Otakar Brůna

Čertovo kolo

I SESTŘELEN

Pod rozložitým stromem je bouda, lavička a vysílačka. U přístroje má službu pilot, ostatní jsou u mašin.

Prší. Pokolikáté už za tenhle den. Nespočítá to. Nechce se mu. Tady stále prší, nebe je zbarvené jako zaschlá krev. Potom někdo rozhází po nebi cáry inkoustových čmáranic a zase všechno ustoupí veliké kádi deště, je to k zbláznění pro piloty i pro mechaniky. Celá vesnice se už diví, že déšť nechce ustoupit. Co ale dělat.

Jednoho dne se takhle objevili na letišti, ze všech stran duněla děla, třeskaly výstřely a oni přistáli.

Vesničané byli jako na trní. Co je to za bláznovství, takhle zničehonic přistát, když jsou Němci všude, všude je obklopí smrt. A pojednou přistává jeden letoun s rudou hvězdou za druhým.

„Rusi?“

„Ne ne, dědo.“

Políbili se dlouhým, nervózním polibkem.

„Bože, to jsou Češi i Slováci!“

„Taky, dědo.“

„Ale tamhleten, to mi nepovídej, tamhleten, co má takovou širokou kapří pusu, to je určitě Rus.“

„Samozřejmě, dědo, že je to Rus. To je mechanik. A jaký mechanik. Kdybych to vlastně měl všechno takhle vzít, tak bych musel jemu poděkovat za život. Protože tenhle kluk, ten se ponoří do mašiny, jako když po hlavě skočí do peřiny, a už je to. Už je to všechno v pořádku. Jenom něco přidrží v ruce a ukáže. ,Vot. Vot dělo!’ řekne.“

„A tomu dobře nerozumím. Vy Češi, tamten člověk je Slovák a tohle zase Rus, kde jste se takhle posbírali?“

Dlouho to nedalo vesničanům spát. Dlouho nemohli pochopit, jak se mohli dát dohromady, až potom, potom jim konečně všechno vysvětlili. Pomalu, ale vysvětlili.

Dlouho kroutili hlavou a dlouho nemohli pochopit, proč si sedli zrovna sem, na letiště, které se ani letišti nepodobá, kravka si tu utrhla kus žvance, kluci vyběhli s hejnem hus anebo si zapytlačili u malé říčky, studené a průzračné jako sklo.

Jak je to mohlo napadnout? Ve škole dětí začaly říkat říkánku o čertech, kteří v noci přiletěli a usadili se pod stromy, protože většinu mašin ukryli pod stromy. To je ta nejlepší skrýš pro letiště.

A tak se jednoho dne seznámili. Piloti, mechanici a potom ti, co tu v úzkostech pobývali ve dnech války, co nosili mléko a tvaroh, starali se o to své a jenom s velikým strachem a neskrývanou úzkostí pozorovali dlouhé černé chocholy vycházející odtud, z druhého letiště, pár kilometrů od vesnice.

Ale, co by bylo.

Piloti se zabydlili a všichni si na ně zvykli, všichni je berou jako syny, co se navrátili domů, aby pomohli.

Než se pořádně usadili na letišti a zahájili první bojové akce, začalo pršet.

Nepršelo jako při jarním probuzení, nepadaly ani provazy deště, které by chtěly ustoupit, dokonce ani malé vějířky na fialové stužce asfaltky si déšť nevytvářel. Bylo to silné a podzimní obejmutí, bylo to dechnutí podzimu, který má v sobě tolik mokré síly, jako by chtěl všechno zardousit. O to byl ten déšť nepříjemnější.

Když prší, tady na polním plácku mašina těžko startuje, samozřejmě se dá rukama přidržet ocas i křidla, motor jaksepatří vyhnat do plných obrátek, a když sedí za řídicí pákou mistr, a tady na frontě ani nikdo jiný na sedadlo nesedá, vystartovat se dá. Samozřejmě že dá. Ale není to jednoduché. A pro to všechno byl déšť velikým nepřítelem pilotů i mechaniků, ale pilotů především.

Proto myslí mladý muž za přístrojem hlavně na déšť.

Myslí na něj a tiše kleje. Možná že se i trochu modlí. Ale před starším by se styděl si to přiznat. A tak si odplivne tichou kletbou. Jeden stroj zůstal nahoře. Spojení není, nemůže se dohovořit.

„Honzo, Honzíku, slyšíš mě?“ takřka vykřikne, otázka mu uvízne v hrdle. Takhle se samozřejmě nedomlouvá, ale ne vždycky se také dostane do takovéhle situace. Nehlásí se mu kamarád, který je nahoře a nemůže být zdaleka mimo okruh slyšitelnosti.

Co teď, opakovat znovu výzvu už nemá cenu. Co si o něm řeknou, že je zoufalec, že si nedokáže poradit, ale že je na druhé straně také vycvičený radista a že si z takovéhle šlamastyky musí pomoci sám. Bouchne tedy zoufalstvím do přístroje, vyčítavě se na něj podívá a potom si zamručí něco o tom, že se nahoře určitě muselo cosi stát.

„Honzo, ježíšmarjá, Honzo, promluv, kamarádě!“

Vyskočí od rádia, jako kdyby ho někdo vystřelil, hledá oporu v pohledu přátel. Hledá, ale nemůže najít. Jak ti taky pomoci? Jenom pověz jak? Není to jednoduchá věc. Co když se tam nahoře opravdu něco stalo?

„Musel to dostat. Nerozumím mu ani slovo!“ vykřikne a buší do rádla, lomcuje jím, i když ví nejenom on, ale všichni kolem, že to opravdu nemá cenu.

„Každé slovo ho bolí. Já to cítím. Já to sice neslyším, ale vím, každé slovo ho bolí.“

Otáčí se na ostatní kamarády, otáčí se proti obloze a potom usilovně v záclonce drobounkého, ale hustého deště naslouchá, zda neuslyší, aspoň náznak života.

Po krátkém zaváhání ze sebe znovu vyrazí zoufalý výkřik:

„Samozřejmě, samozřejmě, vždyť tě slyšíme, Honzo, vždyť už tě slyšíme a za chvilku tě uvidíme, Honzo, co je s tebou?“

Je to zoufalá tvář. Křídově bílá maska člověka.

Život i smrt si bohužel velmi často podávaly ruku právě před tváří mladých mechaniků i pilotů. Ale kdykoli se znovu dostává do situace, že navádí pilota, že slyší jeho stroj, jako by slyšel tlukot jeho srdce.

To je mnohem víc. To je mnohem víc, protože to znamená život, to znamená naději, to znamená, že se obejmou, že si později vynadají, že si taky popovídají, jak se všechno zběhlo, ale především, především to znamená skončení jedné akce, skončení jednoho pořádného okruhu, který zase udělali cestou domů.

Jsou doma, samozřejmě, ale je to domov zbolavělý, zraněný fašistickým záchvatem.

„Honzo, Honzíku!“ zakřičí ještě jednou, ještě jednou bouchne do přístroje, jako sólo na bicí, jako by se chtěl posledním úderem na bicí zmocnit konečného akordu. Za ním je vždycky jenom život. A život, to znamená právě v téhle situaci všechno. S ním si člověk na letišti v týlu nepřítele může udělat, jak sám rozhodne. A to je veliká věc!

Nikdo na letišti netušil, co se děje nahoře. Co se děje za řídicím přístrojem.

A přece, kdybychom chtěli zaznamenat právě tuto frontovou situaci, mohli bychom říci:

„Lavočkin, startující ze záložního letiště, právě dokončoval akci.“

Pilotova tvář je voskově nehybná, ruka ještě kontroluje všechno, co je potřeba. V kabině je nedýchatelný vzduch. Rty profialověly, dech se uskromnil na pravidelné odpočítávání vteřin, které dělí stroj od přistání.

Přesto všechno kontroluje, přesto se jeho vůle soustřeďuje na jediný okamžik. Přistát. Přistát.

Oči stále ještě sledují všechno, co se okolo něho děje. – Zdá se, že světlo svítí do jeho očí už jenom úkosem. Anebo si to oči neuvědomují.

„Honzo, slyšíš mě? Honzo, promluv!“

To byl poslední signál, který dostal ze země. Odpovědět už nedokázal. Odpovědět už bylo příliš.

Ten hlas ze země nesla v mnohonásobné ozvěně lesní kulisa celou scenérii letiště.

„Už tě vidíme, už tě vidíme!“

Tvář nereaguje.

Na hlavu tlačí neskutečně těžké závaží. Potom pojednou ustupuje. Nic už nestačí registrovat. Ruka poslechla mozek a sáhla na knipl.

To je všechno.

Tvář má jenom záblesky barvy těla. Jinak je popelavá, oči zůstávají stát na jednom místě. Potom jim přece jenom dokáže poručit, aby sledovaly, co se děje.

Lavočkin sedá na zem. Údery o rozmoklou zem se nijak nepodobají lehkému dotyku přistáni. Honza byl na ně machr.

Každý úder letadla o zem byl bolestným zasténáním. Je to bolest pilotova, samozřejmě.

Přesně tolik, kolik bolestí teď cloumá pilotovým nitrem, přesně tolikrát se ozývají.

Přihlížející jsou zoufalí. Poddůstojník vyběhl na letištní plochu se zoufalým výrazem.

„Dá tohteto vůbec někdo dohromady? Dá tebe, chlapče, vůbec někdo dohromady?“

Obličej je teď, jako by se blesk dotkl i jeho tváří a očí.

„Tys to dostal, kamaráde, nerozsekej to na třísky, ať aspoň něco zbude. Něco, prosím tě. A volejte velitele, ten se zblázní, taková mašina, taková mašina to byla!“

Přistál…

Je to neuvěřitelné, ale přece jenom ještě stačil přistát. V tu chvíli, kdy se letadlo po několika zoufalých úderech zastavilo, přiběhlo z lesa několik postav a zmocnilo se křidel. Poddůstojník láteřil u letadla. Dal rukou znamení. Šofér se lhostejně opíral o dveře osobní rachotiny. Bez rozkazu a bez velikého rozmýšlení vyrazil po hrbolaté a mokvavé cestě vstříc letadlu.

Tvář přistávajícího pilota zkameněla.

Obličej, krk, každý sval ve tváři, to byla bílá, kamenná plocha, mrtvý kus.

Oči však sledovaly, co se děje. Oči dosud nepohasly. Přivřel víčka, ale zdálo se mu spíš, jako by nadzvedával veliký balvan. Světlo se prodírá do obličeje jako trocha tepla, které sedá na rty a okolo úst.

Rachot motoru ještě jednou oživil vědomí. Zesiluje, zesiluje nepřirozeně a neskutečně.

Jak to bylo? Jak to vlastně bylo!

Pokoušel se znovu otevřít oči, ale záhy pochopil, že je to marný pokus.

Postupně ztrácel kontrolu, jak nad rukama, tak nad nohama, před očima se střídal bílý a černý proud, bílý a černý proud se měnil v blesk.

To bylo všechno. Potom ho polilo ohromné horko, postupující po celém těle, proměňujíc jeho tělo ve veliký žhavý kus lávy. Věděl to, aspoň chvilku si to uvědomoval, ale potom zase měl před očima jenom ten bílý a černý pruh.

Bílý a černý pruh, jak dotíralo bílé a černé světlo na jeho tvář. Horkost lávy zachvacující jeho tělo se potom proměnila opět v mrazivý pocit.

Je to horečka, anebo je to nespočitatelné množství špendlíků, které útočí na jeho tělo, na jeho smysly?

Všechno začalo deštěm. Proklatým deštěm, o kterém už hovořil při startu. Ale hovořil o něm prakticky při ranním rozbřesku i v neklidném večerním spánku.

Ohlíží se po obloze, kontroluje kompasový kurs.

V této nezbadatelné chvilce, v té chvilce vydechnutí, v které se obírá touto činností, vyrazí odněkud zezadu směrem k letadlu ohnivá čára. Zatlačila letadlo velikou reakcí směrem dolů, k zemi.

Nalétávala nepřátelská mašina.

Jsou to jistě zkušení bojovníci, čekají s palbou na nejvhodnější dostřel. Po několika vteřinách vyšlehují z kanónů nepřátelských letadel blesky. Fric se přibližuje. Pět set metrů, čtyři sta metrů.

Palec zapadl do spouštěče.

Slaná sprška potu. Blesk, který znovu pronikl celým tělem.

Fricovo letadlo provází černý dým jako závoj.

Stroj mizí za horizontem.

Honzova ruka teď zvlhla. Cítí to. Dým pohlcující jeho letadlo se rozplynul, Ustupující silná clona obnažila Honzovu tvář.

Byl to záblesk, byla to vteřina nebo necelá vteřina. Byla to náhoda, anebo to byla dokonce chyba?

Co se všechno stalo v tomto minutovém souboji?

Obrátil se směrem dovnitř stroje a pochopil, že se musí vrátit. Na nic jiného se v téhle chvíli nesoustředí. Na nic jiného. Teď už přesně ví, že let nedokončí.

Co má udělat? Chce otevřít ústa a vydat hlas. Zakřičí nebo začne zpívat. Svěří se přístroji, neboť co jiného mu zbylo. Co jiného mu zbylo: pokusil se o všechno, neudělal nic.

Nevyšel ani hlásek, jenom přesně ví, že nedokončí, jenom přesně registruje, co všechno musí udělat.

Všechno to, co se děje u něho v kabině, se děje se samozřejmostí bojovníka.

Cítí, jak se mu špatně dýchá. Snaží se znovu otočit letadlo k návratu. Pršelo, pršelo hustou clonou celou dobu, svíravá mokrá náruč provází celou jeho akci. Je rozhodnut. Vrací se.

Zapnul rádio. Slyšel hlas: „Honzo, Honzo, kamaráde!“ Potom se ten hlas proměňoval. Ale opravdu se proměňoval, anebo se proměňoval Honza? Kdo to může rozhodnout?

Černá fangle kouře, kterou si zapamatoval, znamenala zásah. Ano. Potom se přibližovala a pohltila jeho stroj. Černá fangle jako černobílý chvost, jako by to někdo ponořil do černé barvy a potom odstartoval k nebi. Černá a bílá. Černá a bílá.

Oba blesky se míhaly před očima nejprve stejnoměrně, potom s jistou nepravidelností. Černá a bílá. Bílá a černá. Ani jednu z těchto barev neměl rád: ani šedivá barva nebe ho nikdy neuklidnila. Modrá, pastelově modrá. Možná dokonce, že i pro tuto barvu se dal k pilotům. Ale na frontě je všechno jiné, na frontě si ani nestačil uvědomit, jaká že je to barva a jak se vlastně nebe proměnilo. To jenom když je déšť, to jenom když šedivý povlak zatáhne celý obzor nad letištěm na několik dní, začnou piloti o všem přemýšlet, dokonce i o tom, jakou barvu mají rádi a jakou by si vlastně přáli. Ne bílou a ani zas černou.

Modrou, modrou, jako je barva chrpy, i když je zaprášená, jako je barva letního nebe, i když z nebe sjede blesk, jako je barva očí, jako je barva…

Kolikrát myslel na to, aby bylo nebe čisté a aby se všem splnila aspoň některá přání, která nikdy nebyl čas vyslovit: ale copak není nejdůležitější zrovna to, o čem mlčíš?

Copak to není nejdůležitější pro celý další život?

„Honzo, ozvi se, proboha, ozvi se nám!“

Kdybys věděl, kamaráde, jak se mu chtělo odpovědět!

Chtělo!

II DEN PRVNÍ, DEN POSLEDNÍ

Okolo operačního stolu stál jen velmi malý kordón odborníků, i když okresní nemocnice slula vynikající pověstí. Sestra a lékař. Co naplat, byla válka, každou chvíli přišel rozkaz, i když se civilistovi nedá poručit, přece jenom musí jít, i když to je lékař. I lékaři byli součástí fronty i lékaři byli součástí celého tohoto bojového válu.

Pravidelný dech je slyšet jako ozvěna, jako údery osudových akordů srdce. Ozvuky stále slábly.

Tváře těch v bílém jsou prý vždycky stejné, vždycky soustředěné, konečně je to povinnost, je to poslání, ale zároveň je to jenom práce. Tvář sestry byla znehybnělá a jenom občas se vzrušením pozorovala proces, který probíhal pod ostrým úhlem světla.

„Bojuje statečně,“ řekla jakoby pološeptem, aniž čekala jakoukoli reakci. Potom se dlouze zadívala na doktora, dlouze a soustředěně.

Doktor, vynikající profesionál, odborník – i podle vstupu do operační místnosti je na něm znát, že je to člověk, jemuž prošlo rukama desítky a stovky případů, který už uchopením každého nástroje a povelem, jejž vydává, prozrazuje, že on je tím bojovníkem v prostoru bílého kolbiště, na kterém nikomu nevyhlašuje smír, tady zápasí on vším svým umem, celou svou bytostí.

„Spal?“ zeptal se a v jeho otázce byla i sugestivní sonda, která říkala: vím o jeho budoucnosti všechno, ale ještě ledacos mohu dopovědět, ledacos mohu vyslovit a to, co řeknu, platí nejenom dnes, ale bude platit i nadále.

„Celou noc a zdálo se, že klidně,“ odpověděla nedůrazným, mnohem slabším hlasem sestra.

„To je strašné, přivezli ho kamarádi a čekají.“

Ohlédla se po lékařově tváři. Doktora však zajímal jen, kdo před ním ležel na stole. Řekl s jistou dávkou rozčilení: „Tak jim povězte, ať nečekají, je to zbytečné!“

Nasadil si těžké černé obroučky brýlí a bylo zcela jasné, že své rozhodnutí nemíní brát zpět.

Ticho, které se potom rozprostřelo v operačním sále, se prodlužovalo a zdálo se, že sužuje oba ošetřující. Sestra byla přece jenom netrpělivější a nevydržela, aby onu chvilku nepřerušila novou otázkou: „Přežije?“

„To by se musel stát zázrak. Ale i zázraky se stávají. Vulmus slopetarium capitis regionis frontalis lateris sinistri. Jasné?“

„Nerozumím všemu.“

„Takových je nás víc,“ dodal takřka s uspokojením doktor. Potom připojil s dávkou ironie: „Ale smysl to má. Jeden musí podstoupit střelné zraněni lebky, aby druhým otevřel oči. Možná že by to potřebovalo víc lidi.“

Sestra se na něj podívala s údivem.

„Myslím samozřejmě to druhé.“

To ji poněkud uklidnilo.

„Otevřel oči?“ ptala se znovu s vytrvalosti až naivní.

Doktor s odpovědí poněkud zaváhal, ale potom řekl rázně:

„Ne, to není možné!“

Tu odpověď přímo vystřelil. Znamenalo to, že nečeká už další otázku. Řekl to ovšem tak, že musela následovat.

„Je nebezpečí procitnutí?“

„Přirozeně u našeho pacienta. U mnoha lidi ovšem takové nebezpečí nehrozí. Jste si jista, že byste otevřela oči vy?“

Sestra, poněkud spletená doktorovými úvahami, na to řekla:

„Nevím, jak to myslíte.“

Primářova odpověď znovu nabyla na důrazu.

„Nebylo by to možné. Při zranění, které máme třeba v našem případě, je zcela normální, že nastane paréza víčka. To byste měla znát.“

„Promiňte,“ hlesla odevzdaně sestra.

„Jestli vám teď prominu, na tom dost málo záleží,“ řekl doktor s další dávkou ironie. Pak se jeho chování proměnilo.

Do poslední vteřiny samozřejmě nedělal nikdy závěr, z výrazu tváře však bylo jasné, že je to velmi nerovný zápas a že se zázraky opravdu nestávají.

Po několika málo chvílích se primář otočil k sestře: „Zavolejte ty kamarády!“

Strnula, potom se chtěla ještě na něco zeptat, ale doktor nebyl ochoten dále rozprávět.

„Rozuměla jste?“ řekl rozkazovačně. Neodpověděla a odešla.

Cesta po nemocniční chodbě k lavičce, na které sedí pilotovi přátelé, poručík, který jej vezl z letiště, šofér a ošetřovatel, ta cesta, to je, jako když se člověku nedostává po dlouhém plaveckém výkonu dech. Má doplavat nebo nemá?

Byla by raději, kdyby ta cesta sama ustoupila. Na jejím konci bude řada otázek a možná, kdoví, i řada výčitek, šla. Krok za krokem slyšela jejich ozvěnu v rezonující chodbě. S hlavou staženou mezi drobná ramena.

Nepodívala se jim pořádně do obličeje, když ho přivezli. Jeho popelavou tvář už znala dokonale.

Jak je fronta krutá! Doktor zřejmě už ve chvíli, kdy přijeli, věděl všechno.

Anebo nevěděl?

„Pan primář by s vámi chtěl mluvit,“ řekla oznamujícím neosobním tónem. Poručík, unavený k smrti, vyskočil z lavičky.

„A co vy, co vy?“

V jeho otázce bylo plno naléhavosti.

„Já nevím, já na nic nemohu odpovědět,“ řekla nezúčastněně, až měla sama na sebe zlost; ale co se dá dělat, řád nemocnice je přísný, co s ním zmůže, zbytečně by jí primář vynadal, že se plete do věcí, do kterých jí, sestře na nemocničním sále, opravdu nic není.

„Řekněte něco, sestro!“ vykřikl šofér s ještě větší dávkou naléhavosti a všichni se pojednou zarazili a všichni jako by pojednou pochopili, o co jde.

Její pohled zjihl.

„Pojďme za primářem!“ To bylo všechno, co ze sebe dokázala vypravit.

„Pojďme,“ řekl poručík.

„Nestihl se rozloučit. Bylo to těžší zranění, než aby na ně stačil zázrak!“

Primářův rozsudek zní jako falešný tůn odněkud zdálky.

„Jasné, děkuji!“

Poručík podal primářovi ruku.

Ošetřovatel, nejvytáhlejší a také nejmladší člen té skupiny, stál vedle nich s ústy pootevřenými, rychle a nahlas oddychuje; jako by to byl on sám, kdo očekává rozsudek z úst od primáře. „To není možné,“ vyhrkl, potom se ohlédl v rozpacích kolem sebe, protože si velmi rychle uvědomil, jaká je to pitomost. Samozřejmě že je to možné, samozřejmě, že to bylo možné, protože všichni věděli, že Honzovo zranění bylo vážné.

„Je to jisté,“ vydechl poručík.

Potom se otočil, aniž čekal jakékoli vysvětlení, další odpověď, jako by nečekal na nic, co by mohlo tuto těžkou chvilku, kterou si všichni vlastně uvědomovali každým procitnutím, znovu přivolat.

Primář je obhlédl, podal ještě ruku řidiči i ošetřovateli.

„Pojďte, budeme pokračovat v práci!“

Jeho pohled byl tak jasný a jeho rozhodnutí tak čitelné, že to všichni pochopili.

Kroky se nesly chodbou, zněly celou nemocnicí.

Nastoupili do drkotavé velitelské herky. Honzův přítel, poručík, si sedl dozadu na promaštěné a vrzající sedadlo, ošetřovatel, který měl věčné potíže s délkou svých nohou, se uvelebil vedle řidiče, pociťuje vrtkavost téhle jízdy na ne právě upravené asfaltce.

Řidič nastartoval, vozem to zacloumalo jako při zemětřesení.

„Potvoro vysloužilá!“

„Nevím, proč nadáváš, když neumíš startovat!“

Pokáral ošetřovatel přátelsky řidiče, ale spíš jenom proto, aby vůbec promluvil. Bylo zcela zřetelné, že se nikomu nechce vyřknout ani slovo.

Herka se umoudřila a uháněla, pokud se téhle jízdě uhánění vůbec dalo říci, směrem k vesnici a k letišti.

Stroj se jaksi umoudřil, občas zahekal, plival, ale potom jako by se ustrnul nad společností, kterou veze.

Řidič, na kterém bylo vidět, že neustále přemýšlí, se celým tělem obrátil k poručíkovi:

„Dostal by volno, mohl by do města, aspoň by se díval!“

Jeho úvaha nenašla u kamarádů vůbec odezvu. Sledovali jeho unavenou tvář bez hlesnuti.

„Teď si toho volna užije, už ani flašku nevypije, včera ji přinesl z města, prý že pálili sami a poctivě,“ odpověděl mu poručík. Potom sundal čepici, setřel si špinavým hřbetem dlaně pot a čepici nervózně hodil do rohu pohupující se káry.

Řidič se obrátil na poručíka a požádal o dovolení, aby si směl zapálit. Poručík pouze pokývl hlavou. Cigareta zdaleka neznamenala jenom běžný doušek na uklidněnou. Předznamenala celou řidičovu úvahu, kterého se, jak patrno, celá ta událost v nemocnici velmi silně dotkla.

„A jaký to má vlastně smysl, pane poručíku? Má? Povězte! Nikdo se tě stejně na nic nezeptá. Jeden den, zrovna třeba takový, jako ten dnešní. Jeden blbej den. A nikdo neví, je to den první nebo poslední?“ znovu s jistou naléhavostí řekne řidič a pootočí se k poručíkovi.

Ten příliš neváhá s odpovědí. „Možná. Ale na tom, co si myslíme my, na tom dost záleží… moc o tom přemýšlím a jsem přesvědčen, že na tom vlastně záleží všechno. Samozřejmě že budou vždycky lidi, kteří se všemu vyhnou, nic se jich nebude týkat, ale to už tak je ve světě zřejmě zařízený.“

Poručíkovi uvázla argumentace. Nechtěl se tím vším dál zabývat. Konečně, je to jasné. Jedou z nemocnice. Nechali v ní kamaráda. Výtečného pilota. Je to těžká chvilka, ale je válka a operuje se v týlu nepřítele.

V míru by se s ničím takovým nemuselo počítat, ale dnes, dnes je válka.

„Já vím, já vím,“ škrábe se řidič na zátylku, potom otírá loktem rukávu okno, znovu na ně dýchne a opět je utře, trochu zasakruje a nadsedne na šoférském místě, Jako by se chystal na rozhodný nápor při závodech.

Rozhlíží se okolo. Už při odjezdu, aniž by si toho kdokoli z téhle společnosti všiml s větším zaujetím, bylo slyšet podivné hučeni. Jsou však na to zvyklí, takovéhle přepady jsou na letištích blízko sebe každou chvíli.

Hukot se však postupně zostřuje.

„Štuka, svině, tohle je štuka!“ řekne lakonicky pilot. Herkou to zhouplo, jedině na houpačce se člověk takhle pěkně zhoupne.

To už bylo jasné, že si nepřátelská štuka vybrala auto za cíl a bude je znervózňovat střelbou. Konečně tohle není vůbec nic nového. Fricové dobře vědí, že v takovéhle kárce nejezdí nikdo jiný než velitel. A pohybující se herka na hadí asfaltce, to je dobrý terč.

„Kamarádi, je to jasný!“ zařval řidič nepřirozeným hlasem a prudce stoupl na brzdu.

Automobil ho poslechl jako na povel: herka zarazila.

„Vyskočte!“ zaznělo tak silně a tak jasně v přívalu hřmotu útočící mašiny, že nikdo nebral ten jeho výkřik jinak než jako rozkaz.

Pilot se převalil celým tělem do příkopu vedle cesty.

Vzdálený hřmot, který provázel auto už od počátku cesty a jemuž po cestě k letišti nevěnovali nijak zvláštní pozornost, se teď přeměnil v zahřmeni, které zachvátilo celé ovzduší. Bylo slyšet i od po věci protiletadlových flaků. Na obloze se objevuji štuky osmaosmdesátky. Jedna se už sklání na křídlo, od trupu se odděluje těleso pumy a padá.

Ošetřovatel, nejvíce znalý takových situací, ještě obhlédne terén a zařičí: „Pojďte sem! Tady je to chráněný!“

V jeho hlase je ještě jistá dávka klidu.

„K zemi!“ zařval pilot.

Jako v čáře vybuchuje v nebezpečné blízkosti chlapců, co se skryli u nejbližšího kráteru, jedna puma za druhou. Puma, která dopadla do bezprostřední blízkosti, jako by chviličku zaváhala, potom však nastal ohlušující výbuch.

Setmělo se. Několik fialových blesků zasignalizovalo, jako se signalizuje před konečným úderem, kdy už dotírá smrt.

Pilot, poručík, klesl hlavou ke dnu kráteru, vyplivuje hlínu.

Zvuk se teď obrací proti směru prvotního úderu.

Štuky se vracejí.

Celou scenérii zachvacuje silný, hustý proud kouře, na horizontu se po zápalných pumách objevují jako nehybné stráže kouřící černé topoly.

Pilot se probral první. Nejdříve polkl lepkavou slinu, smíchanou s kapkami krve. Kamínek mu rozsekl ret. Podíval se okolo sebe nejdříve opatrně, posléze prudším, jistějším pohledem.

Ze dna kráteru se sunul ošetřovatel. Měl oči vyhaslé a nepřítomné, šílené strachem. Celou hruď zalévala krev. Klečel na pahýlech nohou. Dívá se nepřítomně, poručík není schopen rozeznat, zda ho vůbec registruje.

„Zastřelte mě, prosím vás, zastřelte mě!“

Popelavá tvář a nehybné oči se proměňuji v celkovou trosku, hroutící se na dno kráteru. Pilot vytahuje pistoli. Ošetřovatel chce něco vyslovit, ale hlas se mu zláme v neuvěřitelně slabé vydechnutí, takřka neslyšitelné ve srovnání s jeho první žádostí. Potom úzkostlivě opakuje: „Maminko, maminko.“

Po kolenou se připlazil poručík, ale vystřelit nebylo potřeba. Stačit se ještě vypnout, ještě jednou opakovat ta slova a potom se mu z úst vydrala už jen krvavá pěna.

Pilot se brodí po kolenou na dně kráteru a rozhlíží se kolem sebe. Peklo, peklo vnějšího nebezpečí netrvalo samozřejmě dlouho, bylo krátké, minutové, ustoupilo velmi rychle, jenom hrůza z člověka, který opouští druhého, zachvátila poručíka znovu, dnes již podruhé;

Prohmatává rukou mokrou hlínu; cítí tlukot srdce, hlava je těžká jako cent, krev pulsuje nejenom ve spáncích, cítí teď údery srdce jakoby v každém nervu.

Šine se metr za metrem po dně kráteru. Potom narazí na pohybující se hliněnou hmotu, podivně zmalovanou a znetvořenou tak, až se smrtelně ulekne.

Šofér ho však předběhne: „To jsem já, pane poručíku.“ Zní to neuvěřitelně, ale řidiče se střepina nedotkla. Je v plné síle, jenom hlína a mazlavé dno kráteru vykonalo své.

„Celej, kamaráde?“ vydechne poručík a ptá se samozřejmě s jistotou, protože si tu jistotu vlastně dokonale prověřil, má ji před očima, v té chvilce zoufalství a beznaděje připadá mu pojednou šoférova tvář, ušmudlaná a začernělá jako ohořelý kus masa, nesmírně sympatická, blízká, tep se zrychluje radostí, že potkal živáčka, se kterým vyšel. „Celej, celej!“ znova opakuje. Potom vojáka obhlédne.

„Celej, pane poručíku, celej, ale posranej od hlavy k patě, hlásím!“ vyhrkne šofér.

Poručík zvedne hlavu.

„To se do konce války spraví. Určitě se to spraví, uvidíš!“ řekl vážně poručík.

Potom mu mohutnou rukou pomohl na nohy; přijal to s velikou vděčností. Vstalí a dlouze a důkladně se čistili. Poručík si změřil vojáka a zeptal se: „Jak jsi to říkal?“

„Ale, pane poručíku…“

„Nemyslím na kalhoty. Myslím to o prvním a posledním dnu.“

Odpověd vojáka uklidnila, hluboce vydechl.

Oběma bylo jasné, že musí myslet na ošetřovatele, ale přece jenom se šofér znovu dožadoval, aby si zopakovali to, co říkali v autě.

„No,“ povídal, „nikdo z nás neví a nikde to nemá napsaný, kdy je den první a kdy poslední.“

Důstojník přikývne mohutně hlavou.

„Ale vy jste nechtěl věřit, pane poručíku!“

Poručík se prudce otočí, nejdříve se dotkne vojákových ramen a potom ho celého pevně sevře.

„Ale jdi, jdi, ty fatalisto,“ konejší ho hřmotně poručík.

„To ne, to ne, pane poručíku!“

„Podívej se, na ty předpovědi se teď vykašleme, pokud mí k tomu dáš souhlas!“

„To jo!“

„Musíme pohřbít kamaráda!“ řekl s hořkosti.

III Z PEKLA NA ZEM

Na letišti je zdánlivý klid. Takový klid, kdy šňůra deště leští všechno v okolí, kdy člověk vyhlíží kousek nebe nad hlavou a kdy mají piloti i ti, co se hemži na letišti okolo nich, docela jiné starosti.

Připravují se spíš na to, co je čeká.

Poručík, jenž doprovázel svého kamaráda Honzu, se teď vrací k menší stojánce, u níž telefonuje jeho mladší přítel.

„Tady Gondola, tady Gondola, hergot, vždycky když potřebujeme materiál pro zbrojíře, tak tam mlčí.“

Jeho skoro chlapecký obličej se otočí po poručíkovi.

„Haló, Gondola, ozvěte se, ještě je válka.“

„Válka,“ pokývne hlavou, je unaven, je to na něm vidět, sleduje ho nepřítomně.

„Spíš bychom potřebovali pumy, Janko, nemyslíš? Aby nám nakonec neposlali jako materiál letáky, co shazovali na Třech dubech.“

Rotmistr to pochopil, ušklíbl se, potom rozhodil rukama: „To jde o to, kde je vzít, a nekrást!“

„Já spíš myslím, že budeme krást! Němci mají pum ještě dost!“

„Jen jestli opravdu mají!“

Při rozhovoru přepadla mladého rotmistra tíseň, zalekl se argumentace a pojednou vyhrkl:

„Taky si myslím, jinak to ztratíme. Ale ještě je tady přece jeden rozkaz!“

„Za hranice, myslíš,“ vpadl mu do řeči poručík. Máchl mohutnou rukou.

„Jenom ne malověrnost, jen tu ne, chlapče!“ usoudil rozhodně. „Musíme vydržet. Rozumíš, vydržet. To je to pravé!“

V odpovědi nebylo nic konejšivého. Byl to spíš rozkaz, o kterém poručík nechtěl víc diskutovat. Rotmistr se na něj podíval s úsměvem, stejně věděl, co mu poručík řekne.

Ještě by mu měl připomenout ženu Magdu, protože poručík byl ve středu pozornosti žen, což o sobě rotmistr zrovna říci nemůže, nedovedl se jaksi stále vážně porozhlédnout.

„Teď už to vydržíme. Doma už nás nic horšího potkat nemůže. Můžou nás dál kuchat jako králíky. Ale tím se člověk unaví. Válku beztak nevyhrajou. Jde teda o to, kdo se dřív unaví a kdo vydrží. My vydržíme, kamaráde!“

Pohodil hlavou, jako by čekal odpověď. Nedočkal se jí.

„Musíme si to všechno dobře pamatovat. I za Honzu.“

„Byli tady za tebou z města,“ řekl rotmistr.

„Přinesli láhev pálenky pro tebe a pro Honzu.“

„Zrovna teď nemám na láhev chuť,“ odpověděl poručík podrážděně.

„To jim nemůžete udělat,“ prohodil žertem rotmistr a vyhledával poručíka očima. „To přece ne!“

„Mladej, řekni rovnou, že se se mnou chceš večer svézt do města a okusit teplíčka, a nehraj na mě vlastenecký city!“ přimlouval se poručík.

Piloti využívali možnosti navštívit rodiny ve městě, letiště bylo kousek, a především v takovémhle počasí, kdy se nebe uzavřelo a docela dobře předpovědělo, jak bude několik dní, bylo možno dojet na večeři čí na návštěvu do rodiny, vůbec nebyl problém dojet potom včas zpátky na letiště. Samozřejmě že to byla výjimka, ale právě na tu výjimku se osádka letadla vždycky těšila.

„Tak jsem to nemyslel,“ řekl poněkud zahanbeně rotmistr, i když v koutku jeho srdce vězelo nevyslovené přání: aby to dopadlo přesně tak, jak naznačoval poručík.

„Já vím, já vím, ale žena. Žena je důležitá i ve válce,“ odpověděl najednou trochu nelogicky na to, co říkal poručík.

„Jsou to nejhodnější lidi.“

„To jistě, to jistě, pane poručíku. Ani já jsem nepoznal lepší lidi. Ale to všechno je vaše zásluha, to všechno je kvůli vám, pane poručíku, to je proto, že vy máte úspěch, zatímco já…“ Nevěděl, jak má pokračovat. Odhodil čepici, prohrabával se ve vlasech, jako by listoval ve svém deníku, pokaženém, zamaštěném, špinavém.

„Já si myslím, že úspěch je dost ošemetná věc, a abych se ti přiznal, zrovna teď nemám vůbec chuť na žádný úspěchy myslet.“

Tak vida, říká si rotmistr. Takový pilot je to, takový hezký chlap, kam přijde, všechno mu vyjde, a najednou nejistota. Není to tedy věc jenom jeho, rotmistra. Beznaděj potkává každého člověka, a tím spíš, když je válka.

Rotmistr má s tímhle zkušenosti. Už v mládí, jako chlapec, se setkával s případy úspěchu. Vždycky si vzpomene na to, jak s kamarádem vzpírali. Vzali si činku a soutěžili. Kdo víc a kdo méně. Rotmistr poctivě trénoval. A kamarád mu naschvál připisoval méně. Takřka vždycky prohrál. Trénoval poctivě dál, kamarád vstoupil do klubu a objel celou Evropu. A on se plahočil s tou svou činkou dál a dodneška trénuje, dodneška ničeho nedosáhl.

Kamarád žertoval, potom si to všechno včas rozmyslel, začal vážně a starý poctivec, který ostatní vedl vlastně k tréninkové kázni, už zůstane asi nadobro rotmistrem a nadosmrti i amatérem. Tak už to bývá. Rotmistr si na to všechno vzpomněl, potom ze zoufalství začal znovu zápasit s telefonem. Bušil do něj, láteřil, ale bylo to asi opravdu zbytečné.

