stále méně a dřiny den ode dne více. Ještě těch pár drahokamů, které našel v poslední době, pošle známým domů, ať mají památku na starého husitu. Kdo ví, najde-li ještě nějaké. Snad dojdou, snad je někdo neukradne i s dopisem. Stává se to. Anebo ať si je doma prodají, ať mají o něco lepší život než on. Jako by pro něho bylo všechno ztraceno, všechno marné. Už se bije o holý život. Přitom myslí na svou vlast. Každá zprávička ho posiluje, celým srdcem stále zůstává Čechem. Ale nelže si, měří své síly, ví, že jich ubývá.

A ještě má na srdci maličkost. Byl tu onehdy v kopaninách nějaký potulný fotograf. To bylo slávy! Kdejaký běloch se dal vyfotografovat, a tak se i Paclt rozhodl, že prý bude mít aspoň obrázek pro své známé domů. Vždyť onehdy mu poslala dcera jeho dobrého známého z Čech, ještě dívenka, dopis a svou fotografii. To otec se chtěl pochlubit dcerou starému Pacltovi. Měl z toho dopisu radost, jako by to bylo jeho dítě. Přece jen si na mne vzpomínají. Kdekomu ukazoval její fotografii a nedávno se sám přistihl, jak jí cosi vykládá. Teď jí tedy pošle zase on svou.

No a něco k ní musí přiložit. Ale co?

Udělal to tedy takhle: „Drahý andílku!“ začal svůj dopis. „Poslala jste mi svou fotografii, tedy i já vám posílám svoji, abyste aspoň z obrázku viděla, jak ten starý čeněk z Turnova vypadá! Do psaní jsem vložil diamantky, abyste si je mohla dát do náušniček. Až půjdete s matinkou do plesu, budou se vám ouška pěkně třpytit. Nechť nad vámi, dívenko, bdí duchové našich slavných předků, Husa, Žižky a Prokopa, abyste vyrůstala k radosti svých rodičů a k ozdobě naší vlasti. To vám přeje starý Čeněk, potomek husitů.“

Tento dopis jest napsán a poslán v den, kdy je v Turnově posvícení. Teď by tam chtěl být aspoň na chvíli. Jak nevzpomínat na domov. Tam by se dnes zasmál, potěšil, bude tam veselo. Doma mají krásný podzim, a tady je horko jako v peci. A zatímco se Paclt rozhoduje, kterým směrem vyrazit, utíká týden za týdnem a osud jej tady ještě zdrží.

Bylo to těsně před vánočními svátky, už chtěl skončit práci, když na něj spadla halda kamení a hlíny, jež se utrhla ze strany claimu. Pěkně ho to potlouklo, nepřejte si to vidět. Téměř čtyři měsíce trvá, než se dá do pořádku. Na delší cestu není zatím ani pomyšlení. Hlava byla také pěkně pomačkána, už se zahojila, nohy i ruce jsou zase jakžtakž v pořádku a Paclt z toho má takovou radost, jako kdyby našel balvan-diamant. A snad ještě větší. Myslil si tehdy, že jsou to jeho poslední chvíle. Ale Kafři mu pomohli ven. Ještě tedy leccos uvidí. Jen aby byl zdráv, je to jeho největší majetek v této divočině, která nezná smilování. Však mu tady Kafři říkají, že je „festa“, to je člověk, kterému nic neuškodí a který ani po smrti neshnije. Už to tak vypadá.

Ale kdyby tak mohl svým přátelům v Čechách ukázat, jak tady žije. Smáli by se. Má u sebe malou opičku a ta ho obveseluje. Co se jí nasměje! Jejím nejmilejším zaměstnáním je chytat v Pacltově posteli blechy, a těch je tady všude dost a dost. A ještě něco. Má také kočku. Co ta dvě zvířátka mu nadělají radosti!

Přesto často přemýšlí o sobě a o konci, který může přijít kdykoli. Píše v dopise: „A nebude-li mi dopřáno spatřit ještě jednou naši krásnou Prahu, co plátno hořekovat? Lívingstone byl slavnější muž než já a také složil svoje kosti v Africe. Jeho kosti převezou do Anglie, ale jemu bude tak jako mně, až po smrti si na mně vystrojí hyeny hostinu.“

Tak se těšil na pochod jinam, už loni se chystal, ale zatím, jak to odhaduje, musí tady nějaký čas ještě zůstat. Dost dlouho nedělal, byl nemocen, je bez peněz. Kdyby jen věděl, jak dlouho tady ještě zůstane. Snad rok, dva, snad pět. Do konce života? Den ze dne bude sestupovat do claimu, do chřtánu smrti, bude kopat a vyhazovat hromady země a hledat diamanty a bude těšit se na domov? Kdyby jen ti, kdož se diamanty tak honosně zdobí, kdyby mohli vidět zdejší hřbitovy! Je tam za těch pár uplynulých roků pochováno několik set Pachových kamarádů, černých i bílých. A kolik je jich v opuštěných claimech zavaleno a zaplaveno vodou. Ty nikdo nevynesl, když bylo zle. Nikdo ani neví, kde odpočívají.

