Jaroslav Velinský

Cestou Dračích lodí

I

JAK JSEM OPUSTIL SVŮJ RODNÝ DVOREC; MOJE CESTA DO BERGENU; A JAK JSEM SE POSLÉZE STAL PODKONÍM NA KRÁLOVSKÉ LODI

Bylo úterý před svátkem Nanebevstoupení léta Páně 1355, když královská loď Magnúsarsúdin vyplula z bergenského přístavu; kromě zboží a zásob na dlouhou cestu si vezla požehnání pana biskupa a rozloučit se přišel i královský kancléř, pan Órm Eysteinsson. Sám Magnús Eiríksson, král Norska a Švédska, dal příkaz k cestě; já, Ívar Einarsson, jsem se stal členem posádky, abych si odpracoval cestu na Island, zatímco loď pod velením pana Pala Knútssona mířila mnohem dál…

Nedlouho předtím stihla Norsko morová rána; moji rodiče zemřeli a já zbyl ve dvorci na úpatí Hardangeru jen se dvěma čeledíny a starou chůvou Gudrún. Sotva třináctiletý jsem se stal hospodářem.

Ve čtrnácti jsem si připadal dospělejší než mnohý osmnáctiletý a síly jsem měl za dva. Nemohu říci, že by hospodářství vzkvétalo, ale udržel jsem je v těch zlých časech aspoň tak, jak je zanechal otec, než se odebral na onen svět. Leč potom padla nemoc na dobytek; přišel jsem o všechny krávy kromě jedné a nadále mi zbyli jen čtyři hubení koně a stádo ovcí. Rozhodl jsem se chov ovcí rozšířit, ale oškubali mě šibalové; nakonec jsem byl rád, když jsem po prodeji koní se ctí vyvázl z dluhů a zaplatil daně. Dvě následující zimy byly zlé a přišla neúroda; zjara roku 1355 skoro nebylo co sít.

Když jsem se jednoho večera vrátil z nikterak povzbudivé obchůzky pozemků, pohřešil jsem oba čeledíny; při sháňce po nich jsem našel starou Gudrún na loži, rozpálenou horečkou a dusící se kašlem. Chtěl jsem jí nějak pomoci, ale řekla, abych se nepřibližoval. Pochopil jsem, že čeledíni uprchlí před černou smrtí.

„Poslouchej dobře, Ívare,“ řekla mi chůva, znovu a znovu kašlajíc, „nemáš už nikoho vlastní krve… a nic naplat, člověk má příbuzenských svazků dbát. Nezůstávej tady ve dvorci — vidíš sám, že to pánbůh nechce.“

„Ubohá Gudrún,“ přerušil jsem ji, „kam bych odtud šel? Nevím o žádných příbuzných, které bych mohl požádat o přístřeší.“

„Proto s tebou hovořím, Ívare,“ řekla. „Je tomu už dávno a slýchávala jsem to od tvého děda… Jeho bratr Ólaf řečený Jednouchý, muž velice nepokojné krve, se vystěhoval na Island. A zprávy, které o něm později přišly, byly dobré. Usadil se prý v místě, kterému tam říkají údolí Býčí řeky…“

„Gudrún — tvoje nemoc je jen horkost, která přejde. Letos je chladné jaro a tvoje kosti jsou staré.“

„Nikdy jsi moc neposlouchal rady starších, Ívare. Měla s tebou matka jen samé trápení. Horkost, která přejde? Achich…, do zítřka je se starou Gudrún amen. A tví rodiče tam na nebesích mi neodpustí —“

„Víš, že jsou po smrti, stejně jako můj prastrýc Ólaf,“ přerušil jsem její lamentaci.

„Třesky plesky! Island má zdravější povětří, tam za moře se mor nedostane. Jakpak taky? A i kdyby Ólaf Jednouchý dávno odpočíval v hrobě — měl přece syny, nemyslíš?“

„Jak to mám vědět, Gudrún?“

„Jak to máš vědět?“ bručela. „Takový silák, který se pustil do medvěda holýma rukama — však proto přišel o ucho — musel mít syny. Dneska žijí a hospodaří v údolí Býčí řeky… a jistě mají velký dvorec. Aby tam neuživili o krk víc, zvlášť když umí pracovat jako ty, Ívare.“

„Třeba máš pravdu… Jenže — jak daleko je na Island? Jak bych se tam dostal, nevíš? Nezbyl mi žádný majetek, o který by někdo stál. A kdybych prodal krávu, nebude už ani mléka pro tebe —“

„Nepotřebuju mléko. Rána se nedočkám. Až umřu, Ívare, pomodli se za mě a zapal stavení… Černá smrt shoří se mnou. Potom vezmi krávu, prodej ji ve vesnici a za stržený peníz se slušně oblékni; a jdi do Bergenu, chlapče. Však se tam neztratíš. Plují odtamtud lodi… i na Island. Možná že se nad tebou některý stýrimadur ustrne. A ne-li, můžeš vstoupit do služby k nějakému pánu a na cestu si vydělat. Jsi velký, silný… a z dobré rodiny. Rádi tě do služby přijmou. Ale nenech se ošidit. Nejdřív se ptej, jaký bude plat.“

„Přinesu ti teplé mléko,“ řekl jsem.