„Škoda že s námi není Honza, ten by ti určitě poradil. Určitě. Vždycky, když mu bylo nejhůř, tak si říkával: ‚A čo, i dušu dáš v tom boji divokom, mor ty len. A vol nebyl, ako byť otrokom.’“

„Zvolil si tu první možnost. Tentokrát s ním opravdu nesouhlasím, pane poručíku.“

„Já taky ne. Určitě by to vykoumal jinak, kdyby to šlo. Ale vždycky to nejde. Ani tak dobrému pilotovi.“

Vstali od rádia a řekli si, že se půjdou podívat na letiště. Zdálo se, jako by déšť ustupoval, jako by se mraky na chvilku umoudřily. Každé takové chvíle využívali piloti a mechanici pro sebe. Milosrdné slunce bylo nejlepším velitelovým pomocníkem. Skupinka chytila rukou letadlo, přidržovala ho jako plašícího se koně. Mohutné záběry stroje lomcovaly všemi, kdo stáli okolo. Start se stával čím dál složitějším a riskantnějším.

Všichni si už zvykli na tuhle situaci, nikdo nereptal, dokonce se u stroje objevily ruce, jejichž povinností nebylo pomáhat mašině nahoru.

Jakýpak rozpis povinností v téhle chvíli. Je válka, v letadle sedí kamarád. A to je to nejdůležitější. Ostrov v moři a na něm lidi, na něm lidi, odkázáni jeden na druhého, tak to bylo na letišti v týlu nepřítele.

Zatím se kdesi na obzoru znovu ukázala hořící fangle. Piloti ani mechanici už těmhle úkazům nevěnovali mnoho pozornosti, nálety byly časté; ale přece v bezprostřední blízkosti letiště, na samém horizontu, tam, kde se obloha dotýkala pole, to už bylo znamení mnohem vážnější.

Na letišti přistávala hořící pochodeň. Letadlo neslo stopy tvrdého boje.

Ani to nebyl úkaz nijak zvláštní, takové znamení znali na letišti zcela důvěrně.

Hořící fangle teď zamanévrovala na okraj letiště.

Mechanici i technici vyběhli k mašině.

Směsi výkřiků, ruština. Technický personál, to byli mládenci ze všech koutů Sovětského svazu. Ukrajinci, Kazbekové, Sibiřani. Technici to byli znamenití, jak by si také jinak mohli troufnout usadit se nepříteli takhle do zad a vykonávat nejsložitější operace. Mechanici dokázali všechno, na co si piloti vzpomněli.

Jedno však přece ne. Potlačit touhu sednout si do letadla pří přeletu na záložní letiště. „Schováš mě, kde budeš chtít, ale vezmeš mě do letadla?“

To nejčastěji vyslovované přání zaznívalo právě z jejich úst, z jejich srdce, toužícího přece jenom být co nejblíže domovu. Teď běží k mašině a už zdálky vidí, jak je zjizvená, jak je ohořelá. Co to s ní fricové udělali?

Běží k mašině jako za svým kamarádem.

Velitel sleduje celou situaci.

„Je tam silný dým, že se člověk ani nevyzná.“

„Hlaste výsledek letu. Okamžitě!“

Velitel vykročil mezi skupinku, která rozebírá výsledek náletu.

„Anebo bude shořelej na škvarek, to je taky docela obvyklý, když tě volizuje oheň, tak to taky není zrovna příjemný, s tím teda mám svý zkušenosti. To třeba vůbec není podobný tomu, když tě volizuje slečna.“

Ani v tak vážné situaci, kdy jde o život anebo o smrt, nikdy neztratil smysl pro žertování.

Z mašiny vytáhli pilota. Postavili ho na nohy. Trochu zavrávoral, ale potom to přece jenom šlo.

„Rychle sem, přineste něco na sezení,“ vykřikuje mladý zdravotník, ještě chlapec. Nahrazuje ze zálohy, co se dá.

Pilot zatím přichází pomalým, potácivým krokem, trochu jako námořník.

Nohama se pořádně nemůže dotknout matičky země, potom na chvilku ale rovnováhu ztratí, všechno zase vyrovná a už je v pořádku.

„Nic se neděje, nic se neděje,“ pokyvuje hlavou.

Je to obrovitý muž, na němž jsou v téhle chvíli patrné dvě řady bílých zubů, Nic víc. Ostatní je černé jako z pekla, očouzené, prostřílené, děravé.

Zuby jsou živé a i tvář, jak se zdá, je živá a usmívá se.

Velitel přišel rázným krokem a postavil se před něj.

„Jsi zraněn?“

Pilot zavrávoval, potom zaváhal s odpovědí. Až po chvilce si našel velitelovy přísné oči a bezprostředně se vyznal: „Mám strašnou chuť na jedno velký pivo.“

Někdo z klubka okolo velitele řekl něco jako „sákra“, potom se postupně přidal smích – a smích pronikl i u druhého a prolomil ledové ticho. Na letišti znovu zahřmělo, tentokrát smíchem.

„Mohu posloužit.“

Něčí ruka podala před pilota láhev. Pilot chytne láhev, obrátí ji proti sobě, jako by to byl starodávný meč a leje její obsah do otevřeného hrdla.

Všichni kolem jej pozorují s neskrývaným obdivem, chuť jim přitáhne rty k lahvi, ale závist, závist v tom je jediná: je živ, to je to nejdůležitější, co se může stát. Je živ a má chuť k životu, je náš a je takový, jako jsme my.

Sledují obsah láhve, který teď mizí v obrovitém těle pilotově, a říkají si: Sakra, ten by takových lahvi vypil nejméně deset a ani by se nezatřepal, bodejť, je to hora chlap, proto také všechno vydržel; protože lidská hora není normální hora, lidská hora vydrží všechny blesky a všechny ohně.

„Děkuji ti, kamaráde, to mi pomohlo,“ řekne potom.

Zdravotník, který celou tu situaci pozoruje, se ještě přitočí a starostlivě prohodí:

„Jste celý černý, máte popáleniny, potřeboval byste nutně ošetřit.“ Sleduje pozorně pilota. Ten se obrátí, a jako by neslyšel, klidně prohodí:

„Máte ještě jednu?“

Za všeobecného veselí vleje do sebe potom ještě jednu. Několik kamarádů jej bere okolo ramen, obr pochvaluje život.

„Černý? Já jsem se taky dlouho nemyl. Nemyl, nebyl čas a nebyla voda.“

„A kůži cítíte?“ nedal se odbýt usilovný zdravotník.

„Cítím. Poctivou kůži. Ale říkal jsem si, není dost mejdla, tak bych mohl ušetřit pro strádající třetí říši. A jestli se dožiju šťastných vánoc, tak se potom umeju za celý rok. Za celý rok najednou.“

Ohlédne se po vyjeveném zdravotníkovi. Potom si stahuje polovysoké, ohořelé boty.

„Nedáš si taky?“ obrací se, znovu dotíraje na zdravotníka.

„Ve službě, ve službě rozhodně ne,“ odpovídá rezolutně mladík.

„Tak to jsme na tom stejně, jako v té službě,“ dodává hřmotně pilot. „Totiž, mladej, já to mám nádherně rozdělený. Ve službě hořím a po službě ten oheň hasím. Jak vidíš, tak mi to jde docela obstojně.“ Teď už se pilot řehtá na celé kolo a prohlíží si zdravotníka. Líbí se mu. Myslí si: Kluk jeden, má o mě starost, to je od něj pěkný, ale kde on byl, když já jsem se pokoušel o to, abych fricům prohnal faldy. Vyčítat mu to nebudu.

„Přesto byste měl jít na prohlídku!“ řekne potom zdravotník rezolutněji.

Pilot mu nejdřív neodpovídá. Potom se lišácky zasměje: „Ošetřující sestra je přítomna?“

Mladý zdravotník samozřejmě nic nepochopí, a tak velmi stroze a úředně odpovídá: „Samozřejmě že je přítomna.“

„Tak vidíš a já nejsem vykoupanej, ještě mi páchnou nohy. To jistě uznáš; že se člověk v tomhle položení dost těžko může svléknout před ošetřujícím andělem. Kdepak, jak by to vypadalo. Co kdyby mě chtěla vidět třeba celého. Myslím – jako před ohořením a po ohoření. Co tomu říkáš?“

Obr se chechotá, ale snad víc tomu, jak je mladík v rozpacích, než tomu, že by si sám o sobě myslel, že se mu podařil vtip.

„Měl byste přece jenom jít. Dneska má službu.“

Mladý zdravotník je už nervózní. Co když se doktor dozví, že byl kompromisní, že nevyžadoval prohlídku po akci. Ještě si to pěkně vypije, a to by se mu zrovna teď, když vlastně začíná, pořádně nevyplatilo.

„Dneska má anděl službu!“ pokouší ho pilot.

Jenomže je jasné, že se mu asi jeho zdravotnický záměr nepodaří. Pilot si ho sice prohlíží, se zájmem mu naslouchá, ale je to spíš kamarádské pokárání a pošťouchnutí než vážnější respekt.

„S vámi je to těžké, soudruhu!“

„To víš, že je, s nikým to není lehké, to ještě poznáš. Se ženskejma je to těžký, s pilotama je to těžký.“

Vtom vstoupí velitel. Oba ho soustředěně pozorují.

„Právě jsem dostal zprávu o stavu stroje.“

Velitel udělá významnou zámlku.

„No a?“ vyzvídá pilot.

„Mohu ti pogratulovat k znovunarození.“

„Ono narodit se, i když znova, víte, ono to není opravdu jenom tak. To mohu tedy potvrdit.“

Zdravotník ho pozoruje, zálibně nespouští ze svého staršího klienta oči a jenom pokyvuje hlavou, jak je možné, že má vůbec někdo takhle z pekla štěstí.

„A víš, co teď podniknu, mladej?“

„To nevím.“

„Službu ležícího střelce!“

Odpověď nebyla uspokojující.

„Služba ležícího stíhače, to je taková služba, že po nakapání menší dávky alkoholu usneš až do té doby, kdy tě vzbudí kamarád, který vyřizuje pokyn pilota druhé válčící strany. Je to úplně srozumitelné?“

Otočí se po veliteli i po zdravotníkovi.

A protože mladší zdravotník vidí v němém souhlase zkušeného velitele, že ten schvaluje počínání člověka, který se znovu narodil před jeho očima, ještě řekne:

„Měl byste přece jenom na to vyšetření jít!“

Obr se ožene: „Jedeš pokušiteli! Jedeš! Jsem rád, že jsem naživu. Uhánějí“ mávne mohutnou, ale unavenou rukou.

Položí se a hned chrápe.

IV RYBY

Kaluže deště se slévají a proměňují v malé ostrovy. Na letišti je ráno znovu stísněná nálada.

U řeky sedí muž s orlím nosem, hubenou, podlouhlou tváří, oběma rukama si sáhne na ten orlí nos, jako by zkoumal, jestli ho má na správném místě, a potom se rozhlíží okolo sebe.

Je to ironie, že se pradědek rozhodl dát celému jeho vodu jméno Hron, když právě tenhle potok nijak nepojmenovali – a docela by se pyšnil, kdyby měl své jméno podle stejně pyšné řeky.

Co se dá dělat. Vrtkavosti pradědů se člověk nevyhne. Jak se rozhodnou, tak se taky stane. Děda Hron, jak mu všichni fikají, je vášnivý rybář. Ale vášnivý, to je slabé slovo. Měl snad být posledním hastrmanem, kdyby se dalo věřit na pohádky. Jenže teď je válka, na pohádky není i čas.

K rybáři přistoupil muž v kombinéze, s chůzí medvěda a, jenom tak, aby nevyrušil ani dědu, ani rybu, řekl: „Ryba jest?“

Děda Hron se pootočí, trochu se usměje, pozná sovětského vojáka v uniformě, potom mávne do volného prostoru před sebe a řekne:

„Hrom aby do toho bacil!“

Uplivne si, potáhne z cigarety, která se cigaretě podobá jenom tím, že na jednom konci hoří a že z ní děda usilovně tahá.

„Byla by ryba, samozřejmě že by byla, ale copak člověk ví, jak tohle všechno skončí? Ryba, člověče, ta potřebuje klid. Klidný život. Rozumíš. A tohle, copak člověk ví, kdy ten sakramentský blázinec skončí?“

Otočí se na nového souseda u řeky a vydechne. Muž v kombinéze ho chvíli pozoruje, divá se do jeho rozvážné a moudré tváře, potom se narovná, až mu v kostech zaskřípe, a řekne:

„Kdy to skonči? Brzy to skončí, jenom nikdo neví přesně kdy. V tom je ta potíž.“

Položí mu ruku na rameno. Děda se už neohlédne, pozoruje hladinu říčky, jestli se trochu neprojeví, jestli mu nedá trochu naděje, potom pustí prut a potáhne z cigára.

„To je pravda. Ale kdo to odkašle? Jen to řekni, kdo to odkašle. My to odkašlem! Vy jste tady, tak to je dobrý, jenže jednoho dne uděláte frnk a my tady zůstaneme sami, Co si pak počneme! To je právě ono. Člověk se v tom pořádně nevyzná, ale měl by. Rozumíš. Musí se v tom vyznat! Podívej se třeba na rybu. Nemysli si, že ji nemusíš rozumět. Ta ví přesně, jak se k ní zachovat. Kdy a kam má přijít, jak se na ni má jít, to není jenom přijít s prutem, některej přijde kouřit a čumět a myslet si, že spasíš svět. Kdepak, kamaráde. Ryba má duši. Já jsem taky komunista jako ty, ale na rybí duši mi nesmí nikdo sáhnout. To je úplná věda a málokdo jí rozumí. Rybím duším se musíš naučit rozumět. Ona potom přijde. A když jim rozumíš, tak jsou, a když nerozumíš, tak chytíš starou bačkoru. Já si s rybou rozumím. Počkám si pořádně, počkám taky na počasí a potom, potom přijde ryba a je takováhle.“

Hron ukázal rukama velikost, která ho málem obrátila do řeky.

„To je moc veliká.“

„Co to meleš, já tomu rozumím. Hospodář ví přesně, jakou si může vyhlídnout kořist. Já už si jich vzal, to bys koukal, kamaráde. Jenomže ne každý den. To je jasné.“

„To je jasné,“ odpověděl mu muž v kombinéze a na tom se vlastně usmířili v hádce o rybu. Přít se s dědou Hronem o rybách, to je předem prohraná partie. Muž v kombinéze to zřejmě pohnal velmi brzy.

Mezí tím se přišoural poručík, pilot. Pozoruje je, poslouchá a diví se takovým unaveným obličejem, trochu otráveným výrazem, znamená to takřka: vaše starosti bych chtěl mít.

Přisedl k dvojici na břehu.

Děda Hron ho zatím vytušil, otočil se po něm, pozdravil jako starý vysloužilec.

„Jak vám chutnalo mlíko, poručíků?“

„Jako od maminky,“ odpověděl poručík a díval se na druhý břeh. Odpověd byla nejvyšším oceněním. Říct dědovi „jako z domova“, to mu úplně stačilo. To, co je vyrobeno doma, odjakživa pokládal za to nejlepší, co může byt.

Seděli vedle sebe nemluvní, šuměl déšť a řeka a všechno dohromady připomínalo obvyklé rybářské setkání, kdyby nade vším nevisela hrozba náletů.

Po malé chvilce přerušil Hron sezení otázkou.

„A co válka, pane poručíku, jak to bude s válkou?“

„S válkou je to vždycky na starou bačkoru, dědo!“

Potom si zapálil. Samozřejmě dobře tušil, že taková nemastná neslaná a vyhýbavá odpověď spíše dědu neuspokojí.

„Jo, jo, slavně jsme vás přivítali, udělali jste nám velikou radosti“ zamedituje si ještě rybář a nedopoví.

Poručík vytušil, že je nespokojen, že by chtěl vědět víc. Než to všechno stačí domyslet, děda se znovu zeptá: „Jsou zprávy z fronty?“

„Nestojí to za řeč, dědo, jediný, co bychom potřebovali, kdybyste nám tak zařídil, aby přestalo tohle. Není to ani k životu, ani k umírání.“

Poručík se podíval k nebi.

Déšť neustal, hustá clona šedivé oblohy byla stále zatažena, kapky mu zmáčely cigarety, ramena, čepici.

„Bylo by to úplně jiný,“ připomíná znovu poručík.

„No jo, mlíko zařídím, ledacos s kravkou provezu, i fricům něco ukradnu, to všechno zařídím, ale tohle, tohle, chlapče, tohle nezařídím.“

Děda zakroutí hlavou, potáhne a potom vztekle prašti cigaretou do mokrého náspu stráně.

„Ty, Jene, slyšíš, příteli?“ osloví muž v kombinéze poručíka. Poručík se nejdříve dívá stranou, jako by ho neregistroval, ale nakonec se na něj přece jenom ohlédne.

„Slyším tě, Vaňuškine.“

„Vezmeš mě s sebou?“ Mechanikovy oči se teď rozjasnily takovou nepřirozenou žádostivosti a naléhavostí. „Jenom to řekni, vezmeš?“

Znovu se pootočil na poručíka. Ten se nejdříve podíval na jeho rozzářené a žádoucí oči, potom sklopil hlavu, úkosem ještě pozoruje dědu. Smutně odpoví:

„To se ti řekne, vezmi mě s sebou. V téhle mizérii. Člověk to sám těžko ukočíruje, jednou se houpou obrátky, jednou se třese letadlo.“

Bylo patrné, že se mu nechce pokračovat v debatě. Na takové otázky neodpovídal jen poručík. Je pravda, že mechanik sroste s mašinou, ale především se svým pilotem na život a na smrt, ale když přijde start anebo přelet, pojednou se rozdělí, ať už chtějí nebo ne.

Mechanik se nedal odradit. Usilovně přemýšlel, bylo to vidět. Vyskočila mu vráska, žíla uprostřed čela zapulsovala, mne si obočí a potom rozvážně pokračuje:

„Já ti rozumím, já ti rozumím, samozřejmě, ale to všechno by se dalo udělat. Dalo by se to v mašině upravit. Podívej, já se složím dozadu a mašina to unese. Už jsem hovořil s jedním kamarádem, zkoušeli jsme to. Ani bych se nehnul a mašinou to nezakymácí. Co tomu říkáš?“

Mechanik, staršina, naléhal. V těch slovech bylo všechno z jeho výmluvnosti a naléhavosti, všechno z jeho naděje i umu. Oba s poručíkem vstali, otočili se směrem ke strojům. Bylo to smutné podívání.

Déšť i husté mraky visící nad letištěm ani nedovolovaly, aby člověk myslel na cokoli, co souvisí s letištěm.

Poručíkovi se nechtělo do debaty. Na každé reakci, na každém pomrknutí, na každém tajní obličeje bylo zřejmé, že se mu do téhle debaty nechce.

Se staršinou Vaňuškinem konečně už několikrát hovořil. Starý a dobrý plán, který se měl vyplnit. Až se budou vracet na záložní letiště, které nebude tak bezprostředně ohroženo, vleze si mechanik do zádi letadla.

„Kdoví jak vůbec dopadneme,“ snažit se vyřešit poručík situaci. „Kdovíjak vlastně dopadneme.“

Do rokování se jim znovu vmísil děda Hron:

„To je moje řeč. Člověk často nerozumí ani rybě, ani řece. Někdy si myslí, že rozumí všemu, že už všechno Viděl, že ho nemůže nic překvapit – a ejhle! Není to tak jednoduché. Musí se učit snad až do smrti. Nebo aspoň do konce války a pak se samozřejmě bude muset učit znova. A ha to všechno musí mít tady.“

Zaťukal si suchými prsty na čelo lebky a přidal k tomu Ještě poklepání na nos.

Příliš si ho, po pravdě řečeno, nevšímali. Nevšímali si jeho vývodů, ale Hronovi to zas tolik příliš nevadilo.

Zcela zabrán do svého rybářského díla začal přitom šmátrat ve svém náčiní, které měl ve značném nepořádku. Rukou zajel hluboko do nádobíčka, hledal ve vaku velmi usilovně a trpělivě, zprvu to vypadalo, jako by něco ztratil. Neztratil. Vylovil menší láhev. Nejdříve se podíval na její průzračný obsah a potom ji rychlým pohybem přitiskl k ústům. Přihnul si, jako by ani nechtěl, aby to někdo registroval, později, když si uvědomil, že byl přistižen při činu, kývl rukou i hlavou, láhev vystrčil a rozhodně odpověděl:

„Koštujte! Někdy ani moc mlíka není dost zdravé. Okoštujte.“ Poručík ji přiložil ke rtům, napil se jenom málo a potom takřka podvědomě podával láhev staršinovi.

„Děkuju, otče. Na zdraví!“ Rychle si přihnul.

Děda ho pozoroval bystrým okem; aby příliš neubylo, potom zamumlal něco, jako že je nejdůležitější, aby přestala válka, a odfrkl, když si bral láhev zpátky.

„Voda chutná nejvíc. To mohu potvrdit. Pilo se vždycky dost, to je fakt, ale voda to jaksi všechno přivolává, a ono, když je co přivolat, tak je to lepší, než když není možné přivolat vůbec nic. Když se napiju, tak mám hned hlavu jasnější a hned přestanu myslet na to, jak bude zítra, jak všechno zítra třeba dopadne.“

Otočil se na staršinu.

„Ale to není zrovna dobré. To je špatná věc. Jak bude zítra, na to musíš myslet stále a jde o to, neutrácet hlavu, i kdybys vypil deset flašek.“

„Nevím, jak jste to, dědo, myslel, ale na zítřek, na ten nesmíte nikdy zapomenout“

„I toť se ví, že ne. Budeš mi tady dělat přednášky! Napit se, abych zapomněl, rozuměl jsem ti úplně dobře.“

Staršina, poněkud rozpálený:

„Tak co, vezmeš mě? Poletíme?“

„Chápej, to nezáleží přece na mně!“

„Samozřejmě, rozumím, že to nezáleží na tobě, ale jestli mě vezmeš.“

Poručík stále neodpovídá. Pozoruje Vaňuškina, pozoruje dědu, pokyvuje hlavou.

Mezitím děda Hron zpozorněl a zcela zaměřil svoji pozornost na hladinu řeky.

„Vidíte, tady to je. Všimli jste si? Tam je to napsáno. Tam to bylo napsáno všechno. Vyskočil, ťukl, ale ještě má trochu obavy. Ale to nevadí, to se samozřejmě spraví, protože první malé obavy, to je jistá naděje, a potom se zase vrátí a uvidíte, uvidíte, jaká to bude ryba. Znova vyskočila. Ta mrška, znova vyskočila.“ Dědu to teď vzalo, jako by byl vodou a rybami přímo posedlý Vyletěl ze svého pohodlného pozorovacího místa na břehu a ukazuje na hladinu.

Otočí se na sousedy – a nic. Žádná reakce. To dědu rozpálilo ještě víc. Ryba ho vyhnala z pohodlného pozorování a on teď poskakuje na břenu řeky jako hastrman.

I ze šosů mu teče, pořádně namokl: Dotírá na své sousedy a pokřikuje:

„Nevidíte to, sakra, chlapi, nevidíte to, teď ta ryba promluvila, teď se trochu polekala, a před tím promluvila, určitě vím, že promluvila, teď se zase polekala našich stínů, my jsme je nezaregistrovali, my je neznáme, ale ona o všem už dávno ví, ona si to už všechno uvědomila, protože ryba je strašně chytrá, i když nepromluví ani slovo. Jenom se podívejte!“

Hron teď doráží ha poručíka, který ho sleduje, ale pranic nechápe z téhle lovecké vášně.

Vaňuškin zase všemu nerozumí, snaží se dědu pochopit, aby ho nezarmoutil, vypadají směšně.

„Otec, otec, znáte tohle přísloví?“ překvapí pojednou Vaňuškin dědu Hrona.

Jaké přísloví, myslí si děda; teď se tady zabývám rybolovem, a ty o příslovích! A tak, aniž by vlastně přemýšlel, na co se ho Vaňuškin ptá, říká, že nezná, jen ať mu to přísloví řekne.

Vaňuškin se lišácky podívá a potom vyhrkne:

„Chceš-li být šťasten jeden den, opij se! Chceš-li být šťasten tři dny, ožeň se! Chceš-li být šťasten celý život, staň se rybářem! – To platí na vás, dědo, jo, to platí doslova a do písmene na vás.“

Hronovi se to líbí. Tak vida – jeden den a celý život, to není špatné přísloví, zhoupne se v bocích, aby se trochu narovnal, zasměje se.

„To je dobře vymyšlený, to je opravdu dobře vymyšlený přísloví. Líbilo se mi strašně. Jeden den na opití, tři dny na manželství. A vidíte, já už jsem mnoho let sám. A mnoho let jsem to vydržel s tou mojí. To by bylo přísloví.“

Poručík pozoruje hladinu řeky, žertování přehlušuje hukot letadel, jedna mašina navaluje na druhou, přece jenom se šikovné ruce pokusily dostat letadlo do vzduchu.

Poručík se podíval za sebe na celou plochu letiště. Znovu se mu vrací obraz toho dne, kdy přistáli, vystupovali jeden za druhým, velitel, potom oni, mezi letadly bylo spousta civilních tváří – jak se to jenom mohlo stát, že se to vesničani dozvěděli, ale co se taky na vesnici utají.

Přišla Magda se sestrou, v náručí květiny. Políbil ji jednou, podruhé, vůbec jí to nebylo divné, kamarádova ruka jej poplácala po ramenou, upozornila, že vedle Magdy stojí ještě jedna dívka, sestra, která přišla s květinami na letiště.

Znovu si ten obraz přivolává.

Představil rotmistra, ten měl neskonalou radost ze setkání. Pojednou se ocitli doma – a nejenom to, pojednou viděli před sebou milé tváře.

Vesnice byla na nohou, prší květiny, ale také chléb a nejedna sklenička, vedou je do školy, všechno je tady zařízené tak, aby každý měl dojem, že vlastně přijeli domů, domů na návštěvu po mnoha letech. A potom se mu vmísí znovu otázka o tom, jestli to všechno má vůbec cenu a kdo si vlastně celou tuhle operaci vymyslel, když se proti nim i počasí spiklo.

„Samozřejmě že to má cenu!“ odpověděl si teď sám pro sebe. Utrousil to tak mezi zuby a nedokouřenou cigaretou.

„Co jste říkal?“ snaží se mu porozumět Hron.

„Ale to nic, jen tak mě něco napadlo, to nic, to bylo jen tak,“ snaží se zaplašit vzpomínku poručík a očima opět klidně spočine na hladině proudící řeky.

„Jen jsem se tak zamyslel, jak tady Vaňuškin říkal tu moudrost, jen tak jsem se nad vším zamyslel.“

„A je to tak?“

„Asi to tak bude.“

Hrona to uspokojilo. Zatím ubalil kus machorky od Vaňuškina, což v něm vyvolalo novou filozofující vlnu. –– S řekou je to jako se ženskou. Rád ji můžeš mít, to můžeš. Ale porozumět se jí nenaučíš za celý život.

Děda se zasmál a zhluboka odkašlal.

„Máte snad špatné zkušenosti?“

„Naopak. Mám ty nejlepší zkušenosti a ze všeho nejraději mám takový život, jaký je v téhle řece. Člověk sice přesně neví, kam směřuje, neví, kde je jeho konec, ale teče, teče.“

„Správná věc,“ přitakává poručík. „Měl byste jít k nám do pluku. Takovíhle optimisti od řeky by se nám docela hodili.“

Děda mávne rukou a potom se ještě otočí.

„To tak, dost na tom že vám s naší kravkou tahám mašiny, když nemůžou v té šlamastyce, ale k pluku? Žaludek by mně to utrhlo, jenom když se podívám na toho čerta, tak mám všeho dost. Dejte pokoj se službou, já už mám to svoje sakramentsky vodsloužený.“

:Jakýpak odsloužený, dědo, u nás takoví, jako jste vy, jsou staršinové – jako třeba já, a kdybyste věděl, co ještě všechno na frontě zařídí, to byste byl překvapen.“

Děda je teď trochu mrzutý a Vaňuškina okřikne: „Heleď, ty se mně do mého vysloužilectví neplet, to já musím vědět, na co stačím, a právě to tady poručíkovi vysvětluju. Ale o své záloze, o své záloze vím svoje jenom já a nikdo jiný.“

Poručík ho konejši: „Vždyť se vlastně nic nestalo, to se nesmíte hned rozčilovat!“

„Taky se nerozčiluju, to jenom tak, aby řeč nestála, to jenom tak.“

„Tak je to nejlepší,“ poručík na to.

Vaňuškin hodí kamenem do řeky, otočí se po poručíkovi a znovu po uvážení naléhá:

„Tak co, Jene, tak co, domluvíme se?“

Chytne ho za rameno, ještě znovu hodí kámen proti proudu řeky, kámen zčeří vodu do několika slabých kol.

Staršinův obličej teď zvážní víc než předtím.

Poručík si toho všiml.

„Dohovoříme!“

Vaňuškin už sám cítí, že tu žádost vyřkl mnohokrát a že už se to skoro nehodí. Tentokrát poručík přece jenom neodolal a slíbil.

Ale není to doopravdy jenom slib?

Opustil teď na chvilku oba rybáře, prošel se po břehu řeky. Kde se tu najednou vzaly břízky? Jedna a druhá. Zdá se mu, že se daly do tance. Tanec, to byla Vaňuškinova největší vášeň. Vždycky takhle na vsi soutěžili. Kdo déle a kdo na jednu melodii. Byli ve vsi dva. Petrov a on. Dva přeborníci v tanci Ale samozřejmě že nešlo o to sólo, ani kdo nejdéle vydrží. Samozřejmě že šlo o ni, o Nástěnku. Nejkrásnější a nejpracovitější děvče ve vesnici. Smůla byla, že se vlastně do ní zakoukali oba: Petrov i on. Nejdříve on a potom Petrov. Anebo to bylo obráceně? Možná, kdopak ví, jak to vlastně vzniklo. Ale určitě na té tancovačce v klubu. Mráz praštěl, venku fujavice nametala sníh až po horní okraje oken. Hrálo se ostošest podle všech desek, co jich mládež na vesnici posbírala. A potom zase znovu pěkně od počátku. Hráli a tancovali a soutěžili, kdo bude lepší, jednou to vyhrál Petrov, po druhé; Vaňuškin. A potom, potom přišel den, právě byli v klubu, kdy se země zachvěla, zhoupla jako veliká houpačka a potom začaly padat bomby. Všechno bylo jasné, že se vidí naposledy takhle okolo stolů a při gramofonu.

Na korbě vozu stáli vedle sebe, na korbě vozu jí mávali společně. Koho si vybere? Při loučení to ani nepoznáš, koho si víc všímá, hloubku očí neodhadneš. Mávala, slzy měla v očích určitě, ale usmívala se a mávala tak urputně, až povyskočila. Vaňuškinovi se zdálo, že ji vítr nadnáší, aby na ně na oba ještě pořádně viděla. Ale komu to zamávání patřilo? Komu? Kdyby to tak věděl! Když přijeli do okresního města, samozřejmě že je rozdělili, on šel k dělostřelcům, Vaňuškin jako bývalý strojní zámečník k letadlům.

A to bylo všechno.

Tady by mohla ta celá kapitola končit, kdyby… Ano, kdyby jednoho dne přece jenom nedostal možnost – a on jí zcela využil a přijel se podívat.

„Tak co Nástěnko, půjdeme, půjdeme si zatančit?“

„I když je válka?“

„Válku vyhrajeme!“

Čekala na Petrova. Čekala na něj a on na Nástěnce viděl, že se nemůže rozhodnout do té doby, dokud se nevrátí také Petrov.

„Ne, nepůjdeme tančit,“ řekla mu stroze.

Když ještě týž den potkal Petrova, všemu porozuměl. Berle nahradily nohy, jenom jedinou rukou mu mohl stisknout ruku.

„Válka.“

„Válka, kamaráde!“

A tak se zařekli, že se už v klubu nesetkají, dokud neskončí válka a dokud se Petrov nenaučí chodit.

A zase odejel a zase mávala a zase jako by ji vítr nadnášel a pozorovali ho dva.

On – Petrov a ona – Nastěnka.

Má je stále před očima, její slzy i její smích, který je překrývá, a jeho šťastného, protože živého. Opravdu šťastného?

Všechno teď Vaňuškina pálí v hrudi, jako by měl horečku. Všechno ho to žene ještě jednou zpátky do vesnice.

Chtěl by myslet na domov, ale jen aby ho našel. Už poprvé, když přijel a když se ptal po matce, uvítala ho sousedka hořkým pláčem. Neodpověděla, nevysvětlovala, nepověděla vlastně ani slovo. Jenom máchla hubenou bledou rukou na ta místa, kde stával jejich domek. Nezbylo z něj vůbec nic.

Už se nikoho neptal, už se neptal, jenom si šel pro obrázek matky a otce, kterého pochovali už dlouho předtím.

A když přijel, když potkal Nástěnku, ani jí se však neptal. Ani jí se slůvkem na nic neptal.

„Vrátíš se?“

„Záleží ti na tom?“

„Každému na tom záleží.“

„Ale tebe se ptám.“

„Proč se mě ptáš, když jsem ti to řekla.“

„Máš Petrova!“

„Měla jsem.“

„Zemřel?“

Zakroutila hlavou.

„Kde je?“

„Odešel.“

„Proč od tebe odešel, přece nemůže mít lepší opatrovnici.“

„To právě nechtěl, to právě nemohl snést – a já taky ne.“

„To je strašné.“

„To je hrdost.“

„Nerozumím.“

„Hrdost a zatvrzelost mu nedala. Nechtěl ustoupit. A mít opatrovnici, to znamená ustoupit. Neustupoval jsem na frontě, neustoupím ani ve vesnici!“ říkal.

„Kam odešel?“

„Pryč. Nikdo neví kam!“

„Tak jenom proto se mám vrátit?“

„Nebuď zlý!“

„Jenom proto?“

„Proč mě nutíš k něčemu, co dobře víš?“

„Nevím nic, vím jen to, že jsem odjížděl a že jsi měla Petrova, a vím jenom to, že jsem všechno pochopil a se vším jsem se smířil, a vím, že to bylo tak všechno správně.“

„Nebylo to správné.“

„Nerozumím.“

„Nebylo to správné, protože kdyby to bylo správné, tak by neodcházel. Tisíckrát jsem myslela na vás dva, tisíckrát jsem se vracela k oběma. Petrov byl sirotek. Vychoval ho starší kamarád uprostřed stepi a pod širým nebem. Nikdy nikomu nedovolil, aby mu podal ruku. Nikdy nikomu nedovolil, aby ho pohladil. Byl, jako by ho vychoval vlk. Tak mi to někdy aspoň připadalo.“

„To jsou tvrdá slova.“

„To jsou pravdivá slova. Měli jsme ho rádi.“

„Měla jsi ho ráda.“

„Samozřejmě, i já jsem ho měla ráda. Ale věděla jsem, že Petrov bez nohou a bez ruky, to je, jako kdybys chtěl udělat z tygra domácí kachnu. Neunese ten úděl, prostě ho neunese.“

„Měl tě rád. Říkal to.“

„Tak proč nezůstal?“

„Nezůstal, protože by nebyl šťasten. Jen jednou jsem ho viděl, že byl vzrušen, až do nepříčetnosti vzrušen, to když byl jeho starší kamarád v nebezpečí, když byl opuštěn. Přiběhl do vesnice a s puškou vyhrožoval lidem, aby mu přišli pomoci.“

„To je správné.“

„Jistě je to správné, ale on tenhle cit poznal až teprve i tehdy, když byl jeho kamarád v smrtelném nebezpečí.“

„Musel by z něho být vynikající voják.“

„To také byl. Nedovolil bych si ho soudit.“

„Já ho nesoudím, Váňo, mně je ho líto. A tebe prosím, aby ses vrátil. Na Petrova nezapomeneme nikdy, jako na něj nezapomenu já, ale ty, Váňo, ty se musíš vrátit!“

Musíš se vrátit, ono se řekne, musíš se vrátit.

Vaňuškin má teď před očima její tvář a v uších jejich poslední rozhovor. Jak si to ty ženské představují jedno duše! Prostě si řeknou – musíš se vrátit, ale mají v podstatě pravdu. Silná horečka vypaluje jeho nitro, nic silnějšího, žádná vnitřní touha ho nepřemáhá tak jako i právě to, aby se mohl ještě jednou podívat na vesnici, aby se ještě jednou mohl přesvědčit, jaké oči má Nastěnka.

„Jaké máš oči?“

„Podívej se!“

„Nemohu.“

„Proč nemůžeš?“

„Zatočila by se mi hlava.“

„To jsi letec?“

„Nástěnko, kolikrát jsem ti říkal, že nejsem letec. Jenom nosím bedýnky a klíče a takové ty šroubky a dávám herky dohromady.“

„To je jedno, budu ti říkat letec.“

„To je jedno, říkej mi, jak chceš.“

„Váňa.“

„To už je lepší.“

„Tak ti budu říkat letec Váňa.“

Jakýpak on je vlastně letec? Je sice pravda, že vždycky aspoň v koutku duše toužil po tom, aby se letcem stal, ale nikdy k tomu nebyla příležitost. Když zavolá válka, není čas ani vybírat, ani se mazlit, ani filosofovat. Jdeš tam, kam je potřeba.

Vaňuškin se vyučil v okresním městě strojním zámečníkem. Ale uměl taky sestrojit rádio a ještě ledacos. Říkali mu, že má „pozlacené ruce“ a „medvědi hlavu“. To asi proto, že než se rozkýval, trvalo to poněkud déle. Ale aby nebylo mýlky, nakonec všechno dopadlo přesně tak, jak si naplánoval, jak si představoval, jenom ta jeho pomalost, ta jeho nerozhodnost, stále s tím zápasil. Ale jak z toho?