Aby měl Paclt doma ještě více radosti, obstaral si k opici a kočce ještě psíka. Má teď v domě pěkný zvěřinec! Ale co chcete, on je v té společnosti šťasten. Vždycky měl rád zvířata a květiny. Ovšem, rád, ale lidi – ty musí milovat. Člověk je mu nade vše. Proto opět posílá panu Fričovi do Čech další diamanty, ad je prodají, ať nemají hlad ženy a děti po těch, kdož bojují za svobodu vlasti a jsou v žalářích. Ať mohou bojovat dál, ať to vydrží až do nového života. Paclt dobře ví, jaké boje svádí dělnictvo o svá práva. Jak doma bojují o kratší pracovní dobu, o mzdy, jak se scházejí ve spolcích a poučují. A jednou snad… Až tady v Africe cítí Paclt, že musí v tomto boji pomáhat. Ale jak?

Zatím, jak se v posledních týdnech zdá, situace se i tady v claimech lepší. Nové a dost velké nálezy diamantů dávají tušit lepší život. To je ovšem jen první dojem, neboť společnosti se přičiňují, aby pro dělníky nezbylo moc víc, než co stačí ke slušnému živobytí. Někdy však jen k holému životu. Doluje se do velkých hloubek bez jakéhokoli zajištění, a jak Paclt píše, má strach, že se jednou prokope až někam do pekla. Ale co by tam s ním dělali, kdo by ho tam zkrotil, kdo by si tam s ním chtěl něco začít? Dosud se to nepodařilo ani stáří, ani nemoci a hladu, a vůbec už ne Rakousku! A jak rádo by mu zakroutilo krk. Jen ho tak dostat, buřiče, který podporuje rebely! Ale Paclt se jich nebojí. Vždyť co chvíli se v dopise ptá: „A což blaničtí rytíři, dosud podřimují?“ Zdá se mu to pospávání dlouhé.

Do smrti už nebude jiný. Jedni o něm doma říkají, že je dobrodruh, blázen, nespokojenec, inu, měšťáci, nemohou to pochopit, ale jenom málokdo ví, že je vlastně politický štvanec. Že je jedním z mnoha těch, kteří vědí, oč jde. Nevadí – tady na něj c. k. úřady nemohou! Rakušané sem nedosáhnou. Jenže pro Paclta už i v Africe přestává být klidná půda.

Stále přemýšlí, komu napsal něco o tom, že Angličané tady surově nakládají s černochy? Kdo ho zrazuje, kdo mu chce ublížit, kdo asi dal do českých novin zprávu, že Paclt se na dobyvatele Afriky, a hlavně diamantových polí nedívá nijak růžově? S kým to kde o čem mluvil? Kdo mu chce i tady kazit stáří? Ano, ano, byl vždycky pro černochy a proti všem otrokářům. Byl celý život pro svobodu. Tedy nejen do českých, ale až do anglických novin se dostalo jeho mínění.

Ne, někdo se musel doma přičinit, aby byl jeho názor zveřejněn. Co řekl, řekl, co známým napsal, dobře, k tomu se hlásí, ale to, co bylo nastrčeno anglickým novinám k otištění, to neřekl. Někdo si to vymyslil. Je to útok na anglického guvernéra v Africe, a to z jeho pera nikdy nevyšlo. Vždyť ho ani nezná. A že by si anglické noviny samy našly článek v nějakém českém tisku? Tomu by se moc divil. Nebo snad doma někdo otiskl jeho poslední poznámku v dopise: „Kaferská revoluce v Natalu je zcela potlačena. Dobytek a pozemky zabaveny a tisíce Kafrů vyhnáno o hladu a nouzi. Ejhle, toť evropská kultura! Ašanti jsou též potlačeni. Jak se mohou tito ubozí domorodci ubránit anglické přesile! Neujdou tomu osudu ani kmeny Bečuanů. I jejich kraje budou Angličané brzy anektovat.“ Tohle napsal v dopise. Ano, tak to asi bude, někdo je honem upozornil. A co si teď on počne? Takové tedy má přátele. V té chvíli se Paclt rozhodl, že nebude věřit nikomu. Má někoho obviňovat? A koho? Nebude nikomu psát a bude mít klid. Klid z tě strany, kam tak často zalétají jeho vzpomínky. Ale co se bude dít tady?, Už ho honí vláda rakouská, nechť, tam je důvod, tu nenávidí, však oni to dobře vědí, ale co vláda Anglie? Tu vlastně ani nezná, zná jen její lidi, její popoháněče tady. A má snad teď utíkat jako štvanec Anglie i z těchto míst? To by mu na stará kolena ještě scházelo.