„Jsi hodný chlapec…“

Nebyl jsem hodný chlapec. Gudrún měla pravdu, když říkala, že jsem matce působil jen samé trápení. Jak rád bych to byl později napravil, když matka odpočívala sáh pod zemí, v hrobě, na němž jsem vztyčil březový křížek, po boku mého otce.

Nikdy jsem nepřilnul k selské práci; nebavilo mě starat se o dobytek a drůbež, polní práce mě neskonale nudily a vyhýbal jsem se i řemeslným zručnostem, kterým mě chtěl přiučit otec. Teprve po smrti rodičů jsem musel kvapně dohánět, co jsem dřív lehkomyslně zameškal… Snil jsem spíš o cestování, viděl jsem neznámé země, které objevím — ale jak jsem se mohl stát námořníkem, když mě rodiče přidržovali k sedlačině a měl jsem jednou převzít hospodářství? Říkal jsem si, že jednoho dne uprchnu, vydám se do Bergenu, vypluji na moře a vrátím se s pytlem zlata, které najdu na nějakém zázračném ostrově… Jsou jich přece v moři spousty a vypráví se o nich za zimních večerů, když fičí vítr od hardangerského ledovce.

Jednoho takového večera jsem utekl; táhlo mi na desátý rok a myslel jsem si, že jsem už dost starý na to, abych se stal slavným objevitelem neznámých zemí. Našli mě k ránu nedaleko od statku, naštěstí moje stopy nezavál sníh. Namísto slávy jsem utržil výprask, když jsem se jakžtakž vystonal.

Teprve teď se mi nabízela možnost uskutečnit své sny, ale neměl jsem z toho nijaké potěšení.

Šel jsem do chléva, hodil kravce do žlabu otep sena a nanosil vodu. Potom jsem v kuchyni rozkřešal oheň a v kuthanu ohřál mléko pro nemocnou Gudrún.

Když jsem jí mléko donesl, nebylo ho už třeba…

Věděl jsem, že by bylo v dané chvíli nejmoudřejší poslechnout poslední radu, kterou mi dala, a spálit dům i s jejím tělem. Přesto jsem váhal až do rána. Když vyšlo slunce, našlo mě obcházejícího stavením; navzdory strachu z černé smrti jsem shledával v kresbách let vyschlého dřeva povědomé tváře svého dětství, rytíře, skřítka a svatého Petra, vzpomínal jsem na ty, co tady sedávali, jedli, pili a hovořili o vzdálených krajích a podivných dobrodružstvích v nich.

Potom jsem si sbalil do uzlíku pár drobností, vzal z truhly poslední lepší halenu, nohavice, kápi a škorně po otci a udělal jsem, jak mi radila Gudrún…

Když jsem za sebou táhl kravku na cestě k vesnici, neohlížel jsem se. Praskot plamenů mě přesto doháněl a z kouře mi slzely oči.

Netřeba vyprávět, jak jsem se rozloučil s hodným zvířetem, poslední upomínkou na starý domov. Styděl jsem se, když jsem stržený peníz ukládal do váčku, jako bych prodal nejlepšího přítele. Ale pak jsem si řekl, že se žádný z objevitelů neznámých zemí nevydal do světa na krávě, a dokonce jsem se tomu i trochu pousmál. Bylo na čase; vyplakal jsem v posledních létech už příliš mnoho slz na muže tak silného a odhodlaného, i když se zatím nedostal dál než pár hodin cesty od statku.

Hospodář, kterému jsem krávu prodal, se mě zpočátku bál; potom mi řekl o mých uprchlých čeledínech, kteří vyprávěli o moru. Mysleli prý ve vsi, že u nás nikdo živý nezůstal, a přesvědčit se nešli ze strachu před černou smrtí. Krávu ode mne nakonec koupil jen proto, že jsem ji dal co nejlevněji.

Po nových šatech jsem se nesháněl; hrdě jsem pokračoval v cestě, při níž jsem díky strženému penízi nehladověl. Abych své mužnosti dodal patřičný důraz, koupil jsem si od kováře v jedné osadě pořádný nůž v dřevěném, lýkem obšitém pouzdře. Ale díky bohu — a hlavně díky svému vzrůstu a podmračené tváři — jsem ho kromě na chleba na nic nepotřeboval. Přenocoval jsem ve chlévech a senících a koncem týdne jsem spatřil věže a střechy královského města na šedém pozadí deštivé oblohy.

V jedné krčmě blízko přístavu jsem si koupil bochánek chleba a misku rybí polévky.

Nevěděl jsem, zda budu hledat místo na jedné z krásných lodí, které kotvily v přístavu, či zda se pokusím najít službu u některého bergenského pána nebo kupce. Nikoho jsem tu neznal a obsah mého měšce mi nemohl vystačit na dlouho.