A to byl asi právě ten důvod, proč se pilotem nestal. Nepřekročil nikdy ten okamžik, kdy by řekl: „Chtěl bych. Pusťte mě do školy. Pusťte mě do kursu,“ nebo: „jsem rozhodnut.“ Kdepak Váňuškin a chtít, aby řekl: „Jsem rozhodnut.“ Toho by se nikdo od něj nedočkal. Letec Váňa.

A tím se rozloučili. Vlastně ne tak docela. Objala ho pevně svýma silnýma rukama, přitiskla k sobě, ještě teď, když pocítí horkost toho sevření, mu projede blesk tělem. A musel slíbit, že se vrátí. Že se určitě vrátí. A potom, potom už všechno určoval jenom rozkaz, jenom hlášeni velitele, až se dostal do smíšené letecké divize. Rozuměli si skvěle, to je pravda. Nejenom u letadel, ale dokonce i podle slov. Nemuseli mít ani tlumočníka, ani jim nedělalo problémy, aby se bavili o motoru a o řízení.

Zvykli si, jak si zvyká osádka závodního vozu. Stačilo pokývnutí, stačilo slovo, stačil náznak – a už se dohovořili.

Nemůže si stěžovat. Až na to, že tak těžko přemlouvá poručíka. A ani se mu nediví. Vždyť jsou prozatím tady, na letišti, operace stíhá operaci. A ještě ke všemu se k tomu přidružil opravdový nepřítel. A to je počasí. Opravdu, snad se ani tak neobávali náletů friců jako právě tohoto počasí.

Všichni s ním musí počítat, všichni se neradi dívají k obloze, protože jim nevěstí nic dobrého.

Ale přece jenom, přece jenom se udobřit musí. Už i vesničané si stěžují, kolikrát Váňuškin pomáhal dědovi Hronovi s kravkou, to když selhalo veškeré zařízení na letišti a kravka s očima vypoulenýma musela vytahovat mašinu.

„Tak vidíte, jaká technika a na co je dobrá kravka.“

„Správně to říkáte. Správně. Bez kravky byste ani pořádně neodstartovali!“

Váňuškin má tu scénu před očima.

A také vyprávění od nich z vesnice. Když se jí zmocnili fricové, to první, na co se ptali, byla spolupráce na odporu proti nepříteli. Ale kdo by nespolupracoval pro to, aby byl konec války, aby ta fašistická hyena zdechla. Pomáhal každý, kdo měl rozum a srdce a dvě zdravé ruce.

„Museli jít za vesnici ke zdi, všichni.“

Tak mu to říkala Nastěnka.

„A potom?“

„Potom se proti zdi rozjely tanky.“

„Zvířata!“

„Každý, každý, kdo spolupracoval – a ani mu to dokazovat nemuseli, stačilo, aby se přiznal nebo aby si vymysleli, že to na něj někdo prozradil, každý takový musel potom za vesnici ke zdi. Tam ho přitlačili tankem. Muže i ženy, a dokonce i děti.“

Váňuškin si vzpomíná na ta slova právě ve chvilce, kdy myslí na Hrona. Byl spojkou i dobrým andělem vesnice. Ne že by jen přivážel mléko nebo tahal mašiny. Proveze i zbraně, protože koho by napadlo podívat se na takovou kárku a zabývat se takovým staříkem, známým v celé vesnici. Nemají na něj čas, válka je strašně rychlá práce.

Váňuškin se teď ohlédl kolem sebe, znovu se zamilovaně podíval po krajině a myslí si: Ta slovenská krajina je vlastně podobná té u nás doma. Docela i pěkná alej břízek tu je a tam jsou kopečky a za nimi zapadá a vychází slunce.

No jo, vychází a zapadá slunce, ale teď se to zrovna nehodí. Jak se tak ohlédl, zpozoroval, že se vlastně dost vzdálil od svých kamarádů u řeky. To všechno způsobilo to přemýšlení, člověk zapomene na všechno, udělá pár delších kroku a potom mu trvá dlouho, než se zase stačí vrátit.

Krásná je to země, jako ta naše, a určitě nebude tak zjizvená jako naše vesnice. Krásná je v každém koutku, v každém záhybu řeky, a přece, přece musím přemluvit poručíka, abychom se pohnuli, abychom se nenechali právě tady… Ale ne, tohle si přece nemůže připustit, všechny zprávy, které přicházejí z fronty, hovoří o tom, že se válka chýlí ke konci, že dokonce partyzáni podporují každou akci. Fricové teď mají nepřítele na každém kroku. A v takové situaci, když už má válka na kahánku, právě v takové situaci je člověk nakloněn tomu, že se přece jenom trochu bojí, že si říká, kdoví kolikátý den jej dělí před tím konečným, jak dopadne.

Normálně Vaňuškin takhle neuvažuje, to jenom ten déšť, to zdánlivé nicneděláni pří čekání na lepší počasí ho vede k podobným úvahám. A taky to, že je sám.

Proto se rychle rozhodl, že se vrátí.

U řeky je našel zase spolu, dědu Hrona, zabořeného hlavou do hladiny řeky, i poručíka, stále na stejném místě. Přišel tak jako by je nechtěl vyrušit: „Tak co, jak je to s rybou?“

„Jo, pane vojáku, s rybou je to stále stejné.“

Otočí se po poručíkovi.

„Co vy na to, pane poručíku?“

„Já na to, že si už připadám, jako bychom tady byli na penzi, a to je zlé znamení. Je nejvyšší čas, abychom se zvedli.“

Rybář se zamyslí a hlasitě mlaskne.

„Ale víle, jaká to bude penze? Víte, jaká to bude penze, až se tohle všechno skončí? To už budu chodit jenom na ryby a místo kárky si pořídím kočár, krávu prodám a koupím si krásnýho koně, nejspíš bílýho šimla, a ten mě bude vozit na ryby jako pana grófa. A tady pěkně sestoupíme, kluk, jako můj vnuk mně otevře dveře a tady, jen prosím hezky pomalu, pane Hrone, tady v těch místech to je, tady berou. No a já jim řeknu, račte popojet dál, protože tomu vůbec nerozumíte, protože s rybama si rozumím nejvíc já, tady si lovte sami, tak vypláchnout galoši, já jedu o kousek dál. A oni pojedou o kousek dál a já tam hodím prut a tam začnou vyskakovat takovýhle kusance, a to teprve uvidíte, jak mně bude celá vesnice závidět. I toho šimla i ten kočár i tu rybu, samozřejmě.“

Chvilku ticha poruší poručík:

„To nebude špatný.“

Hron ho ve své fantazii nenechá domluvit: „Samozřejmě že to nebude špatný, to bude úplně nejlepší, protože neuslyším ze žádný světový strany žádnej rámus, jenom budou vystřelovat rachejtle, až chytíme největší kus“

Vaňuškin je poslouchá, usmívá se a potom se přece jenom rozkývá, protože ví, že už měl něco říci.

„Tak co, budeme ještě čekat na počasí, nebo na rybu?“

Hron vyskočí jako hastrman, ohlédne se kolem sebe. Obloha, jak se zdá, mu otevírá náruč, proto se dědek ještě víc zakloní, udělá si nad očima z rukou stínítko a vykřikne: „Nic bych za to nedal. Nic bych za to nedal.“

„Za co,“ ptá se otráveně poručík.

„Nic bych za to nedal, pánové,“ řekne stařík úplně majestátně, „že je na obzoru slunce.“

Vaňuškin se podívá nejdříve na dědu, potom na poručíka. Zprvu to vypadalo jako holá fantazie, ale kupodivu, když se všechny oči zapíchly do oblohy, uviděly přinejmenším jasný pruh postupujícího nebe.

„Nic bych za to nedal, kamarádíčkové, že je na obzoru slunce. Ale to není nejdůležitější. To ne. To by bylo málo, protože slunce přijde vždycky. Ale tohle slunce, tohle slunce, pánové vojáci, tohle slunce svítí pro nás.“ Potom udělá obřadnou pomlku a řekne: „Jo, to svítí pro nás, to je vobjednaný.“

Vaňuškin otevřel ústa a zapomněl je sklapnout. Poručík se prohnul a protáhl, až kosti zapraskaly, podíval se nejdříve na Vaňuškina a potom na dědu: „Něco na tom bude!“

To dědu nasrší: „Sakra, jak dlouho tady žiju, abych nepoznal, jestli se zlepší počasí. Na tohle můžete vzít jed. Na obzoru je slunce. To je cítit a bude svítit pro nás, to já zase cítím v kostech. Na to jste vy oba ještě strašně mladí, než abyste to pochopili.“

Luskne prsty, vyhodí prut a potom s ním zase švihne na hladinu.

„Kéž byste měl pravdu,“ řekne potichu poručík.

Provazy deště zmizely, temně modrá z oblohy ustoupila, a i když se slunce neobjevilo, den se znatelně rozjasnil.

V PRO KRAVIČKU

Tečka, která se ukazovala daleko za obzorem řeky, byla živá. Na tu dálku nedohlédneš. Nedohlédneš kluka. Co má krátké kalhoty na dvou šlích, spíš šňůrách, nos ušňupaný a trochu vztyčený, jako prapor. Posmrkává a chvátá.

Frontová situace ho pramálo zajímá. Klopýtá přes kameny a přes namoklé kořeny a drny, občas to s ním smýkne, moc si toho nevšímá. Zastaví se, stojí bosý na jedné noze jako husa, a potom se znovu rozhlédne. Tápe, nemůže najít toho, koho by si přál. Ví, že ho může najít právě tady, mezi vojáky, co se utábořili podél řeky. Ale lovec je to zkušený, protože jen málokterý z takových kluků by se dovedl tak hbitě pohybovat vojenským ležením.

A oni, jak je vidět, si ho příliš nevšímají. To je výhoda Jakýpak by to mohl být vzácný posel nebo nebezpečný špióni Co takovýhle kluk zmůže? Jenže zatím: zatím se rozběhne, zastaví, poohlédne a hlídka nehlídka pospíchá dál. Podívejme, jak si počíná suverénně. Ten pohyblivý bod, který bylo zdálky tušit, se přibližuje s mnohem větší rychlostí, jako by mu někdo říkal „chladno, přihořívá“. Navigátora neměl, to je fakt, ale přesto si počínal velmi hbitě.

Určitě něco vykřikuje, protože otevírá pusu, všelijak s ní kroutí, a dokonce vystřeluje rukama nad hlavu. Ale co to vykřikuje, z té dálky nikdo nedoslechne. Doposud němý obraz, němý hlas se proměňuje ve Zcela znatelné obrysy.

„Dědo! Dědku!“

Hlas řízl do mlžného oparu a zase se ztratil. Chlapec přidal, jeho krok i jeho poskočení jsou stále usilovnější, zdá se, jako by to byl kus zoufalosti i naděje pohromadě. Ještě jednou vystrčil ruce nad hlavu, ale není tu žádný nepřítel, nikdo ho nehoní, snad jenom čas, nikdo s ním neběží, ani samopaly nemá v zádech, to snad jedině touha i zoufalství se spojily a teď si ho ženou před muškou.

„Dědo, dědku!“

Upadl. Převalil se jako brambora, mokvavá zem chladí na prsou, horečka mu vypaluje čelo, tváře má malinově uřícené, kapičky potu mu stojí na čele, nad nosem se slily v jediný proud. Konečně.

„Hoří, hoří.“ Neviditelný navigátor ho dovedl až sem. Uviděl na stráni dědu. Vykřikl s takovou silou a s takovým zoufalstvím, jako by ho někdo podťal: „Dědo, dědku!“

Starý Hron ho nejprve vzal na vědomí s jakýmsi klidem. Kluci, co chodí v noci na raky, se takhle potulují na břehu řeky mezi letadly, inu, mají své mouchy. Ale potom se přece jenom po něm otočí.

„Dědku, dědku!“

„Copak se proboha stalo? Spadla chalupa, hoří?“

Chlapec přiběhl až před dědu a klesl na zem jako žok. Jako ten olympijský posel, co chce vykřiknout svoje poselství. Vysílením se položil a krátce a nahlas oddychuje.

„Kravka se utrhla, úplně odvázala.“

Děda Hron zůstal jako opařený.

„A kde je?“

„Daleko, nikdo ji nemůže chytit.“

„Co je to za nesmysl? To sis vymyslel.“

„Jak bych si to mohl vymyslet! Polekala se a nikdo ji nemůže chytit,“ stačil mezi krátkými výdechy sdělit svoji zprávu chlapec.

„To je nadělení. Nelžeš?“ Děda se na chlapce ještě zpytavě podívá, ale vidí, že ten má k žertu daleko. „To je nadělení.“ Teprve teď se zdá, že si všechno začíná pořádně uvědomovat. „Takové nadělení,“ zamumlal si pro sebe, rychle složil těch pár cajků, co má u sebe, a chystá je s chlapcem.

Ještě jednou se podíval na chlapce…

„Rychle, dědo!“

„Jak jinak!“ rozčilil se děda. Potom se dal do běhu, pokud to během lze nazvat.

„Proč mě trestáš, bože, nehodnou krávou!“ zasteskl si a bylo to zastesknutí celkem logické. Taková kravka byla pro otce Hrona a jeho vnuka, který zůstal sám, vlastně veškerým majetkem. „Běluše, slyšíš, Běluše! Tolik trápení nám způsobila, tak jsme ji živili a teď se nám ztratí. Zrovna teď, když má válka na kahánku. Bůh aby tě spral.“

Hron začal láteřit hned na začátku cesty za ztracenou součástí domova.

Jak se teď co nejrychleji dostat z tábora?

Cesta je to dlouhá, na pastvu chodila daleko za vesnici, musí projít několika strážemi. Už při prvních krocích stařík klopýtal, nohy mu tak nesloužily, jenom vůle a vztek ho vedly za nehodným zvířetem. Jak tak běží, ozve se tu a tam zaduněním střela.

„Dědo, dědečku!“ zaslechne za sebou jakoby zpovzdálí. Nejdříve hlasu nevěnuje příliš pozornost. Kdybys víc a líp hlídal, nemuselo se to všechno stát, má to kříž starý člověk s takovýmhle klukem. Potom si vlastně uvědomí, že to není hlas odnikud z nepřirozena, ale že ho volá Janek.

„Co ty víš, co ty, kluku, vlastně víš!“ zasteskne si a běží, takhle běžet dokázal naposledy snad ještě jako mladoženich.

Běží, nevšímá si nikoho, teprve při dalším zavolání si znovu uvědomí malého Janka, poohlédne se po něm a jenom rukou odsekne. Pojednou se prudce zastaví, protože jej chytí ruka.

„Kampak, občane?“

„Ježíšmarjá, pusťte mě rychle!“

„Jen ne tak zhurta!“

„Kravka se mí zaběhla, pane vojáku, je to teď ve válce opravdu kříž. A tak ji jdu hledat, pokud mně budou síly stačit. Neviděl jste tudy běžet splašenou kravku?“

„Doklady, občane!“

„Ježíšmarjá, vojáku, já, doklady? Víte, co ta kravka už Vykonala pro váš pluk? A jestli nevíte, tak to jste tu určitě novej. Když ta kravka nebude, tak vám tady zůstane mašina trčet v blátě, protože já jsem ji zavelel: Bělka, zaber – a ona ji vytáhla, rozumíte?“

„Rozumím, ale nemáte doklady!“

„Jo, a když jsem tahal mašinu, tak jste se na doklady neptali, to je pěkná politika.“

„Nediskutujte a ukažte doklady!“

Zdaleka přisupěl mladý dech. Přihnal se Janko a popadl okamžitě dědu za ruku: „Dědo, dědo, nesmíme ztrácet čas.“

„To vím i bez tebe, tak jim to pověz.“

Chlapec je zoufale nešťastný.

„Pusťte nás, pane vojáku, zaběhla se nám Bělka, nebudeme ji mít, to je hrozná věc.“

„Počkejte!“ zavelel s rozhodností starší voják.

„Musím se zeptat, protože nemáte doklady!“

„Proč bychom měli mít doklady, my jsme přece vaši!“ vysvětluje chlapec vojákovi. Ten je kupodivu ochoten ho poslouchat a sledovat.

„To ti věřím, chlapče, ale musím si to ověřit.“

„Dobře, ověřte, zavolejte velitele.“

„To víš, cvrčku, kvůli tobě budu volat velitele.“

„Nejsem cvrček, jsem Jan!“ ohrazuje se pohněvaně Jánko.

„Tak si to už ověřte, páni vojáci, ale kravku, kravku nám nikdo nenahradí.“

Za malou chvíli přivedl voják rotmistra, aby se ten podíval na dva zadržené delikventy.

„Tak co, co mám s nimi udělat!“

„Pane Hrone! Otče, co se stalo?“ Rotmistr ho poznal na první pohled.

„Veliký neštěstí. Bělka se nám zaběhla a teď nás ještě zdržujou, opravdu veliký neštěstí.“

„Však ji ještě najdete, snad není nic ztraceného,“ řekne klidně rotmistr a potom pokyne strážnému, aby zadržené pustil.

Ten kývne hlavou, ledabyle vystřelí ruku k čepici a řekne:

„Tak možno!“

„Co možno, co možno?“ láteří děd. Ono se řekne možno, pomyslí si, takhle nás tady zdrželi a kde ji mám teďka honit, kráva je zvíře úplně bez rozumu, poplaší se a kdo ji potom kde nachytá, s ní je kříž. Slouží, slouží samozřejmě jako mezek, ale když si zamane, tak ji zachytí až v Bystrici, jestli ji vůbec chytí.

„Neviděl ji někdo?“ v zoufalství ještě za láteří dědek a ohlédne se po rotmistrovi: „Nešlo by vyhlásit něco jako poplach?“

Rotmistr se podívá po strážném a potom ještě po několika vojácích, co stojí opodál.

Kroutí hlavami: „Neviděl, dědo, opravdu neviděl. A poplach, ani nápad!“

„Neviděl, to je kříž!“ lamentuje děda.

„To je kříž,“ přitakává Janko.

„Ty mě nerozčiluj! Kdybys ji pořádně hlídal, tak se to nikdy nemohlo stát. A vůbec, kde se, kluku sakramentská, pořád touláš?“

Chlapec hned neodpověděl. Starý Hron ho urazil x

„Kde se toulám, kde se toulám? Kolik jsi mi dal úkolů a teď se nakonec podle tebe toulám, to je přece jasné!“

Má pravdu, říká si pro sebe Hron. Janek je vlastně samostatný hospodář, přitom klučina, který školy ještě ani pořádně neokusil, ale zkušeností už má, no však se mu to všechno bude po válce hodit. Z toho, co se teď naučí, se mu nic neztratí.

Už se zdálo, že děda Hron nenabere druhý dech. Zastavil se, pokřižoval, potom trochu zaláteřil – on to smíchal vždycky dohromady, modlitbu i zaklení, prý proto, Jak sám říkal, že bůh i ďábel jsou při všem pohromadě, aby jeden druhého hlídal, jeden na druhého dával pozor. Ale tohle vymysleli všichni čerti: Okrást chudého člověka, který pomáhá frontě!

A co když je to trest boží? Za to, že využívá krávy pro pomoc letišti a vojákům na něm. Ve vesnici je takových samozřejmě víc, ale zrovna jejich Běluše se musí zatoulat, zrovna jim dvěma, co si už tak nesou pořádný kříž.

Nemohli najít správnou stopu.

Oba byli již vysíleni. Minuli říčku, odklonili se od cesty daleko za vesnici, cesta, i když blátivá a těžká, jim přece jenom utíkala pod nohama: Teď už jsou na docela volném prostranství.

„Běluše, slyšíš, Běluše!“ sípá stařík. Hlas se mu zlomil. Ohlíží se na všechny strany, podívá se na oblohu – nějak se točí, nohy se mu chvějí a on neví, co si počít.

„Běluše, Bělka!“ volá Janko a pobíhá okolo dědy, teď už jako by to nemělo žádnou cenu.

„Co najdeme, chlapče, v takovémhle honu, nohy mi už neslouží, co si počneme,“ lamentuje děda.

„I najdeme, dědo, najdeme!“ konejší Janko dědka a snaží se ho táhnout za ruku. Udělají spolu ještě pár kroků, ale potom se zastaví, protože chlapec vidí, že starý muž už opravdu nemůže. „Tak to ještě zkuste, no, zkuste to ještě!“ vykřikuje Janko. „Musíme vydržet!“

Musíme, co ty víš, chlapče, musíme. Co ty víš, kolik toho všeho člověk vydrží. Když mě ještě za Františka Josefa podobně honili po cvičáku, tak jsem si to taky říkal. Všichni nám můžete být ukradeni, my to stejně vydržíme. Zpívali jsme si, zatínali pěsti a bůhvíco ještě: jsme dělali, abychom překonali v sobě sami sebe. Ale překonej sedmdesátku. Jenom to zkus ji překonat. Není to už tak jednoduché, jenom dobrý vzduch proudí do plic jinak všechno před očima ubíhá, krajina se zužuje a srdce, jako by si pozvonilo samo podle SVého; najednou vynechává. Kolikrát už mu pohrozil, kolikrát už mu nepovolil a ono ho vždycky poslechlo.

„Toť se ví, že vydržíme!“ Ještě vstal. Ještě se postavil na nohy a rozhlédl se kolem sebe. „Janko, kluku jeden, Janko!“

Krajina se přece jenom proměnila a tady to nezná. Ne, rozhodně, tady už je to úplně jiné než okolo Zolně, než tam, kam chodíval, kde učil Janka hnát na pastvinu, připadá mu to trochu cizí. Možná že to dělají šedivá oblaka, možná mokrý obzor, všude stejný, všude stejně nepřívětivý anebo hlava. Bolestivá hlava už neposlouchá, už nechce nic vnímat. Ani stížnosti nohou, ani nepravidelnost srdce.

Sakra, co si s tím vším počne?

A co když zabloudili? Teď se to zdá skoro jisté. Zabloudili, zabloudili, protože se nekontrolovali, a on se nechal jako malý kluk strhnout a zabloudil.

Na prsa se mu teď položil těžký zvon, několikrát vzdechne silně a pak se zapotácí. Upadl, leží s tváří k zemi, zhluboka oddychuje a není schopen jediného slova. Potom se podepře zesláblýma rukama, otočí se kolem sebe a nevidí ani Janka.

Trest boží, trest boží je to. Už tomu začíná věřit. Ale pojednou, pojednou se znovu spustí slabý déšť, dotýká se jeho ramenou i hlavy a starci se zdá, jako by mu ubíral i starosti.

„Dědo, dědečku!“

Má výborného pronásledovatele. Nedovolí mu ani chvilku odpočinout.

„To víš, že jo, to víš, že jo.“ Pokývne hlavou, kterou teď nadzvedl, a nasává dech studené země. „To víš, že jo. Tady jsem, chlapče.“

Déšť, ten proklínaný, ten nenáviděný, jako by mu led pomohl, jako by ho osvěžil.

„Kde jsi, Janko?“ řekne slabě, ale Janko ho neslyší, protože se snaží jako malý, přičinlivý rozvědčík pobíhat na všechny strany. „Pojď ke mně, Janko, špatně se mi dýchá!“

Janko ho uslyší.

„Tady to musí být,“ povzbuzuje starce.

„Těžko se mi dýchá,“ vede děda, Hron svou.

„To bude tím vzduchem,“ mudruje Janko. Přiběhne k dědovi a snaží se mu pomoci. Chlapcovy slabé a zkřehlé paže podpírají údy starcovy, je to zvláštní podívání, jak mají oba tolik chuti k životu, a hlavně k pronásledování.

„Musíme dál, dědo!“

„Toť se ví, že musíme.“

„Vydržíš?“

„Jak by ne!“

To lovci na moří, když zápasí s velrybou, anebo střelci v tajze, když pronásleduji dlouho čekanou zvěř, se takhle domlouvají. Chlapská slova jsou cudná a neokázalá, říkají je s plachostí stejně tak jako se při lovu domlouvají i jenom dotykem ramen.

„Vydržíme, dědo?“

„Vydržíme!“ ozývá se ze všech stran a do všech stran Mako soukromá, malá přísaha těch dvou proti velikému světu, který se proti nim spikl a kterému vyhlásili válku.

A zatím je válka pohlcuje, pohlcuje jejich soukromé starosti i bolesti a na každém kroku jim chystá další nástrahy.

Jednu z nich teď přemáhají.

„Dědku, dědečku, co si s vámi počnu.“

„Teď nemohu, musíme chvilku počkat, teď opravdu nemohu.“

Stařec se opírá rukama o prochladlou zem, sice se vzepřel, jako se vzpírá raněný kůň, ale je to málo platné, po takovém usilovném běhu sedmdesátiletým nohám těžko poručíš.

Co dělat?

„Víš co, chlapče, já si chvilku odpočinu a ty se ještě porozhlédneš, musíš se porozhlédnout, kamaráde!“

Janko sleduje jeho prosbu, prozatím jí nerozumí, jenom to mu utkvělo, že mu děda řekl „kamaráde“, to je vlastně vyznamenání, když jemu, klukovi, v téhle situaci řekne „kamaráde“.

„No, myslím to tak, že tady na tebe chvilku počkám a ty se rozběhneš, uděláš ještě takový okruh, já si zatím trochu vydechnu a potom, potom uvidíme, co podnikneme dál.“ Promne si bradu, ruka se mu zachvěje, sleduje chlapce, ten pozorně naslouchá a potom rezolutně odpoví: „Je to jasné, je mi to úplně jasné, já půjdu jako rozvědka a vy tady budete v postavení.“

Dědek se na něj dívá a mysli si: Kdes to vlastně, kluku, vzal, takovýhle slova, vyloženě frontový slova a v týhle situaci se ničeho nelekáš, hodnej klučina to je.

„Zrovna nějak tak jsem to myslel, jo. Ty jako na rozvědku a já tady počkám, já to tady, tu situaci pohlídám.“

Než to dořekl, ruce a nohy mu podklesly, neudržel se, zase propadl na zem a zasténal. „Dědo.“

„To nic, nic, to je v pořádku.“

Teď jako by se styděl za tohle klopýtnutí a také za to, že je to před očima kluka, snaží se rychle narovnat, rychle a tak, aby to pokud možno nezahlédl. Chlapec to samozřejmě zaregistruje, starostlivě dědu pozoruje, snaží se mu pomoci, ale jen tak jako mimochodem, aby ani on nepostřehl, že ta péče o něho je vyvolaná strachem.

„To bude dobrý, dědečku!“

„Kravku musíme najít, to je důležitý!“

Teď ho Hron zklamal a vzápětí mu přišlo líto, že ani neocenil, jak se o něj chlapec stará. Ale v takovéhle, takřka frontové situaci není bohužel na slova díků čas.

„Tak jdi, Janko, jdi!“

Klučina se ohlédne, změří si ještě starce od hlavy k patě, jako by říkal – mohu tě tady vůbec nechat?, potom povyskočí, kolik měl v sobě ještě síly a řekne: „Tak dobře a na zakřiknutí, na zakřiknutí se sem vrátím, kdyby bylo něco potřeba. Na zakřiknutí.“

„Samozřejmě že si tě zavolám, samozřejmě že na zakřiknutí!“

„Jasně, jsme tedy domluveni,“ zvažuje vážnost situace Janko.

„Jsme domluveni, kamaráde!“ potvrzuje dědek.

A než se kolem sebe pořádně obhlédne, kluk je pryč, úsměv mu teď otevřel oči, postavil ho na slabé nohy. I trochu pýchy mu vrátilo kus života. Léta je tady mezi frontovým letištěm a starostí o domácnost. Není to zrovna nejvábnější dětství, copak z toho má ten kluk dobrého, nic si neužil.

Sotva se porozhlédl, sotva se vůbec stačil naučit abecedu a chodit do školy, proměnil se mu slabikář ve válečnou učebnici.

Neměl to nikdy jednoduché.

Všechno se svádí na válku. Docela všechno se svádí na válku, a při tom: Tátu přivezli ze staveniště a už ho nikdo nevzkřísil. A tak se těšil na tu svoji chalupu! Všechno pro ni dal, vždycky ho doma vedli k tomu, aby měl svůj barák jaksepatří. Kamarádi ho přivezli, položili ve světnici… Už nevstal, už se ani nešel podívat, jak stavba pokračuje.

A máma, máma tu nechala celý svůj život.

„Měla by se šetřit.“

„Měli byste jí pomáhat.“

A toť se ví, pomáháme, pomáháme, jak nám síly stačí, když teď bude kluk s mámou sám. A snad se narodí i to další, to aby měli pěknou chalupu, jako mají ve vesnici ostatní.

Měla by se šetřit – ale řekněte vesnické mámě, aby se šetřila! Ještě jeden vozík, ještě druhý vozík a potom… Potom to přišlo a nebylo pomoci ani budoucímu dítěti, ani jí.

Chalupu postavili, teď v ní žije s klukem, který je sám. Táta s mámou padli. Jako by je našla kulka na frontě. Zbytečně. Copak si smrt vybírá podle toho, jak se dohovoří? Přijde s kosou, postaví se před nedostavěnou chalupu a řekne, jako to udělala s nimi: „Tyhle dva si vezmu,“ a je rozhodnuto.

Od té doby žije Janko s dědkem. Co však ten s ním měl za trápení, co se s ním namučil, dokonce by se bylí i poprali. Když odejde máma a táta najednou, je to pro takového chalana ztráta nenahraditelná.

Vezměte si, Hrone, někoho k sobě. Jo, ještě třetího do hádky, ještě někoho, kdo by nám celý život pomíchal, to by tak hrálo. Přišel jeden soused, přišel druhý soused, ten pomohl, i druhý pomohl. Tak ubíhaly dny i týdny. Janko rostl jako z vody, samostatnost ho provázela každým dnem a nikdo nepochyboval, že z něho bude dobrý hospodář už mnohem dříve než z kteréhokoli chasníka ve vsi.

Ale přišla válka.

Jedna válka kosila doma na gruntě, druhá si zas vybírá lidi.

Dědovi to blesklo hlavou právě v tu chvíli, kdy se mu nohy zaklepaly, kdy odmítly poslušnost, kdy mu řekly: Tak dost, dál už nepůjdeme, budeme poroučet my.

Sakramentská starost je to stáří. Vedle Janka si to nikdy nepřipouštěl, zvlášť když přiletěli na letiště, jako by znovu ožil, on, starý frontový válečník ještě z Kragujevce. Co všechno se naučil, třebaže předtím uměl jenom spravovat pilu. Nakonec ho vyučili i všemu s kvérem a to, že rozuměl dobře pile, se hodilo všude.

Děda Hron, uvažující o životě, se belhá po okraji lesa, pomaličku postupuje, potom si však uvědomí, že by se mohl Jankovi ztratit, tak se zase vrátí, usedne, poposedává, proklíná svůj osud, a hlavně neposlušné nohy.

Zdáli zaznívají detonace, ozvěna je nese až k horám.

Nevěnuje tomu velikou pozornost, kolik návštěv kopečky zaznamenaly, ani by je nepozoroval.

Potom se rozhlédne a vidí na obzoru kouřící – fangle. Mávne rukou, a i když nezná frontovou situaci, myslí si svoje: všude jsou naši, všude zahánějí fricky.

Pokouší se znovu vstát a dohlédnout obzor. Zdá se, že se mu to nakonec podaří.

„Trest boží to je, trest boží to je,“ mumlá si pro sebe, ale není to dost zřetelné, stejně jako jeho pochybnost, zdali je to pravda. Zkouší svoji sílu, aby se vzpamatoval.

Jde to. Ještě to jde.

Z malátného pronásledování ho vyruší několik střel a hukot stroje. Poprvé tomu nevěnuje příliš mnoho pozornosti, teď mu však připadá, že se střely přibližují a hukot stroje že je znatelnější.

„Běluše, Bělka!“ zakřičí do silnějšího za burácení střel.

Našel sílu, a proto vykročí od namoklé lesní stezky směrem k poli. Co kdyby byla právě tady, co kdyby se tady třeba pásla. Ale jak může dopadnout, při takovéhle mokré trávě, i když je tady pěkná, ještě pěkná na ten čas.

Zopakuje svoje zavolání.

„Běluše, Bělka!“ zakřičí a oči se mu rozzářily jako malému dítěti. Vidí ji, tam na druhé straně okraje lesa, kde jeho nejdelší cípy jako mořská kosa ukazuji na sever, tam ji vidí.

Pociťuje horkost v celém těle.

„Ty potvoro jedna, tys nám dala, Bělka!“

Hlas není tak silný, jak by sám chtěl. Ale je rozhodnut. Musí ji doběhnout, musí přesně tou kosou na okraji lesa.

Pokouší se o to, ale nohy jako by rostly do země, nechtějí ho poslouchat. Padne na zem a chce se plazit. Potom si to zase rozmyslí a znova vstane.

„Bělka, ty jedna mizero, ty jedno zvíře hloupý.“

Nohy ho neposlouchají, jak by potřeboval, zastaví se, aby nabral sílu.

„Trest boží, Běluše, slyšíš, musíš se vrátit, musíš se vrátit domů!“

Snaží se dostat pomocí rukou na volnější prostranství.

Nejdříve se mu to nedařilo, později uspěl. Udělal několik drobných skoků, zarazil se a rozhlédl se.

Obloha se povážlivě zatáhla. Ale nebyly to mraky. Zesiloval zvuk letadla.

„Ty čerchmante, ty čerchmante, teď se tě nebojím, protože jsem našel Bělku, teď se tě nebojím.“

Chvíli ležel na zemi, potom se vzepřel ke skoku a k běhu, který sice nebyl důrazný, ale stačil pohnout směrem, kterým potřeboval.

Na obloze se objevila štuka.

Malý, černý bod, který upoutal její pozornost, se proměnil v životný terč.

Dravý pták přikryl prostor mezi mýtinou a polem.

Letadlo se nejdříve nahnulo do oblouku a pak prudce nalétlo.

Poprvé, podruhé.

Svištivý hukot vyráží ještě řadu střel přesně tím směrem, kterým se potácí vrávorající stín.

Starcovo tělo dopadlo na zem.

Letadlo se znovu vrací a znovu nalétává.

„Proč trestáš nás, chudáky, ty bože, o kterém se říká, že jsi dobrotivý,“ vykřikne stařec, ale hlas se mu zlomí.

Klesne jako podťatý. Drzý dravec na nebi teď ještě jednou oblétává nad nehybným stínem.

Na okraji lesa leží děda Hron, obličejem hledá slunce, hledá ho ještě posledními záblesky života a šeptá: „Proč trestáš chudáky, dobrotivý bože?“

Oči mu pohasínaly, šedavá barva postupně zalévala celý obličej, jak z něho pomaličku ustupoval život.

Pohyboval mechanický rty, které jako by stále opakovaly jedno jméno. Bylo to Jankovo jméno, ale zůstalo neslyšitelné. Oči, ještě otevřené a pořád tak dobrotivé, jako by se stále ještě pokoušely přivolat život. Život, ve který tento člověk do poslední chvíle tak usilovně věřil.

Které poslední slovo vyřkl, to bylo nad slunce, které se ne a ne objevit, nad slunce jasné.

Zůstal ležet, jako padlý voják, s obličejem proti nebi, unavený cestou za kravkou.

Zatím si štuky, spokojeny svým vítězstvím, hledaly další oběť a první již nalétávala na okraj lesa.

Snesla se velmi nízko. Janko ji spatřil už zdálky, strašně se bál, a i když byla velmi, velmi daleko, padl na zem, ani nevydýchl. Nalétla nad cestu, která směřovala na hlavní lesní cestu, a potom se ještě několikrát vrátila.

„Dědečku, dědo!“

Nedýchal, pozorně sledoval kravku, kterou se mu podařilo objevit a zahnat právě sem, na okraj lesa.

„Potvora jedna, ta mi dala práce a ještě přivolala frice.“ Sleduje ji, na víčka mu napadala rosa, až studí. Studí i pot. „Tys nám to vyvedla, holka, tys nám to vyvedla.“

Sleduje ji z okraje lesa a ani se nehýbá. Štuka ještě několikrát nalétla, ale už se nevrátila.

Položil hlavu do dlaní. Země studila, dlaně byly teplejší. Zavřel oči a snažil se na všechno zapomenout. Jestli mě zasáhne střela, tak se probudím až po tom, kdy mě zabije. Panečku, kdyby tohle viděli kluci, kdyby viděli, jak vlastně nalákal na Bělu celý německý útok, ale tomu snad ani nikdo neuvěří, ani piloti ne. Ale děda, děda mu to musí dosvědčit a on mu to samozřejmě dosvědčí, protože až přeletí poslední fric, vyběhne Janko na okraj lesa, povzbudí Bělku a potom ji slavnostně dožene k dědovi a pochlubí se mu.

No, Jano, kamaráde, tohleto se ti povedlo. Řekne určitě „kamaráde“, Janko to ví, že řekne „kamaráde“, protože se s ním takhle rozloučil. A on mu poví: Tak mi to, dědo, odpust, trochu jsem ji nechal bez dohledu, protože mě odlákali kluci, je to moje vina, můžu se k tomu jako kamarád přiznat a ty bys mně to zase jako můj kamarád měl odpustit, protože je to takové frontové přiznání, a Jak říkal pan poručík, na frontě může udělat chybu i velitel, no a já ještě velitelem nejsem, takže jsem ji nechal trochu bez dohledu, a to se stane.

Děda se nejdřív určitě rozčilí, potom mu řekne, že dostane pár na zadek, ale frontoví bojovnici si přece nemůžou vyhrožovat, že dostanou pár na zadek! Janko pak řekne: Dědečku, co jsme si, to jsme si, tohle se nám povedlo, frontovou akci pronásledování Bělky jsme skončili a všechno dobře dopadlo.

Hřmot už ustoupil, Janek zvedl hlavu, země studila, jenže on na to samozřejmě nemyslel. Pomalu a rozvážně se podíval kolem sebe. Bělka se spokojeně pásla na okraji lesa, jako by ani válka nebyla.

Vykřikl na ni a potom ji hnal směrem k smluvenému místu.

„Dědo, dědečku!“ rozkřičel se teď na plné kolo. Vesele poskočil a poplácával Bělku po zmoklé kůži.

Jak ji tak žene, narazí na vojáka.

„A co ty tady!“

„Hledali jsme Bělku! No přece naši krávu!“ zavrtí Janko hlavou, pobouřen neznalostí vojenské hlídky.