Ale bouře se už začala stahovat. Paclt tušil, že to s ním není v pořádku. Náhodou se dozvěděl od místního soudního úředníka a už předem, že prý má být předvolán na úřad, potrestán, a potom možná že dokonce bude odevzdán vládě rakouské. Kdyby se však odevzdání neuskutečnilo, stejně ho čeká potrestání tady. A dovede si představit, jaké bude. Vždyť to zná. Léta těžké smrtelné dřiny na úpravě cest, a k tomu s okovy na nohou. Viděl takových chudáků již dost a dost. Však ví, jak se to tady dělá, aby bylo dost levných sil. Vinen, nevinen, stačí nařčení. Nejenže jim musíš otročit, navíc tě přikovají. Takové ponížení by starý husita nesnesl. To by raději volil smrt. Ještě kolem poledne uvažoval o tom, nemá-li použít jedu a tak uniknout trestu. Ale pak mu kdosi poradil, aby ještě dnes utekl. Kam? Daleko – někam bodně daleko. Kam nesahá moc Anglie. A Paclt se nečekaně rychle rozhodl.

Bylo asi ke druhé hodině odpoledne, když si hodil ranec s nejnutnějšími věcmi na záda, a pryč. Honem zmizet. Někam daleko. Ale kam? Přes Kimberley vyrazil do oraňského státu, pak do Transvaalu a dále a dále k severu. Lehko se to řekne, ale na takovou cestu Paclt nebyl nijak připraven. A je přece už stařec. Útěk, někdy poklusem, mnoho set mil vzhůru do nitra Afriky. Kolikrát si tehdy cestou říkal: Chtěl jsi pryč, máš, co jsi chtěl. Ale takhle? Ani si nemohl vybrat, kam má jít, jenom si v rychlosti určil směr. A pak bez oddechu spěchá celé dny. Jak je daleko? Téměř tři měsíce chvatného pochodu, a to mu síly jistě nepřidá, vždyť si nemůže ani v maličkosti vyhovět. Jenom aby klusal a klusal, jako štvaná zvěr.

Z místa na místo, stále dál od svého působiště. Divoši jsou překvapeni jeho chvatem. Do daleka předávají bubny zprávu o chvátajícím starci. Tři měsíce Pacitova pochodu, to je kus světa, zvlášť při jeho tempu. Teď snad už je tisíc mil daleko, už se bát nemusí. Ale čím se tu má živit? Je tady několik obchodníků, může jim pomáhat. Jak? Je už starý člověk. Starý a unavený pochodem, o němž nechce nikdy ani mluvit. Co dnes a co zítra? Tady to jeho plahočení asi už neodvolatelně končí. Odtud se sotva kdy vrátí, zvláště nemůže-li přes území Anglie, a konečně, a to je nejhorší, nebude-li moci odjet anglickou lodí do Evropy. Má o čem přemýšlet. Takový konec nečekal.

Ale to by nesměl být Čeněk Paclt, aby mu v nejtěžší situaci přece jen nevysvitla šťastná hvězda. I když je dokonale rozmarná a nemilosrdná. Sotva se ve svém novém působišti rozhlédl, je tady teprve týden a rozkoukává se, už je tu za ním zpráva. Má z ní mít radost? V Kimberley, odkud utekl, bylo prý vzbouření proti guvernérovi, který Paclta stíhá. Dobře mu tak, zasluhuje to. Guvernér byl sesazen a nahrazen novým. Jaký bude? Ale poslední věta dopisu je jen pro Paclta: Všem obžalovaným byla udělena amnestie. To je něco! Sláva, je svoboden, chtělo by se mu křičet radostí, ale… Je tak strašně daleko od svých známých, tak daleko od svých věcí, až se mu z toho točí hlava. Nu, co dělat, jaképak dlouhé rozmýšlení, tady být nemůže. To je mu jasné. Došel-li sem, dojde i zpět. Musí dojít! A tak znovu balí své zavazadlo a jednoho rána s puškou na rameni jde zase zpět, odkud přišel. Jen aby tam došel!