Chodil jsem ve studeném mrholení přístavem, čichal rybinu z otevřených bárek a díval se, jak muži nakládají do bachratých lodí všemožné zboží. Došel jsem až k té, která se mi zdála největší; měla

vyduté boky s fošnami, kladenými jako střešní šindele, na zádi cosi jako hradební cimbuří a působila dojmem klidné, sebevědomé síly, jak se zvolna zvedala a klesala spolu s mírně zvlněnou hladinou přístavu. Zdálo se, že její náklad je v podpalubí a že čeká jen na příznivý vítr, aby rozvinula plachty a vyplula na druhý konec světa — pokud svět druhý konec má.

Na nábřeží stál kůň, stejně mohutný a klenutý jako loď; muž v jeho sedle rozmlouval s lodníkem, který stál u brlení.

„Pánové se nebudou obsluhovat sami,“ zaslechl jsem jezdcův pánovitý hlas.

„Snad postačí kuchař, pane,“ odpověděl lodník.

„Byl bych raději, kdyby ho viděli co nejmíň,“ houkl pán do poryvu větru od moře. „Chceš, aby se k mořské nemoci přidala žloutenice? Páni potřebují někoho, kdo se umí chovat a rozezná víno od octa.“

„Nemají páni svoje vlastní panoše?“

„Nejedeme k turnajům, hlupáku.“

„Pokusím se, pane —“

„Nechť je tvůj pokus úspěšný,“ řekl muž na koni. „Nejsem z těch, kteří se zabývají najímáním číšníků.“

Potom pobídl koně a vracel se po břehu k městu; když jsem ho uctivě pozdravil, ušklíbl se a pokývl hlavou. Měl bytelné jezdecké škorně s ostruhami, suknici z tlustého sukna, olemovanou kuní kožišinou, ramena a krk mu kryla teplá kukla a na ní seděl plstěný rendlíkovitý klobouk, připevněný pod vousatou bradou stuhami. Za pasem, vyloženým stříbrem, měl zasunutou dýku a pod ní se mu houpala pochva s mečem, která vzadu nadzvedávala plášť.

Když mě minul, začal si hvízdat neznámou písničku jako bezstarostný mladíček; leč podle vrásek a mohutného kníru byl mladíčkem někdy za korunovace pana krále Magnúse — a to jsem ještě nebyl na světě.

Rozloučil jsem se s lodí aspoň pohledem a vracel se zvolna k městu, následuje tak neúmyslně jezdce; jeho těžký plavý kůň zametal žíněmi ohonu hladinu kalužin. Hleděl jsem za ním, dokud mi nezmizel mezi sušárnami tresek a rybářskými domky před hradbami.

Protože jsem nijak nespěchal, dohonil mě lodník, kterého jsem slyšel hovořit s pánem na koni; srovnal se mnou krok, a když jsem s ním vyměnil pozdravení, zeptal se, zda jsem spokojen. „A s čím…, pane?“ řekl jsem.

Váhal jsem, zda mám říci „pane“ — nebyl oblečen o nic lépe než já; ale snad měl na to oslovení právo, byl-li kormidelníkem té veliké lodi. A pro trochu zdvořilosti ještě nikomu huba neupadla a já byl pouhý sedláček z Hardangeru.

„Nechme pány tam, kam patří,“ řekl. „Jmenuju se Úlf… a jsem jenom první lodník na Magnúsarsúdin.“

„Já jsem Ívar Einarsson.“

„Ptal jsem se, zda jsi spokojen,“ zabručel do černého vousu. „Myslím s lodí… Hleděl jsi na ni jako u vytržení.“

„Jmenuje se Magnúsarsúdin? Ěekl bych, že je to krásná loď.“

„Říkávalo se jí Mořský chrt. Ale teď náleží samotnému panu králi Magnúsovi, aby nám ho Pán zachovat ráčil. Je to věru krásná loď, uvážíme-li, co má za sebou.“

„Nerozumím lodím, Úlfe.“

„A čímpak jsi, mladíku? Nor z Bergenu —a nerozumí lodím?!“

Vysvětlil jsem mu, jak jsem se dostal do bergenského přístavu. Pokyvoval hlavou, když jsem hovořil, a tahal se přitom za svou černou bradku. „Morová rána,“ zabručel, když jsem skončil. „Jaké jsi to měl štěstí v neštěstí, Ívare…, pokud to byla opravdu morová rána. Starým lidem někdy stačí k smrti nádcha.“

Obrátili jsme se zády k přístavu a kráčeli, co noha nohu mine. „A co teď hodláš dělat?“ zeptal se mě.

Zmínil jsem se o svých příbuzných na Islandu.