„Tady to není pro takovýhle kluky. Každou chvilku se sem zatoulají fricové. Koukej, ať ji zaženeš domů!“ domlouvá mu otcovsky hlídka.

„To zaženu!“ odpověděl Janko, jako by odpovídal na rozkaz.

„Tak už ať tě tu nevidím!“

„To nepůjde!“

„Heleď, mladíku, nemám čas na dlouhé debaty, tady je fronta a nebudeme si povídat o pastvě!“

„Dobře, ale musím najít dědu!“

„Jakýho dědu?“

„No dědu Hrona, zná ho celý letecký pluk a vy ho neznáte, hledali jsme Bělu společně, někde tady Je a Ceká na mě. Smluvili jsme si to.“

Strážní hlídka, muž starší a rozvážný, pozoruje chlapce, myslí si něco o jeho rozumování, ale všechno je tak přesvědčivé, že se mu nesnaží nic vymlouvat.

„Tak pojď, najdeme dědu, ale musíte brzy zmizet!“

„To rádi uděláme,“ poskočí Janko a pobídne Bělku. Potom ukáže drobnou rukou směr, kterým by měli jít hledat dědu Hrona.

„Poslouchej, nevymýšlíš si, ty kluku?“

„A co bych si měl vymýšlet!“

„No, myslím tu pohádku o tom, že je to tvá kravka, neodehnal jsi ji odněkud?“

Tohle Janka dopálilo.

„Pane vojáku, my ji tady celé dopoledne hledáme. Běželi jsme za ní až z vesnice, ona se nám zatoulala, zřejmě se polekala střely, nebo letadla, nebo já nevím čeho.“

Vojáka to už unavuje.

„Dobře, dobře, ale kde máš dědu?“

„To bych taky rád věděl.“

„Dost drzosti!“

„To bych vážně rád věděl, protože už mě bolejí nohy. Řekli jsme si, že na sebe počkáme na okraji cesty, tam kde směřuje na mýtinu, děda si trochu odpočinul a já jsem ji šel nadehnat.“

Janko rozhazuje rukama, voják ho pozoruje.

„No dobře, tak najdeme dědu a vypadneme odtud, neviděl jsi frice a letadla?“

„Viděl, dokonce jsem se schoval,“ sděluje Janko.

„Tak vidíš, takovíhle kluci nemají v lese co dělat.“

„Já jsem nechtěl, hledali jsme tu naši Bělku.“

A Janko znovu roztáčí kolovrátek, je už zoufalý z vlastní argumentace, neví, jak by vojáka přesvědčil, zdá se, že ten mu nechce věřit. Kravka a takovýhle malý kluk, není to zrovna věrohodné. Ale přesto pokračují v cestě.

Janko se pozorně rozhlíží, voják ho sleduje, Bělka se courá, chlapec ji nemůže zvládnout, povzbuzuje ji, voják mu pomáhá. Netrvá dlouho a jsou na smluveném místě.

„Tak tady by to mělo být!“

Rozhlíží se voják i chlapec. Potom Janko přece jenom uvidí dědu, ležícího na poli.

„Dědo, dědečku, tady jsi!“

Chvilku postál, potom se rozeběhl zoufalým během k starci a padl mu rukama na jeho zkrvavenou hruď.

„Dědečku, dědečku, to jsme ji doběhli. Co řikáš, to jsem ji nadehnal, dědečku!“

Neodpověděl.

Voják, který provázel Janka, přišel k staříkovi, podíval se na něj, a, pak smekl čepici.

„Už ti neodpoví, synku, už ti neodpoví. Zatlačíme mu oči.“

Poklekl, dal pušku na záda a sehnul se nad starcovou tváří, která se dosud usmívala.

Janko teprve nyní všemu porozuměl. Rozevřel náruč, chtěl obejmout celý svět.

„Dědečku, můj drahý dědečku!“

Padl obličejem na starcova prsa a usedavě plakal.

Voják se otočil, podložil ruku pod vychrtlé starcovo tělo. Tiše řekl: „Půjdeme domů, synku, půjdeme pokojně domů.“

Chlapec i voják byli bledí. Starcova tvář, plná šedi a smutku byla nepokořena.

Voják si toho všiml. Podíval se na oblohu, na plačícího Janka a pohladil ho po vlasech.

„Tohle snad nemuselo být.“

Vydali se k tichému pochodu do vesnice. Nikdo z pluku ještě netušil, že ztratili spojku.

VI NOC NA „TŘECH DUBECH“

Pár kilometrů odtud, jak každý ví, je povstalecké letiště. Co se tam právě děje?

U cesty klinká zvonek. Na letišti funí válec. Udupává cestu, vyvaluje nemotorné boky. Odfrkuje, radost se podívat.

„Kravka“ dobře odstartuje, když má prostor. Páry rukou ji povytáhnou z hangáru. Několik za jedno křídlo, několik za druhé, u ocasu letadla se pak opřou dvojice těch nejsilnějších a pilot vyžene obrátky náplně. Vítr pofukuje, obrátky žalují, pískají, skučí. Okraje křidel nadskakují, mechanici se na ně položili celými těly. Teď se dívají, motor rozfukuje trávu, mechaniky to cloumá. Motor vypiskuje, vyřvává, chlapi ho nepustí. V kabině letadla se pilot jednou rukou přidržuje, tou druhou dá znamení. Hejno od křídel i od ocasu „kravky“ se rozletí na všechny strany. Těla dopadají na zem, jako bys je kosil. Zaduní to, hlavu přitáhnou, ruce přitáhnou, až v kostech zapraská.

To už se plocha zkrátila, ale letadlo přece jenom odstartuje. Motor škytne, chytí dech a stroj už letí do mraků.

Chlapci povytahují hlavy a v houfci prachu pozoruji šťastný start, který vlastníma rukama připravili.

Válec drtí hlínu pod sebou.

„Tomu to dnes jezdí!“ obdivuji řidiče, vysokého kluka se silnými brýlemi, jinak velikého opatrnika, ale k tomuhle řemeslu se hodí náramně.

„Jezdí, co, jezdí!“ vykoukne od válce, zprvu se sice divá jiným směrem, než jsou kluci, ale potom je najde a zazubí se. Rukou setře kapičku u dlouhého nosu a zase poplácá ten svůj stroj po boku.

„Až budou přistávat v houfu, panečku, to se bude přistávat.“

Ta chvíle v hodinách napětí se vlekla jako vlak, který má už dlouho zpoždění. Všichni znali postup na frontě, všichni mu rozuměli. Dostávali letáky, četli je ve vesnicích, v hangárech. I po cestě za kostelem, ale přesto se na tu chvíli těšili jako malé děti. Nedaleko od válcované cesty zasypávala skupinka dělníků kráter. Byl po pumě dvěstěpadesátce. Nejdříve do něho skočil jediný chlap. Docela se v kráteru schoval. Kdyby měl bajonet, ani ten by nikdo nezahlédl.

„Pěkná šlupka!“

„Pěkná,“ pověděl někdo z houfu a rychle zahazoval proláklinu, na jejímž dně se vytvořilo špinavé jezírko vody a bláta.

„Nebojte se, my jim taky naděláme krátery!“ vykřikuje chlap od řízení válce a zubí se. Vykřikuje tak, až mu hlas přeskočil.

„To určitě, asi s tímhle je uděláš!“ ukazuje krumpáčem na kraj cesty a na dva messerschmitty, co vykukovaly z hangáru.

„Člověče, co chceš, to je moderní, byli by rádi, kdyby něco takového měli.“

Mezky, jak tomuto typu letadel s oblibou přezdívali, patřily nejlepším vojákům, bývalým aspirantům z letecké školy slovenského státu.

Chlapi tu narážku ovšem tak nemysleli. Napadla je jenom proto, že byli v hloubce na dně kráteru.

„Sypej, sypej, ať to připravíme!“

„Sypej, sypej!“ pokřikuje řidič a válec syčí a píská.

Vyklepal z kapsy špetku tabáku, zabalil ho do kousku novin.

„Když to tak dobře jde, zapal si!“

Potom ještě přitáhl páku řízení a poslouchal hlasy kopáčů. Pojednou uslyšel motory, které už znal.

Štuka. Štuka, kterou dirigoval fric. Přiletěla váhavě, nesměle, ale pojednou se spustila po křidle a rovnou na cestu mezi řekou a letištěm.

Jako když do houfce střelí. Běželi k hrázi.

Blůzy i klobouky, krumpáče, to všechno odhodili, sklánějíce hlavu v bláhové naději, že jim to pomůže.

Zpočátku si vlastně řidič neuvědomil, co se stalo, nebyl to sice první nálet, který zažil, to je pravda, ale přišel tak náhle a nečekaně, že vše nestačil registrovat. Nejraději by si nepřipustil nic. Zdálo se mu, že je válec dostatečně dobrá ochrana. To je snad jasné, ale pohybuje se. Co když si svrchu budou myslet, že je to třeba tank nebo nějákej jinej čert.

Štuka mu zahučela tentokrát velmi blízko nad hlavou.

Nejdříve pocítil zamrazeni, později veliké horko. Otočil se kolem sebe, ostatní vesničané, co pracovali na kráterech, byli už dobře ukryti dost daleko u řeky.

Co teď? Vyskočit, nebo se dát zabít v mašině? Rychle trhl hlavou, podíval se nad sebe.

V tu chvíli chtěl vyskočit. Držel dvířka u válce s takovou křečovitostí, že si nedovedl poručit, aby se pustil téhle málo platné zábrany.

Zkrátka a dobře, neudělá nic. Takové bylo jeho rozhodnutí. Pojede dál. Potom si uvědomil, že přece nemůže zůstat sám s tím svým bláznem, co si ničeho nevšímá, protože je jenom načasovaný jízdou, a že s ním nespojí svůj osud.

Co jsem si to vlastně vymyslel za plán?

Musím ho změnit a rychle. Ale válec nechám v chodu. To je ono, nechám jej v chodu – nikdo přece nebude předpokládat, že nemá řidiče. Ten šťastný blesk ho potkal, najednou. Srdce se rozbušilo, hlava se naplnila krví, vyskočil!

Ještě vteřinu předtím, než tak učinil, odhadl směr jízdy.

Při výskoku zachytil rukávem o operu, rozpáral si záda u blůzy, jako když kucháš králíka. Polekal se trochu toho zvuku, ale vyskočil. A běží.

Od velikého vzrušení cítí v ústech a v hlavě horečku. Zrychluje běh, nohy má jako žirafa, každý skok, to je pěkná vzdálenost, teď je to teprve vidět. Před ním a zase za ním se zvedne obláček prachu.

Upadl na trs a zaryl obličej do země. Nejdříve vykřikl, zapraštěly kosti a potom celý jeho vnitřek jako by vypaloval nejprudší plamen.

A válec?

Klidně si razí cestu mezi stromky, při své neohrabanosti drtí všechno, co mu přijde do cesty.

Vyskočil, běží podle větví. Bodají ho do tváře. Cítil sice kousek palčivou bolest pod bokem, ale nohy ještě sloužily. Pomáhá si několika dalšími skoky.

„K zemi. Sakra, k zemi!“ slyšel z několika stran. To na něj křičeli chlapi od keřů při záhybu řeky. Volání vzápětí přerušil hukot štuky, která dotírala jako nejodpornější komár.

Upadl do trávy, v uších i v hlavě mu začalo hučet, nemohl už dál. Bolest byla silnější a na její překonání neměl více sil.

Neslyšel už nic. Ani od řeky, ani od mraků. Noha nesnesitelně pálila. Přiložil k ní ruku, pocítil lepkavou krev. To ho omračovalo.

Letadlo se znovu vracelo. Pokropilo střelami přesně tu stranu cesty, kde se pod stromem schovávali dělníci. Svalil se u balvanu poblíž řeky, a hlavou proti obloze. Ohmatával kameny, po zádech se sunul k vodě. Bolest jej po vteřinách opouštěla.

Připadalo mu, jako by ulehl na pohodlném lůžku.

Bylo dusné ticho.

První vesničan, který přiběhl a sklonil se nad ním, zavyl jako pes.

„Neslyším!“ řval bez ustání a bušil pěstmi do ušních boltců. Když se shýbl nad řidičovo tělo, prudce zmlkl, polkl, jako by se zalkl, potom pokyvoval hlavou a volal na skupinku dělníků na druhé straně říčního břehu. Vykřikoval zběsile a nepřítomně a potom klesl na kolena. Na druhém břehu řeky ho však nikdo neslyšel.

Odhozené košile, do půl opálená těla na cestě z letiště – to byl vhodný cíl pro hloubkaře.

Byl to na první pohled docela nevinný nálet, jakých zažilo letiště desítky, ale který nálet je opravdu nevinný?

„Neřvi, nesmíš tak řvát!“ uklidňovali chlapi řidiče, sténající tělo na dně kárky, která se kodrcala směrem k vesnici. Bolest v noze i v boku byla nesnesitelná.

„Zatím vydrží,“ řekl někdo v zástupu. Raněný řidič se snažil obrátit na břicho, chvilku plakal, potom nárazy na hrbolaté cestě obluzovaly jeho vědomí, uviděl před sebou několik bílých pruhů a později už vůbec nic. Omdlel.

Nafialověle popelavá tvář nejevila nejmenší známky života.

Chlapi strkali kárku před sebou. V příkopě za řekou stál válec, zarytý do náspu.

V zatáčkách pří jízdě do vesnice se kárka zabořovala, nechtěla dál.

Cestou z letiště si chlapi všimli, že jeho plocha pojednou ožila. Pobíhalo po ní několik vojáků, po chvilce se skryli v hangárech.

V kapličce zacinkal zvonek, trhavě se odmlčuje.

Zdálo se, že všechno ten den skončilo, ale bylo to skutečně jenom zdání.

Z oblohy začal padat hřmot. Byly to bombardéry, to je jasné, i když docela na zemi splýval rachot bombardovacích letadel i stíhaček v jeden zvuk. Lidé se už naučili rozpoznávat tyto odstíny.

Ruka svírající kliku telefonního přístroje se roztočila v divokém tempu jako splašený mlýnek.

Během několika vteřin opakovala mluvítka, jaká bude síla úderu.

Bombardéry se rozdělily nad vesnici, letištěm, městem. Země sama se však nemůže naježit proti přesile. To všechno dokáží jenom lidé, jejich statečnost a rozvážnost.

Dopolední výpad německých letadel překvapil všechny na fialové cestě letiště.

Výzbroj byla chatrná. Na útočící stíhačku, která se zatoulala nad depo, stačily prskat pušky. Slétla totiž tak nízko, že byla na dostřel, a protože bylo mistrů odstřelovačů dost a dost, bránili se na letišti lépe právě tímto způsobem.

Skupina nad letištěm měla dost přesný směr, i když celá ta operace, kterou Němci vymysleli, dělala dojem nedomyšleného útoku. O to byla zákeřnější.

Vybuchovaly první pumy, z kráterů, posetých jednou stranou letiště, vypaloval oheň různé tvary mraků, nádorovitých i docela špičatých. Výjev však brzy zmizel z obzoru.

V této chvíli uzrál na letišti odvážný nápad…

Do dvou strojů zasedli nejzkušenější piloti. Motor našel správný tón, větvičky na pokraji hangárových bran sloužící k naskakování se chvěly prudkým startovním závanem startu.

Velitel, který vydal tento rozkaz, musel mít k dispozici nejstatečnější piloty. Všem bylo jasné, že v tomto nerovném boji není mnoho vyhlídek na úspěch, leda neobyčejná manévrovací technika, vtip a chytrost by dokázaly vykonat svoje. Na to jediné také mohli spoléhat.

Šlo tedy o zápas s neodkrytými kartami, při němž se v člověku pere odvaha i strach.

Síla, neznámá síla prověřuje zkušenost bývalých leteckých dorostenců. Co se může stát pilotovi, který by letěl na nejmodernějším stroji, jejž měli Němci k dispozici, co se může stát, vyletí-li do mraků a bude manévrovat? jakou jinou zásluhu si může vysloužit než smrt?

Odvaha, hazard, sobectví, statečnost, šílenství?

O ničem z toho nemůžeme uvažovat dnes, nic z toho nepřiložíte na misku vah, protože válka – ta chce vteřinové rozhodnutí.

Vteřiny uzrály v jedinou možnost.

Jak nevystartují proti tomuto velikému houfu bombardérů, ty pak srovnají plochu letiště a hangáry se zemí a vyzdobí celou plochu hřbitovem kráterů.

Startuje první pilot.

Zdá se, jako by ani nečekal na předepsaný rozjezd, tahá štíhlý trup přímo z hangáru.

Byl to zkušený pilot.

Jaký to bude boj, když v něm proti bombardérům startují vlastně dva akrobaté.

Co v sobě člověk dlouhá léta přemáhá, promítne se v takové chvíli do vteřinového rozhodnutí.

Druhý messer vyletěl z úkrytu při kraji letiště.

Dvě šikmé čáry jako prsty vystřelily proti útočníkovi. Začal nerovný souboj, pokud to vůbec soubojem můžeme nazvat.

Kdoví, co kódovala německá útočící skupina, která přiletěla nad letiště a věděla, že letiště nemá pěst ani na obranu, ani na útok.

Pilot by nejraději zavřel oči a „napikoval“ stroj přímo proti tlamě zakusující se do trupu letadla.

Zdálo se mu, že letadlem zavanul podivný chlad, který se však hned mění ve spalující horko, ale ještě měl sílu přiložit ruku na páku a přesně řídit směr stroje.

Ve chvílích, kdy „nabírala“ skupina bombardérů k obratu a kdy se znovu chystala k manévru, tehdy si uvědomil, že prvotní pocit chladu se přece jenom stupňuje.

Bylo to jasné. Dostal zásah!

Stíhačka, která se točila kolem skupiny, ho určitě zasáhla.

Hodiny na rozvodové desce se zastavily. Nevšímal si jich.

Při dalším prudším závanu větru zjistil, že nevykonává pohyby plně při smyslech. Ruku držel na řídicí páce, jinak jím lomcoval podivný pocit mrákot.

Přestal vidět.

Spadla před něho hustá opona. Škubl sebou, vyrovnat stroj. Pevně svíral řídící páku. Letadlo ještě mělo sílu poslouchat jeho příkazy, bylo natolik v pořádku, že je mohl ovládat. Při několika málo problesknutích ještě aspoň zachytil obraz kolem sebe.

Bombardéry, zřejmě zmateny střetnutím s vlastními messery a bez možností odhadnout, kolik jich letiště ještě vyšle, se obracely zpět, a to s takovou rychlostí, s jakou se rozhodly shazovat pumy na letištní plochu.

Skupina bombardérů s tykadly stíhaček se chystala k obratu, bylo jasné, že se nechtěla pouštět do dalšího souboje.

Vracel se na plochu letiště.

Oba se vrátili. Stisknutí a objetí, horečka v hlase, chvějící se rty – to jsou fanfáry šťastného přistání.

Piloti se dívali na své mechaniky, kteří za nimi přiběhli z úkrytu, jako na něco neskutečného, vzdáleného.

Na nízké mraky se věšely chuchvalce dýmu.

Lidé, kteří leželi hlavou proti olověným mrakům, těžko dosvědčí, proč je nálet tak překvapil.

Ve staveních se chystali stříhat ovce. Přišly pumy, ovce nedostříhali. Ten, kdo byl sám připraven na smrt, ten, kdo vyletěl, aby jí podal ruku už docela v oblacích, ten přežil a přemohl ji.

Na letišti čekali další posilu, čekali letadla. Ale cesta pro letadla je zbrázděna krátery.

Na letišti padá soumrak, přijde noc, může přistát první stroj, stejně neočekávaně, jako se stávají všechny věci stejně neočekávaně proto, že je válka.

Přijde ráno a mohou přistát další, plocha letiště se proměnila v trnitou cestu kráterů.

Na letiště přišli vojáci, dávali lidem do rukou krumpáče a lopaty. Mlčeli.

Několik lidí se potácelo směrem ke kostelu, omráčeno mračnem kouře a plameny, šlehajícími při zákrutech řeky.

Na křižovatce vesnice a letiště byl zmatek. Vesničané se chopili lopat a běželi k letišti.

Skupince vyběhl naproti podivný muž, vytáhlý, ve zvláštní kombinéze, vysoký, šlachovitý chlap s čupřinou a směšně malou čepicí. V levé ruce držel revolver a vykřikoval: „Hašit, hašit…“

Mával revolverem. Jeden z vesničanů se na něj obořil.

„Co sekýruješ, oficíre, půjdeme, a ten revolver si zastrč…“

Vytáhlý panák, stvoření z šlach, kůže a zeleného mundúru, zbledl, zalekl se.

„Hašit!“ vyhekl, přiložil revolver na záda statnému chlapovi, co se kolem něho otáčel. „Hašit, nebo vyfasuješ!“ vrazil do něho hrubě.

Vesničan, který stál za ním, dlouho nerozvažoval, a aniž stačil otočit lopatu, sekl ho přes záda.

„Znám tě, ty štubňanská kryso. Jednak se říká ‚hasiť a ne ‚hašiť. Ale to není důležitý. Důležitější je, že vím, odkud chodíte…“ Vesničanovi vběhla krev do hlavy. „Je to německej oficír. Jsou ze Štubni a teď nás chce honit.“

Dostal několik šťouchanců.

Bylo to přesně tak, jako když v souboji někdo vystřelí. Nikdo se už neptá, kdo začal, nikdo nemůže vrátit nic zpátky. Tak je to ve válce, je to tak, když rozeznáš nepřítele, který se zakusuje do zad. Dlouhán se sesunul na zem.

„Na letišti to s tebou definitivně vyřídíme. Teď na kolaboranty není čas.“

„To není. Ani nálada,“ přizvukovali si v houfci.

Voják vytušil, co to pro něho znamená, poznal, že si s ním dokonale vyrovnají účet. Nezmohl se ani na slovo. Hekal, občas suše odplivl, ale to bylo všechno.

Šel poslušně jako ovce.

Mezitím už přišli na letiště první dobrovolníci. Do posledního písmene bylo nutné splnit rozkaz velitele letiště. Nečekat na ranní rozbřesk, zahazovat všechny krátery po těžkém náletu.

První strážný si převzal „zajatce“ skupiny, která přišla na pomoc. Lidé chytili lopaty a krumpáče. Pustili se do toho zápasu, plni naděje.

Když se podívají smrti přímo do tváře, když mají možnost spatřit ji ve tvářích tolika lidí, potom jé opustí bázeň a pocítí pouze hořkost. Pouze ji.

Přemáhali bolest, vztek a sváděli jednu z nejtěžších bitev, bitvu sami se sebou.

Vítr sekal do obličejů, mísil se s kouřem, nestálo za to vracet se k tomu, co prožili tento den.

Spíše stálo za to přemýšlet o tom, proč musí být plocha rovná. Dříve, než se nad letištěm zavěsí olověná noc.

Měli v sobě přece tolik síly.

Bez povelů, oznamujících jakýkoliv nástup, nastoupili, rty se chvějí obavami, do rukou proskakuje pravidelný rytmus tepu. Dopoledne ještě oznamovala siréna útok smrti.

Lidé měli tíseň v očích i v hlase, měli rty plné horečky, a přesto přišli ze všech okolních vesnic, které byly nejblíže. Přišli věřící, padající na kolena při vyzvánění zvonku, jemuž v kapličce konkurovala siréna.

Uprostřed letiště pohybuje lidmi magnetická střelka, na jednu i na druhou stranu, a oni se pohybují přesně podle ní. Přesně podle potřeby na jednu i na druhou stranu.

Dnes večer anebo zítra budou přistávat.

Hlína padá na dna kráterů.

Ve vzduchu čpí kouř a smrt.

Po letišti přecházel zbrojíř. Ještě ráno… ano, ještě ráno nevěděl, jak skončí dobrodružství. Všichni stáli u hangáru Píchá. Takovému hangáru se jinak nedá říct, možná že by se řeklo, proč jste si jej nepřejmenovali, ale jak jej přejmenovat – prostě podle konstruktéra už poznáš takový hangár široko daleko.

Tedy hangár Píchá. Je jich dost na letištích v Německu a taky v Anglii. Ráno, bylo to dnešního dne zrána, vyplašila jeho zbrojíře i jeho pomocníka siréna.

Když zakvičí siréna, je to přece nad slunce jasné: Nepřátelská letadla! Nálet tady u hangáru, kde je sklad pum, by to znamenalo sakramentský pořízení, a proto se raději odtud odklidí, pokud to jde.

Ale to měl zrovna službu jeho mladší pomocník.

„Otče, siréna je dobrá, to je přece náš lavočkin,“ hlásí mu mladý pomocník.

„Jak to lavočkin, když volá siréna!“

„No velmi jednoduše, nálet sice byl, štuka se sem zatoulala, ale kde je její konec. Tohle je lavočkin.“

Mladý pomocník si potom udělá z rukou dva hledáčky pomyslného dalekohledu a přitakává si – no jasně, lavočkin!

„Otec“, jak všichni zbrojíři říkali, zprvu nechtěl ani slyšet, ale zvuk se zdál opravdu nějaký známý, konečně letiště každou chvíli čekalo na přistání a ráno už mělo jeden let za sebou. Ještě si vyšel před hangár a dívá se m oblohu.

„Štuka, k zemi!“ zavelel nejdříve otec. Skutečně se nemýlil.

Fricek, který se tu potuloval, se pojednou otočil a už si to zamířil na hangár.

„Boha vašeho fašistického, my vám tohle rytí nosem do hlíny nedarujeme!“ křičí pomocník, koženým kabátem mává jako křídly, duše v něm lamentuje, sakruje a prská. Opravdu, oběma ani trochu do smíchu nebylo.

Štuka se znovu obrací, „pikuje“ si to pěkně na okraj hangárů.

Spadla bomba, to bylo jasné, nejdříve chvilka ticha a potom nepředstavitelné peklo. Copak o ně, o ně nebyla nouze, ale právě tady.

Tlak po explozi utrhl střechu, střecha se odpoutala jako neskutečně veliký motýl a letěla stranou, potom se zlomila a s ohromným praskotem spadla na zem.

Stačil by jeden zbloudilý oheň navíc, stačila by jedna zbloudilá bomba, ještě jediná, kdyby si lavočkin štuku nevypůjčil, kdyby na ni nezačal dotírat, a to všechno ti dva, co u toho stáli, i veliké bohatství, které střežili, to všechno by se proměnilo v jeden veliký ohňostroj, jaký určitě netouží nikdo vidět.

Jeden zbloudilý ohýnek. Potom ještě dlouhé hodiny před sebou viděli, jak se vzepnul kožák i jak letěla střecha a prskala a rozlamovala se jako veliká čokoláda. Počítali vteřiny, aby se všechno dalo uchránit, protože tady byla voda, chleba a sůl celého letiště. Tady měli piloti všechno, co je zapotřebí k tomu, aby se nemuseli bát startovat, tady bylo bohatství, někdy uloupené, někdy jako bojová kořist, ale bohatství, které znamenalo sílu.

„Jak ses mohl, synku, takhle přehlídnout!“

Pomocník se zarazil, jako by chtěl prosit za odpuštění.

„Já vím, já vím, byl jsem stoprocentně přesvědčen, že to je náš lavočkin, ale podívejte se!“

Otcovská výtka se proměnila v slabé gesto a v pohyb ruky, jež opisovala tu zkázu, kterou jim způsobil zabloudilý nálet.

Ještě štěstí, že nepřeletěl jeden zatoulaný ohýnek navíc. To oběma zachránilo život.

Teď už o tom oba vědí docela jistě.

Vítr zafoukal ze stráže starých dubů. Byla už noc a první, co se ozvalo v lidech na letišti, byl pocit radosti, pocit napravené křivdy, pocit štěstí.

Teprve potom si uvědomili, že přišla další pomoc, že přistál lavočkin. Z mašiny vyskakuje první pilot. Vysoký, statný chlap, s černou kšticí, trochu zpocený pod pilotskou kuklou. Stahuje si ji prudkým pohybem. Po výskoku z letadla se zhoupne v kolenou, a ten, co letí s ním, pohyb opakuje.

Potom padne na kolena, jako by ho někdo podsekl. Rozpálenou tvář přitiskne až k namokřelé hroudě letiště a přilne k ní silnými, masitými rty.

Tichá, neokázalá pocta, tolikrát opakovaná na našem letišti, se objevuje i zde, na Třech dubech.

Obličej měl zahnědlý, trochu popraskaný.

„Tak, co vypijeme?“

„Vypijeme!“

„Ještě neskončila válka!“

„Ale skončí, proto jsem tu. Na posilu, na pomoc, musí skončit!“ Pilot vytáhne balíček: papírová krabice zalítá parafínem, takový záhadný poklad – jako ukrytá světlice na ohňostroj nad Kremlem. „Pro nejtěžší dobu!“ procedí mezi zuby.

„Ale i pro nejlepší časy!“

„To jistě!“ zní ozvěna.

„Jaká je ta naše slovenská?“ žadoní s rozzářenýma očima o. pochvalu.

„Jaká?“ odpovídá šibalsky otázkou a pak dodává: „Dobrá, samozřejmě, že dobrá, ale trochu slabá.“

„Slabá, o jé!“ vydechnou, jako by pouštěli duši. „Ty ďáble jeden, musíš mít v krvi náboj kaťuše!“ vykřikují na něj.

Pilot rozbalí balíček a oči ztuhnou: Vodka, sardinky, čokoláda, suchar, čaj.

Tohle je vánoční baliček, to je nadílka a ne polní výzbroj.

Všechno to vysype.

Vodka putuje od hrdla k hrdlu a od ruky k druhé, pilot se vyptává na všechno. Na letiště v Zolné, na osvětlení, na nálety, na lidi i na zásobování, na hangáry a ještě na všechno možné, jeden přes druhého mu odpovídají, vypovídají, že by celou duši svěřili najednou, kdyby to bylo možné. To všechno musí člověk znát, s tím vším se chce seznámit několik minut po tom, co přistál.

Balíček s nadílkou, kterému se říká „suchyj pajok“, zatím zmizel někde mezi hloučkem.

Z hor, na jejichž hřebeny sedl nízký opar mlhy, a tohle letiště těch mlh má málem tolik jako londýnské, třeskají pušky a štěkají kulomety.

Ale všechno zní jakoby z veliké dálky. To hluboký les i inkoust nebe všechno překrývá a přikrývá.

Z letištního hangáru se za takovou malinkou chvilku ozývá tenounký hlas harmoniky. Zprvu jako by to hrálo krystalové rádio na venkovském domácím talíři. Potom se proměnil v pořádný tón.

Začala noc, ale neskončily otázky. Ti první, co přistáli, se neustále ptají, jsou v neustálém střehu.

Potom přece jenom přišel pilot na tu otázku nejtěžší:

„A co paradesanti, co je s nimi?“

Těžko se o tom hovoří.

Dakota s desetičlennou osádkou se pohupuje v mracích. Není to ani první, ani poslední stroj v řetězu. Dřevěné lavičky, na nichž výsadkáři odpočívají, se zhoupnou v rytmu, ve kterém se pohupuje a propadává dakota.

Výsadkáři si ji oblíbili. To je jejich věc, ještě se hovoří o historce s vojákem, který vyskočil a zachytil se padákem o ocas letadla. Dlouho se udržel, potom se vymotal, ale stroj ho pěkné potáhl, trochu pocuchal, a jinak se zachoval, jako se má k výsadkáři zachovat vysazovač. Vstát můžeš, projít se můžeš, trochu s tebou zacloumá jako v autobuse, ale pořád se cítíš jako na zemi. To proto, že tak sedí, že jí nevadí silný mrak ani blesk, je na ni prostě spolehnutí.

Rozhlížejí se kolem sebe. Mají zkušenost. Mysl všech spoutává něco, co napíná spánek a krvi přináší prudší rytmus. Poprvé letí do rodné země. Brzy uvidí Vysoké Tatry.

Ne všichni se těšili stejně. Někteří na pohled nad Tatrami, někdo na rodnou dědinu tam, kde budou přistávat. Muži se umějí těšit. Je to chvíle, ve které sníš o pramenu v lese a o průzračném zázraku. Tak silná je touha po domově.

Cesty na frontu jsou prosté a nevyzpytatelné, všechno na nich se podobá celému životu. Na frontové cestě jej prožiješ ještě jednou jako na dlani. Pojednou se ti zopakuje, vidíš ho jako v drobnohledu, jak by bylo těžké a nemožné spojit všechno, na co každý z výsadkářů myslel. Letadlo letí nad Tatry.

Teď se všechny hlavy probudily a nová vlna vzrušení prošla celým zástupem. Je nebezpečná, zákeřná, nevyzpytatelná, plná závratné radosti a štěstí, když vede domů, k vítězství.

Proto se cesta paradesantní dakoty podobala šťastným návratům po letech, které jsou dychtivé a nekonečně zvědavé, nedočkavé, a výsadkářům se zdá, že nikde nemají konec, jsou vzrušující i ve chvílích úplného, mrtvého ticha.

Kolikrát by chtěl člověk ten pocit zažit, a přece jej musí vyzkoušet právě tady, když mu na frontové cestě najednou položí otázku život a smrt.

Výsadkáři si v letadle vyměňují místa. To nikdy nedělají, zasednou vedle sebe, očima se dotknou jeden druhého, rukama se zachytí padáku, dotknou se prsty ustrojení, co mají na sobě, jaksi mimovolně, ale s přesností, s jakou se vykonávají všechny povinnosti této služby.

To je kontrola, kterou diktuje mozek, aniž by se na něco připravoval, to je kontrola každého lanka, každé šňůry, každého nervu, Prsty se s nervózním chvěním dotýkají uniformy a padáků, cítí vlhkost v dlaních. Blíží se k letišti.

Sedí proti sobě mlčky, jenom jeden z nich, ten, který se narodil v téhle vesnici, to nemůže vydržet. Šťouchne do výsadkáře, jenž sedí vedle něho a jemuž brada klesla, tvář popelavěla. Každá vteřina se mu zdála věčností.

Nemůže se dočkat pohledu na lesy a pak i dál kolem sebe.

Přítmí se dávno rozhostilo všude dokola. Byli vyčerpáni šťastným očekáváním domova, tím nejkrásnějším pocitem prvního nárazu.

Doma.

I ve své bezmocnosti je stále při vědomí. Skupina jeho výsadku našla sílu k životu v nekonečných cvičeních, v nekonečných proměnách frontové situace.

Dakota už nalétává. Letí bezpečně nad střechami a nad dráty, pilot je navigován nejenom svým ostrým pohledem a dychtivostí, ale je veden i zkušeností výsadkáře, který zde zná každý kout.

A přece jenom to přišlo.

Slovo pálilo v dlaních i ve spáncích. Vyskočil z lavičky ke kupoli střelce. Předpovědí se sice nevyplácejí nikdy, ale tady už je skutečně největší jistota. Celá cesta letu byla naprosto klidná. Chytne kamaráda za rameno, trochu ho odtlačí. Zná tu každý kousek, každou jámu, každý kámen, každý uzel ohýnku, ztrácející se v podzimních dnech za obzorem. Tady mu musíš prominout, kamaráde. Tady ho musíš pustit.

Domlouvali se mlčky, bez jediného slova. Jenom se do sebe silně opřeli rameny. Zachvátila je vlna vzrušení. Všiml si, že před letadlem se sune kolona aut. Má naplno rozsvícená světla, jako by udávala směr.

Stáčí se jako housenka, světélkuje, modré světlo problikne silněji, potom zase uhasne, znovu se objeví modré a opět silněji zasvítí.

Dodnes se tak rozsvěcuje plocha modrými světluškami.

Nestačili vydechnout, nestačili se rozhlédnout okolo sebe, nestačili společně vypravit ani slovo.

Ústa mají otevřena dokořán, při touze po setkání s domovem je v dětském obdivu nestačí zavřít. Pilot se nedomlouvá, neptá, vidí před sebou světélkující kolonu, je to jasné. Kolona zřejmě udává letadlu směr. Chce je upozornit na možnost přistání. Ostatní se dávno ztratili, jsou jistě na místě. Dakota se obrací a nalétává velmi nízko směrem na světélkující kolonu. Přitáhne se ke kupoli. Pilot manévruje na přistání v plné rychlosti.

Výbuch, spojený s třeskotem, kouřem a ohněm, polkne letadlo.

Před jejich očima se objeví černá clona a neznámá síla ho vymrští, mohutný úder tne přes hlavu a odhodí daleko stranou. Obrovský plamen přivolá lidi, zastavuje kolonu aut. Je slyšet strnulé výkřiky a silný nesnesitelný řev, který jednoho z výsadkářů probudil. Vzpamatoval se první. Dakota naletěla v plně rychlosti na stodolu, zabořila se do země a začala hořet. Vrhá se od jednoho vojáka ke druhému. Lomcuje jimi, obrací tváře, hledá velitele výsadku, horečka cuká ve spánku, střídá mrazení se záchvatem pláče. K letadlu přibíhají vesničané:

Přiběhli zmateni a zděšeni. Hoří padáky. Vzňaly se na těle výsadkářů, vypalují smrtelné rány. Kouř proniká silněji.

Přišli na pomoc i vojáci z kolony.

Klečí s křečovitě roztaženýma rukama mezi skupinkou lidí odsouzených na smrt, on sám s bolestnými zraněními. Znovu se vrací ke kamarádům. Nese velitelovo tělo na rukou, nohy mu klesají, ruce slábnou. Potom padne.

On, z devíti na smrt odsouzených, zůstal sám, v té vzrušující chvíli setkání s domovem.

Padá rukama i tváři na zem. Přibíhají k němu lidé. Světélkující kolona pokračuje cestou na letiště. Vine se dále jako had.

Světla kolony se rozsvěcují a zase mizí.

Dodnes ten zástup fialově modrých světel zůstal. Má barvu moře, světélkujících chrp.

Jakou hořkou příchuť jsi dostal, domove! Večer přistávají další letadla.

Letiště se naplnilo vzrušením i radostí. Frontová cesta se podobá celému životu. Na frontové cestě jej prožiješ ještě jednou jako na dlani.