Když už je na cestě, když už musí pochodovat, nebyl by to ani Paclt, ten věčný zvědavec, aby se ještě někam nepodíval. Třeba jen tak na skok. Ale pěšky nepůjde, na to už opravdu nestačí, opatří si proto koníka, nasedne a zamíří – kam nyní? – do Pretorie. A to je několikatýdenní cesta. Týden sem, týden tam, prochodil jich tolik a zbytečných, že týden pochodu je pro Paclta pouhý výlet. Stáří tomu nebrání. Že je to dálka? Ach ne! Pro husitu ne. Kdo obešel svět, pro toho ani sto mil není mnoho. Kdyby mohl jít domů do Čech, šel by pěšky až tam. Však už si to řekl několikrát. Ale co plátno, teď míří do Pretorie. Odtud se pustí ještě dál, to není konec cesty, ještě jednou se podívá do zlatých kopanin, do země Svasů. Dozvěděl se někde cestou, že se tam nachází zlato, a chce zkusit ještě jednou své štěstí. Jako by nevěděl, jaká je to práce, jaká dřina. Došel na místo, pokoukal, i s prací začal. Ale už ho to nebaví, už si příliš zvykl na hledání diamantů. Tak tedy ještě jeden odskok. Jako by šel do vedlejší vesnice na návštěvu. V Transvaalu, jak se dověděl, odhalují pomník bojovníkům za svobodu. Ano, až v Transvaalu! Jako by to bylo z Turnova na Trosky, a ne desítky dní daleko. Nedivte se, to je něco, pomník bojovníkům za svobodu. To chce vidět. A také tam došel. Všechno viděl a byl nadšen, do smrti o tom bude vyprávět. Ani nepočítá, jak běží týden za týdnem a jak běží měsíce. A kam to namíří nyní?

Odtud nastoupil na další nekonečnou cestu. Rozhodl se, že dojde do země Zulů. Nesmějte se jeho nápadu. Chce vidět místo, kde dokončil svou životní pouť princ Ludvík Napoleon. Chce vidět všechno, všechno ho zajímá, jako by tady měl žít ještě padesát let. A jako by jednou chtěl o tom všem napsat knihu. Nikdy Paclt nešetřil sil, zvláště šlo-li o vidění a poučení. Vždyť právě proto prošel ten kus světa.

Ale nyní po dvouletém putování už se opravdu vrací k řece Vaalu. Už tu nelze více vidět a je také čas vrátit se k práci. Byl to pěkný výlet! Nu, říká si, viděl jsem všechno, co se vidět dalo, a tím to končí. Už nikdy se tam nedostanu. Ale jsem spokojen.

Tentokrát ho cestou nikdo nepronásleduje, a přece nazpět chvátá. Všem doma v Čechách, ať už tento jeho pochod zavinil kdokoli, všem odpustil, snad za to ani nemohli, ale psát už jim nebude. Nechtěl by být napaden ještě jednou. Chce mít klid. Má na něj právo. Prošel zemi Griquů, už ji má za zády, a jde dál. Jak lehko se to řekne projit celou zem, ale ta dálka! Jak smutno je tam, kde ještě nedávno byla svoboda. Teď je území zabráno Angličany. Nový guvernér si cpe kapsy a Kafři jsou jako trestanci posíláni do dolů v kopaninách a jako nádeníci připravují půdu pro anglické přistěhovalce. Nechtěl by tady žít. Raději jde zpět k řece Vaalu.

Najednou se mu zdá, že ta místa, kde prožil posledních téměř pět let, jsou jeho druhým domovem. Už je tady jako doma. Ale přece jen zůstává jinde. Nevrací se tam, kde byl až do svého útěku. Usadí se o kus výš proti vodě a do svého starého kopaniště, k bratrům Teichům, si došel pouze pro svoje věci a pro nářadí. A ejhle, i tady stačilo říci, že bude pracovat pro sebe, a bylo po přátelství. Ani bratři Teichové nejsou tedy jiní než ostatní obchodníci. Využívat? Ne ne, já si stačím. Půjdu kus dál, nevadí, že budu sám. Všechno si odnesl do svého nového působiště, ale z prvních tady není.

I tady se už kopalo. Paclt denně sestupuje do starých šachet a pokračuje v hledání. A štěstí mu přeje. Hezkých pár kousků diamantů už má na světle. Nu vida, mohl tady být dávno. Ani se s nikým nestýká. Váží si ticha a práce. Je tady sám, několik mil od ostatních. Ti zůstali dole, po proudu. Kde teď vlastně je? Kaldecks-Plant se toto místo jmenuje. Sotva bys je na mapě našel. Ale Paclt už by neměl být tak sám, radí mu to i přátelé, je mu už téměř šedesát sedm let a na život, jaký vede, spotřeboval už tolik sil, že snad jen málo mu zbývá. A kdyby se mu něco stalo? Nic nevadí. Umí si poradit.