„Vida,“ kývl. „Island…, a jak se tam chceš dostat, přítelíčku? Mezi Bergenem a Islandem je tolik vody, že by ji vaše krávy nevypily do soudného dne. A navíc,“ ušklíbl se, „je na pití přece jenom trochu slaná. Pojďme,“ vzal mě za loket, „posadíme se někam do závětří a vypijeme pár konvic svařeného piva. Je trochu větrno a zalézá za nehty — přestože už bylo svaté Kateřiny.“

Styděl jsem se přiznat, že je mi líto peněz, a řekl jsem tedy, že nepiju; hlučně se zasmál, odplivl si a zeptal se, zdali jsme u nás na statku pívali jenom syrovátku. „Netvař se tak dotčeně, Ívare,“ dodal. „Máš-li hluboko do měšce, zaplatím, co vypiješ.“

„Nevím, kdy ti to oplatím, Úlfe.“

„Čerta starého,“ řekl a mávl rukou. „Tvůj osud mě dojal, pokud je to při mé zrezivělosti vůbec možné. Pojďme. Uvidíme, co se pro tebe dá udělat kromě zaplacení útraty.“

„Tak tedy na tvoje zachráněné zdravíčko, Ívare,“ řekl můj nový známý a zvedl konvici. „Ať už to byla černá smrt, nebo jenom nádcha.“

Seděli jsme v krčmě, kde jsem snídal rybí polévku; hučelo to tu obhroublými hlasy lodníků, čekajících u kostek a piva na příznivý vítr. Líbilo se mi tu a dal bych věru nevím co za to, abych byl jedním z nich. Někteří Úlfa přátelsky zdravili a hostinský se ke mně choval mnohem zdvořileji než ráno.

Přiťukl jsem si s Úlfem, jak jsem to vídal na našem dvorci, když se muži sešli, aby se poveselili po sklizni. Silný a horký nápoj mi zapálil tváře a můj hostitel se zasmál. „Kolik je ti let, smím-li se ptát? Zdá se mi, že jsi opravdu uvykl jen syrovátce.“

Zalhal jsem, že dvacet; vypadal, že mi nevěří. Bodejť, vždyť jsem dosud měl místo vousů jen světlé chmýří, zatímco si Úlf řádně smočil v konvici svůj převislý knír. „Co budeš dělat na Islandu, najdeš-li své příbuzné?“ zeptal se. „Sedlačit? Nebo jsou to snad rybáři? V poslední době se tam prý sedlákům mnoho nedaří. Ubývá lesů, které zadržovaly ledové větry…, pole tam rodí čím dál méně, slyšel jsem.“

Pokrčil jsem rameny. „Vždyť nevím, zda se tam vůbec dostanu, Úlfe… Sám jsi říkal, kolik je vody mezi Bergenem a Islandem. A bodejť by nebylo — je to přece poslední země na půlnoc.“

„Oho!“ zvolal a uhodil do stolu. „Poslední země na půlnoc? Jaký jsi to selský věchet, Ívare!“ Vzal mě za rameno. „Jen se neurážej a nezapomínej pít, dokud je konvice teplá. Tak poslední země na půlnoc, hleďme! Zdalipak jsi někdy slyšel o Grónsku? O té velké zelené zemi?“

„Staral jsem se o pole, pastviny a dobytek,“ řekl jsem. „Nemusíš mě nazývat věchtem, že nevím o všech zemích, co jich na světě je. Zelená země? Proč se jí říká zelená, Úlfe?“

„Kdopak ví. Není o nic zelenější než Island. Pojmenoval ji prý Rysavec Eirík z Islandu, který ji objevil. Bylo to v dávných dobách, kdy na Islandu ještě neuznávali Krista Pána, ale všelijaké potvorné modly z kamene a dřeva. Ani jejich jména prý není dobré vyslovovat; přináší to neštěstí. Ale Ryšavec Eirík jim prý zůstal do smrti věrný, i když už se v Grónsku stavěly chrámy a sama Eiríkova manželka se stala horlivou křesťankou…, kdo ví, zda ne proto, aby zachránila jeho hříšnou pohanskou duši.“

„A kdy že to bylo?“ zeptal jsem se plný strachu, zda se můj prastrýc Ólaf nedal k pohanům.

„Tři sta let je to,“ řekl Úlf. „Možná víc.“

„A odkud znáš takové věci, Úlfe?“

„Od jednoho tvého jmenovce. To se ví, nebyl to sedláček jako ty. Byl to kněz… Síra Ívar Bárdarson. Arcibiskup nidaróský ho jmenoval správcem biskupství v Grónsku, aby tam udělal pořádek, a pan král určil k cestě našeho Chrta. Už je to hezkých pár let — myslím, že sedm, pokud se nepletu. Bylo to hned rok po tom, co připlula z Grónska mrňavá loď bez paluby, ani kotvu neměla, a namísto desátku přivezla spoustu výmluv. Proto poslal pan arcibiskup do Grónska nového správce biskupství. Povídalo se, že Gróňané odpadli od víry, a snad se dokonce bratří s kdovíjakými pohany.“