Zopakuje se, vidíš ho jako v drobnohledu. Co všechno se stalo po přistáni, co všechno se stalo v těch dalších minutách, když přistávala další letadla, to už nikdo neviděl a neví.

Jenom svědkové. Do kloubů nohou i rukou jim někdo navěsil silné zátěže železa.

Ruce jsou olovnaté, nohu nelze nadzvednout ani několik centimetrů nad zem. I když hrb padáku ochránil před otřesem a před nárazem, přece jenom neochránil celé tělo tak, aby neutrpělo zranění.

Chce se ještě jednou postavit, chce se dobelhat zpátky k svému veliteli, jehož tvář je už vyhaslá, chce povědět několik slov, chce se ještě vrátit, ale nemůže.

Je příliš zesláblý otřesem. Ujala se ho fronta neznámých rukou, stejně jako ostatních těžce raněných.

I ve své bezmocnosti je stále při vědomí. Skupina jeho výsadku už sílu k životu nenašla.

Ani velitel, ani jeho kamarádi, ani jeden z nich.

Ten, co o tom vyprávěl, stál teď nejblíže pilotovi sovětského letadla, oči rozšířené, ale tvář bledou a zjizvenou.

„Tak to tedy bylo.“

„To je výsadkářská historie.“

„To je naše smůla, veliteli, anebo přehnaná touha,“ smutně vysvětluje ten, který přežil. „A přece chybělo jenom tak málo!“ dodal smutně.

Ale věděl, že je to pouhý stesk. Kolikrát chybělo při frontové akci právě takhle málo, kolikrát jen stačilo ukvapeně se rozhodnout. Dnes to vědí oba.

Ten, který vypráví svůj osud, jako ten, který poslouchá. To nejdůležitější však poznali všichni. Přišla další pomoc. Letiště v Zolné má podporu, povstalci mají podporu. Bylo to důležité právě v tomto čase, v čase, kdy nepřítel, byť fronta postupovala, stále nebezpečně dorážel, kdy využíval všeho, co mu přinesl vítr i déšť, olověná obloha i jediná možnost, aby uštědřil krvavé rány.

Letiště však bylo silnější.

A nebylo bez pomoci. Ti, co rukama zahazovali krátery, i ti, co se chystali k dalším akcím.

VII NAROZENINY

Velitel svolal krátkou poradu. Byla to vůbec dobrá vlastnost tohoto muže, který rozuměl letadlům i pilotům, že se jeho jednání a každé jeho rozhodnutí opíralo o veliké znalosti všeho, co souvisí s letovým provozem letiště i se starostmi pilotů.

Fronta se přibližovala každým dnem, ale ze všech důsledků, které z toho pro pluk vyplývaly, byla nejdůležitější skutečnost, že se hromadily požadavky na nejrůznější operace, zdůvodňované samozřejmě přesvědčením, že právě tahle operace je ta nejdůležitější. Jak by se také mohl někdo obrátit na velitele letiště v týlu s něčím méně významným!

Mraky ztěžovaly kloudnější operaci, ale přece aspoň občas vysvitlo slunce.

Trochu se to počasí podobalo těžkým olověným mrakům na Baltu, které si pohrávají s mořem a se vzduchem a Jenom málokdy se umoudří. V posledních dnech Se slunce udrželo na obloze; to bylo docela dobré znamení, i když hlavně meteorkáři byli nedůvěřiví. Přesto všechno, co rozhodli, museli hlásit veliteli, aby uvážil, jakou operaci podnikne. Ve válce je rozhodnuti trochu jiné než v míru, podobně to vypadalo I s položením letiště.

Shodněme se tedy aspoň v tom, že byl trochu světlejší den.

Velitel vstoupil do stanu, na rozdíl od jiných poněkud lépe vybaveného. Obhlédl přítomné piloty i mechaniky.

„Hlaste závady!“

Pootočil se potom po okolostojících pilotech a mechanicích. Vzduch byl nedýchatelně těžký. Nikomu se nechtělo do prvního hlášení.

Přihlásil se první pilot.

„Mašina táhne na jednu stranu.“

Chvilku se rozhostilo ticho, to před dalším hlášeni, ale potom, když se hráz protrhne, nestačí si velitel zaznamenávat.

„Zanešené svíčky!“

„Obrátky se houpou!“

To byla první várka, krátká, ale už ta nadělala dost starostí.

„Mechanici se na to podívají znovu,“ uklidnil osádku velitel, znovu se po nich porozhlédl, ale bylo jasné, že ve vzduchu je něco zcela jiného než pouhá kontrola, jaký je stav na letišti, jde zřejmě o docela vážnou operaci. Posádky to poznají.

Velitelovo rozhodnutí nedalo na sebe dlouho čekat. Napětí naznačovalo očekávání budoucího rozkazu.

„Nebude to lehké. Ale známe přesně položení mašin na letišti.“ Zkoumavě se dívá na piloty. „Akce už visi ve vzduchu dlouho, protože je to dýka do zad, rozumějte, a my jim tu ránu musíme vrátit, jasné?“

Pokývli tiše hlavou.

„Musíme doslova lízat baráky a stromy. A hlavně využít momentu překvapení, protože nejlíp je vybereme, když budou chrápat. Takhle nikdo nebude předpokládat, že se připravujeme na nálet. Je to nesnadné, možná nejtěžší, ale rozhodně nejúčinnější.“

Sledovali jeho návrh s napětím, ale je to vždycky dílem překvapení a ihned po něm následuje úvaha, jak to udělat.

„Musíme určit osádku, která to provede.“

Vzduch byl teď ještě nedýchatelnější. Taková atmosféra se opakuje před každým vážným rozhodnutím. A potom stačí jenom několik krátkých vět a je rozhodnuto.

Otevře se účet a vy si s ním dělejte, jak uznáte za vhodné. Podle náročnosti situace celé téhle složité akce. Velitel určí takovou dvojici, jež si rozumí a má veškeré vlastnosti záškodníků, tedy frontových bojovníků, kteří se samozřejmě vyznají v tlačenici.

„Určuji: Z ‚A flajtu‘ poručík Jan, dále rotmistr Pavel. Mohou se samozřejmě doplnit. Spoléhám na jejich profesionální vlastnosti, ale také na perfektní znalost krajiny. Jasné?“

Nikdo neodpovídá, neozve se žádný hlas. Pro takovéhle rozhodnutí zbývá vždycky pouze ujištění o provedení rozkazu. To je pro vojáka ve frontové situaci všechno.

Poručík to očekával, rotmistr konečně taky.

„Saša Váňuškin se mi podívá na ledviny, jestli jsem je nepropil!“ obrátí se na náčelníka Jan.

„Vyjadřujte se vojensky!“ řekne imperativem, ale všichni do posledního vědí, že to nemyslí tak docela.

Potom se rozejdou.

Není co dodávat, všechno je jasné.

„Tak vidíš, Pavle, podíváš se, co dělá Miluška, třeba se bude právě dívat do zrcadla a uvidí tě v něm.“

„To nevím!“ zapochybuje Pavel.

V takovéhle situaci se překrývá vtipkování s napětím před provedením úkolů.

Tohle vědí na letišti všichni dobře.

Tohle dobře vědí samozřejmě především oni dva.

A tak malým rozdělením, krátkou poradou se závěrečným hodnocením všechno skončilo.

Takhle krátká byla ta velitelská porada vlastně každý den. Určovala jenom několik nejdůležitějších operací, určila špendlík na operační mapě. Dnes určila porada tím špendlíkem právě ty dva. Už měli na sobě kukly, už vytahovali mašiny. Vypadalo to, že se posádka na každou takovou operaci těší. Pilot i mechanik jsou tady proto, aby převzali rozkaz a vzlétli. To je přece základní zákon. Nejhorší jsou chvíle, kdy posedávají u provizorních stanovišť a přemýšlejí o svém budoucím osudu a o osudu celého pluku. Proto byla mnohem radostnější nálada, když se šlo do akce. Jedna z těch nejtěžších teď čekala poručíka i rotmistra Pavla. Startovali.

Startovali tak jako při každé jiné operaci. Nejdříve poručík, za ním rotmistr.

„Tady Sokol, tady Sokol, jak mě slyšíš?“ ozval se první poručík.

Služba na letišti se přihlásila dříve, byl to zkušený voják, starý frontový bojovník a poručíkův kamarád:

„Je to dobrý, je to dobrý, zůstaň na příjmu, pokud to půjde.“

„Mám tě tam taky. Tady Pavel.“

Služba odpovídá: „Jste oba na příjmu, je to v pořádku, fungujeme dobře, jste oba na příjmu.“

„Tady Sokol, tady Sokol, ozvi se!“ Pavlova tvář je zcela soustředěna. „Tys to vyfásl, sakra, teď by bylo opravdu nejlíp letět tak, jak to dokážou ptáci,“ povzdechne si služba.

Jako by ji slyšeli. Letí za sebou, v pravém slova smyslu lížou stromy a baráky. Ovšem odhodlat se k takovému letu, k takovému manévru, to není jenom umět něco málo z akrobacie nebo mít trochu odvahy. To je věc dokonalé přípravy, dlouhých zkoušek a samozřejmě statečnosti. Ta nikdy oběma nechyběla.

„Tady je Orel, tady je Orel. Janko, dej pozor, lepší je doleva, já to tady dokonale znám.“

„Dobře, kamaráde, dobře!“ přihlašuje se poručík, točí mašinu doleva, sledován pozorným rotmistrem, který mu zřejmě nedovolí, aby udělal chybu. A to je půl úspěchu, to je větší štěstí, než se dobře pomodlit anebo si s sebou do letadla vzít křížek s panenkou Marií, protože takového strážného anděla, který tu dokonale zná každý kout, ani všichni svatí dohromady nenahradí.

Mašiny jsou pěkně za sebou, doplňují se, teď nasadily úplně jiný kurs.

Poručíkova tvář i jeho ruce jsou plně soustředěné a pevné. Vidí dvory, vidí zahrady a nemůže nemyslet na to, jak by bylo dobře, kdyby jim mohl zamávat, kdyby se lidé nebáli a kdyby měli jistotu, že tohle letadlo je odveze – já nevím, no třeba na pláž do Malagy, kde je moře modré jako Pavlovy oči, kde je písek a Španělé s černým knírkem jako ten jejich Manolich od bataliónu, který sice Španěl nebyl, ale o němž všichni říkali, že měl španělskou krev a který lítal jako ďábel.

Poručík ho má před očima. Letěl s plným zásahem do ocasu letadla, nestačil je vyrovnat. Jeho havárka byla tak zbytečná a tak hazardní, že si to nikdo nedokázal vysvětlit. Bylo to možná právě tím, že se nevyznal, že neměl žádného takového strážného anděla, jako má poručík v Pavlovi. Proto si na něj vzpomněl.

Pojednou zaslechl pod sebou nějaký rachot. Ozývá se ještě z veliké dálky, a proto je přitlumený.

Nakloní mašinu, chce se tomu vyhnout a hledá výhodnější polohu na stoupání. To místo našel. Mrak ustoupil, ihned na tu okamžitou situaci reaguje. „Tady Sokol, tady Sokol.“

„Sleduju, sleduju, tady Orel.“

Pokračují v manévru. Sledují přesně krajinu kolem. Rotmistr by mohl letět poslepu, proto není divu že přelet i celou přípravu zkrátili na minimum.

Uviděli pod sebou zelenou plochu letiště a před hangárem letadla narovnaná pěkně jako slepice na hřadě.

Na nepřátelském letišti bylo živo. To se dalo rozeznat i z výšky, v které letěli, to se dalo docela dobře rozeznat.

„Sokol, Sokol,“ prohodil poručík s jistou šibalskou radosti:

„Tady je Orel, samozřejmě že rozumím, je to jasné.“

Míra uspokojení v jeho souhlasu svědčila o tom, jak plně rotmistr pochopil poručíkův záměr.

Nepřipravovali se dlouho. Tady rozhodne každá vteřina, tady každá chyba ve vteřinovém rozhodnutí může znamenat smrt.

Oba si to jasně uvědomovali, oba dobře cítili mašinu v rukou.

Poručík přitlačil letadlo k útoku.

„Tady Sokol, jdeme na to!“ oslovil rotmistra a byl teď u něho tak blízko, jako by se domlouvali při jízdě na motocyklu.

„Orel, jasně!“

Pochopil. Dal pravou ruku nahoru jako soudce na hřišti připravený dát znamení k vykonání přímého kopu.

Potom namířil přesně k okraji, kde stávaly messery a fokewulfy. Byly připraveny jako na přehlídku.

Dobře nám je připravili, hodní chlapci! řekne si pro sebe poručík a zamlaskne. Má sucho v ústech, chvilky očekávání a nervozity, které je přece jenom přepadnou, i kdyby byli sebelépe připraveni, udělají své.

Naklonil mašinu.

Ta náhlost, ta minuta, ta útočící drzost je tak překvapivá, že vyrazí dech. Nikdo z těch, kdo byli na letišti, nestačil ani pořádně pootočit oči. Nestačil pořádně zareagovat. Blitzkrieg, blesková válka, kterou se fricové vytahovali, se teď mění v bleskovou akci, proti níž jsou bezmocní.

„Hoří!“ vykřikne rotmistr.

„Chlapci, je to vystřižený,“ pobrukuje si poručík a nastavuje letadlo k zpáteční cestě.

Rotmistr ho stále sleduje.

„Tady Orel, seš v pořádku?“ zeptal se pro jistotu.

„V naprostém!“ uslyšel zcela zřetelně ve sluchátkách.

Nad letištěm stoupá hustý dým, jednotlivé ohňové a kouřově sloupy se spojují nad hangárem i nad mašinami na letišti, komplikují jakoukoli orientaci, a hlavně jakoukoli možnost odporu. Než se fricové měli možnost nějakým způsobem zorientovat, byly už oba lavočkiny v pevném kursu u mraků.

Poručík se chtěl ohlásit ještě letišti:

„Tady Sokol, tady Sokol, vědí o nás?“

„Je to zase v hajzlu,“ slyšel ve sluchátkách.

Spojení sláblo, až se ztratilo úplně. V téhle chvíli to dost vadilo, ale oni s tím počítali. Byli na všechno připraveni.

Potom se stroje zase přiblížily k sobě.

„Tady Sokol, Pavle, jak mě slyšíš?“

„Tady Orel, je to v kabeli.“

Poručík naklonil letadlo, ve tváři bylo sice uspokojeni, ale akce ještě neskončila, to věděl velmi dobře. V té chvíli byli oba dost vysoko.

Poručík i rotmistr ovládali situaci s naprostou jistotou, vyznali se i v komplikovanějších poměrech, vyrazit takhle neočekávaně na zemi fricům dech, to je ovšem situace, která nemívá dost často obdoby.

Iniciátorem zde byl poručík. Rotmistr Pavel to samozřejmě nejenom věděl, ale dokonce se rád spoléhal na jeho manévrovací zkušenost. Taková opora mu přinášela klid a jistotu. Zavěsil se na něj, protože už dobře věděl, že má v Janovi mnohonásobnou jistotu.

„Tady Sokol, co myslíš, všimnou si nás?“ křičí poručík do sluchátek.

Pavel se ohlédl a právě v té chvíli prudkého pohybu pod sebou uviděl několik malých černých mráčků.

Mraky to samozřejmě nebyly. Ty šedavé kapky po sobě zanechali protiletadlovci, kteří oba stroje pronásledovali.

Poručíkova ruka teď tlačí letadlo rychle dolů. Ještě jeden pohyb, úsilí tkví ve tvářích i v rukou. Není v tom samozřejmě ani křečovitost, ani zoufalství, nebyl by k tomu důvod. Všechny poručíkovy pohyby jsou naprosto přesné a soustředěné a směřují k jedinému cíli.

K návratu.

Pavel ho sleduje se svou mašinou. Udělal přesně to, co poručík. Teď už jsou letadla stejně nízko jako pří startu k akci. Znovu se ozvalo několik štěkavých střel. Poručík se pojednou dostal do většího a tmavého oblaku.

Letadlem to zatřáslo, jako by se mělo propadnout.

Ruka svírá knipl s mnohem větší přesností. Někde vzadu za ocasem prvého lavočkina vyšlehl oheň, ale poručík se mu vyhnul. Mašina teď nabrala na plné otáčky.

„Tady Orel, Orel, co se stalo?“ zoufale zjišťuje druhý lavočkin.

Nejdříve neodpoví. V hlase jdoucím do sluchátek je teď trochu zoufalství.

„Tady Orel, tady Orel, sdělte, co se stalo, co se stalo!“

Odpověď je velmi lakonická: „To bych taky rád věděl.“ Manévruje teď ve zcela čistém prostoru. V řízení však cítí, že mašina už netáhne tak dobře a tak jistě jako předtím.

„Asi jsem ji vyfásl!“ řekne Sokol s klidem.

„Tady Orel, tady Orel, proč se nehlásíš, proč se nehlásíš?“

Rotmistr už asi myslí především na návrat, jak je slyšet ze zoufalého volání.

„Tady Sokol, nechtělo se mi konverzovat, ale je to v suchu. No úplně ne, ale jde to.“

To samozřejmě rotmistra uklidnilo. Slyšet tenhle hlas a takový klidný tón, to by chtělo nahrát a pouštět v nejsložitějších situacích, poručík měl vůbec talent uklidnit a uchlácholit svým poněkud cynickým klidem kohokoli v jakékoli situaci. V tomhle se s rotmistrem, známým jistou nedočkavostí a nervozitou, docela dobře doplňovali. A zvlášť rotmistra to neobyčejné usměrňovalo.

Potom oba obracejí směrem k letišti.

Letiště samozřejmě ještě zdaleka není na obzoru a poručík se tentokrát přistání poněkud obává. Neví přesně, kam šel zásah, neví ještě jak bude vypadat přistávací manévr.

„Tak co, sedneme brzy?“ vemlouvá se mu rotmistr.

„Vidím to černě!“ odpovídá se stejnou lakoničností poručík.

„Tady Orel, tady Orel, co se stalo, poručíku, co se stalo?“

Poručík ho ponechává poněkud v napětí, úsměv mu probleskne ve tváři, myslí si: Hoch se stará, je přece jenom mladší, pozná se to na reakcích, možná že bych ho neměl takhle plašit.

„Ale nic, akorát nevím, jak s tím řešetem sednu!“

Rotmistr si odplivne.

„Za malou chvilku se nám musí ohlásit, nevím zrovna, co si budeme povídat, to bude namlouvání!“ řekne ještě rotmistrovi do sluchátek.

„Tady Gondola, tady Gondola, Sokol, ohlaste se!“

„No vida, je to tady. Jsem v pořádku, ale trochu děravý.“

Poručíkovi se do hlášení nechce.

„Tady Gondola, opakuj hlášeni… nerozumím, je špatné spojení, opakuj hlášení.“

Poručík v téhle chvíli řekl mnoho neuctivých slov. Tohle se jim drátařům stává často, a teď se má zpovídat, a to ve chvíli, kdy má nejmenší chuť, a ještě to má všechno vykřikovat jako blázen. Moc se mu zrovna nechce.

Odplivne a zakašle, ještě do toho zakleje.

„Dostal jsem ji, ale přistanu, povídám!“

„Tady Gondola, opakuj!“

„Prdlajs, dostal jsem ji a to nerad opakuju!“

Netrvalo tak dlouho, než přišlo dobré spojení a než si mohli mezi sebou všechno jaksepatří vysvětlit.

„Tady Gondola, dej pozor na okraj přistávací plochy, dej pozor!“

Tón je zoufalý a přerušovaný.

Navigátor, který je u strážní budky, se však snaží, aby poručíka zavedl podle možnosti co nejlépe.

„Tady Gondola, jak jsi na tom jinak!“

„V pořádku,“ vydechne poručík a pocítí v rukou prudké škubnutí.

Na stroj je toho už skutečně mnoho.

Táhne do strany jako raněné zvíře. Kromě toho jde mašina dolů mnohem rychleji, než by si přál.

V tu chvíli vystoupily poručíkovi na čele kapičky potu, ruce se zapotily a košile se přilepila k tělu.

„Sakramentské dílo, hrom aby to spral.“

Potom se jeho zájem zcela soustředí na Pavla.

„Tak co, jak jsi na tom?“

„Přistávám.“

„To je dobře, to je, hochu, znamenité.“

Poručík tlačí mašinu k zemi. Teď, teď je ten pravý okamžik. Dotkl se drnů na vymezené přistávací ploše, letadlo se vzepřelo, potom zhouplo, ale nakonec si přece jenom dalo říci.

I tak přistál neobvykle tvrdě.

Vidi to, cítí to v rukou, ale těžko si lze jinak poradit v téhle tíživé situaci, v jaké musel manévrovat na přistání.

Potom skloní hlavu a nechá ruce na kniplu.

V tu chvílí mu běží celá skupina naproti, vidí tváře mechaniků. Začala mu třeštit hlava, jako by ji řezal cirkulárkou. To nic. To je obyčejná motolice.

Taková, jaká potkává parašutisty. Říkají, že potkali autobus. Je to vlastně malý otřes mozku při nárazu na zem, kdy se pak motá hlava. Něco takového teď poručík pociťuje.

„To je opravdu řešeto!“ mudruje jeden z mechaniků.

„Ty vám to vystřihli, pane poručíku,“ poplácávají mašinu mladší mechanici, jako by chválili dobrého dostihového kóně.

Vaňuškin se šourá kolem letadla, občas vyhodí rukama, nezakrývá překvapení a vykřikuje: „Je to možné, je to možné, tohle je machr! Moloděc. To je moloděc!“

Vaňuškin nemůže pochopit, jak se dá s takhle rozstříleným letadlem přistát. Kulky provrtaly nejenom ocas letadla, ale i trup. Frontoví mechanici spatřili na frontových cestách samozřejmě ledacos, ale nové setkání s takovouhle skutečností je přece jenom vždycky překvapivé pro ty, kteří se potom musí mašině podívat do útrob. Nakonec dostanou stejný úkol:

„Musí to být v pořádku; Chlapci se na to podívají.“

Kolikrát už slyšel tenhle pokyn od velitele pluku. Ono se to řekne, ale sletuj a sdrátuj takovouhle kraksnu.

Poručík vystoupil z letadla, připadalo mu, jako by se znovu narodil. Nejdříve se ohlížel po rotmistrovi.

„Takže to bychom, Pavlíku, měli!“ vydechl až do morku kostí.

„To bychom měli, čestně slovo!“ opakuje zcela mechanicky rotmistr a vlastně ani netuší, jak to všechno s poručíkem sehráli. Fakt je, že to byl jeden z nejtěžších náletů jeho života a na začátku vypadal docela jednoduše. Jenomže jak to odhadneš, jak všechno kvalifikuješ, co bylo těžké a co méně těžké.

Kterápak frontová operace je lehká! A tady, tady, kdyby neznali situaci, kdyby spoléhali jenom na hlášení, kdoví jak by všechno dopadlo.

Samozřejmě že bylo rozhodující především to, že letěli jako domů, Jako když nahlédnou na zahradu a podívají se, co je doma nového a jací nezvaní hosté to přišli – to bylo rozhodující.

Proto se mohli tak rychle a přesně rozhodovat, proto mohli provést manévr s takovým riskantním začátkem a proto ho také mohli rychle a dobře zakončit.

Po takovéhle akcí podat hlášení veliteli, to je radost.

Teď se na to právě oba chystají.

První vyskočí poručík. Pryč je ležérnost a zdánlivý klid, teď se v něm vzepne neviditelná strunka, teď v něm zahraje nerv výborného profesionálního pilota a taky vojáka každým coulem. Stojí před velitelem jako napnutý luk.

„Už vím všechno, všechno mně už hlásili. Pěkně jste jim zametli před prahem. Bylo to výborné, chlapci. Výborné, děkuju.“

Tohle velitel neříká. Bylo jasné, že je poněkud vzrušen, bylo jasné, že operace byla náročnější, než se zdálo na první pohled a na první rozhodnutí.

Ale risk, jedině risk mohl přivodit její úspěch, jinak nebylo možné s jejím úspěchem počítat.

Všichni věděli, jakou cenu má takováhle akce, při níž se spojil vtip, chytrost a nenadálý úder.

Velitel jim ještě podal ruku, otočil se po ostatních a potom odešel. Na první pohled bylo jasné, že je navýsost spokojen s tím, co odevzdali.

Rozhodují skutečně vteřiny.

„Přistání, Pavle, přistání!“

„Já vím, co myslíš, já vím!“

A oba mysleli na skončení jediné operace, kdy právě nervozita pilota zavinila zcela zbytečnou tragédii. Mašina přistála, pilot si odklopil kryt dříve, než bylo třeba, sundal si i brýle a nakonec neovládl řízení a stroj mu začal hořet na letišti. Tenkrát všichni byli při přistání.

Všichni ho pozorovali a nikdo z nich se pak nemohl vzpamatovat z toho náhlého a neočekávaného okamžiku. Bylo to něco tak neuvěřitelného a tak riskantního, právě od kamaráda, od kterého očekávali dokonalost až do posledního vypnutí stroje.

A zatím, zatím jediná chyba a znamenala vážnou havárii, vyřazení letadla, těžké zranění pilota.

Hořel a jako hořící pochodeň ještě vyběhl, stačil si zachránit život, i když byl nesmírně těžce popálen.

Měli teď ten obraz před očima. V takových okamžicích se v prudkém filmovém střihu střídá život a smrt, vidina domova i příletů, obraz nepřítele i kamarádů.

Nikdy nikdo nemůže zcela přesně odhadnout, jak dopadne.

Ve chvílích přistání, ve chvílích skončené Operace vždycky proběhne před očima všechno to, co piloty potkávalo, přijde uvolnění, a hlavně radost, radost z toho, že přečkali, že se zase špendlík na strategické mapě poněkud posunul, že je opět skončena jedna zdařilá frontová cesta, která přihrává dni, o němž si už tolikrát říkávali.

„Je to den první, anebo poslední?“

„Je to den první, Pavlíku, co říkáš?“

Rotmistr byl teď ve značných nesnázích, jak odpovědět, protože se vždycky takhle společně natahuji a zlobí, ale nikdy to není nic vážného. Na frontových cestách se ta dvojice slétala jako dva nejvěrnější – na život a na smrt.

„Tak co, jak jsme si to říkali, rotmistře?“

„Jak jsme si to říkali, poručíku? Jo, pane poručíku!“

„No, to jsme si říkali takhle: Co se v Rusku naučíš, v Anglii vyzkoušíš a…“

„V Piešťanech jako když najdeš.“

„Správně, rotmistře, je vidět, že děláte pokroky.“

„Děkuju, pane poručíku.“

„Jako by se stalo, pane rotmistře.“

V tu chvíli, co se takhle kočkovali, co si takhle vyměňovali názory na frontovou situaci, chopilo se pilotů několik párů rukou.

„Co je to, rvačka?“ zeptal se jeden z nich.

„Co je, chlapi, co blbnete!“

Společenství rukou se proměnilo v zcela, nepřehledný chuchvalec těl a poněkud ušmouraných uniforem.

„Pomoc, pomoc!“

„Co chlapi blbnou, takoví starý a takhle blbnou!“

„Co se děje, co jsem komu udělal?“ ohrazuje se poručík, jakmile ho ruce vynesou, hned zase padne na tvrdou zem.

„Narozeniny, narozeniny, pane poručíku!“ vykřikují chlapci a dál jím mlátí o zem.

„Tak vidíš, ještě jsem ani nestačil narovnat kosti a kluci mi je hned zas přelámou.“

VIII ÁBEL, TVŮJ KAMARÁD

„Au, au, to bolí!“

„Nekřič, blázínku, nekřič!“

„Au, ten mě chytil a je veliký, podívej se, jak je veliký!“

„Neřvi!“

„To se pěkně řekne, neřvi, ale kdo to má vydržet, takovou bolest! Jau, jau!“

„Povídám ti, neřvi, nebo nás tady někdo chytne!“

„Co mám dělat, chytil mě klepetem a teď mi z toho teče červená, jau, to bolí.“

„Stůj, nebo střelím!“

„My stojíme.“

Večerní shromáždění v malé zátočince řeky sestávalo ze dvou chlapců a strážní hlídky.

„Co tady vyvádíte?“

„Jau, jau!“ vykřikuje Jankův kamarád a vytahuje z vody krvácející ruku.

„Jsme na rakách, pane vojáku,“ přihlásil se statečně Jan.

„To vidím, ale co tady večer šmejdíte okolo vojenského tábora“

„Vyšli jsme si sami a takhle si na ně svítíme baterkou, oni jdou na světlo nad hladinu. Mám to vyzkoušený.“

Janko vyzrazuje svoje lovecké moudrosti a dívá se pevně strážnému do očí.

„To je sice zajímavé, ale jak jste si to mohli dovolit!“

Strážný je nekompromisní. „Půjdete se mnou!“

„A proč, nic jsme neprovedli,“ brání se Jan.

„Nebudeme spolu diskutovat, půjdeme do tábora!“

Jankův kamarád teď brečí. Jednak mu kape z prstu krev, jednak se zřejmě polekal.

„Nebreč, člověče. Oni nás zas pustěj,“ konejší ho Janek.

„To není tak docela jistý,“ namítá strážný.

„Nic jsme neudělali, jenom jsme šli na raky. My sem chodíme už pěknou řádku dní. No…“ Potom se chvilku zamyslí: „Od té doby, co děda umřel.“

Strážný pokývá hlavou, jako by s tím nechtěl mít nic společného, a tlačí oba chlapce před sebou.

Postupují v táboře mezi stroji s takovou jistotou, jako by tu byli opravdu nejméně každý druhý den.

„Tady to znám!“ otočí se Janko. „Tady má strejda poručík letadlo a má taky mechanika a ten mechanik, co je údržbář, je Rus. Jo, je to Rus.“

„Tak moc nebásni, myslím, že toho víš víc, než je potřeba.“

Strážný je z kluků celý zoufalý.

Potom je odvede až na kraj tábora.

Janek první uvidí poručíka a běží k němu:

„Strejdo, strejdo, on nás zajal!“

Poručík se podívá na strážného a na kluky: „Co tady děláte?“

„Byli jsme na rakách.“

„To je nápad!“

„Musíme večer, strejda poručíku, musíme večer, jinak nezaberou.“

„Ale to vím,“ ohrazuje se poručík, protože přiznat si, že se nevyzná v tom, jak zabere nějaký rak, to by dost nerad. Právě před těmihle kluky mu to nestojí za debatu.

„Strejdo, prosím tě, svezeš mě letadlem?“

„Jo, svezu.“

„Kdy?“

„Po válce?“

„Jo, to bude dlouho.“

„To nebude tak dlouho, to bude brzy, aspoň doufám,“ poručík si odplivne a potom pokývne strážnému: „To nestojí za to, já je znám.“

Strážný se poněkud uklidní, hodí rukou k čepici a řekne:

„Dobře, pane poručíku, nevěděl jsem, potuluje se nám tu ledakdo.“

„V pořádku, v pořádku,“ provází je poručík.

„To je v pořádku,“ dodá ještě Janko jako zkušený chlap, ale nepustí poručíka ze svého zájmu „Svezeš mě, strejdo poručíku?“

„Heleď, neotravuj, kamaráde, mám to rozstřílený jako řešeto, nevím, kdy mi to spravěj, a ještě takový starosti.“

„A mohl bych si tam aspoň vlízt?“

„Jo, to bys mohl.“

„A mohl bych za vámi?“

„To taky.“

„Tak já jdu.“

Klouček se vyšvihne na letadlo s takovou rychlostí a jistotou, jako by byl přinejmenším pomocným pilotem.

Vyskočí až ke kniplu. Nakonec zůstane v mašině sám.

„Ty, poslechni…“

„Ano, strejdo poručíku.“

„Kde je děda, budeme ho potřebovat.“

Chvilka ticha, která postihla tu malou skupinku, jako by ťala neviditelným bičíkem.

„Děda umřel.“

„Prosím tě, nepovídej. To tě určitě navedli doma, aby ho nechytili fricové.“

Janek se v té chvíli naklonil ze svého letadla, z kabiny, na kterou se tak těšil, a podíval se poručíkovi do očí.

„Ztratila se Běla. To je kravka, co s ní taháme mašinu, když je potřeba. Ztratila se a zaběhla. Děda ji šel se mnou hledat, a když jsem ji hledal, tak na něj naletělo letadlo a zabilo ho. Zastřelili ho u lesa.“

Poručík se na něj dívá a zapálí si cigaretu.

„Kluku nešťastná, nejsi ty teď sám?“

„Lidi z vesnice se o mě starají a potom mám kamarády. Tady tohohle jsem vzal s sebou. Až výrostem, tak se o sebe budem starat. Teď chodím ještě do vesnice. Za panem páterem, za paní učitelkou a tak.“

Poručík zůstal stát na místě, nohy mu vrostly do země a neřekl jediné slovo. V téhle chvíli bylo vůbec problematické, kdo je na tom hůře. Malý, či velký Janek. Ten malý, co ze všeho nemá rozum, pokud už ho válka nenaučila mít rozumu tolik, aby si neuvědomil, že je sám, anebo ten veliký, který si je sice vědom toho, že je sám na frontovém letišti, ale prozatím si všechno ani pořádně nedovede srovnat v hlavě.

„To je zlé.“

„Strejdo, svezeš mě?“

„Samozřejmě že tě svezu, jak jsem ti říkal, ale teď ne.“

„Tak dobře, dobře, já se svezu sám. Já teď budu sám řídit.“

Tak to má kluk nejlepší. Zřejmě mu všechno nedošlo, všechny souvislosti, nad kterými by se každý člověk zamyslel, mu zřejmě ještě nedošly. Co naplat, co dělat, takových kluků bude z války asi ještě mnohem víc, než poznal tady nebo i jinde za hranicemi.

„Strejdo, řídím!“

„To je dobře, tak řiď.“

„Strejdo, a jak se to dělá, když má mašina třeba bombardovat anebo tak?“

Janek doráží na poručíka a ten je z toho celý nešťastný, protože neví, jak mu to má jednoduše vysvětlit.

„No, tak mi to řekni, jestli to není vojenské tajemství“

„To samozřejmě je vojenské tajemství.“

Janko se otočí, utře si rukávem nos a vcelku je spokojen.

„Ty, strejdo, nemáš kousek čokolády?“

Poručíkem jako když zatřepe. To je nápad, ovšem že má, rychle zaloví v kapsách a čokoládu najde. Je to jeden z artiklů, který mu už leze na nervy. To je ta ranní snídaně s čokoládou, kterou musí povinně brát a kterou už vlastně od doby, kdy začal létat, tak nenávidí.

„To víš, že mám, a jakou! Tady si ji vezmi a nabídni taky kamarádovi.“ Poručík byl vysvobozen.

„Samozřejmě že nabídnu. Tu máš, vezmi si.“

Všichni jsou pojednou z téhle situace spokojeni. Všichni cítí, že vyřešili několik otázek najednou.

„Chutná?“ .

„To je čokoláda jako z nebe!“ mudruje Janko.

„A to je jaká?“

„To já nevím, ale myslím si, že ta nejlepší, jaká je.“

Jako z nebe říkáš – myslí si poručík a je šťasten, že vyřešil aspoň chvilku z téhle zapeklité situace.

Janko sedí u kniplu. Drží ho pevně, cítí, jak mu pulsuje krev v rukou. Drží se kniplu a vidí před sebou všechno, o čem snil.

Lavočkin teď startuje. Samozřejmě že pozná každý druh letadla, ale tenhle druh, ten zná dokonale: Je to přece mašina poručíkova. Konečně, kolikrát se s dědou s takovouhle mašinou natahali! Kolikrát se museli prodírat blátem!

To všechno samozřejmě není to pravé. Teď sedí za kniplem, teď má před sebou startovací plochu. Právě vydal pokyny mechanikům, aby přiběhli. Jedním z mechaniků je Ábel. Ábel je jeho kamarád, má černé očí, černé vlasy a veliký nos. Vůbec neví, proč mu říkají Ábel, a vůbec neví, jak se dostal právě do vesnice. Táta prodával knoflíky, máma mu pomáhala, potom ho nastěhovali k nějakému starému pánovi do vsi, který neprodával nic a jmenoval se taky Ábel.

To je všechno, co o Ábelovi ví.

Ábel, co s ním chodí na raky, bude jeho mechanikem. Teď vydal pokyn, aby mu připravili letadlo. Všichni přiběhli a obskakují stroj. Janko z výše svého majestátu jenom dohlíží a vykonává nejrůznější pokyny a připomínky.

Oprava a příprava, jak se zdá, šla velmi dobře a velmi rychle. Je zcela spokojen.

A potom se ho všichni ptají.

„Tak co, pane Janko, můžeme nahodit mašinu?“

„Samozřejmě že můžete nahodit mašinu!“ velkoryse uděluje pokyny Janko.

Pokoušejí se o to. Copak jim to jde náramně, ale jak dopadne start? To bude zase jednoduché pro Janka, protože to všechno už rovněž mnohokrát viděl. Pokynul, aby přišli ostatní a podrželi mu u letadla křídla i ocas, aby mohl startovat mnohem rychleji.

Právě to učinili.

„Start, povolte start,“ řekne do sluchátek.

„Start povolen!“

Ještě pochválí mechaniky. I ty, co mu pomáhali. Pochválí všechny. Všiml si, že se to normálně na letišti nedělá, tam se jenom tak ledabyle pokývne rukou, a tím všechno skončí, ale on se rozloučí se všemi a všechny pochválí a všem ještě podává ruku a potom, než si to kdo stačí uvědomit, je nad mraky.

To je mašina, tenhle lavočkin – myslí si. Tak si nejdříve udělá pořádek u řídícího pultu a už to krouží nad vesnicí.

Vidí nejdříve kamarády, jak jdou do školy. Škola je u velikého topolu, docela ukrytá ve dvoře za zahradou. Nejdříve jde paní učitelka a potom kluci a děvčata.

Janko jim zamává a myslí si – tak tak, jen se pěkně učte a já se zatím odtud trochu poohlédnu po vesnici.

Nakloní mašinu a uvidí na cestě Bělku.