Od posledního Pacltova dopisu do Čech uplynulo plných pět let. O této době nevíme nic. S nikým se nestýkal, nikomu nepsal. Nepřál si být pomlouván a bál se být štvancem pro rozmar nějakého nepřítele doma. Což mu nestačí, co má na krku? A proč? Pomáhal, jak mohl; posílal domů dopisy i drahokamy. Bylo to málo? Posílal zvláštnosti pro muzeum. Burcoval každým dopisem k životu a k boji. Kdo se bál jeho slov? – Rakousko a pár jeho přisluhovačů. Paclt raději mlčí. Pracuje a baví se se zvířaty. A létá běží

Doma je už dávno pokládán za mrtvého a on se zatím cítí zdráv a poměrně šťasten. Pracuje s chutí, a to je hlavní. Až konečně se rozhodl, že přece jen domů napíše. Už to nemohl vydržet. A také už zapomněl na to, jak mu ublížili. Stejně se nikdy nedoví, kdo to byl. A teď byl zvlášť lačný českého slova a zpráv z domova. Co se tam asi děje? Má tam přece jen dobré známé a jistě si vzpomínají. Aby tedy věděli, kde jsem. Prý se tu z domova poštou už dotazovali, prozradili mi to tady, zda žiji. Kdo se to ptal? I žiji, přátelé, a myslím na vás často, ale abyste věděli, že někdy je člověku milejší klid smutku než váš zájem, zvláště neumíte-li mlčet.

Ale sotvaže napsal domů jeden dopis, už zase české noviny, samou radostí, že žije, na něj upozornily. Tentokrát však ho neobtěžují úřady, nýbrž osoby soukromé. Píše i ten, kdo ho nezná. A co od Paclta chtějí? V příštím dopise si stěžuje: „Obsah dopisů lze shrnout v málo slov: Pošlete nám peníze a diamanty. Snad o mně ti bláhoví lidé četli a myslí si, že jsem bohat jako Krésus a že přebývám v nádherném paláci, v jehož sklepích je zlato a diamanty. Jaké by bylo jejich zklamání, kdyby viděli skutečnost. Mám plátěný stánek, do něhož perou deště a jímž lomcují větry. Za společníky mám dva psy, kočku a ptáčky rozličného druhu. A co bych vám napsal o politické situaci tady? Snad raději nic, abych si zase neublížil. Jen to vám mohu říci, co snad jste již četli, jak celý svět odsuzuje nejnovější čin anglického násilnictví, jako je obsazení nešťastného Transvaalu. Zprávy však, jež vám do Evropy docházejí, jsou původu anglického, a tudíž vylhány. Angličanům je násilí nad slabšími největší ctností. Mohl bych mnoho vyprávět o jejich násilnictví, které jsem viděl všude na vlastní oči. Kde jsou ty tisíce tuzemců v Novém Holandě? Kde v Tasmánii? Co je s Maory na Novém Zélandě? Každý úředník se vrací z Indie po několika letech jako boháč. a milióny Indů umírají hlady. A co Irsko? Raději dost. A co o sobě?

Souží mě reumatismus. Jsem už přes dva měsíce nemocen. Mnohdy i tři dny nemohu vstát, abych si něco uvařil. Onemocní-li osamělý člověk, a tady, je to zlá věc! Ale to všechno zavinily ty hrozné deště, které nám tady nyní zaplavily všechny kopaniny.“

Nejen kopaniny, ale, jak se dovídáme, vody zaplavily i Pacltův stan. Voda přišla nenadále, přihnala se v noci, a nebýt jeho dvou psů, kteří byli u stanu a štěkali, byl by se Paclt utopil. Tak vysoko vystoupila voda v řece. Jen taktak utekl a vzal s sebou to nejnutnější. Po opadnutí vody stan zůstal na místě, ale jak to vypadalo uvnitř! Paclt se toho zhrozil. Několik dní měl chudák co sušit a opravovat. Ale z kopanin voda ne a ne opadnout. To je nepříjemné. Všechny štoly jsou zaplaveny a jenom na povrchu se dá něco málo dělat. Co teď? Čekat? Jak dlouho? Diggeři pomalu odcházejí, není z čeho žít, už jich tu není tolik, co dříve. Ani Paclt nemůže nic najít, ať zkouší kdekoli. Jeho požadavky jsou však malé. Rodinu nemá, nikoho neživí a sám pro sebe…

Ale přece jen má v této době z něčeho radost. A velkou radost. Psal mu starosta města Turnova, že je zrušen zatykač, který byl na něj vydán. To ho hřeje u srdce, už tedy není psancem. Chce se mu zpívat. Může jet domů, kdykoli se mu zachce. Jaký je to krásný pocit! Chtěl by tu mít někoho, komu by se mohl svěřit. Jel by, když o tom uvažuje, jel by hned, ale počíná cítit příznaky staroby. Nu, mladík není, sedm křížků na zádech. Byla by to opravdu namáhavá cesta. Ech což, podstoupil by ji, nebál by se, je pořád ještě chlap, snesl by to všechno, ale z jednoho má strach. S tím se musí přiznat, to se nezměnilo. „Je ve mně táž husitská krev jako před; čtrnácti lety, kdy jsem byl doma, a proto se obávám, že bych znova narazil na paragrafy. Zůstanu tady raději u řeky Vaalu, kde žiji osaměle, ale bezpečně.“