Měl jsem konvici ještě skoro plnou a Úlf už objednával další; než ji dostal, rýpal špičkou nože do stolu obrázek kotvy. „Vozívali prý odtamtud sobolinu i kůže bílých medvědů, rohy jednorožců a mroží kly,“ pokračoval, když se napil čerstvého piva. „A pak najednou nic. Jenže jak mohli odpadnout od víry, když tam mají patnáct kostelů a dva kláštery?“ Mrkl na mě přes okraj konve. „Říkáte u vás také, že sejde z očí, sejde z mysli?“

„Říkáme,“ kývl jsem. „Proč?“

„Nu, když někoho dlouho nevidíš, zapomeneš na něj. Jak by ne. A v Grónsku nebyla norská loď celá léta. Kdysi tam vozívali zboží Angličani, Němci… i Holanďani. Tatík mého tatíka na jedné takové kupecké lodi sloužil, když byl jen o málo větší než dřevák. Jenže potom se Gróňané poddali norskému králi… Bylo to prý za Hákona Starého.“

„Nikdy jsem o něm neslyšel.“

„Bodejť,“ zasmál se Úlf. „Byl to praděd královny Ingibjörg, matky našeho pana krále Magnúse. Už je tomu dobrých osmdesát let. Král Hákon prý zakázal cizím kupcům obchodovat s Grónskem a našim kupčíkům se nechtělo. Inu, kdo by se věčně strachoval o loď i zboží… Kolem Grónska je zlé moře, skoro bych řekl, že rok od roku horší. Na jihu je teplo, obchoduje se tam solí i jantarem — a hlavně tam nepotkáš ani ledové kry, ani skrelingy.“

Nevěděl jsem, kdo jsou to skrelingové.

„Žijí na půlnoční straně Grónska,“ vysvětloval Úlf. „Kdo ví, jaký je to pronárod. Mluví divnou hatmatilkou, jedí tulení oči, pijí syrovou krev… a kukuč prý mají jako Tataři.“

„A jaký kukuč mají Tataři?“

„Mají docela šikmé oči.“ Vytáhl si dvěma prsty vnější koutky očí vzhůru. „Takhle.“

„Ty jsi byl v Tartarii, Úlfe?“

„Kdepak. Pan Ívar nám o ní četl z knihy jednoho Benátčana cestou do Herjúlfsnesu — to je hlavní grónský přístav. Tehdy jsem byl mladý a zvědavý, proto jsem si všechno zapamatoval.“

Zeptal jsem se, zda je Grónsko daleko za Islandem.

„Když je dobrý vítr, čtyři dny cesty k západu,“ řekl. „Je nejspíš o mnoho větší než Island…, dokonce se říká, že vysoko na severu hraničí s Norskem, kam prý se dá z Grónska přejít suchou nohou. Jednomu člověku se to prý skutečně podařilo a cestou se živil kozím mlékem. Pro kozu měl celou cestu dostatek zelené píce.“

„Tak daleko na severu?!“

„Inu — nemluvil jsem ani s tím chlapíkem, ani s kozou. Myslím, že by ses pěkně našlapal, Ívare. A došel bys jako staroch se šedivým vousem, který si musí krájet i chlebovou střídku.“

„Však nemířím do Grónska.“

„Zato my tam míříme,“ zabručel. „A kdo ví, zda nás rádi uvidí. Když jsme tam přistáli tehdy, přivezli jsme hřebíky, drát, sůl, plátno i osivo… Pan Ívar dobře věděl, čeho se Gróňanům nedostává. Jenže tentokrát vezeme kromě zboží patnáct rytířů v plné zbroji i s koňmi. Jako na křížovou výpravu.“

Jeho vyprávění mi znělo jako moje vlastní sny o objevech cizích zemí. Nikdy nepřišel do našeho dvorce pocestný, který by znal z Úlfova soudku aspoň žejdlík. A v téhle bergenské krčmě mi možná každý druhý z mužů u kostek a piva mohl vyprávět stejně zvláštní a vzrušující příběhy jako první lodník z Magnúsarsúdin, která se kdysi nazývala Mořský chrt.

„Pan Ívar se staral víc o hladové děti než o víru,“ pokračoval Úlf. „Když jsme rozdělili polovinu zboží, vypluli jsme do druhé osady, kde byl klášter s opatstvím. Říká se té osadě Vestribygd.“ Zabodl nůž do stolu. „Co myslíš, že jsme tam našli, Ívare? Jenom pár zdivočelých a zubožených kusů dobytka a psa, který před námi utekl do hor. Opatství vypleněné, kostely pobořené, dvorce vypálené. Jako by všechny odvlekli do otroctví ti zatracení pohani… skrelingové. Možná že přicházejí přes moře ze západu; jsou tam ještě jiné země. Však se moře táhne kolem celého světa a nikdo neví, co je na jeho konci. Snad propast… Povídá se, že na půlnoc i povětří mrzne na kámen. A na polední straně je zase takové vedro, že lidé zčernají.“

„A potom?“ zeptal jsem se. „Co jste dělali potom?“

„Odvezli jsme pana Ívara do Gardaru na biskupství a s jeho listem pro arcibiskupa jsme se vrátili do Norska. To už tady řádila černá smrt a na nějaký takový Zapadákov nebylo pomyšlení. Od té doby jsem Grónsko neviděl, a abych řekl pravdu — nijak mě to nemrzí.“

„Ale co ti lidé z Vestribygdu?“

Pokrčil rameny a podíval se do konvice.