„Bělko, Bělko, kudy to běháš, takhle nikomu nepomůžeš.“ To je ale divné zvíře, mnoho rozumu nemá, ale táhne, to je všechno, co umí a co od ní můžeme chtít.

Za povozem kráčí děda.

„Dědo, dědo!“

Zamává na dědu Hrona, děda Hron se nejdříve pokřižuje, to on dělal vždycky – když ho potkalo něco překvapivého, tak se nejdříve pokřižoval.

„Synku, synku, dej na sebe pozor a dobře to letadlo řiď!“

Tak vida, děda Hron je naživu, je zcela zdráv a jak mu dobře slouží Bělka a kampak s ní teď právě jde?

Dost těžko to Janek odhadne a vůbec se už nemůže déle nad vesnici zdržovat. Mohl by propást důležitou operaci.

Znovu nakloní mašinu na křídlo, podívá se na faru, velebný pán je zrovna na dvoře a pije víno. Pije ho nějak moc. „Na zdravi!“ Však velebný pán ví, kolik má vypit a jak má usmířit pána boha; a také to s ním nemá jednoduché – aspoň takhle to vždycky vykládal Jankovi děda.

Tak ať se s ním usmíří, protože Janek má zase své starosti a své úkoly, a proto musí letět dál.

A tak pěkně nabere výšku, je docela u mraků a právě se rozhodl, že stejně tak, jako napadla německá štuka postavení na letišti; že právě takovým způsobem on provede odplatu.

„Připravuji se k náletu,“ hlásí na letiště, všichni s ním souhlasí a všichni říkají: „To je statečný pilot, letí sám a sám si připravuje nálet.“

Potom stočí mašinu takřka na bok, jako k náletu, a letí nad řekou a tam vidi nějakého kluka, který něco dělá v řece. Je to kluk s černou hlavou a s velikým nosem a s černýma očima. Je to Ábel. A zase je u řeky sám a zase ho podvedl, protože jde na raky a nic mu neřekl. To je pěkný kamarád, chce nachytat víc raků než oni.

A tak skloní mašinu až docela nad zem a postraší ho. Ábel se bojí, protože si myslí, že po něm bude střílet, ale Janko takový vůbec není. On lidi jenom postraší, a tím spíš Ábela, svého nejlepšího kamaráda jenom postraší, potom zakývá a myslí si – Co jsme si, to jsme si, ty jsi šel na raky, aniž bych já věděl, a já zase teď tady plním bojový úkol, takže máme každý svoje a nedá se s tím vlastně nic dělat.

Ábel mu mává, křičí na něj, křičí, protože má otevřená ústa, to Janko vidí, ale co křičí, to nepozná, protože mašina řve jako rozzuřené zvíře a docela pod ním je jenom Ábel s rukama nad hlavou a Janko neví, jestli tleská, jak se to Jankovi povedlo, anebo jestli se Kojí.

Tak se, člověče, neboj, protože tobě já samozřejmě nic neudělám, já se chystám právě zaútočit na fricky, dobrého kamaráda jenom pozdravím, to je všechno!

A už se dlouho nezdržuje nad řekou. Už letí mnohem výš a dál, protože přece musí napadnout nepřátelské letiště a musí se utkat s nepřátelským strojem. Právě se na tu akci chystá.

Janek si u stroje hezky vrčí, ruce na kriplu, oči zavřené, nikoho nevnímá a Ábel, co sedí u něho, protože ho poručík vyzdvihl až k němu na sedadlo, má temné oči i ústa dokořán otevřené a pozoruje s největším zaujetím Janka, nerozumí mu samozřejmě, co vykřikuje, ale přesto ho pozoruje s největším zaujetím.

„Teď nalétávám,“ volá Janko.

„Dobře,“ řekne Ábel a jeho oči jsou moudré a jeho tvář je zcela soustředěná. Oba to prožívají, Janko samozřejmě víc, protože je u řízení a všechno si perfektně dovede představit, Ábel mu jenom přitakává a přihrává.

„Vidíš Němce?“ vykřikne potom ještě Janko a stále vrči, teď docela nahlas. Ve fantazii si před očima otevírá obraz krajiny a slyší dobře známý hukot mašin, tentokrát však opravdu před sebou i pod sebou, jako by to sám tolikrát neprožil.

„Já nevím!“ odpovídá nerozhodně Ábel, je mu těžko odpovědět, a tak jenom pokývne hlavou, pokrčí rameny a myslí – Janko tomu rozumí.

Ten sedí u řízení, bez hlesu se dále vžívá do role.

„Vidím Němce a teď na ně zaútočím!“

Janko to myslí smrtelně vážně a trochu mu vadí, že při něm Ábel stojí tak netečně, no nedá se nic dělat, musí to všechno zvládnout sám.

Taky to zvládne. Naklání se ze stroje, obhlíží krajinu, Ábel ho pozorně sleduje, myslí si: Ten tomu musí rozumět, ten Janko to musí opravdu ovládat, je to jasné, mám príma kluka do party.

A Janko je ve svém živlu, teď je pánem stroje, své situace, v ruce ještě drží čokoládu, v tom zaujetí ji nestačil ani dojíst, a ta se roztěká a maže po kapse kalhot.

Janek si toho příliš nevšímá, protože je nyní zcela zaujat jinými věcmi.

„Tady Janko, tady Janko, jsem na příjmu!“ volá ještě a potom zase zavrčí a zdá se mu, že už je připraven na nálet. „Tady Janko, jsem na příjmu.“

Na odpověď dlouho nečeká, přijde poručík: „To je dobře, že jsi na příjmu, tak pojď.“ Natáhne dlouhé ruce směrem k Jankovi, což znamená, že je nejenom konec snu, ale také konec operace. „Tak jdeme, pojď dolů, pojď!“

„Jsem na příjmu,“ to bylo tedy to poslední, co ze sebe Janko vydal, a teď, právě teď narazil na holou skutečnost. V ní vidí napřažené poručíkovy ruce a vedle sebe vyděšeného Ábela.

„Pojď dolů, Janko, máme tady vážné věci!“ řekne ještě poručík a tu se už Janko ani v nejmenším nezmůže na jakýkoli odpor. „Mám pro tebe úkol,“ dodá poručík – a to už jsou oba chlapci dole. Podívá se po nich a potom zauvažuje: „Jenom nevím, mohu-li vám to svěřit!“

„Můžeš, strejdo poručíku!“

„Poslouchej, chlapče, je to vážná věc, to není nic na hraní.“

Do chvilky ticha vystřeli Janko:

„A svezeš mě někdy opravdu?“

„Slíbil jsem to, slib samozřejmě dodržím, ale teď mluvíme o vážných věcech.“

Ábel ho sleduje s takovým zaujetím, až si toho poručík všiml.

„Víš, kde je povoz?“ obrátí se k Jankovi.

„Samozřejmě!“

„Nutně bychom ho potřebovali.“

Janek vyskočí, až vypískne.

„To je jasné. Přivedu ho s Bělkou, vím, jak se k ní dostanu!“

Janek pokládá věc za vyřešenou.

„Počkej, je večer, tma, cesta do vesnice je nebezpečná a cesta zpátky s povozem v téhle večerní chvíli bude ještě horší.“

„Kolikrát jsme takhle jeli, pane poručíku!“

Janek zmoudří, zvážní, takhle dovede změnit chlapce válka:

„Tady Ábel mně pomůže!“

Ábel se teď chvěje po celém těle, jednak jím lomcuje zima, jednak má přece jenom trochu strach.

„Co se klepeš?“

„Je mi zima.“

„Jen jestli to není něco jiného!“ dodává poručík, který zcela přesně odhadl, jak na tom Ábel je. „Takže si to ještě jednou zopakujeme. Dojdete domů, přivezete Bělku, kterou potřebujeme ještě teď večer, protože ráno, ráno už musí být všechno na svém místě. Je to jasné?“

Janek neváhá a v jeho odpovědi je mnoho z vojenské strohostí:

„Je to zcela jasné, pane poručíku.“

Ábel nezavřel ústa. Pozoruje střídavě poručíka i Janka a dost dobře si všechno nedovede představit.

„Nevím, jestli mě děda pustí,“ pojednou se přízná.

„To si myslíš, že se ho budeme ptát? Samozřejmě že nebudeme. Starý lidi mají vždycky zbytečně moc řeči, to já znám,“ řekne Janko a táhne Ábela za rukáv.

„Musíte přes tábor, ale to bude bez problémů. Tak jděte!“

Potom už jenom sledoval dvě mihotavé postavičky, které se brzy proměnily ve dvě tečky. A neuplynulo mnoho času a ty dvě tečky se úplně ztratily z poručíkova dohledu.

Děda Hron nepřijde ani na ryby, ani nepronese svá moudrá slova o řece, napadlo pojednou poručíka, když z obzoru zmizel i jeho věrný malý průvodce Hron. Kolik spolu strávili chvil, kdy letiště potřebovalo vydechnout anebo kdy právě nebylo do čeho píchnout, protože se nad letiště znovu a znovu stahovaly husté mraky, a piloti společně s mechaniky v takové chvíli přece jenom potřebovali nabrat trochu životní moudrosti jinde než pod stanem nebo na velitelské stojánce.

Děda Hron byl ztělesněním takové moudrosti a kromě toho vždycky velmi přesně věděl, co chlapi postrádají. Do velikých hádek zanesl klid, dokázal najít trefné přirovnání a nikoho z nich se nebál. Jakmile kdokoli sáhl na to nejdůležitější, na víru v život, v zítřejší dobrý den a slunce, stal se z dědy Hrona sršatec, a snad i proto ho měli tak rádi. i když si předtím vlastně nikdo tuto dědovu schopnost ani řadu jeho dalších vlastnosti příliš neuvědomoval.

Poručík ze všech poslední.

Zaměstnával ho provoz, nálet, mašina zlobila, bylo toho v předchozích dnech až příliš mnoho, najednou.

Teprve dnes večer, při setkání s jeho malým druhem, si to jasně uvědomil. Janek sám mu to připomněl.

A teď si dělá těžkou hlavu, zdali přece jenom kluky nezatížil větším úkolem, než na jaký stačí. Všichni na letišti si zvykli na starcovu moudrost, a i když měl děda Hron postavu jako dratvička, svou bystrosti a vtipem všechno zvládl.

Bylo to mléko, byly to provezené náboje, pásy do kulometu, jež se mu vešly na káru, kterou tahala kravka, byly to nejnovější zprávy z vesnice. Poručík si stále silněji uvědomuje, jak jim bude děda Hron chybět a jak vlastně zcela mechanicky jeho spolehlivost a jeho vtip naložil na bedra dvěma malým klukům. Jsou vůbec schopni takové úkoly zvládnout? Nebudou se bát? Poručík se dívá do kouře cigarety a dochází k závěru, že všichni, co jsou tady, počítají s klukovskými nápady, jako by to už byli frontoví rozvědčíci. Berou je tak samozřejmě, tak logicky, tak normálně, zařadili je do seznamu pluku.

Poručík byl zamyšlen, takže nejen nezpozoroval příchod staršiny Vaňuškina, ale ani to, že mu tiše položil ruku na rameno.

Když ho pak oslovil, poručík sebou trhl.

„Tak co, Jano, jak vypadá stroj?“

„To se musím zeptat já tebe!“

„Já ti teda říkám, že je to všechno na dobré cestě, a že když nám dáte ještě aspoň jednu noc, tak to bude všechno, jak má být.“

Poručík si potáhl z cigarety:

„Jste chlapi, čistá práce!“

„To ne, to jste udělali vy. Janko, my už to jenom sletujeme a zdrátujeme, víš, jak to tady říkali.“

„Jinak bychom ale nestartovali.“

„To ne. A co myslíš, Janko, zdusíme to?“

Poručík znovu dělá, jako by nevěděl, o čem je řeč.

„A co jako zkusíme, samozřejmě že zkusíme.“

„Ne, já myslím se mnou, jestli se dáme dohromady.“

Poručík se inu podívá do tváře.

„Ivane Ivanoviči, copak jsme rozděleni, copak spolu neděláme, co je tohle za řeči.“

„To není řeč, poručíku, to je starost, starost, abych se přece jenom ještě mohl podívat domů.“

Poručík už neví, jak dál. Chytí Ivana Ivanoviče na oplátku za ramena on a podívá se mu pevněji do očí:

„Jednu věc mi prozraď!“

„Prozradím.“

„Proč na mě tak sázíš, Ivane Ivanoviči? Tolik mašin ti prošlo rukama, tolik pilotů jsi viděl, tolika jsi posloužil, tolik ti jich vděčí za život, já samozřejmě taky, já se z toho nijak nevyjímám, ale proč si myslíš, že zrovna se mnou bys našel štěstí, proč zrovna my dva, jak si myslíš, bychom měli šťastně doletět?“

Z poručíka to vyšlo najednou. Tuhle otázku už vlastně měl nastřádanou delší dobu, delší dobu ho pálila, ale, snad pověra, pověra, kterou nikdy pilot nechce přiznat, jenom ta mu bránila, aby se zeptal a aby uslyšel odpověď

„Víš, Janko, je to pravda. Já jsem opravoval mnoho mašin. A taky jich bylo mnoho v pořádku, charašo, v pořádku, a přesto nedoletěly. Takový díry, taková herka, s jakou jsi přistál, to už jsem dlouho neviděl, a přece, přece jsi přistál. Tak vidíš.“

„Samozřejmě, to se stane“

„Ne, kamaráde To se nestává. To je v pilotovi: jde o to, kdo za tím strojem sedí, kdo ho kočíruje a kdo ho dokáže dovést nejenom nad mraky – těch je dost, ale! kdo s ním taky dokáže přistát… Takových je málo!“

„Přistát, to jsme se snad učili první rok.“

„Ne, Janko, ty se mi vyhýbáš.“

„Nikomu na letišti se nevyhýbám.“

„Tak jsem nemyslel. Ty nechceš slyšet co, co ti já chci říct. Víš, já si myslím, že jsi nejlepší pilot, i když se to nemá říkat. Já si odjakživa, tedy odjakživa co tě znám, myslím, že jsi nejlepší pilot u pluku.“

„Každá letka má svého pilota.“

„To má, to má, ale někdo je přece jenom nejlepší, tak už to bývá, že někdo je nejlepší.“

„Dobře, Ivane Ivanovičí, a co z toho?“

„Co z toho, že takový pilot doletí i s jedním křídlem a třeba s letadlem, kterému ustřelí ocas. Já to viděl u nás, já takové lidi znám a já jim věřím.“

„Já taky takový věci viděl.“

„Tak vidíš.“

„A přece spadli.“

„Možná, Janko, možná že spadli, ale takovýmu pilotovi, takovýmu pilotovi fandí ještě něco jinýho, bez čeho se nedá žít a to je trochu štěstí.“

„Štěstí!“

„Jo, já tomu věřím, Janko, já věřím tomu, že máš štěstí, protože ten, kdo by neměl štěstí, tak ten by určitě nedoletěl, nebo by se mu rozhodně nepodařilo to, co se povedlo vám.“

„Nevím.“

„Ale já vím, a proto bych s tebou chtěl letět.“

Rozumím, rozumím, uvažuje Janko, ale čím víc o tom štěstí přemýšlí, tím víc se mu to přestává líbit a začíná být na to slovo jaksi pověrčivý – spíš si o sobě vždycky myslel pravý opak.

Mechanikova výzva ho až zneklidňovala. To je jistě zajímavá věc. Ani to nikdy neslyšel. Pouze jednou mu Pavel říkal:

„Víš, Jene, ty máš štěstí.“

Myslel samozřejmě na děvčata. Potom, co navštívil město, po tom, co se městem spolu projeli, a také potom, co omezili další návštěvy, se ale o štěstí už ne mluvilo.

„Jak to myslíš?“ ptal se rotmistra.

„Tak dokážeš se rychle rozhodnout, rychle přizpůsobit, nebojíš se řešit situaci.“

„O čem přemýšlíš, Janko?“ vyrušil jej znovu Ivan Ivanovič Váňuškin.

„Tak, o tom, co jsi mi povídal.“

„Říkal jsem snad nepravdu?“

„To nevím, ale rozhodně jsi mi sdělil něco, co mi jiný [ještě neřekl, a tak jsem si teď udělal chvilku na to, abych o tom všem přemýšlel.“

„Ták dobře. Přemýšlej a potom uvidíš, že se rozhodneš. Měli bychom to spolu zkusit.“ je posedlý touhou po domově a ani se mu nedivím, myslí si Janko a celá úvaha o shodě šťastných náhod se inu stále víc a víc nelíbí. Nikdy na ně totiž nespoléhal.

Teď je tady má na talíři poprvé, setkává se s nimi v názoru zkušeného mechanika právě tehdy, když si myslel, že je celým svým uvažováním pěkně tvrdě na zeni.

Něco v tom bude. Něco v tom určitě bude.

A co když jenom veliká snaha a veliká naděje dostat se spolehlivě domů?

Zapálil si ještě jednu cigaretu.

Zatím Janko s Ábelem dorazili vesnicí domů a Janko jako zkušený zapřáhl Bělku do povozu. Potom si uvědomil, že vlastně stačilo, aby ji přivedl samotnou, ale když už vyjížděl ze dvora, neřekl nic. Kupodivu si jich nikde nikdo nevšiml.

První, koho na cestě potkali, byl velebný pán. Oba chlapci se muže v dlouhém černém úboru polekali.

„Pochválen!“ vykřikne Janko.

„Pochválen,“ dodá Ábel.

„Kampak, kampak?“ ptá se velmi důrazně muž v černé tóze.

„Ale, velebný pane, tak jsme se vypravili na pomoc sousedovi na okraj vesnice.“

„Takhle pozdě večer, cesta je zlá,“ dopoví velebný pán a podrží se povozu. „Cesta je teď velmi zlá, takhle večer.“ Přiloží ruku na čelo, potom si utře pot a ještě pevněji se opře o vůz.

Janko zastaví.

„Je vám něco, velebný pane?“

„Ale kdepak, kdepak, synku,“ bráni se velebný pán, ale nohy mu to podsekne, potom se posadí na povoz.

„My vás svezeme,“ navrhne Ábel.

„Ano, velebný pane, my vás svezeme,“ přidá se Janko a podpoří ten nápad. „To je správné, my jedeme jenom tady takhle na okraj, tak bychom vás mohli trochu tady…“

Janek blábolí, plete páté přes deváté, šťastná náhoda jim přímo spadla do klina.

„Trochu si sednu, chlapci,“ řekne velebný pán, hlava mu klesne.

Ábel k němu přistoupí a zkoumavě si ho prohlíží. Tohle se obyčejně stávalo dědovi Ábelovi, když před večeří po nějaké té sklenici „na tlak“ trochu přebral. Situaci zná dokonale.

„Jenom trochu,“ podotkne ještě znovu zavalitý muž s masitým zátylkem a s tváří krevnatou, ale spokojenou a hladkou. Mírně škytne a pak vděčně přijímá nabízenou oporu.

Chlapci s velebným pánem, který se jim pojednou stal vítaným pasažérem, jsou hotovi vydat se dál,

„Bělka, jdi, Bělka!“

Janko trhne opratí, Bělka poslechne, Janek spiklenecky mrkne na Ábela a myslí si: Teď bychom mohli být zachráněni.

Ale neudělají ještě ani krok a už potkají hrstku lidi.

„Hej, kampak, kampak?“ pokřikuje hlouček na divný povoz.

Velebný pán se poněkud nakloní z vozu, obhlédne skupinku, požehná jí a potom mu hlava znovu poklesne.

Lidé z toho hloučku se jim chystali zabránit v další jízdě, jakmile však spatřili velebného pána, sklonili se před jeho autoritou i před křížem, několik z nich dokonce smeklo, a po chvilce strnutí pokračovali ve své cestě

„Velebnému pánovi je trochu špatně,“ dodal ještě Janko a dál vezl ten vzácný náklad. Jen aby nám to vystačilo. Těsně před odklonem cesty u fary je už potom cestička k letišti, to všechno se dá zvládnout, jenom aby se nám nepřihodilo nic jiného, aby nám někdo jiný nezastoupil cestu.

A to jsem faráře viděl z letadla, když jsem nalétával. Tehdy se mně zdálo, že je v pořádku, že mu ještě nic pění. Podívejme se, co se za tak krátkou chvilku může s člověkem stát.

Velebný pán se na povoze několikrát vztyčil, to když narazili na větší výmol, povoz se s ním zhoupl, ale vcelku spolehlivě a ve svém tempu jel za svým cílem.

Jenom jak ho dostanem z vozu?

Když dojížděli na okraj vesnice, právě tam, kde silnice odbočuje kolem fary dál do polí a k lesu, vyběhl kostelník, a jako by oslepl, tápal okolo sebe:

„Velebný pane, velebný pane!“

Jánko zarazí Bělku:

„Prr, malá, pr, no tak poslechni!“

„Velebný pane!“ láteří kostelník. Potom se uhrančivě podívá na oba chlapce.

„No co, velebnému pánovi se udělalo trochu nevolno. Tady je!“ Konstatuje Janko docela tak, jako by jeho cesta nesměřovala nikam jinam než naproti faráři.

„Tak dobře, tak dobře,“ vyběhne vstříc svému pánovi kostelník a pečlivě a s největším úsilím ho podpírá a odvádí.

Mezitím chlapci popojeli a již v klidu se dostali až k letišti.

Poručík jaksepatří ocenil jejich pomoc. Bělka, ještě jako dříve už mnohokrát, zabrala a letadlo, zabořené do hlíny, vyprostila. Janko byl na vrcholu blaha. Ábel mu ve všem pomáhal. Byl to dobrý kamarád.

IX SMRT SI ŘÍKALA KURT

U hangáru na letišti, které okupovali frícové, hrál gramofon, položený na lavičce z kantýny. Deska to byla obstarožní, ale tón jejího hlasu se nesl takřka až k letadlům.

„Der Wind hal mir ein Lied erzählt… O vás mi vítr zašeptá!…,“ zpívala Zarah Leandemyá a fricové měli co dělat, aby se vzpamatovali z nenadálého přepadu.

Těsně u hangáru stál zrovna jeden z těch messerů, rozmasakrovaný nadranc.

Na druhé lavičce seděli dva příslušnici luftwaffe a holili se.

„Heinz, kdo vlastně měl službu?“

„Kdo ji měl, půjde před soud.“

Heinz byl vysoký, protáhlý zrzek, ten druhý, který ho oslovil, byl zato jako kulička. Jak se mohl dostat byť jen k pozemnímu personálu luftwaffe, těžko to vysvětlit.

„Asi zaspal.“

„Nebo chlastal.“

„Jo, anebo chlastal, a proto zaspal. Nechtěl bych být v jeho kůži.“

Dohadovali se při ranní toaletě; necítili se příliš dobře v tom ranním studeném sevření.

„Je to tady všelijaký, nevíš kudy kam, každý kout a každý keř je nepřítel.“

„Kecáš jak náš velitel. Tak ho sundáme a hotovo.“

„Ty toho sundáš, ty jo,“ rozčílil se zrzek. „Ty toho sundáš, tak maximálně koštětem, a to ještě blbě.“

„Cos to řekl, řekni to ještě jednou!“ kroutí se zavalitý muž s červenou kůží. Netrvalo to dlouho, k dalšímu vyzvání už nedošlo, a dali se do sebe.

Bylo to dost zajímavé podívání na vytáhlého zrzouna se slepičí hlavou a zavalitého melouna, kteří se do sebe pustili. Nejdříve se chytili ti krku a cloumali límcem tak, až jeden z nich povolil. A potom kupodivu letěl k zemi jako první právě ten zavalitý muž. Ještě než stačil dopadnout, přiběhl poddůstojník.

„Nechte toho! Máte oba basu!“

Odskočili od sebe, jako když do nich střelí.

Poddůstojníkovo rozhodnutí bylo jednoznačné. Přiblížil se k oběma a slepičí hlavou vysokého zrzka ještě bouchl o hlavu masitého melounka. Oba sípli, jako by z nich někdo vyrazil dech, a meloun upadl.

„Já si to s tebou ještě vyřídím!“ Chrčel jeden z nich. Byl to samozřejmě poražený a uražený mechanik z hangáru. Nesmírně se ho především dotkla zmínka o koštěti, protože na takovéhle popichování jsou všichni ti, kdo nelátají, nesmírně citliví.

„Bude tady pořádek, nebo vás smetů oba! Za ten včerejšek a vůbec za všechno!“

Poddůstojník byl bílý vztekem a sípá.

Čeká je „porod“ u velitele letky a to je vždycky neradostné pořízení, tím spíš, že je tady náhlý přepad a řada rozbitých messerů, které vůbec nevzlítly, a jak si to zodpoví velitel svému veliteli, to je jasné.

Vyleje si všechen vztek na poddůstojníkovi.

Porada u velitele na sebe nedala čekat a probíhala přesně tak, jak poddůstojník předpokládal

„To, co se stalo včera, se stalo naposledy. Ti, co zanedbali povinnost, půjdou před soud, s jakým trestem mohou počítat, to není otázka. To víme. Kolik jich bude, to samozřejmě ještě určíme. Pokud vím, jde především o dva strážné. Jejích účet je jasný.

Jsme před rozhodujícím úderem, jak můžeme sledovat z hlášení hlavního stanu t ze spolupráce, kterou nám poskytují někteří uvědomělí Slováci z Hlinkový gardy.

Rozdrtíme nepřítele několika údery. Ale k tomu potřebujeme piloty, mechaniky a taky strážné. Skoncujeme s nimi rázně. Na dlouhé soudy není čas, na dlouhé debaty rovněž ne.

Naše letky udeří v rozhodném náporu na povstalecké letiště, pomohou i ze záložních letek a využijeme zkušenosti, které máme z manévrů uspořádaných v tomto prostoru. Lázně, v kterých sídlí letiště, budou stejně lázněmi třetí říše a my se tam budeme chodit koupat. Bude to oddechové místo naší perutě, to si zapamatujte, piloti!“

„Hurá!“ zahřmělo místností.

„Dost řvaní, na to je dost času!“ Velitel se ohlédl po všech přítomných, ne příliš optimisticky se tvářících pilotech a mechanicích. „Je to snad jasné. Hodina H pro úder na povstalecké letiště je určena. Není toho moc, co jim zbylo, o tom jsme se přesvědčili. A poněvadž tu není co dodat, odchod!“

Piloti i mechanici se rozprchli.

I když velitel, zkušený pilot, který byl nasazen i do bojů na poušti, nikoho nejmenoval, všichni věděli, o koho jde.

U letky se vytvořila jasná atmosféra: Strážný Kurt, který velel celému oddílu, je zodpovědný za nenadálý přepad, je vlastně zodpovědný i za moment překvapení, kterého se „dopustily“ povstalecké letouny. Rozhodnutí, jež vynesl improvizovaný soud, bylo zcela jednoznačné a Kurta nepřekvapilo: na úsvitě smrt. Vyšel z umývárky a vrátil se pro mýdlo, které tam zapomněl. „Na co bude, frajere!“ vykřikl na něho kamarád z oddílu. „Idiote!“ osopí se na něj ten, který jej provází. „Byli jsme v tom všichni, Kurt to odnes!“

„To mě málo zajímá!“ vyblafuje voják.

„Vykašli se na něj,“ uklidňuje Kurta kamarád.

Ale je to samozřejmě zbytečné, protože Kurt ví své. Tohle odsouzeni, to je stejné odsouzení, jako by si rozpočítávali, na koho to padne.

Padlo to na něj a nikomu se nechce na smrt. Zaspal, možná že zaspal, protože se napil trochu piva, Spíš žluté močky. Potom postál, v hlavě mu hučelo, měl hlad. Víc si už nepamatuje, poněvadž potom, když se potom ten hukot v hlavě proměnil v hukot strojů nad hlavou, bylo už pozdě.

Zapálilo to několik strojů a veškerá snaha byla marná. Zásahy byly tak přesné, že mašiny už nikdo nezachrání. Nezachrání, ani kdyby se rozkrájel, ani kdyby ho stokrát odsoudili na smrt.

Vyšel z hangáru a podíval se na letadla. Několik z nich stálo s ohořelými částmi. To je tedy moje dílo, nebo aspoň mi to připisují, jako by jeden strážný mohl zavinit všechno, co se tady na letišti spunktuje. Jedno malé zdřímnuti.

Krev se mu vháněla do spánků. Přejel si rukou po hlavě, ostříhali ho dohola, protože na smrt není potřeba mít černou kštici, jako měl Kurt. Co zbývá.

Napsat dopis? To nesmi. Rozloučit se s kamarády? V téhle chvíli už je asi nespočítá ani na prstech jedné ruky.

To bylo zvláštní.

Vysoký vítr se slepičí hlavou, ten, co se před chvilkou pral, už s tváří oholenou, přišel ke Kurtovi.

„Ty, jaký to je, když seš v takovymhle očekávání?“ Neodpověděl mu. „Tak mně odpověz, milostpane, nebudu na tebe čekat. Ptám se tě, jaký to je.“

Vrhl se po něm oběma rukama. Kurt do něj strčil, jenom se rozpřáhl a z dlouhého bidla byly šramotící trosky.

„Takovýhle to je.“

„Hilfe, hilfe!“

Vysoký volal o pomoc s hysterickým záchvatem, protože narazil na silnějšího, na což samozřejmě nebyl zvyklý. Než se oba nadáli, přiběhla pomoc a Kurt; protože byl před trestem, dostal svého strážného.

Přišel k němu, zachrastil uzávěrem u pušky, aby mu dal najevo, že by si s ním neměl zahrávat, a potom ho dloubl špičkou pušky do zátylku, až ho ta studená rána.

Provokatér, který mu ukrátil poslední, volné chvíle. Provokatér, který sám nic nezmohl Kurtovi zkomplikoval život.

Strážný kouří, tahá jako malý kluk, který nechce, aby ho bylo vidět. Popotáhne hloub a zakašle, je zřejmě nervózní.

„Dáš?“ kývne Kurt. Strážný mu pokyne, aby zašli z dohledu ostatních friců na letišti.

„Máš to zostřený, ještě bych za tebe něco vyfás.“

Kurt pokývne hlavou, že rozumí, že mu nechce komplikovat situaci, a zatáhne z uzavřené dlaně. Nasaje plným douškem a slastně vdechne Za okamžik vrátí cigaretu strážnému.

„Chce se mí spát,“ řekne Kurt a divá se na strážného.

„Pro mě za mě. Utéci nesmíš, to ne, jinak si dělej co chceš.“

Kurt ho sleduje. Odhodí čepici a klesne na zem jako podťatý. Netrvá dlouho a usne.

Probudí ho jemný déšť, zatékající za límec rychle procitne a vstane, za ním strážný. Teprve teď si vlastně uvědomí. Že je tady střežen každý jeho krok každé obrácení, každý posun, každý pohyb.

Oba na sebe táhle civí.

„Chceš něco napsat?“ řekne po chvíli strážný.

„Na co? Nemám papír.“

„Seženu ti ho.“

Hodný kluk, myslí to se mnou dobře, ale na co mi to všechno bude?

„Nemám komu psát, snad sestře, ale nevím, jestli je naživu.“

„A táta a máma?“

„Nemám.“

„Tak vidíš.“

„Co vidím?“ zeptá se Kurt popuzen.

„Nic. Nemáš komu, nikoho nemáš, tak na co ti to vlastně všechno je? Sestru máš, a nevíš, kde je, takže jaký je to život“

„Žádný.“

„Tak vidíš. A co jsi chtěl dělat?“

„Lítat.“

„Blázne!“

„Lítat, ale neshazovat pumy. Mě by to nebavilo shazovat pumy, chtěl jsem lítat jen tak nad stromy a nad lesy a mít radost.“

Kurt se podívá na oblohu.

„Z toho nebude nic.“

„Možná že nebude.“

„Určitě nebude. To ti podepíšu.“

„A co když jo.“

„Co blázníš, chceš utýct? Podřežou mě.“

Kurt se usměje, pokud mu to ještě jde: „Neboj se, nepodřežou.“

„Musím stejně ještě něco odevzdat,“ vemlouvá se strážnému.

„To je jasné. Věci odevzdáš.“

„A víš co? Já mám ještě pušku.“

V strážném jako když hrkne, proč mi to všechno říká, proč s tímhle právě teď vyrukoval, co to má znamenat? Je odsouzený k smrti a má ještě pušku. To je divná historie, to se musí dát hned do pořádku.

„Kde ji máš?“

„Heleď, neboj se.“

Strážný na něj namíří: „Ptám se, kde ji máš. Řekni, nebo střelím!“

„To bych ti nedoporučoval! Střílet vězně, byť odsouzené k trestu smrti, to nesmíš, musíš počkat až na tu správnou hodinu!“

Strážný neví, jak to Kurt mysli, ale jedno je mu přece jenom jasné: Tohle nemůže dobře dopadnout, co vlastně zamýšlí, co chce podniknout. A on je v tom.

„Tak řekneš mi to?“

„Proč bych ti to neřekl? Prostě jsem ti hlásil, že mám ještě flintu.“

Strážný tomu nerozumí.

„Kdy ji budu moci odevzdat?“ dotírá znovu Kurt.

„Až před večeří, tak je to určený.“

„A není to moc dlouho?“

„To je rozkaz.“

Rozkaz je rozkaz, mysli si Kurt, tohle se mi ještě víc hodí. Smrti se nebojím, ale to letadlo, že mi nedovolili ani jednou se svézt, to jim opravdu nedaruju. To jim opravdu nedaruju!

Pomaličku mu zrál v hlavě plán.

„Říkáš, že tedy večer.“

„Ty, nerozčiluj mě, nebo to do tebe našiju!“

Strážný mu ukazuje, že přijde o krk.

„Ale tohle já vím, tohle přece není vůbec žádná novinka, mně jde jenom o to, jak se dostanu k tý pušce a kdy ji budu mít příležitost odevzdat.“

Strážný chvilku přemýšlí.

„To nevím, to se zeptám anebo to zařídím sám. Ale tebe samotného, tebe samotného nemohu nechat, ty bys určitě něco vyvedl, já tě znám, ty seš trotl.“

„My se vůbec neznáme, kamaráde, jak můžeš říct, že mě znáš, jak můžeš lhát člověku odsouzenému na smrt?“

„Ale tak.“

Strážný se poněkud zahanbil, uvědomil si, že byl zaskočen, a vede svou oběť zase k ubytovnám a k hangáru. Pro vězení samotku je vyhrazena jedna taková cimra, o nic horší než ty ostatní, tam má Kurt svoje věci a taky pušku.

„Musím ji odevzdat a musím ji dát do skladu.“

„Dobře, zeptám se na to. Zatím tě pohlídá druhý strážný.“

Za chvilku skutečně přišel druhý strážný. Něco si dlouze šeptali. Strážný, který se šel zeptat poddůstojníka, jak to udělat s odevzdáním pušky, se brzy vrátil. Instrukci dostal přesnou.

„Odevzdáš ji ve skladu a tím to všechno zhasne!“

„Jenže kdy?“

„Až tam skladník bude, odevzdáš pušku jako už po mrtvým. Jasně?“

Kurtovi samozřejmě nešlo o nic jiného než o to, aby mu to sáhodlouze vysvětlil a tak i naznačil, jak to konkrétně myslí. Nahrál jsi mi, kamarádíčku, skladníka znám dobře, s tím si svý účty vyřídím, jen jsem nevěděl, co v tobě dřímá.

Teď byl Kurt zase o něco blíž svému plánu. Pušku nepotřebuje, ale dobře se domluvit se skladníkem, dobře vědět, jak a kdy má sklad zavřen, to by se mu samozřejmě hodilo pro celý ten jeho plán na večer a na noc.

„Tak kdy půjdeme odevzdávat?“

„Hergot, nerozčiluj – mě! Cigaretu jsem ti dal, slušně se k tobě chovám, poddůstojníkovi jsem tě nepích, tak co pořád otravuješ! Řekl jsem ti všechno už jasně. Večer to odevzdáme.“

„Dobře. Mám hlad,“ oznámil Kurt lakonicky. „Mám hlad.“

„No a!“

„Musíš mi dovolit, abych se taky pořádně najedl. Na to mám právo.“

Kurt se upřeně dívá na strážného.

Strážný posmrkne. Není to špatný nápad, taky bych si dal, myslí si.

Po chvilce se objeví, má šálek plný mrkve, brambor a masa.

„Maso já nemůžu, to ti dám.“ Vytáhne rukou kus hovězího a dá ho strážnému.

„Já jsem na mrkev.“

Strážný je mile překvapen.

„To ti takhle nechutná jíst?“

„Nechutná.“

„To je zajímavá věc.“

„Ty, pivo by nebylo?“

„Heleď, nechtěl bys flašku šampaňského anebo koňak?“

„Já pivo vůbec nepiju, takže… si o ně řeknu já.“

„Hovno.“

„Myslím to vážně. Poslechni mě přece!“

„Dobrá, půjdu se tedy poradit, jestli to jde.“

„Ale ne!“

„Tak co blbneš, zase sis to rozmyslel?“

„Nechoď se radit. Požádej v kantýně, třeba ti pro popravenýho něco dají.“

„Já vím – a ty zdrhneš.“

„Vůbec ne, dej ke mně stráž.“

„Nemůžu, protože by mně vynadali.“

„Počkám, fakt!“

Zanedlouho se strážný přišoural a v šálku přinesl trochu teplého piva.

„To je pro tebe.“

Strážnému to začalo vrtat v hlavě, proč je ten Kurt na mě takhle hodný? Přece by nedal voják zadarmo kus hovězího a potom ještě nevyžebral pivo. No, to pivo si strážný vyžebral vlastně sám pro sebe, ale přesto mu to všechno mate hlavu. Takového vězně před očima ještě neměl.

Zabořil hlavu do šálku, pozoruje Kurta. Jeho zcela klidný obličej trochu zbledl. Je voskově žlutý, tvář má nehybnou.

Pluk byl zatím v jednom kole, vojáci pobíhají sem a tam, vrátili se i z náletu, ale odsouzenecké skupinky si nikdo nevšímá.

„Tak co, jak ti chutnalo?“ zeptá se Kurt svou nehybnou, voskovou tváří.