O to Pacltovi jde. Však se zná. Není zvyklý šuškat a pouze přihlížet a nekřiknout, když je třeba. Neříci černému černé a bílému, že je to bílé. Žít přiškrcen, na to si nikdy nezvykl, a mluvit nahlas se nedá. Musil by se zase hlídat a jaká by to byla svoboda? Mohla by pro něho moc rychle skončit. A nechat se jako stařec zavřít? Sotva by utekl. Ještě si to všechno rozmyslí. Dlouhý čas mimo domov už v něm zlomil tu žhavou spalující touhu po návratu. Láska k domovu však v něm zůstala. Miluje svou zem a její lid, ale dokáže už žít i jinde. Dříve si myslil, že se vrátit musí. Ale kdo by se chtěl divit, žije-li padesát let mimo domov, leccos odlehne od srdce. A musel vůbec odejít? Ano, musel! Nejdříve ho hnala práce, pak svoboda a nakonec zatykač. Přece se však nezříká, možná že se domů ještě rozjede. Až jak mu to všecko vyjde.

A v této době, v těchto dnech, když nemůže Paclt ve svém stanu usnout, jdou mu hlavou myšlenky a obraz za obrazem vidí celý svůj život. Tak rád by viděl i jeho konec… Co ho čeká? A když se zamýšlí nad svým údělem, nad dobou, která utekla, aniž se nadál, musí si odpovídat i na otázky, jak to všechno bylo. Proč odešel z domova? Vydrželi to tam jiní, nemusel odcházet. A sám si odpovídá: Neměl jsem co ztratit, chtěl jsem poznat život. Měl jsem jenom své mozolnaté ruce a odjížděl jsem jako tolik jiných, najít si lepší bydlo. Co na tom bylo divného? A co jsem opravdu získal? Jmění ne. Ale zkušenost. Poznal jsem lid všech zemí, poznal jsem ty, o nichž nepíše nikdo, žádný cestovatel, poznal jsem jejich dřinu, oběti, poznal jsem jejich touhu a naději. A jak jsem si s nimi rozuměl! Vždycky jsem si rozuměl a byl jsem zajedno se všemi utlačovanými a toužícími po svobodě. Nikdy jsem nebyl jiný, nezradil jsem odkaz Husův. Poznal jsem Rakousko a s ním řadu zemí jemu podobných. Teď bych měl jít domů a říkat pravdu, jaká je v životě. A co mé stáří? Až přijde ještě jednou rok 1848, budou chytřejší a nedají se… Já už tady nebudu, ale budou to vracet jiní… A pak se bude žít… Takové myšlenky přepadají Paclta večer, než usne – A zase myslí na dopis z domova. Vyprosili mu svobodu, nebo už je doma život přijatelnější? Či snad jen jeho stáří… Radost z dopisu každopádně má. Jakmile se mu tady přestane líbit – a to se může stát každou chvíli – může se sebrat a jit domů.

Na nalezištích diamantů vešlo v planost nové nařízení. To tu ještě scházelo. Jsi snad otrok? Musí se hlásit každý nalezený diamant a platit z něho daň. Proč a komu? Pánům, kteří sedí někde za mořem? Mezi diggery vládne už řadu dní velké rozrušení a jen taktak, že to nevybuchlo. Je svolávána schůze za schůzí a policie se raději neukazuje. Nevyhrála by. Jsou povolány další zálohy. Pro vládu je digger roven nějakému lupiči. Je tady bída. Ani Paclt nemůže nic poslat domů. Ani jediný diamantek, a tak rád by poslal něco pro muzeum. A přece jen jde cena drahokamů tak dolů, že kdekdo zanechává kopání. Čím to je? Ovšem, uměle snížená cena. Chytráci. Kdo zamlčí nalezený diamant, hrozí mu trest až patnáct roků vězení. Copak se to vyplácí? Neuplyne den, aby v Kimberley nebyl někdo odsouzen, že našel diamant, nehlásil ho a nezaplatil daň. Větší kopaniny musejí být ohrazeny a stát tam dosazuje hlídače na účet majitelů. Digger může být kdykoli prohlédnut, a to jak v práci, tak doma. Jako by to byl nějaký zloděj. Pak se nikdo nemůže divit, že většina bílých dělníků zanechává práce a táhne jinam nebo hledá jinou a výhodnější práci.

Paclt však je sám a je spokojen. Je dost daleko od ostatních diggerů i pánů a nikdo si ho doposud nevšiml. Však také není oč stát. Právě včera byl u něho obchodník, to je něco jiného, a Paclt mu výhodně prodal dva pěkné diamanty, hezké kousky, a dostal za ně osmdesát pět liber šterlinků. Není to moc, ale na nějaký čas je finančně zabezpečen. Už byl nejvyšší čas!