„Copak je nikdo nehledal?“

„Z Gardaru je do Vestribygdu skoro tak daleko jako odtud na Ovčí ostrovy…, cesta tam trvá přes týden, když plavbě nepřekáží led. Pěšky tam nedojdeš, pobřeží je samý fjord a na skalách ledovce, které se lámou a padají do moře… A lodi, ty mají Gróňané docela malé. Větší není z čeho stavět.“

„Nejsou tam stromy?“

„Ne, že by nebyly,“ ušklíbl se. „Jenže i ty největší jsou dobré nanejvýš k vyplácení nezvedených dětí. Vždyť se tam vaří na ohni z dobytčího trusu a zbytků z ryb.“

Venku se zvedl vítr a rozpršelo se; v krčmě bylo o to vlídněji. Na ohništi hořela polena, v kotli vřela a voněla polévka, kostky chřestily v kalíšcích a z jednotvárného šumu hlasů i z vypitého piva na mě šla dřímota.

„A co nocleh?“ zeptal se Úlf. „Máš?“

„Snad mě nechá hostinský přespat na lavici,“ řekl jsem.

„Kolíbka je pro tebe lepší,“ zasmál se Úlf. „Nedurdi se, chlapče… Myslím tím loď. V přídi je teplo, když se zadýchá. A doušek před spaním se tam taky najde.“

Když jsme vyšli ven, opřel se do nás vítr; déšť čeřil kaluže špinavé vody a zápach ze sušáren byl skoro tak silný jako pivo v krčmě za námi.

Zeptal jsem se Úlfa, zda mě z lodi nevyženou.

„Kdopak by tě vyháněl,“ odpověděl. „Jsou tam jen dva chlapi na hlídce a ostatní se rozlezli po hospodách. Však je neuvidí hezky dlouho, až vyplujeme.“

Blížili jsme se k Magnúsarsúdin; vítr vzdul moře do dlouhých vln a loď se mlaskavě pohupovala nahoru a dolů.

„Bývalo málo takových,“ řekl Úlf. „Ani dnes jich není víc než půl tuctu. Je to vlastně knörr, ale trochu i koga… Jenže já zapomínám, že jsi selský věchet a nemáš o lodích ani zdání.“

„Jsem-li já selský věchet —“

„Pak jsi mořská krysa, Úlfe,“ dořekl za mě. „Taky že jsem. Musel bych žít aspoň deset let u vás na statku, aby ze mě vyvanul rybí puch. Však proto piju tolik piva; po něm smrdí lodník i sedlák docela stejně.“

Když jsme došli k můstku, který se povážlivě kýval současně s lodí, objevil se za brlením muž v režné kápi; v ruce držel nůž a okrajoval kousky masa z kosti.

„To je Ari, Ívare,“ řekl Úlf. „Zdá se, že právě dojídá poslední šunku z lodních zásob.“ Obrátil se k lodi a křikl: „Podrž radši loď, zatracený Góte. Ať se strefím na lávku.“

„Dojedl-li jsem poslední šunku,“ odpověděl lodník, „dopil jsi ty poslední pivo v Bergenu, Úlfe. Loď stojí jako skála, ale tvoje nohy si dělají co chtějí.“

„Vtipálek,“ zabručel Úlf. „Mohl se stát šaškem u krále Magnúse…, jenomže nemá hrb. Jdi napřed, Ívare. Budu tě chytat, kdybys uklouzl.“

Pustil jsem se po lávce a na jejím konci mi Ari podal mastnou pravici. „Tudy,“ řekl. „Na brlení nešlapej. Velitel to nemá rád a ty máš boty, jako bys hnětl hrnčířskou hlínu.“

„Však on to déšť do rána spláchne,“ řekl za mnou Úlf. „Kde je Gunnbjörn, spí?“

„Látá nohavice,“ odpověděl Ari. „Přitahovali jsme kotevní lana, když zesílil vítr. Povídám mu — ráz, dva, tři! Sotva jsem dopočítal — ryc! Myslel jsem, že umřu smíchy.“

„A lana jste přitáhli?“

„Žádný strach, Úlfe. Gunnbjörn to dokáže i bez nohavic. Tohle je ten panský číšník?“

„Co tě nemá,“ zabručel Úlf. „Vypadá snad na to?“

„Ledaže by nosil víno rovnou v sudech,“ zasmál se Ari.

Padal už soumrak a mnoho jsem z lodi neviděl; přesto se mi zdála ještě mnohem větší, než když jsem stál na břehu. Cítil jsem, jak se pohupuje jako živá, a nástavba na zádi vrhala na palubu zubatý stín.