Strážný se na něj dívá, sleduje měkký pohled, malá ústa a najednou je mil ho líto. Tys to vyvedl, tys tomu dal! Zítra touhle dobou už ani nebudeme vědět, že byl nějaký voják luftwaffe, který se Jmenoval Kurt.

A přitom mu ta černá ovce dala jídlo, trestanec se s ním rozdělil o to, co náleželo vlastně jemu.

„Na co myslíš?“

„Na cigaretu, kterou nemám.“

„Stáčí říct.“

Je jasné, že Kurt dosáhl toho, co chtěl. Rozhodně si strážného získal. Ten se teď snaží, seč může, aby mu sehnal cigaretu.

„Tu máš, potáhni si!“

Oba si pochvalují tu dobrotu, kterou vyžebral už pokolikáté strážný.

„Bafni si zas ty!“ nabízí inu strážný, zřejmě s! Kurt opravdu získal jeho sympatie.

„Co bys ještě chtěl?“

„Já jsem nic neříkal.“

„Já vím, já se sám ptám!“

„Nic nechci, jen spát. Spát.“

Strážný z toho znervózněl. Najednou odsouzenec nic nechce, není to podezřelé, že nic nechce?

„Spát, dobře mě slyšíš, spát.“

Strážnému to nejde do hlavy.

„Člověče, jak může někdo v takovýhle chvíli ještě chtít spát.“

„V jaký chvíli a proč? Proč by ne?“

Kurt provokuje, ví, že ani na chvilku neusne, že se mu nepodaří přivřít těžká, olovnatá víčka, únavou, vztekem i rozbouřeným tlukotem srdce, ale přece jenom se ovládá.

Potom ještě solidně zahraje zívnutí:

„Jsem nějak vyčerpanej.“

„Z čeho, prosím tě?“

Kurt předstírá obrovskou únavu, protáhne se, až mu v kostech zapraská, a skutečně se položí na kavalec.

Strážný ho pozoruje nejdříve zblízka, pak zdálky.

Ani v nejmenším netuší, že právě v tom je past.

Nakonec se mu jde podívat přímo do obličeje.

„Ty,“ zatřepe mu ramenem.

Kurt se jakoby probouzí a s předstíranou malátností se mu dívá do očí.

„Co je, něco se stalo?“

„Vůbec nic se nestalo,“ odpovídá strážný, ale je to spíš odpověď pro něj samotného.

Jak se zdá, oba jsou spokojení.

V téhle chvíli už hlídá vlastně jen Kurt. Dobré jídlo, malá starost o delikventa, to všechno přivedlo strážného k tomu, že není důvodu, aby si neodpočinul. Nejdříve se posadil, potom si položil hlavu a opřel se o kvér, a docela dobře usnul.

Kurt s tím počítal. Ale neukvapoval se. Čekal, až se strážného spánek prohloubí.

Nesmíš se uspěchat, myslí si Kurt. Kdybys měl čekat ještě hodiny, nic nemůžeš zmeškat, jenom se neuspěchat!

Strážný si víc pohověl. Potom pojednou při takovém nenadálém zvuku sebou prudce trhl a první jeho pohled patřil Kurtovi.

Podívejme se: Je přesně na svém místě. Je to jasné. Má na hlídání přece jenom spolehlivého odsouzence, který se nemůže dopustit klukoviny.

Hlava mu klinkala, potom sklesla, až spočinula úplně, a jak se zdá, všechno bylo v nejlepším pořádku.

Kurt to zaregistroval, také ví, že dostat se do skladu není problém, protože má vypočítaný každý krok a každý skok, každý metr téhle cesty. Ví také, co kde je, co kde mají zbrojíř a skladník. Teď si zase pro změnu Kurt prohlíží strážného a zdá se mu, že se nemýlí: chrápe, až zpívá. Je to neklamné znamení, že ho starost unavila.

Kurt se otočil a podle tmy a také podle provozního „šustotu“ u pluku může odhadnout, že teď se toho moc nestane.

Opustil stanoviště vedle strážného.

Tiše našlapuje po chodbě. Chodba spí, piloti i mechanici spí, stráž není zdvojená.

Cesta ke skladišti netrvala dlouho. Teď trochu uklouzl, ale nebylo to z neznalosti, spíše z nervozity.

Ve skladu se rozhlédl. Po levé straně pod oknem byly vedle sebe seřazeny pancéřové pěsti. Málokdo jim věřil, málokdo s nimi uměl zacházet tak, jak by chtěl. A pro Kurta to byla zbraň naprosto spolehlivá. Dokázal ji založit jak na rameno, tak i k boku a zásahy měl vždycky přesné.

Cvakl zámek a ruka potěžkává zbraň. Vleče ji s sebou.

Už je zase na místě u pospávající hlídky. Pancéřovou pěst si dal ke vchodu, stačí pár kroků a bude ji mít u sebe.

Dotkl se strážného. Ten jenom úkosem otevřel vička a podíval se na Kurta. Pokýval hlavou, spíš mu spadla, a mírně se usmál – s uspokojením, že je všechno v pořádku.

Kurt to zaregistroval. Vyskočil ven a chytil do obou rukou pancéřovou pěst. Krok za krokem se přibližuje k letadlu. Postaví se proti němu.

Je chladný večer.

Kurt se teď zálibně divá na letadlo. Připravuje si pancéřovou pěst. Zná to z letiště. Takhle se loučili s letadlem vždycky; když chtěli, aby se nedostalo do rukou nepříteli. Když už nebyla nejmenší naděje na to, že vzlétne, vykopali před letadlem jámu a odstřelili je.

Tak to viděl, tak to prožíval

Tenhle messer by samozřejmě mohl vzlétnout docela dobře, je to dobrý stroj a je bez jediného šrámu, ale stejně by vzlétl bez něho, stejně by mu nemohl ani zamávat. Nemá už jedinou naději, že by se na něj jakýmkoli způsobem dostal, jedno poklesnutí hlavy, jedno spadnutí víček a jedno překvapení a los mu určil to, co nikdy nepředpokládal, že mu totiž někdo předepíše smrt. Vždycky si představoval, že bude létat, že bude sedět v mašině, že se podívá pod sebe na zem, že se podívá do dvorků a na silnice, že uvidí pod sebou lidi a že tak splní svůj chlapecký sen. Nesplní.

Stojí před letadlem, je chladná noc a ruce mu vlhnou a na celém těle se začíná pomalu třást.

Dokáže to vůbec? Dokáže vystřelit? A co když se pancéřovka obrátí proti němu, jako proti jeho kamarádovi, a vykuchá ho jako králíka?

To by musel být špatný střelec, ale Kurt tohle řemeslo ovládá. Podívá se ještě jednou kolem sebe, potom zavře oči a dotkne se spouště.

V tu chvíli jako by sjel nenadálý blesk a nebe se samo rozestoupilo.

Výbuch, který provázel plamen, a potom vysoký kouř se uchytil přesně na messerů, jako by mu házel obrovská a veliká sousta plamenů a kouře.

Letadlo začalo hořet, potom se mohutným výbuchem dokonal obraz zkázy.

Skvěle mířená rána do srdce letadla.

Strážný se probudil jako úderem do hlavy. Přišel o svého delikventa.

Siréna začala houkat vysokým, ječivým tónem k poplachu.

Nejdříve vyběhla pohotovostní skupina. Rozhlíželi se po nebi. Brzy zjistili, že nejde o žádný nálet, i když po včerejším přepadu měli piloti, mechanici i strážní zlé zkušenosti.

Zatažené nebe a nízké, zlověstné mraky nad hangárem ukazovaly nemožnost takovéhle úvahy.

Strážný v tom okamžiku zařval.

„Kurt utekl!“ Hlas se mu zlomil v hrdle. Vystřelil z hangáru jako šílený. Pobíhal v prostoru před hangárem a řval: „Kurt! Kurt!“

Za krátkou chvíli se fricové na letišti zorientovali. Našli pohozenou pancéřovou pěst s vystřeleným nábojem. Na letišti zavládla nervozita.

„Hlídky všemi směry!“

Vyběhly na všechny strany, ale bylo velmi zle vidět. Na každém druhém kroku se musely zastavovat.

Když byla první akce neúspěšná, vydal velitel rozkaz k použití světlometu.

Motor se rozběhl do plných obrátek a světlomet několikrát vystřelil dlouhé, bílé paprsky kolem dokola a prosekával všechna dostupná místa.

Nepozorný strážný, který už byl pod bodákem druhého strážného, padl obličejem na zem a řval jako raněné zvíře.

Hlídky se ještě několikrát vrátily zpátky na letiště, ale vždy neúspěšně.

„Je to jasné, frnkl.“

„Muselo to být smluvené, není možné, aby utekl.“

„Za každou cenu ho musíme dostat“

Olověná noc s temnými mraky už měla na kahánku, když zahořela ohňová fangle, takže nebyl takový problém dočkat se rána.

Svítalo.

Hlídka, která vyběhla jako první, byla u cíle. Kolik námahy a kolik lidí se vydalo na pátrání po jednom člověku. Teprve teď k ránu si to uvědomovali. Visel na stromě nedaleko místa výbuchu, s obličejem voskovém díval se směrem na plochu letiště. Byl mladý a zdálo se, že i ve své smrti se mírně usmívá a že se na všechno, co provedl, i na svůj poslední čin dokonale připravil.

Zastavili se strnule u stromu, na kterém visel. Potom se rychle rozcházeli zpět k hangáru i stojánkům. Nikde si ho nevšímal.

Mraky ustoupily, byl jasnější den, personálu se nepodařilo ani při všem úsilí zamezit tomu, aby vítr neroznášel kouř od hořícího letadla.

U hangáru na letišti to ráno znovu hrál gramofon, položený na lavičce z kantýny.

I deska byla tatáž, ale tón teď zněl, jako by píseň byla určena pro Kurta.

Strážný přešel kolem těch míst; tváře měl podrápané do krve, to vztekem a zoufalstvím.

Co ho čekalo, bylo jasné, ale on sám to nedokázal domyslet.

Gramofon hrál:

„Der Wind hat mir ein Lied erzählt…“

X V PRAVÉ POLEDNE

Janek s Ábelem se ráno vypravili do města. Zapřáhli Bělku, všechno podle pokynů, které dostali. Janek si je šeptal tisíckrát za sebou jako modlitbu. Ábel spíše poslouchal. Pozorně, zaujatě sledoval Janka, každé jeho hnutí, každý jeho krok, když se mu zdálo, že dělá nějakou hloupost, upozornil ho.

Janek měl v Ábelovi posilu.

Vyrazili brzy ráno, naložili jenom mléko.

„Ty, Ábele, víš co budu dělat, až budu veliký?“ zeptal se Janek svého černého kamaráda.

„Těžko!“

„Ty něco víš?“

„Nevím, říkám, že nevím.“

„Tak neříkej – těžko.“

Potom zatáhne za opratě a vyjíždí z okraje vesnice:

„Ptám se tě, jestli víš, co budu dělat.“

„Už jsem ti přece řekl.“

„Tak já ti to teda povím. Já se vydám na cestu kolem světa.“ A rychle se otočil po Ábelovi, co tomu řekne.

Ábel nic, drží se za nos.

„Co ty na to?“

„Nic, až budeš veliký, vydáš se na cestu kolem světa.“

„Já odstartuju z tohoto letiště.“

„Tady nebude letiště.“

Janko se na něj pohněvaně obořil.

„Jak to víš?“

„Říkal to strejda. Piloti odletí, odjedou i mechanici a letiště tu nebude!“

„Prosím tě, všude bude nějaké letiště.“

Janek je teď zabrán kočírováním, sleduje Bělku a tváří se strašně důležitě. Zároveň mu však trochu vadí, že mu Ábel neodpovídá.

„Povídám, že bude všude letiště.“

„Všude ne, Janko, bude jenom tam, kde bude.“

„No tak kde bude, tam vystartuju a poletím do Afriky.“

„Blbost“

Jánka to pohněvá:

„Prosím tě, proč by to asi byla blbost?“

„Protože Afrika je veliká a je tam moc a moc letišť!“

Kamarád si najednou vymyslí, že přistane v Africe a Ábel mu to má věřit. On sám si pamatuje z dědečkova vyprávění, jak přijeli z Ameriky, protože jeho dědeček se tam odstěhoval, ale potom se zas vrátil domů. Na cestě byli samozřejmě mnoho dni, protože neměli na přepychovou loď.

„I loď je drahá,“ řekne pojednou Ábel.

„No jo, to se ví, že je loď drahá, ale já nepojedu lodí, já poletím, to je ono.“

„To musíš mít hodně peněz.“

„Samozřejmě že budu mít hodně peněz, protože si je našetřím a potom poletím do Afriky.“

„Blbosti“

Teď už ale Ábel Janka doopravdy rozčilil.

„Co se ti zase na tomhle nelíbí?“

Ábel trhne rameny a vzdychne. Potom po dlouhé pauze, v které nechá Janka čekat, povídá:

„Děda šetřil celý život na to, aby se mohl odstěhovat z Ameriky až sem, a ty si chceš jít pro letenku jen tak, to přece nejde, to musíš mít hodně peněz.“

„No jo.“

Jankovi se zdá ten argument s dědou dost jasný, teď má Ábel přece jenom pravdu, musí to přiznat.

Vůz drncá po cestě, která – před vyústěním na asfaltku – je samá kočičí hlava.

„A tak co mám dělat, poraď!“

Podívá se po Ábelovi, ten však už se zase dívá na cestu a nemá se k mluvení.

„Nevím,“

„Nevím, nevím, pořád říkáš jenom – nevím, nic nevím. Jak se teda dostanu na cestu okolo světa?“

„Musel bych se zeptat dědy,“ odpoví mu Ábel.

„To je ono, zeptej se, jak dostal lístek na loď z Ameriky!“ přitakává Janko a zdá se mu, jako by pojednou vstoupil do jiného světa. Už se vidí ve společnosti nejpodivnějších obyvatelů, ten křehký, drobný, kakaový muž, to je Ind, ten druhý se šikmýma očima, to je Číňan a tamten s jedním okem a kulhavou nohou, co mluví takovou zvláštní řečí, to je určitě Španěl.

Teď se trochu tlačí u můstku na lodi, ale Janek je zde, má ruksak na zádech a každou chvilku bude nastupovat. Jenom to Ábel řekl a hned Je mu jasné, jak by to asi udělal.

„Kam to jedeš!“ křikne Ábel. Janek ho však příliš nevnímá. Teprve když ho chytne za ruce, trochu se vzpamatuje.

„Kam to jedeš, člověče!“

„Ale zrovna se mi zdálo, Ábele, jak nastupuju na loď.“

„Jo a málem si zavedl Bělku do příkopu.“

„Zaved nezaved, ta zná cestu sama. Jak pojedem dlouho?“ otočí se znovu na Ábela

„Já takhle do města ještě nejel.“

Bože, to je tele, myslí si Janko, já tady hovořím o veliké lodní výpravě a on mi tady blábolí o cestě do města.

„Ale vůbec ne, tak to nemyslím. Jak dlouho jel děda tou lodí z Ameriky – myslím!“

„Jo z Ameriky, no to bylo moc dní,“ odpověděl mu Ábel, jako by mu napovídal ve škole. Bože, on se ho ptá na takovou důležitou věc a on mu odpoví tak ledabyle, jako by šlo o nějakou maličkost. „A zažil bouřku?“

„Zažil.“

„A zažil velikou bouřku, takovou, že se loď rozbíjela o skály?“

„To nevím.“

„Jak to, člověče, že takovou věc nevíš?“

„Nevím, nezeptal jsem se ho.“

„Tak ty ses vlastně na ty nejdůležitější věci nezeptal. Ty jenom víš, že prodával knoflíky a teď že je neprodává, že jel po moři, ale úplně ti unikne smršť a taifun. Člověče, jak ti taková věc může uniknout!“

Janko se nakloní z vozu a cítí, jak mu vyšlehne slaná voda až za krk. Celá kára se s ním zhoupla, z vody vystoupil mohutný vysoký bílý hřbet a hrnul se na něj.

„Pozor, pozor, proud!“ Vykřikne a cítí, že je právě objala veliká hnědá slaná vlna, že s ním smýkla o palubu a že teď právě leží na dně paluby zcela bezmocný a dívá se jenom nahoru nad sebe, kde plují veliké šedé mraky.

„Co křičíš, vletěli jsme do veliké kaluže, to je toho.“

Ten Ábel ale nemá pro cestu kolem světa nejmenší smysl.

Nedaleko Jankova spřežení zahřmí.

„Zatracení pacholci, takhle se jezdi, to nemůžeš s tou krávou víc na stranu, udělám ti z toho řešeto!“

Veliký, rozhrkaný náklaďák přibrzdí tak splašeně, až se mu celá korba zatřese.

„A odkudpak jedete? Tohodle židovskýho parchanta znám, ale tebe ne, čípak ty jsi, kluku, a kde jste se tu vzali?“

Janek seskočí z vozu, nejdříve se jde podívat k Bělce.

„Kam bychom jeli, kam asi, do města.“

„Drzoune, můžeš odpovídat slušně.“

Janek se podívá do tváře hromotlukovi, co přibrzdil náklaďák právě ve chvilce, kdy zachytil o jejich spřežení.

„No tak, no tak.“

Začpěla slivovice.

„Jak to jezdíte!“

„Dobře, podle pořádku!“

„Ty si mě nedobírej, spratku!“

Hromotluk chytí Janka u krku a začne jím lomcovat.

„Nic jsem vám neudělal, pane, nic jsem vám neudělal, nevím, proč mě takhle trestáte!“

„Ne, netrestám, ale ztrestám. Podívám se, co to vezeš a co jste zač. Takovýhle zatracený spřežení.“

Potom přijde k vozu, podívá se do konvice, otevře ji, nadzvedne nad hlavu a léje si mléko do úst ale hlavně na ramena a na silnici.

„Nechte nám to, nechte nám to!“ vykřikuje Janko.

Za chvilku vystoupí spolujezdec a podívá se po svém kamarádovi.

„Co vyvádíš, nech je!“

„Tak jo,“ řekne hromotluk a kopne do konvice mléka. Potom se otočí na svého druha a nastoupí. Herka nastartuje, třese to s ní jako s osikou, ale nakonec přece jenom odjede.

Janek se teď s Ábelem rychle vrátí k svému povozu a dívají se na konvici od mléka.

„Koukej se!“ řekne Ábel.

„Vidím, vidím,“ pokývne hlavou Janko a potom se rozbrečí.

„Člověče, člověče, tohle přece nesmíme, tohle přece nesmíme!“

„Kde seženeme mlíko, Ábele?“ ptá se Janko, když už zase sedl vedle sebe na voze, na kozlíku, když už má Janko znovu opratě v rukou a po svém boku kamaráda.

„Nějak si poradíme,“ řekne po chvilce Abel.

„A heleď, víš třeba jak?“

Ábel nejprve neodpoví a potom zakývá hlavou a šibalsky se usměje.

„A co když vím jak?“

Janek na něj dotírá.

„To ty určitě víš. Určitě!“

Ábel chytne Janka za ruku, potáhne a Bělka jako by jim oběma porozuměla. Teď docela dobře a spolehlivě směřuje k okraji města.

„Janko, Janko, dávej přece pozor!“

Opět ho vyrušil Ábelův hlas a vzápětí ohromný ohnivý ocas z nekonečného množství hvězdiček.

Byli na přejezdu, přejížděl vlak a ve veliké kouřové cloně bylo nekonečné množství žhavých, zářivých jisker.

Bělka se sama zastavila. Chlapci se dívali jako na zázrak na přejíždějící, takřka poloprázdný vlak.

„Nedáváš pozor a málem nás zajel.“

„Na co tě mám s sebou, ostatně Bělka by se sama zastavila. Sama!“

„Podívej se, ten je!“

Vlak byl skutečně velmi dlouhý, osobní vagóny střídaly nákladní, vinul se zatáčkami jako obrovitý had, chuchvalce žhavých, zářících jiskérek stále znovu a znovu probleskovaly k jejich velikému potěšení.

„To je něco!“

„To je krása.“

„Tak pohni, Janko, pohni, jedeme!“

„Jedeme,“ řekne teď mechanicky Janko, Ábel to ani pořádně nezaregistroval. Zná dokonale, cestu, ale ještě si to všechno opakuje, jak mu to říkali na letišti.

Nesmí udělat chybu. Stačí přijet, na jedno místo, to místo mu určili na křižovatce dvou silníc, tam je budou čekat, tam naloží a potom se vrátí i s potravinami.

Vrátí, ale kde sežene mléko, a hlavně aby dojel v pořádku tou trnitou cestou zpátky.

„Ty, Ábele, nebojíš se?“ vyhrkne Janko na kamaráda.

„A čeho?“ odpovídá Ábel.

„Tak nic, jen jsem si tak myslel, jestli se nebojíš.“

„A čeho bych se měl bát?“ odpovídá podrážděně Ábel.

„To je pravda, čeho bychom se měli bát.“

Pomalu pokračují cestou městem. Nikdo si jich nevšímá, takovýhle povoz v den, kdy býval trh, v tuto hodinu, kdy sem přijíždí dost lidí z vesnice, kdo by si všiml dvou nezajímavých kluků.

Janko zabočil na určenou křižovatku. Křižovatka to byla známá, byl tu už mnohokrát, dům, u kterého měl zastavit, samozřejmě okamžitě našel. Počkal, až přejede nákladní kolona. Byla jako karavana na daleké poušti. Aspoň se mu tak zdálo. Vozy se líně táhly jeden za druhým. Janek se dívá a vnímá jejich pomalou jízdu jako pochod na daleké poušti.

„Tak Janko!“ pobídne ho moudrý Ábel.

„Co je, co se děje?“

Janek se otočí a je popuzen, že ho Ábel okřikuje.

„No nevidíš, trčíme tady uprostřed silnice.“

Janek vyřeší situaci ohromně:

„Jdeme. Bělka, jdeme!“

Cukne potahem, Bělka se zakýve a potom směřují na roh k baráku, který mu, když přijeli tak blízko, připadá důvěrně známý.

„Dobrý den, chlapče.“

„Pozdravují vás ze vsi.“

„Děkujeme za pozdrav. To je v pořádku.“

Tak vida, jak se všechno dalo zařídit, jak všechno klape, jak dobře funguje smluvené znamení. To je opravdu velkolepé zařízení, Jak se takhle lidi domluví, svou řečí svým jazykem.

Drobný, ale silný muž potom přinesl několik pytlů a společně s dalším nosili bedýnky a potom také balíčky, na jejichž obsah se nikdy Janko neptal.

V tu chvíli se mu zdálo, jako by vyřizoval poselství dálných moří.

„Co ses zastavil, chlapče, všechno je naloženo, co bylo potřeba, vyřiď, že je všechno v pořádku, to ostatní si ani pamatovat nemusíš, možná že bys to zapomněl, a i kdybys všechno zapomněl, bude nejdůležitější, abys hlavně všechno v pořádku dovezl.“

„Rozumím,“ odpověděl Janko.

„A co je s dědou?“ zeptal se drobný, hubený muž.

„Děda nežije.“

Muž se svým pomocníkem si ho prohlížejí a nechtějí na sobě dát znát překvapení.

„Marodil? Nic jsme nezpozorovali!“

„Nemarodil. Když jsme hledali Bělku, zastřelili ho.“

„Psi, ti všiví psi, hrom aby je!“

Pomocník uklidňuje rozčilení drobného muže. Ten sdílně položil ruku na Jankova útlá ramena: „Ty to jistě vyřídíš!“

„Vyřídím.“

„Jsi statečný kluk!“

„Vyřídím!“

Potom se otočil, na nic se neptal, jenom si znalecky prohlédl náklad, ale ne tak, aby zkoumal obsah, spíš aby přešetřil, zda je všechno na svém místě, zda všechno souhlasí, i když ani nevěděl, co má a co nemá souhlasit, co všechno vlastně mu naložili.

Slušně pozdravil, dlouho se zadíval do očí drobnému muži stojícímu na rohu dvou ulic, směřujících do města, a vyskočil na vůz. Rozhlédne se kolem sebe a v tu chvíli si uvědomí, že je sám. Sedne si, rozhlíží se. Ábel nikde. Člověče, co mi to děláš, teď že bych tě měl hledat? Jindy takový rozumný kluk. Člověče, teď, když se máme vrátit, kam ses mi zatoulal? Počkat, to je jediné řešení, které v Jankovi uzrálo. Samozřejmě počkám, A tak sedí, sedí strnule jako socha a čeká.

Oči si může vykoukat, kluka s velikým nosem a černýma očima nikde nevidí. Ať se otáčí, jak chce, kluk nikde.

Ábele, Ábele, proč mi tohle děláš? Jsem teď sám, zůstal jsem na lodi zcela sám a opuštěn.

Janko sedí a je nesmírně smutný. Ten smutek mu přivodil Ábel. Dívá se kolem sebe, potom ještě musí odpovědět na otázku mužů, od nichž převzal náklad, proč; nejede. A podle toho, jak s ním oni mluvili, poznal, že Ábel nezkomplikoval situaci jenom jemu, ale také jim, že takhle zkřížil všechny plány.

Co má dělat, chtělo se mu plakat, ale to nemůže, měl by jet, protože cestu zná, v téhle chvíli už na té cestě měli být, to je nad slunce jasné.

A zatím.

Smutná Janova silueta je v tomhle okamžiku na městské křižovatce to nejnehybnější.

Loví pohledem mezi lidmi, divá se na každého kluka, žádný z nich se Ábelovi nepodobá.

Že on něco provedl, něco si vzal do hlavy a teď udělá nějakou skopičinu, nebo utekl za některým známým z města. Ať tak či onak, je to svízel. Neví, co si teď počít, neví. Trochu pobídne Bělku, ale popojede jenom kousek, jako by pokoušel štěstí, co kdyby to vyšlo – co když ho Ábel třeba pozoruje z některého vchodu a říká si: Tak uvidíme, kamaráde, jestli jsi opravdu dobrý kamarád, jak se zachováš.

Kousek, popojede, čeká, co to udělá, ale nic Všechno normálně, všechno při starém.

Nakonec se v zoufalství rozhodne, že se vydá sám, potom se na konci ulice ještě otočí a pomalu vrátí na ta místa, odkud vyjel. Ale žádný manévr, který vymyslel, mu v této chvíli nevychází, je to smůla, ale je to tak. V tu chvíli, kdy přijíždí na křižovatku, na tu křižovatku, odkud odbočoval k určenému domu, jako bouřící raketa vyběhne skupinka lidí. V jejím čele je on, Ábel.

Tady jsi. Co mi to děláš, Ábele? Ábel nese na svých drobných zádech konvici s mlékem a zběsile utíká.

Za ním běží hubený chlap a křičí, teď už nekřičí, teď doslovně řve. Nemůže Ábela chytit.

Nějaký muž v černé uniformě se pustil za ním. Je to nerovný boj, jak ses mohl, Ábele, do takového zápasu pustit?

Rázem to bylo Jankovi jasné. Ábel se zastavil na trhu a v okamžiku, kdy pozornost ochabovala, ukradl konvici s mlékem. Vyznal se v obchodě i v obchodnících, věděl kde co je. Proto s takovým pochopením kýval hlavou, proto se tvářil tak spokojeně, ujišťuje, že dá všechno do pořádku.

Muž v černé uniformě pronásleduje drobného chlapce. Kolik má Ábel v sobě síly!

Nikdo se mu nestaví do cesty, nikdo mu nezkříží dlouhý krok.

„Lumpe, zloději, rozkradači, zloději!“ křičí na něho černá uniforma a Ábel běží. Potom se rozhlédne a uvidí před sebou na několik kroků Janka. Tohle bude svízel, všechno ten Ábel pokazí.

Konvici má nad hlavou, teď si ji nadhodil, kde se v něm bére tolik síly, to by zřejmě nikdo neuvěřil a nikdo neodhadl. Potom padl na zem, znovu se zvedl, chytil konvici.

Ve chvíli, kdy ji chytal, z protějšího domu, tam kde kdysi sídlila policejní stanice, zasvištěla střela. Kam mířila, nikdo neví.

Všichni se zalekli. Muž v černé uniformě se zastavil.

„Ty chutmaj, ty chumajj!“ volal proti oknům. Jedna svištivá, zatoulaná střela. Jediné mířené vyprsknutí. Podseklo Ábela, podseklo jeho rychlé nohy a ulevilo mu od břemene. Konvice spadla na zem, zařinčela a mléko se rozlilo;

Černá čupřina s tmavýma, ještě otevřenýma očima se teď skutálela a zastavila na zemi jako čmelák.

„Ty chumaj, proč tohle, ty chumaj!“ vykřikuje muž v černé uniformě proti oknu, u kterého už nikdo není, a je dost nejasné, jestli ho zlobí to, že si střela mohla vybrat stejně tak toho nevinného, malého člověka jako jeho černý terč.

Ať se to už stalo tak nebo onak, fakt je, že se kolem konvice rozlitého mléka a černé postavičky malého Ábela seběhli ze všech stran lidé.

Janko nedýchá. Nedýchá, neběží za ním, protože ví, že kdyby cokoli udělal, všechno prozradí. Stačí jenom, aby na sebe víc upozornil, aby si všeho jen trochu všímal, a už nikdy nedojede zpátky na letiště, už nepředá, co předat má.

Skupinka lidí kolem mrtvého těla se teď rozšiřuje. Lidé vykřikují, ohlížejí se.

Přichází hlídkující gardista, jenž zřejmě bude celou tuhle příhodu vyšetřovat. Žena, která šla okolo, padla na kolena a drží v náručí mrtvě tělo.

Ábel má pootevřená ústa a na zádech směrem k srdci červenou téčku. Střela z okna zasáhla chlapce pro jednu konvicí mléka. Proč vystřelila a na koho vlastně vystřelila, možná už ani neví a jistě už nikdo nezjistí.

Proud zvědavců se rozrostl.

To všechno se stalo za bílého dne. To všechno pro jedno rozhodnutí malého Ábela, který chtěl přinést konvici mléka.

Janko znovu obhlédne situaci. Těžko se mu dýchá. Potom se mu srdce roztluče tak, že je cítí v krku i ve spáncích.

Musí odtud pryč. Nesmí ani v nejmenším upoutat pozornost.

Je dobře, že ho nikdo nevnímá, Je dobře, že už nepotkává nikoho z těch lidí, co potkal cestou do města.

Ještě jedna ulice, Ještě jedna zatáčka, dále kolem malého nádraží a pak už bude na volné cestě směrem k letišti.

Všechno si říká jakoby polohlasem, všechno si to znovu uvědomuje, usilovně se snaží jet a zapomenout, až dojede, teprve bude vhodná chvíle teprve potom může vydechnout.

Teď ho znovu zablokovala kolona aut, teď znovu může aspoň na pár chvil vydechnout.

Ulice, z které vyjel, je už přeplněna. To je dobře, naplnila se zvědavými lidmi a to všechno mu umožnilo cestu ven.

Kluk s kravkou a povozem, co jede z města kamsi k vesnici. Jako by jich v době trhů a v tuhle hodinu a tenhle čas nebylo právě dost.

Teď se přehoupl přes přejezd vlaku, vzpomněl si, tady jej ještě Ábel vyrušil ze snění. Ábel. Jak to všechno vysvětlí doma ve vesnici, jak to řekne na letišti? Co jim odpoví na otázku, jak se staral o kamaráda? To bude vysvětlování.

Ještě dalších pár metrů, ještě dalších pár kroků.

Teď, teď si snad může vydechnout.

Hlava mu spadla mezi drobná ramena a pláče. Pláče, hltá slzy, ramena se mu škubou zimou i strachem.

„Co je, chlapče, co se stalo, uběhla ti druhá kravka?“

Zavrtěl hlavou.

„Nic si z toho nedělej, mně taky netáhne.“

Kolem přejel děda s koněm, opelichaným tak, jako by měl zrovna zítra přijít do salámu.

Janko ho stačil zaregistrovat, muž na kozlíku zaznamenal jeho.

Znovu ho zachvátila zima. Třese se po celém těle. Ábel, můj milý Ábel. Rychle sebou trhl, zdálo se mu, že sedí vedle něj.

Cesta zpět na letiště se podobala cestě pouští.

Měl žízeň, hlad, byla mu zima a strašně se bál. Byl sám a všechno kolem něj, stromy i obloha, ptáci i hrstka lidí, co potkával, všechno jako by rostlo až do nebe, a on byl ve srovnání s tím vším malý, pokořený, ponížený.

Přece se nevzdával. Uviděl cestu k letišti.

Našel správný směr. Spatřil několik známých tváří. Teď už ví, že dojede. A zase jim lomcuje pláč a škube rameny i celým tělem. A to dokonce i v té chvílí, kdy ho na letišti přijali, kdy ho zabalili do teplé houně, kdy mu podali horký čaj a slíbili, že ho přece jenom svezou.

XI KŘÍDLA

Poručík se divá do vystrašené a unavené Jankovy tváře. Co se stalo, už ví, kolik zlého chlapec prožil, to si dovede představit.

„Tak co, sokole?“

„To jsi ty, strejdo poručíku?“

A poručík už ví, co bude následovat. Janko se určitě zeptá na to, zda ho sveze, a poručík mu určitě neodmítne. Docela chápe klukovskou touhu po létání.

„Strejdo, jak se jmenuješ?“ překvapil ho nenadálou otázkou chlapec, který se stále ještě chvěl, zřejmě zimou, ne strachem.

„Jak tě to napadlo?“

„Jak se jmenuješ?“

„Potřebuješ to vědět?“

„Potřebuju,“ odpoví klouček.

„To je právě to, jak se jmenuju,“ zamysli se poručík. Kolikrát si ho právě pro to jméno vzali na mušku. Honza Hrůza. Chápete to, poručík Hrůza, to znamená, že z něj jde hrůza. Že když někde něco neklape, tak se tam pošle Hrůza, a je po všem.

„Hrůza. Honza Hrůza!“ odpoví poručík.

„Já jsem myslel, že Hart. Děda mně vyprávěl, co to znamená,“ sděluje mu klouček.

„A co to znamená?“

„Hart, to znamená tvrdý, tvrdý jako skála. Takový, že může skály lámat!“

„Správně. Tvrdý, co může skály lámat.“

Poručík se zamyslí a vidi a slyší, znovu před sebou vidí a slyší scénu z nemocnice.

„Nestačil se rozloučit. Bylo to těžší zranění, než aby na ně stačil zázrak.“

Odněkud zdálky zněl primářův tón.

„Jasné, děkuji.“ Jan podal primářovi ruku.

Ošetřovatel, nejvytáhlejší a nejmladší člen té skupinky, stál vedle nich s ústy pootevřenými, rychle a nahlas oddychuje, jako by to byl on sám, kdo z úst primáře očekává rozsudek.

„TO není možné!“ řekl potom jedním tónem a rozhlédl se v rozpacích kolem sebe, protože si velmi rychle uvědomil, jakou řekl pitomost. Samozřejmě že to je možné, samozřejmě že to bylo možné, protože všichni věděli, že zranění Honzy Harta bylo vážné.

„Je to jisté?“ řekl poručík s vydechnutím.

„Bohužel.“ Potom se otočil, aniž by čekal jakékoli vysvětlení, další odpověď, jako by nečekal na nic, co by mohlo tuto těžkou chvilku, kterou si všichni uvědomovali každým procitnutím, znovu přivolat.

Tak ztratil Honza Hrůza nejlepšího kamaráda.

Hart a Hrůza, to byla u letky nerozlučná dvojice, to byli ti nejlepší, co letka měla. A oba poručici patřičně hrdi na takové určení: nezískává se snadno, nezískává se za jednu noc, za jednu frontovou operaci.

Chodili spolu do školy, společně byli vyřazeni a společně kuli plány, co a jak bude.

A oba Honzové sbalili pingl a oba se vydali do války.

Jan Hrůza teď sedí před malým Jankem, a kdyby se nestyděl, asi by mu to všechno vyprávěl.

„Co budeš dělat, až skončí válka?“ překvapil Janek poručíka Hrůzu.

„Co bych dělal, to ještě nevím, asi se pořádně vyspím.“

„A až se vyspíš?“

„Tak se pořádně najím.“

„A až se najíš?“

„Až se vyspím a najím, tak svlíknu vojenský mundúr, no a nevím, po něčem se samozřejmě poohlédnu.“

„Budeš lítat do Afriky?“

„Jak tě to napadlo?“

„Jen tak.“

„Taky jsem na to myslel. Šel bych k letecké společnosti a vozil lidi do práce, na služební cesty, vozil bych lidi třeba na porady o tom, Jak budou stavět města a stadióny na olympiády, a v těch nových domech budou děti, třeba bílé, černé, žluté.“

„A africké taky?“

„Samozřejmě, taková letecká společnost, ta létá po celým, široširým světě, a víš, jak to bude krásný, až se nebudou muset piloti ptát, jestli někde nepadají pumy a jestli je nebe bezpečné, a možná, kdoví, možná že i ty budeš lítat.“

„Já bych chtěl, ale nevím, co mám dělat.“

„Dobře se učit.“

„To mně už říkal děda.“

„To ti říkal správně. Musíš se učit, musíš se naučit cizí řeči, aby ses domluvil anglicky, francouzsky, rusky nebo arabsky, a musíš běhat a cvičit a umět počítat a potom, kdoví, potom dostaneš křídla a uvidíš!“

„Africky?“

„No africky samozřejmě taky, co tě to pořád bere s tou Afrikou?“

„To nic, to my jsme si tak říkali, jaké to asi je, když člověk cestuje do Afriky.“

„To je divný.“

„A bude se cestovat taky do Afriky?“

„Proč ne, to nevíš, možná že dostanu tu linku zrovna já. Řeknou: ‚Pane Hrůza, budete mít linku… no třeba do Sierra Leone.’ Vzal byste to?“

„A co ty?“

„No, já jim řeknu, že když budu mít čas, tak to vezmu a vezmu ještě rotmistra, co s ním lítám, uděláme takovou partu, ale už nebudeme vozit ani náboje, ani pumy, ani nebudeme nikoho ostřelovat a budeme lítat rovnou do Sierra Leone.“

„Juj, to bude!“

„No a potom zase někoho přibereme, a když už budeme staří dědečkové, tak zase doporučíme další, kdo chtějí létat!“

„To je škoda, že zabili Ábela, mohl jsem ho vzít do Sierra Leone,“ zamyslel se teď Janek a jeho smutek byl tak hluboký, jak hluboká byla jeho touha létat.