Dnes řádí opět celý den bouře, liják jen běsní, bije do stanu, zas bude nějaký den trvat (možná i celé týdny), než bude moci sestoupit do claimu. Příval vod mu zanesl bahnem a kamením všechno náčiní. To je to nejhorší.

Bez nářadí tady nejsi nic. Zatím tedy několik dní odpočívá a sleduje politický boj z doslechu od jednotlivých návštěv a z novin, kterých dostal balík. Na všech stranách se to bije, všude podle svých možností odrážejí politický, ba někdy i vojenský nápor Anglie. Země za zemí padá pod jejich moc, kdo to může vydržet? Podplácejí, zrazují a vyhrožují. Také ovšem útočí. Kdo tady má pořádnou armádu, aby se postavil na odpor? Každý z těch prostých lidí nese v sobě touhu po svobodě, ale ta k ochraně ještě nestačí. Začíná tu pěkný teror. A kdy skončí?

A k tomu ke všemu zase si neštěstí vzpomnělo na starého Paclta. Také už by mu mohlo dát pokoj! Padly mu na ruku kameny, štrachal se někde u claimu a dva prsty pravé ruky mu to rozmačkalo. Co s tím má dělat? Má si je sám uříznout nebo čekat, jestli se to zahojí? Nic jiného tady v té pustině nezbývá. Zatím počká, až co to udělá, ale bolest je to pěkná. Stěžuje si, že ani psát nemůže, a když, tak jen s velkou námahou. Z domova mu píšou, aby jim poslal aspoň pár řádků, že to dají do novin, aby popsal něco ze svých cest, ale kdež, sotva jim odpoví:

„Mohl bych ovšem psát o Africe, hodně bych toho mohl napsat, neboť jsem vykonal cesty větší než mnohý cestovatel, který je jinak připraven než já. Možná že jsem byl leckde, kudy šel pak pan Stanley nebo Livingston, a přece o tom ani nemluvím. A šel jsem sám, bez pomoci kohokoli, a znám tam všude lidi, neboť jsem dělník jako oni. Mne nikdy žádná vláda nepodporovala a za nic neodměnila a také jsem nikomu nic nenalhal. Však vím, jak to ti pánové umějí, byl tady, jak víte, u mne takový jeden ptáček! Ech, co bych vám vypravoval! Pobyl jsem v krajích, kde tuzemci nikdy neviděli vůz, kdežto mnozí cestovatelé, kteří ještě pak napíší obsáhlé cestopisy (jen proto, aby na nich vydělali), obyčejně se ubírají cestami, dávno od rozličných obchodníků vyježděnými. Také bych byl nucen psáti o zdejších věcech trochu jinak, než jak se o tom čte v mnohých knihách. Na jedné straně lichotky a na druhé straně urážky domorodců. Od Angličanů lze za to ovšem leccos dostat, ale od domorodců leda výprask. Znám – znám placené a za jistým účelem vyslané cestovatele, ale říkám Vám, poznat lidi a kraj, to znamená žít s nimi a pracovat s nimi, jako to dělám já. Tak je to, přátelé. A myslíte, že by mi někdo uvěřil, kdybych psal opak toho, co cestovatelé, kteří jsou pokládáni za věhlasné? Ovšem, jsem prý pokládán za podivína, jenže podivín, který neumí lhát, lichotit a sekat poklony, nemusí být právě hlupákem! Na mé životní dráze nekvetly růže a nechci být znova stíhán pro nějaké slovo – ani tam, ani tady.“

Opravdu nebylo druhého cestovatele typu Pacltova, aby ho světem známým i neznámým provedla cesta za prací. Draze však platil životni zkušenost: samotou a věčnou touhou po domově. Vraťme se však za ním.

Rozbité prsty se mu pomalu hojí, ale jak naběhly, tak zůstaly; jsou jako dva špalíky, silné a neforemné, a při každé práci mu překážejí. Než se zahojí docela, bude to ještě nějaký čas trvat; pracovat nemůže, a proto se Paclt rozhoduje, že se zatím někam rozjede. Využije toho času. Kam se vypraví? Všude se mluví o nových zlatonosných polích v Transvaalu. I on se o tom doslechl.