„Pojď, Ívare,“ vzal mě za rukáv Úlf. „Támhletudy. A ty nám přines soudek, Ari. Až tě Gunnbjörn vystřídá, zasloužíš si lok či dva.“

„Lepší rozkaz jsem dneska neslyšel,“ řekl Ari. „Něco k zakousnutí si nepřeješ, Úlfe?“

„Nemám nic proti kousku slaniny…, pivo líp klouže do hrdla. Chleba s kuthanem zelí nám taky neuškodí. A kdybys našel pár slanečků…“

„Pokusím se najít i nadívaného páva,“ řekl Ari.

Klopýtal jsem po rozkymácené palubě; Úlf mě dotáhl k přídi, kde prosvítalo světlo pootevřeným poklopem. Sestoupili jsme dolů po úzkém a příkrém žebříku a našli jsme staříka, který si režnou nití zašíval zvetšelé nohavice.

Byla to podivná komora; po obou stranách žebříku se táhly třípatrové palandy s nepořádně rozházenými houněmi a ovčími kůžemi. Směrem dozadu se místnost zužovala, až se konce paland setkaly u tlustého svislého trámu. Mezi palandami nebylo nic; ani stůl, ani lavice. Jen podlaha z prošlapaných fošen. Zdálo se mi, že to tady houpá víc než na palubě.

Ze stropu visela olejová lucerna; jak se pravidelně kývala, běhaly stíny po ovčích kůžích, trámech a podlaze. Spolu s lucernou se pohupovaly i režné kytlice s kápěmi, rozvěšené po hřebících, natlučených tu i onde do trámů a pelestí paland.

„Pánbu tě potěš, synáčku,“ řekl stařík. „Vybral sis to pěknou loď, jen co je pravda. Jen jí dali královské jméno, už při sebemenším větříku jankovatí, že má poctivý lodník nohavice na cancáry. Jen se podívej… Jako když roztrhneš slanečka na dvě půlky.“

„Jako by si lodník vybíral loď, Gunnbjörne,“ řekl Úlf. „Odjakživa je to tak, že si lodi vybírají lodníky. A Magnúsarsúdin je zvlášť vybíravá.“

„Dokonce i na jména,“ mávl rukou Gunnbjörn. „Jako Chrt se mi zamlouvala víc, i když nemám nic proti panu králi, aby nám ho Pán zachovat ráčil. Však měl také v životě samé starosti.“

„Sedni si, Ívare,“ pobídl mě Úlf. „Třeba k dědkovi. A neuraz si hlavu o pelest.“

„Dědka si nech od cesty,“ zabručel Gunnbjörn. „Plavil jsem se na Chrtovi, když byl ještě štěňátko…, a taky to ještě zdaleka není žádný chromý pes.“

„Nevrč, Gunnbjörne,“ řekl Úlf. „Za chvíli přinese Ari pivo a něco k zakousnutí.“

„Jenom ne slanečky… Snědl jsem jich za život tisíce.“

Posadil jsem se na ovčí kůži vedle starého lodníka a byl jsem rád, že se konečně nemusím potácet sem a tam. Úlf vypadal, že mu houpání lodi nevadí. Dokonce stál pevněji než předtím na břehu. Posadil se, teprve když Ari přinesl soudek a v loktuši kus slaniny, který by stačil pro deset mužů. Vybalil i měděnec s kyselým zelím a tři bochánky chleba.

„Neříkal jsem, abys Egilovi vydrancoval skladiště,“ řekl Úlf.

„Pak jsem se musel přeslechnout,“ odpověděl Ari.

Gunnbjörn odložil nohavice a vytáhl nůž s čepelí tak ubroušenou, že připomínal bodlo na špikování pečené.

„Za chvíli obracím hodiny,“ řekl Ari. „Myslíte, že zůstane aspoň kůže od špeku, než se dosypou?“

„Staráš se jenom o žvanec,“ zabručel Gunnbjörn. „Jako všichni tam od vás. Znal jsem jednoho Góta, který se tak nacpal špeku, že ho přestalo bolet břicho, až když slíbil tucet svíček — už nevím, kterému svatému.“

„Koukej si radši zalátat píšťaly,“ odpověděl mu ze žebříku Ari. „Jakpak by vypadala Magnúsarsúdin, kdyby stála na palubě hlídka s holou zadnicí?“

„Neostýchej se, Ívare,“ řekl mi Úlf. „Nůž máš pořádný a hlad jistě o nic menší. A kdybys toho snědl trochu víc — snad tu najdeme nějaké svíčky.“

„Myslel jsem, že panský číšník nosí čepici s rolničkami,“ řekl starý lodník, když jsme se dali do jídla.

„Není to panský číšník,“ řekl Úlf. „Je to syn mojí nebožky sestry z Hardangeru a přišel se podívat na strýčka.“

Přitom na mě mrkl přes kus slaniny.