„To je škoda, opravdu škoda, že zabíjejí děti,“ povzdechl si Jan Hrůza a vůbec v tom hlase nebylo nic hromového a ani rozhodného, spíš stesk, který se podobal právě tomu, co říkal malý Janek. Už teď se mu před očima ztratil děda Hron a před ním Honza Hart, a dokonce i malý černovlasý Ábel, bezbranný, nevinný kluk s moudrýma očima, kterýma obhlédl svět.

„Válka je vždycky svinstvo a děti na ni doplatí,“ řekl poručík a malý Janek z něj nespustil ani na vteřinu svoje unavené oči. Poručík se podíval proti obloze, nikterak ho ten pohled nenadchl, největší nepřítel znovu ukazuje tvář. Mlha a déšť. Déšť a mlha, to je to, co v téhle „londýnské kotlině“ pronásleduje piloty i mechaniky na každém kroku.

Teď si znovu připomněl leteckou operaci, kdy se už zdálo, že nevyklouznou živí.

„Jak jsme si to říkali, poručíku?“

„No to jsme si říkali takhle: Co se v Rusku naučíš, v Anglii vyzkoušíš…“

„V Piešťanech jako když najdeš.“

„Správně, rotmistře, je vidět, že děláte pokroky!“

„Děkuju, pane poručíku!“

„Jako by se stalo, pane rotmistře.“

A potom je chytily ruce, nikdo neví, kdo začal, nikdo neví, kdo je první vyhodil nad hlavu, ale ty ruce se spojily a už to tady bylo.

„Co se děje, co jsem komu udělal?“ ohrazoval se tehdy Jan Hrůza a hrůza z něho vůbec nešla, spíš radost, veliká, neskonalá radost, že může létat, že znovu poletí na start, že velitel znovu řekne jeho jméno, že ho znovu vyvolá, jak hodnotí situaci, že bude zase tak, jak bývalo, když se dozvídali v „A flajtu“, kdo jde do bojové akce.

„Narozeniny, pane poručíku. Narozeniny!“

„Hrom aby vás spral,“ zahromoval Hrůza a byl to nejaskavější hrom, jaký tehdy bouřil nad kotlinou s letištěm a říčkou a kostelíkem a těžkými černými mraky.

„Strejdo, strejdo!“

Janek zalomcoval poručíkem. Ten sebou trhl.

„Co je, co se děje?“ přejíždí rukou kombinézu a rozhlíží se okolo.

Procitne z polospánku, procitne z toho zvláštního stavu, kdy nesnil ani nespal, kdy mu jenom frontová operace procházela před očima, jako by si pouštěl starý film. Vtom si uvědomil, že má před sebou Janka.

„Co se stalo, co se stalo?“

Janek mávne rukou a za chvíli řekne:

„Ale, vyprávěli jsme si o Africe, potom jsi mi vůbec neodpověděl.“

„No jo, to tak člověku proběhne něco mozkem a najednou si na všechno začne vzpomínat, a to není dobře.“

„Proč to není dobře?“

„Protože nemyslím na to, co bude, ale na to, co bylo.“

„A proč?“

„Sakra, kluku, kdybych to věděl, kdybych to sám věděl, tak odpovím sobě i tobě, ale to dělá všechno to počasí, ta mlha, ty deště, všechno to svinstvo, co se proti nám spiklo, rozumíš?“

„Rozumím.“

„Prdlajs rozumíš, ale to není důležitý.“

„A co je důležitý?“

„Abychom vyhráli tuhle válku, chlapče, aby se nezabíjely děti, abys mohl jednou lítat, a já nevím, co ještě všechno. Zkoušíš mě jako ve škole.“

„Jako naše paní učitelka.“

„Jo, jako vaše paní učitelka.“

„A co budeme dělat?“

„To nevím, co budeš dělat ty, ale já, já jdu spát, abych byl na ten konec války dobře připravenej.“

„Ještě ne, prosím tě, strejdo, ještě ne.“

„A proč ještě ne?“

„Ještě chviličku.“

„Podívej se, jak vypadáš, pohublý, tady máš kus čokolády, člověče, já sám už to nemůžu ani vidět, tady kus salámu, pořádně se nabašti, teď jsme zůstali vlastně úplně sami, úplně poslední dva Jankové.“

„Janové, strejdo.“

„Možná, možná že Janové, možná že Jankové.“

Nastalo ticho. Poručík zase přestává vnímat.

„Tady Sokol, jdeme na to!“

Zvolání se opakuje. Teď vlastně slyší sám svůj hlas. Oslovuje rotmistra, protože se mu zdá, že je u něj tak blízko, jako by se domlouvali při jízdě na motocyklu.

„Orel, jasné.“

„Jasné, namířit přesně k okraji, kde stávaly messery a fokewulfy. Vidíš je, připravili si je jako na přehlídku. My vám to ukážeme, mládenečkové, my vám trochu nadzvedneme vaši bismarkovskou morálku!“

„Dobře nám je připravili, hodní chlapci!“

Potom naklání mašinu.

„Hoří,“ vykřikne rotmistr.

„Tady Orel, jsi v pořádku?“

„V pořádku.“

„Tady Orel, vědí o nás?“

„Je to zase v hajzlu, sluchátka mlčí.“

„Tady Sokol. Pavle, jak mě slyšíš?“

„Tady Orel, je to v kabeli…“

„Co myslíš, všimnou si nás?“

„Dole, podívej se, pod námi!“

„Vidím, jasně vidím!“

„Hoří, hoří, hoří!“ rozkřičel se pojednou Janko.

Poručík Hrůza sebou trhl, vyskočil, jako by sedl na veliký špendlík, jako by ho vystřelil přinejmenším katapult

„Co je, co se stalo, co je?“

Vyskočí na obě nohy a rychle se rozhlíží kolem sebe.

Malý Janek se pojednou rozchechtal, až se zajíkal a dostal z toho všeho škytavku.

„Ale nic nehoří, strejdo, to jsem já jenom tak zakřičel, protože jsi mi zase neodpověděl…“

Poručík se poškrábe na zátylku, potom hodí po Jankovi čepici a zamručí si něco jako „kluku sakramentská“, ale spíše se trochu zastydí, že si malého Janka nevšímá.

„Hele, prcku, víš co?“

„Nevím, nevím, pane poručíku Hrůzo, nevím!“

„Heleď, neříkej mi pane Hrůzo, já mám nápad!“

Janek zůstal, jako když do něj střelí, a pootevřel ústa. Potom vyhekl:

„A to?“

„Pojedem se trochu projet.“

„A to?“

„No, kravku nám taky zastřelili, tak v čem asi!“

„Ty seš ten nejhodnější člověk na světě, pane poručíku Hrůzo!“ Janek se rozběhl, jako by nabíhal na velikou překážku, pověsil se poručíkovi okolo krku a držel ho pevně, hlavu zabořenou do kombinézy na jeho prsou. „Ten nejhodnější člověk na světě!“

„No, no.“

Poručík Hrůza sevřel pevně chlapecké tělo a vedl ho k svému lavočkinu.

XII ČERTOVO KOLO

Kruh kolem letiště se zatahuje. Je jasné, že postavení stíhacího pluku, který operuje, v týlu nepřítele, se stává den ze dne složitější.

Uvědomuje si to velení pluku, uvědomují si to všichni, kdo řídí strategickotaktické postupy a přesuny na pomoc jednotlivým akcím.

Vlekle zlé počasí ztěžuje jakoukoli rozsáhlejší akci. Nad letištěm stále visí husté clony mlhy, které se mění v prudké mrakové sloupy deště.

To všechno působí na ty, kteří tady v nepohodě, v zoufalém počasí nastupují do akcí.

Není ani příkladu, kdy by v samém týlu nepřítele mohla operovat letecká jednotka. Není také příkladu hrdinství pilotů-partyzánů, kteří by dokázali toto všechno přemáhat den za dnem, noc za noci.

Kruh kolem Zolné se zatahuje.

„Tak stará je v pořádku!“ mlaskne Vaňuškin.

„Někdo ti píše z domova?“ odpovídá poručík Jan.

„Copak nevíš, kamaráde, že nikoho nemám? Letadlo je v pořádku. Spravil jsem, jak jsi ty říkal, řešeto. Vyspravil všechny díry, jak se to tu říkalo dříve: Letovat, drátovat. Zaletovali a zadrátovali jsme to jedna radost. Máš ‚starou‘ v pořádku,“ Vaňuškin se nedá odbýt.

„To jsem rád,“ řekne nepřítomně Jan.

„Něco se stalo?“ ptá se Pavel.

„Co by se mohlo stát, pověz, rotmistře. Co by mohlo. Počasí za starou bačkoru, kloudná akce nebyla už ani nepamatuju, a ze všech stran lítají rachejtle, Jako by nás tady chtěli zardousit!“

„To nic, bude líp!“ řekne Vaňuškin.

„Jo, bude, ale co my? Hergot, proč do toho nevletíme!“ rozčiluje se Jan.

To je celý on. Duše nepokojná, neklidná, pilot tělem a duší, který dobře ví, co by se všechno mohlo vykonat. Poručík dobře ví, že skutečně stačí, aby se vůbec dostali do vzduchu, a v tu chvíli, když už jsou ve vzduchu, to vždycky znamená pro Němce nějakou díru do rozpočtu. Ale jde o to, vůbec se tam dostat, jde o to, roztrhnout ten smolný kruh, jde o to, opřít se o takovou akci, která by něco znamenala. Všichni to vědí, všichni si čtou ve tvářích, Že je přece jenom ve vzduchu akce, že je potřeba pořádně zakousnout.

„Hergot, to jsme tady odsouzeni jako ryby k leknutí?“

„To ne, Jan!“

„Ty víš prd. Navádíš mě, abychom do toho práskli, to můžeme, ale Vaňuškine, my ještě tady musíme něco udělat, chápeš to, tady jim ještě musíme vytřít zrak.“

„Chápu. Rozumím ti. Vím, že to myslíš dobře, ale co uděláš, když nemůžeme nahoru. Co uděláš? Mašinu jsme ti spravili, připraveni jsme dobře, tak proč tolik hořkosti.“

„To jsou všechno nervy.“

„Jasné!“ rotmistr je sám z téhle situace nešťasten.

„A co velitel?“

„Co zmůže velitel? Chodí na porady, na strategii, ale prý chceme nahoru, chceme do toho, rozumíš?“

Vaňuškin mu naznačí, že jemu je jasné, jak uvažuje pilot. Protože pilot takhle bude uvažovat vždycky. Chce být především za svým kniplem, ve své mašině, chce do vzduchu a chce něco dokázat. Tak to bylo a bude vždycky při všech frontových akcích a při všech leteckých operacích.

Letiště očekávalo v posledních dnech mnohem silnější nápor Němců. Všechno tomu naznačovalo, velitelství mělo takové zprávy. Posila letišti, posila, která přišla, vyvolávala silné protiúdery a konečně možnost manévrů, která byla zpočátku, se teď poněkud omezovala.

„Jak jsme si to říkali, rotmistře?“

„Jak jsme si to říkali, poručíku?“

A potom si znovu připomněli chvíle, kdy se jim před očima jako ve filmu, který si pustili, ztráceli jednotliví frontoví kamarádi, ztráceli se ze hry, ztráceli se a mizeli tak náhle a tak neočekávaně, jako oni sami odcházejí z frontových akcí.

Ale tohle přece neplatí jenom u pilotů, to platí pro každou dobrou poctivou profesi, ať ji dělal a dělá kdo chce, za války i v míru.

A tak se stalo, a stalo se to velmi brzy, že se ve vzduchu za kniplem stroje znovu objevila poručíkova tvář a ve vleku za ním tvář rotmistra Pavla, dvou nerozlučných přátel, jednoho, možno říci, suverénního znalce všech životních otázek, a toho druhého, spíše smolaře, který všechno zase doháněl svou nekonečnou svědomitostí a pílí.

Sledujeme jejich lét.

Připojuji se další letadla – messery.

Jan vede svůj stroj se stejnou dávkou jistoty jako pří všech frontových operacích ve vzduchu, jako ho dokázal vést v nejtěžších a nejsložitějších operacích, které v pluku byly.

Nejdříve kruh nad letištěm, tak jako vždycky, a potom podle pokynů ve sluchátkách do bojově akce.

Obličeje se rozjasnily, to už se dalo číst ve tváři pilotů, že přichází do jejich života to, co mají nejraději – létání.

Ale na mušce je konkrétní nepřítel, který se snaží ztěžovat jim každý let, každou cestu.

Ale právě proto, že operovali v jeho týlu, právě proto, že o nich tak málo věděl, právě proto měli možnost zasazovat mu tolik nečekaných a tvrdých ran.

Letku vede poručík se svým strojem, sleduje ho rotmistrova mašina.

Nic nového pod sluncem. Tohle je sestava, která tak létá odjakživa.

„Tady Sokol, jak mě slyšíš,“ zní lakonické hlášení poručíkovo.

„Tady Orel, jsem na příjmu,“ říká s jistým vzrušením rotmistr.

Jan už je zase ve své kůži, už jsme zase ve vzduchu, už zase budeme takoví, jací opravdu jsme, protože pravdu má Jan, pobývat tam dole na břehu řeky pod stanem i anebo ve srubu, pobývat a čekat, to je přece jenom ryba vyhozená na břeh. Proto ve svém hlášení dává teď zcela najevo svoji radost. Jsme znovu ve frontové akci, znovu dokážeme, co dovede letka A.

Poplach, který vyburcoval piloty k akci nad letištěm, se vlastně už delší dobu čekal. Byl to signál k protiútoku, k zachycení velikého a silného úderu, na nějž se Němci chystali už delší dobu. Nejdříve vyráželi tykadla, ale bylo jasné, že se odhodlají k náporu: čekal je velitel, čekal je pluk.

Zdá se, že ten úder je tady. První skupina messerů se formuje do útoku nad letištěm.

„Tady Orel, tady Orel, vidíš je zleva?“ chvatně se hlásí poručíkovi Pavel, „Tady Sokol, tady Sokol, vidím, vidím je, kamaráde, půjdeme na ně.“

V hlase, který doléhá do sluchátek, je odhodlání i rozhodnost poručíkovy akce.

Skupina messerů se teď srovnala do velikého kola. Postupně v tom zvláštním znamení napadá jeden po druhém prostor letiště.

To mohutné, obrovské „čertovo kolo“ se teď roztočilo. Zprvu jako by váhalo, burácí mohutný řev, který provází ohlušující střelba. Jeden, druhý, čtvrtý, šestý. Je to nečekaně tvrdý úder, je to promyšlený ďábelský kousek zoufale útočících Němců. Je to také akce veliké převahy a veliké možnosti nasadit co nejvíce letadel.

Akce je tak mohutná a tak blesková, že pozemní obrana prozatím vůbec nereaguje.

Obrovské, ohlušující údery a ohnivé blesky zapalují cíle.

Rotmistr pozoruje Janovo letadlo. Při jednom z těch ohromujících a nečekaných roztáčejících se skupin, v té nečekané chvíli prudkého náletu, se rozhodl k fantastickému činu.

„Tady Orel, tady Orel, jsem na příjmu!“ hlásí se rotmistr.

„To je dobře, tak si to zkusíme, uvidíme, jdu na to.“

V tu chvíli se před rotmistrovýma očima otevřelo nevídané divadlo, obraz hrdinství a statečnosti. Poručíkovo letadlo se doslova vrhlo do ohromného kola.

Prolétlo první okruh a pálí.

Objevil se silný černý oblak hustého dýmu. Křižuje ovšem další, který vystupuje ze země.

Teprve při druhém kole Němci zpozorovali, že se to čertovo kolo poněkud promíchalo. Že vypadlo jedno, za chvilku druhé letadlo. Další mašiny padaly v tom velikém kolotoči.

Nový mohutný oblak černého dýmu zalévá prostor, kam jenom oko stačí dohlédnout.

Poručíkova mysl je maximálně soustředěná na akci. Z čela i víček se řine pot. Je rozhodnut. Tlačí mašinu pod sebe a připravuje se znovu k náletu.

Fricové jsou dezorientováni.

Čertovo kolo, které vymysleli, dostalo smrtelnou trhlinu. V tom velikém náletovém prostoru jsou citelné ztráty, ze země šlehají vysoké a husté fangle sestřelených letadel.

Ještě dál k vesnici proletí jako šipka smutný meteor, který dokonal svoji cestu: jeden z německých stíhačů. Zřejmě aby se vyhnul přímému náletu, dostal se mimo kolo, ale Jan ho zpozoroval. Se zásahem potom Němec padá jako kouřící černá kometa k Budínu, opisuje na nebí obrovskou černou parabolu a s ohlušujícím úderem a výbuchem se zapichuje do země.

Ještě oblak ohně a pak vysoký, mohutný černý kotouč kouře.

Poručík se znovu zařadil. Vyhlédl přesně místo, kudy může proniknout mezi útočící stroje.

Zvuk se mění v nekonečné ozvěně a v mnohonásobném ozvuku v nezachytitelný a nepopsatelný burácivý tóny.

„Tady Orel, tady Orel, Janko, ohlas se!“

Rotmistr se vzrušením pozoruje zápas, sám udržuje vzdálenost podle toho, jak ho poručík vede.

„Jsou bez orientace, jdeme na ně!“ řekne znovu s jistou ironií poručík. A je to, jako by se rozhodl, že si bude hrát s míčem na uschlém plácku.

Jeho kondice tam nahoře mezi zběsile útočící přesilou je nevysvětlitelná.

„Sleduj mě, Orle, sleduj mě, jdeme do nich!“

„Orel, jsem na příjmu, Orel, jsem na příjmu.“

„To je dobře, Pavlíku!“

Plamen se rozrostl.

Co se stalo? Kde je zlověstné a jedinečné čertovo kolo? Kde je ta legendární síla německého úderu? Kde je síla přesily zběsile útočících letadel?

Messery teď letí do různých stran, zcela dezorientovány, zcela mimo program, který si určily. V té chvíli je začnou napadat další stroje stíhacího pluku. Čertovo kolo je už teď jenom zbožným přáním friců.

Piloti stíhacího pluku čertovo kolo rozehnali a rozložili je v nekonečnou dýmající čáru zmateně se rozhlížejících útočících letadel na obloze.

Čertovo kolo se v téhle chvíli stalo dobrým objektem pro stroje ve vzduchu, proměnilo se v hledaný terč dalších náletů lavočkinů. Kde jsi, čertovo kolo?

„Tady je Orel, tady je Orel. Sokole, Sokole!“

Rotmistr si teď za kniplem píská, píská si nahlas, ruce má ještě zpoceně, potí se na celém těle, ale kdesi uvnitř cítí radostně vzrušení.

Takový nálet doposud ve svém frontovém životě nezažil. Čertovo kolo, které roztočil tady nad letištěm společně s Janem, ještě neviděl a asi už nikdy neuvidí.

A uvěří vůbec někdo v ono čertovo kolo?

„Tady je Orel, Sokole. Sokole, přihlas se!“

Prolétá znovu hustým černým mrakem, ale ten mrak už dávno nemá zuby, je to bezzubý drak, kterého se nemusí bát.

„Tady je Orel, Janko, přihlas se!“

„Tady je Gondola, tady je Gondola, hlaste polohu…“

Hlášení velitelského stanoviště je velmi slabé, rotmistr však vede svoji mašinu soustředěně, je nadmíru šťasten a chystá se k hlášení.

„Akce sto procent, akce sto procent, Gondolo, slyšíš mě?“

„Je to v pořádku, hlaste polohu, Sokole, ohlaste se!“

Sokol se asi jen tak neohlásí, protože ho dobře známe. Víme, jaký ten Janko je, on to byl, kdo svou statečnosti strhl celou letku, on to byl, kdo se pustil do boje s přesilou a nakonec vlastně vtipem rozehnal všechny a udělal z kola smutnou černou čáru, která jistě zklamala především ty, kteří je uspořádali.

Rotmistr sedí za řízením, vidí před sebou především Jankovu tvář, kterou zastihl ještě ve chvíli, kdy nakláněl letadlo k náletu.

Tak co, Jano, jak jsme si to říkali, je to den první nebo poslední, kdo to ví, kdo to rozhodne, kdo to komu napíše? Ale nejdůležitější na věci je, že o tom, bude-li to den první nebo poslední, o tom rozhodujeme my sami, my sami to máme v rukou, my sami si rozhodneme, co se svým dnem prvním a posledním uděláme, tak je to, pane poručíku. „Tady je Orel, Janko, ozvi se!“

„Tady je Gondola, hlaste polohu Sokola! Orle, proč se nehlásíte?“

Hlas z velitelského stanoviště vysílá výzvu a mnohokrát znásobuje intenzitu.

Co je, co se mohlo stát? Rotmistr se snaží zmobilizovat všechny svoje síly. Viditelnost je zoufalá, orientace prachbídná, teď poručíka samozřejmě nenajde.

Když znovu nalétává, jak už je zvyklý, vidí před sebou ještě mohutný černý oblak a na dně tohoto oblaku jako by zaregistroval Jankův stroj.

To není možné, měl ho stále před očima.

Když se ovšem výzva z pluku opakuje, přece jenom se Pavel musí odhodlat k hlášení, které podává ze všeho, nejméně rád.

„Tady Orel, tady Orel… Sokol nezvěstný.“

Spojení nefunguje. Při druhém hlášení se mu zlomil hlas a hlavně na prsou cítil zvlášť silný tlak.

Sokol nezvěstný, ne – to je hlášení, o kterém nikdy nepředpokládal, že je bude předávat velitelskému stanovišti pluku.

Rotmistrova hlava teď poklesla, ale nebylo to tím, že by dostal zásah, ani tím, že by neovládal všechny své smysly, ale v téhle vteřině už nedokázal zmobilizovat poslední kapky sil, které mu ještě zbyly.

„Orle, přihlaste se, Orle, přihlaste se… tady je Gondola:“

Hlas velitelského stanoviště je velmi zřetelný a velmi jednoznačný, ale on nemá sil, aby odpověděl, nemá jednoduše sil.

Pavel se v téhle chvíli už nedovede ovládat. Ruce má těžké jako z olova, víčka nemůže ani zavřít, ani otevřít, před očima mu probleskují černé a bílé pruhy. Světlo ustupuje z jeho tváře. Je sice šedivá, ale soustředěně vyrovnaná, bez vzrušení, které prožívá, když vyráží do boje. Teď, v těchto vteřinách, se mu zdálo, jako by se mu na chvilku zastavil tep, jako by přestal jít puls, jako by přestalo pracovat srdce.

„Jene, drahý Jene!“ řekne měkkým hlasem do fónia.

Nikdo ho samozřejmě neslyší, nikdo si ho nevšímá. Otáčí se v letadle kolem sebe, potom mašinu naklání a je mu jasná jediná věc: musí co nejrychleji zpátky na letiště na přistáni.

Leště proletí okruhem, kterým by letět neměl, ještě jednou se chce přesvědčit, o čem už je v téhle chvíli přesvědčen. Jan to dostal a nenašel sílu vyrovnat mašinu, jeho zásah, jeho operace příliš riskantní, jeho útok příliš ostrý, než aby to mohl vydržet.

„Orel, Orel, hlaste se!“ slyší před sebou rozkaz velitelského stanoviště.

„Tady Orel, tady Orel, jsem na příjmu. Sokol je po zásahu, Sokol je nezvěstný.“

Velitelské stanoviště má zřejmě přehled o všech operacích ze všech mašin přesný.

Už nenaléhá.

„Vraťte se, Orle, vraťte se…“

„Orel, tady Orel, rozumím, tady Orel, rozumím!“

Ten okruh, který rotmistr učinil, byl jako vzpomínka na Jana. Co by mu řekl? Dobře, rotmistře, dobře Jsme to vystřihli a ještě jim to vystřihneme, fašounům.

Vynikající pilotní akce, suverénní a riskantní, jako každá operace, při níž se postaví obrovské přesile vtip a chytrost pilota.

„Tady je Orel, jdu na přistání.“

Letištní plochy se dotklo s proslulou virtuozitou Pavlovo letadlo, jako se vrací z bojových akcí Pavel i Jan – a jak si dávali záležet na tom, aby přistáli s onou elegancí, která zdobí profesionálního pilota.

Letadlo sedlo přesně tak.

A nad letiště se v okamžiku, v neuvěřitelném okamžiku, který je jen těžko zachytit, znovu nastěhovaly husté mraky a zavěsily se nad kotlinu a padají na mašiny i na ramena pilotů i mechaniků, tam u říčky i na stojánkách, na velitelském stanovišti i na všech ostatních.

Rotmistr zůstal sedět v mašině, zavřel oči, opustily ho všechny síly, i ty poslední, které ještě zbyly.

Přiběhli mechanici. Zaznamenal je jako v polospánku. Vaňuškinův hlas byl však nezřetelnější:

„Moloděc Pavel, moloděc Jan.“

Podává rotmistrovi ruku. Rotmistr ji přijme, opře se o ni a potom seskočí z mašiny, sundá kuklu a přitlačí ji k obličeji.

„Janko, Janko, kamaráde!“

Tohle by se tedy nemělo, samozřejmě že by se nemělo, chlap by měl zůstat chlapem v každé situaci. V každé situaci by měl zachovat kamennou tvář. Ale někdy, někdy to prostě nejde.

Vaňuškin je dezorientován.

„Pověz, jak se to stalo.“

Jak ti mám odpovědět, kamaráde, co ti mám říct, co ti mám říct o statečném srdci posedlém touhou bít se, jako se bijou ti nejstatečnější. Ještě když jsme sedali do mašin, viděl jsem mu to na očích, ještě když jsme se setkali před odletem pohledem tak – bez jakýchkoli velikých omluv, to nebyla žádná oslava, spíš všední soukromá přísaha. Jak ti mám odpovědět, co se stalo, když to sám nevím!

Dostal se do čertova kola. Dostal, ale říct, že se do něj zapletl a potom ho vlastně sám nedokázal rozplést, to by bylo velmi špatné, protože to vlastně ani tak nebylo. Musel bych říci, že to byl on, kdo z čertova kola udělal ďábelský tanec, že sám sebe pasoval na toho vrchního čerta, protože je nejenom sestřeloval jako hrušky, nejenom jim zmátl operaci, ale ještě svým příkladem předváděl všem ostatním, jak na to mají jít, uvolnil jim cestu k ostrému napadnutí, udělal prostě, všechno, co udělat mohl. Jak ti tedy mám odpovědět, co to bylo to čertovo kolo, když jsem se v něm sám zamotal, sám jsem se mu obdivoval.

Co ti mám říci?

Polévala mě horkost i obava o nejlepšího přítele, úzkost svazovala ruce i hrdlo. Neměla by, neměla, to vím, ale svazovala. V takové akci, kdy už všichni dávno nedělají to, co by dělat měli, kdy vytasí všechny svoje.

Trumfy dovednosti, kdy se dají do boje se svou malověrností a zbabělostí, v takové chvíli je opravdu těžké soudit.

Někdo procitne, jiný ne, někdo nastaví hruď a srdce, jiný ne, tak už to bývá u tak složitých operací, jak bylo čertovo kolo, ta operace, která asi nevejde do dějin, i když to byl jeden z nejsložitějších a nejodvážnějších náletů, jaký za války piloti pamatují.

Byl anebo nebyl?

Rotmistr ho viděl, kamarádi, kteří už teď dosedli na plochu letiště, ho viděli, dokonce se dívali Jankovi do tváře, když mašinu nakláněl k útoku, kdy se odhodlával k poslednímu, rozhodu jícímu úderu. A tak je docela možné, že právě čertovo kolo nikdo nezapíše do dějin leteckých bitev, i když by měl.

„Ty, Pavle, jak se to stalo?“

Vaňuškin naléhá s takovou otevřeností, že se rotmistr odpovědi nevyhne.

„Tak, dostal se do kola, do kola, když dělal nálet. A sám jich pár oddělal. Rozrušil jejich sled a sám to dostal.“

„Moloděc!“

„Riskoval.“

„Kdo neriskuje? Kdo v téhle válce neriskuje, ten nemůže žít, každý musí riskovat!“

„Je to tak.“

„A ještě jednu věc mi řekni, Pavle.“

„Jen se ptej.“

Vaňuškin si změří rotmistra, nejlepšího Janova druha, prohlíží si ho jaksi nedůvěřivě a potom přece jenom vyhrkne:

„My jsme si slibovali, víš, my jsme si slibovali, že až přeletíme na záložní letiště…“

Rotmistr mu skočí do řeči.

„Já vím, že to podniknete spolu.“

„Podnikneme to tedy spolu?“

Rotmistr příliš neváhá.

„Samozřejmě, když to mašina utáhne, když to dobře utáhne, proč bychom to spolu neměli podniknout?“

„Správně, proč bychom to spolu nepodnikli.“

„Jasné, jasné, Vaňuškine.“

Šli se projít kousek k řece, u které filozofovali o rybách a o počasí. Než došli, chytil je Janek. Loudal se, zastavoval, na všechno možné měl čas.

„Strejdo, ty mě taky svezeš?“

Rotmistr se na něj dívá, je to úplně jiný chlapec, oči má zapadlé, zdá se, že je unaven, to fronta dělá i z dětí chlapy. Janek pozoruje všechno kolem sebe, jako by to i hodnotil.

„A kde máš kamaráda?“

„Ábela zastřelil nějaký blázen na náměstí.“

„Slyšel jsem.“

„Tak proč se ptáte?“

„Nebuď huba. Byl jsi slušný kluk.“

„Teď už nemám nikoho.“

„Někoho si najdeš.“

„To mi říkají všichni, to mi všichni říkají: Buď rozumný, někoho si najdeš, válka brzy skončí, musíš se učit! Já nic nechci, já nikoho nechci, já si nikoho nechci najít.“

Vaňuškin ho sleduje, pozoruje a s porozuměním se na něj dívá.

Janek uhýbá jeho pohledům a potom poví:

„Nemají to lehké ani kluci.“

„To víš, že ne,“ odplivne si rotmistr.

„Tak co, řeknete mi to už konečně?“

Nikdo mu neodpovídá. Za malou chvilku je Janek zase doběhne a zase se kolem nich točí.

„Vy mi to, strejdo, nechcete ani slíbit?“

„Nechci!“

„Proč?“

„Protože sliby jsou chyby.“

„To už jsem slyšel od strejdy Hrůzy. Kde je? Kdy se vrátí?“

Oba se podívají na Janka:

„Nevrátí se!“

„A proč se nevrátí?“ začne křičet Janek.

„Proč se nevrátil děda, proč se nevrátil Ábeli“

V tu chvilku jako by Jankem projel blesk, usedavě pláče a nervózně kouše do čepice a potom s ní mlátí o zem.

„Tak se uklidni, chlapče!“ řekne Vaňuškin.

„Slyšel jsi něco o čertově kole? Asi jsi neslyšel, ale jednou, jednou si to budete vyprávět ve škole, a když to nikdo nestihne, aby to zapsal do učebnice, tak jim to budeš vyprávět ty jako jeden z těch, kdo čertovo kolo zažili.“

„A kde je strejda poručík Hrůza?“

„To právě se vším souvisí.“

„Já tomu stejně nerozumím.“

„Rozuměl jsi složitějším věcem, tak tomuhle porozumíš taky. Při náletu udělali fricové kolo a strejda jim ho rozbil. Nejdříve se do něj zapletl a potom jim ho rozrušil. Je to hrdina.“

Janek se dívá s očima rozšířenýma a ústy otevřenými.

„Hrdina!“

Janek se s tím spokojí, smutně stáhne hlavu mezí ramena, pár dní, v nichž se zúčastnil dění na letišti, ho pořádně poznamenalo na celý život. Už toho není moc, čemu by měl ještě porozumět. Už dostal dost vysokou školu, která se vlastně rovná celému životu.

„A svezete mě?“

„To víš, že svezeme!“ konejší ho rotmistr, ale Janko ví, že už to všichni říkají z jakési pro něho nepochopitelné setrvačnosti, ze setrvačnosti, které asi rozumějí jenom ti dospělí, jenom ti, co jsou ve válce a musí odpovídat třeba zrovna jemu.

A tak odejde. Nejdříve k řece, podívá se do jejího proudu, postaví se na jednu nohu jako husa, zebe ho, poohlédne se po okolí a myslí si, jak se to tu mění.

Kolik nejlepších kamarádů ztratil za pár dní!

Potom se rozběhne podle řeky, až přejde okolo strážného, pozdraví se s ním a klučina se mění v dalekou, nejdříve větší a potom docela malou tečku, která zmizela kdesi v dálce směrem k vesnici.

Oba ho pozorují. Znají jeho příchody a odchody, jeho cesty s kravkou, oba znají jeho klukovské žádosti a jeho spokojený a rozzářený obličej i jeho smutné oči.

To všechno ta prokletá válka, to všechno to prokleté postavení, kdy se celý svět spikl proti takovým klukům – a piloti je nemohou vlastně ani pořádně svézt, jak by si zasloužili.

Vaňuškin chce něco rotmistrovi povědět, ale váhá. Nakonec se přece jenom odhodlá:

„Ty, Pavle, chtěl bych ti něco říct.“

„Já vím,“ mechanicky se ozývá rotmistr.

„Myslíš?“

„Já myslím, že to vím. Bude to o té cestě domů.“

Vaňuškin zavrtí hlavou:

„Ba ne, kamaráde, bude to o něčem jiném.“

„A o čem?“

„O štěstí!“

„Prosím tě, o štěstí – a teď?“

„O štěstí a teď.“

„A jak jsi na to přišel?“

„Víš, když jsme naposledy rozprávěli s Janem a hovořili o tom přeletu, tak se mě zeptal, proč jsem si zvolil právě jeho, a já jsem mu říkal, že proto, že si myslím, že mu přeje štěstí.“

Na chvilku je rozdělily minuty mlčení.

„A to jsi měl pravdu.“

„Jan se bránil. Strašně se bránil, dokonce si myslím, že se zlobil, že o tom nechtěl ani slyšet.“

„To je pilotská pověra,“ vysvětlí rotmistr.

„To jsem nevěděl.“

„Snad se tolik nestalo.“

„To se stalo málo?“

„Co s tím vším má společného debata o štěstí?“

„Tak o tom všem přemýšlím,“ vysypal ze sebe ještě těžce Vaňuškin a zase na delší dobu přerušil svou debatu. „Tak si myslím, že jsem to štěstí vyhnal.“

„Tomu nevěřím,“ ohradí se rotmistr.

„Proč myslíš?“

„Podívej se na mě.“

Vaňuškin se na něj podívá.

„Co vidíš?“

„Pilota Pavla.“

„Pilota, který měl celý život smůlu. Nikde se mi nic nevydařilo, všude jsem přišel pozdě, na první letovou hodinu jsem se zpozdil, první děvče mě nechalo a poslední mě tak dlouho odbývalo, že prý až po svatbě, až mě to všechno přestalo bavit. Ztratil jsem nejlepšího kamaráda, od kterého jsem se nejvíc naučil. Co já mám povídat o štěstí.“

„Nerozumím ti, Pavle.“

„To je tak těžké? Člověk, který je odsouzený k životu, může mít velikou smůlu. A jestli ho chceš vidět a jestli ho chceš vidět ve skutečnosti, tak se, prosím tě, dobře podívej.“

„Kam?“ zeptal se Vaňuškin.

„Sem, na mě!“

Rotmistr udělal pózu jako u fotografa a zatvářil nesmírně smutně.

Vaňuškin se rozchechtal, jako by dostal záchvat.

„Kamaráde, drahý soudruhu, jak můžeš takhle uvažovat, odsouzenče k životu, odsouzence k tomu nejlepšímu, co na světě je? Co bych měl říkat já, co bych já měl říkat! Jsem na světě stejně sám jako ty? Jsem. A na co se na světě nejvíc těším? Jako ty, jako Pavel, na život, na ten prokletý, svízelný, hanebný, přitom nádherný, fantastický, neopakovatelný život, který se dá žít jenom jedenkrát.“

Rotmistr se na něho dívá, promne si pálivě oči a hledí Vaňuškinovi do tváře.

Takhle proti sobě krátkou chvíli stojí.

„No, něco na tom asi je!“ řekne rotmistr jen tak pod vousy a nepřikládá tomu svému uvažování pražádnou důležitost.

Potom, netrvalo to příliš dlouho, se oba dohodli, že jim patřičně kručí v břiše a v takovémhle případě bude nejrozumnější jít se pořádné najíst.

Rázně vykročili, zhluboka vydechli, provázely je po v hledy příslušníků stíhacího pluku.

Takových dvojic a takových seskupení bylo samozřejmě u pluku víc. Takových přátelství, která překonala smrt, a to ještě na ten okamžik, kdy se nestačili rozloučit, bylo bezpočtu, jejich jména třeba zněla jinak, jejich postavy možná by vylíčil ten, kdo by o nich svědčil, poněkud jinak. Ale to jistě není důležité.

Když se večer sešli a když ráno vstávali, vždycky se nejprve podívali k obloze.

Nad letištěm každé ráno pluly mraky, padal déšť, anebo se ukázal pomerančový míč slabého slunce. To bylo dobré znamení nejenom pro náladu, ale i pro frontovou operaci.

Příštího dne, kdy se piloti probudili a kdy si přivstali mechanici i strážní, protože mechanici i strážní si vždycky museli přivstat, se bohužel zase mraky spikly proti letišti a proti lidem na něm a nedovolily jim další akce.

Pronásledovaly statečné bojovníky ještě mnohokrát. Mnoho akcí – a třeba zrovna takových, jako bylo čertovo kolo – nemohlo začít, protože jim to okolností nedovolily. A tak se stalo, že se museli na čas stáhnout, že se přesunuli na jiné letiště, aby mohli později udeřit.

Udeřili mohutnou silou.