Bez dlouhého rozmýšlení schová Paclt několik svých věcí, ten skrovný majeteček, u svého nejbližšího známého a v sedle koníka, kterého si koupil, a za doprovodu dvou statných psů se vydává na cestu. A snad právě tady bychom si měli uvědomit to podivuhodné drama českého člověka, duši tak čistou, a přece dobrodružnou. Jako by nejen tehdejší doba byla pro něj malá, ale i svět mu byl malý. Utíká do samoty, a miluje lidi jako nikdo jiný, hledá zlato a diamanty, a přece netouží po bohatství. Neláká ho planá romantika tehdejší doby, není frázista, je to proletář, milující přírodu. V jádře je to plebejský buřič. Jeho vášnivým vyznáním je po celý život svoboda. Doma nebyla, šel za ní, ale už nestačil přinášet ji domů. A toho litoval nejvíce.

Ale teď pln zvědavosti, jako by snad tušil, že je to naposledy, podniká tento stařec takovou cestu, nad níž by se rozpakoval člověk plný sil. Vždyť je mu nyní už třiasedmdesát let. Přejde řeku Hart-River a míří k Lichtenbergu a dále k Zeerustu, a ještě dále k Pretorii. Až dosud se mu cestovalo docela dobře, nepotkala ho žádná nehoda, ba dokonce v Pretorii bydlil několik dní u svých starých známých. Jinak spal jako vždy v přírodě a jedl, co cestou sehnal. Ale odtud už to šlo hůř. Psal o tom do Čech. Nejdříve prý přišel do zlatých kopanin, zvaných De Kaap. Několik dní tam zkoušel své štěstí na zlatě, ale brzy toho nechal. Už by to dělat nemohl. Je stár. Je to hrozná dřina a zlata je tam tak málo, že se to nevyplácí. A navíc, kde je co lepšího, to patří anglickým společnostem. A co podnebí! Tady kopat nebude.

Rychle odtud odjíždí k východnímu pobřeží Afriky, k zátoce Delagojské. Že je to nesmyslné a daleko? Pro starého Paclta ne! Namířil to tam jen proto, že se chtěl dostat do země Zulů. Rád by je viděl a poznal v jejich domovech. Zná je dobře z práce. Sám sobě však nechce přiznat, že dnes už pro něho taková cesta není. Být o něco mladší… Hory, nádherné hory má před sebou, ale téměř neschůdné. Tady cítí, jak mu ubylo sil. Kdysi by byl nepovolil. Hledí na všechnu tu nádheru a je mu smutno. Tam nemůže; musí oklikou.

A sotva popojede dovnitř země, dozvídá se od bělochů, že je pro samotného člověka nebezpečné cestovat krajem divochů. Kafři jsou na bělochy rozezleni a mnohý prý mezi nimi zmizel navždy. Na takové řeči Paclt však nikdy nic nedal. Věděl, kde je příčina. Nenávidí-li Kafři Angličany, proč by ubližovali jemu? Oni dobře znají svého nepřítele. A má pravdu. S radostí pak píše domů: „Znali mě všichni z okopanin kimberleyských a věděli, že jsem vždy hájil jejich spravedlivou věc, kdykoli na nich Angličané páchali bezpráví. Když mě spatřili ve své domovině, měli velikou radost a byl jsem všude vítaným hostem.“

Tak prochází Paclt zemi Zulů spokojen a šťasten a odtud míří k Transvaalu. Tady už se mu cestuje poměrně pohodlně, cesty jsou lesem i divočinou vyznačeny a co chvíli potkáš povoz, který veze poštu nebo zásoby. Jak rychle se to tady mění! Před deseti lety to byla jenom divočina. Nu a pak už ho čeká jen cesta do města Kirnberley a odtud zpět k řece Vaalu. Projel se, opět viděl kus světa a víc nechtěl. Jako když je to cesta na rozloučenou.

A zas se dává trpělivě do práce. Denně chodí hledat diamanty a několikrát se mu podařil pěkný nález. Ale méně a méně se stýká s ostatními diggery. Slábne, dobře to cítí, vysedává večer před svým stanem v Kaiskamně a tiše si pobrukuje písně, českých bratří. Bez těchto hrdinných písní být nemůže. Ale už nezpívá nijak vesele, nijak bouřlivě, jak on to uměl. Písně jsou pro něho spíš jen bolestná vzpomínka. Myslí na Prahu, na Čechy, myslí na domov. Ke konci jednoho dopisu domů píše:

„V krajinách při řece Vaalu, jakož i v celé jižní Africe zle řádí neštovice. Umírá mnoho lidí. Nyní nastává měsíc listopad, parna přibývá, nemoc se rozšíří. Mám obavy, abych se i já nerozstonal. Ale to nic. Musím Vám však napsat, jakou mám radost, že u Prahy bude postaven pomník Janu Žižkovi! Všechny Vás pozdravuje starý potomek husitů – Čeněk Paclt.“

A když se psal rok 1887, přišel do Čech dopis s tímto obsahem:

„Pan Paclt zemřel náhle a byl nalezen mrtev ve svém stanu nad řekou v Kaiskamně, kde hledal diamanty.“