„To je pěkné,“ mínil Gunnbjörn. „Kdoví jestli se s tebou ještě někdy shledá, Úlfe. Ta puška, kterou dal přidělat na příď pan Pál, nám proti skrelinským čarodějům nepomůže. Než ji stačíme nabít, udělají z nás tuleně.“

„Z tebe by byl pěkně hubený tuleň,“ řekl Úlf.

„Aspoň by mě nesnědli, Úlfe. Tolik let si lámu hlavu, kam se tenkrát ti lidé poděli… Kdyby z nich skrelingové udělali tuleně, mohli je pak pobít a sníst.“

„Viděl jsi tam snad nějakého mrtvého tuleně, Gunnbjörne?“

„Proč by tam nechávali mrtvé tuleně? Tolik masa? Co nesnědli na místě, odvezli.“

„Do těch jejich kožených lodiček se tuleni nevejdou.“

„Viděli jsme je? To říkají Gróňané, o těch lodičkách. A i kdyby, Úlfe — na jedno jsi zapomněl. Že jsme ve fjordu nenašli jedinou grónskou loď.“

„Tudy na to!“

„Nic chytřejšího nevíš,“ zamračil se starý. „A to jsi první lodník. Tudy na to! To dovede říct každý.“

Úlf vyrazil zátku ze soudku. Gunnbjörn se chvíli přehraboval v kůžích, až našel potlučenou cínovou půlpintu; Úlf vytáhl podobnou z truhly pod postelí. „Sáhni si do hlav toho kotce nad sebou,“ pobídl mě. „Ari tam schovává plecháč — vejde se do něj dobrý máz.“

Pro dnešek jsem měl piva dost, ale styděl jsem se odmítnout. Našel jsem nádobu a první lodník mi nalil vrchovatě.

Chvíli nato se objevil promoklý Ari; svlékl kytlici, pověsil ji na hřebík a sáhl po slanině.

„Achich,“ vzdychl Gunnbjörn, „to už je čas? Ještě jsem nezalátal díru.“

„Však nám loď nikdo neukradne,“ řekl Úlf.

„Když to říká první lodník,“ vycenil prořídlé zuby staroch, „je to pravda pravdoucí. Kdepak mám tu zatrachtilou jehlu? Že bych ji zapíchl do špeku?“

„Ten váš Bergen je pěkné město,“ řekl Ari a uvelebil se vedle Ulfa. „Jenom jste je neměli stavět pod kropáč všech svatých.“

„Jako by u vás nepršelo, ty bláznivý Góte.“

„Pršívá,“ kývl Ari. „Jenže u nás se říká: Copak, copak, že by to dneska vypadalo na déšť? Zatímco v Bergenu kroutíte hlavou, když se vyčasí.“

„Úlf mi půjčil tvou konvici,“ řekl jsem.

„Na tak dlouhou cestu bys měl mít vlastní.“

„Ívar je tady jenom na návštěvě,“ řekl Úlf.

„Škoda… Jeho tvář se mi líbí mnohem víc než kontrfej našeho grónského lodivoda.“

„Súni je bručoun a mnoho řečí nenadělá,“ kývl první lodník. „Ale v grónské vodě se vyzná. Byl prý i v Hellulandu a Marklandu, když ještě pobýval v Grónsku.“

„Že tam nezůstal,“ řekl Gunnbjórn. „Vypadá jak pohan.“

„V Grónsku je takových většina,“ mávl rukou Úlf. „Jakýpak pohan… Viděl jsem, že nosí škapulíř.“

„K ničemu kalému,“ zabručel staroch.

„Kde se vzal v Bergenu?“ řekl Ari. „Nevím o žádné lodi, která by připlula z Grónska.“

„Byl prý v posádce lodi, která tenkrát před osmi léty přivezla ty špatné zprávy,“ řekl Úlf. „Kvůli nim jsme pak vezli do Gardaru pana Ívara Bárdarsona. Súnimu se prý zpátky nechtělo… Myslel, že se usadí v Norsku. A když přišla černá smrt, utekl až někam do Finmarky. Možná že chtěl dojít do Grónska pěšky — jako ten člověk s kozou.“

„Tehdy vůbec do Bergenu nepluli,“ řekl Gunnbjórn. „Mířili do Marklandu a bouře je prý zahnala k Islandu: A když už byli tam, pustili se do Norska. Asi mysleli, že tu rostou šunky na stromech.“

„To říkal Súni?“ zeptal se Ari.

Úlf přestal žvýkat a zahleděl se na Gunnbjörna.

„Inu, tahal jsem z něj rozumy,“ pokývl starý. „Takový chlap na lodi… Ještě aby nám tak uřkl kormidlo.“

„Tahal tě za nos, dědo,“ řekl Ari. „Markland je přece od Grónska na západ a Island na východ. Kdyby je od Marklandu zahnala bouře, tak nanejvýš zpátky do Herjúlfsnesu.“

„Ty jsi byl v Grónsku, Ari?“ zeptal se Úlf.

Ryšavý Gót zavrtěl hlavou a sáhl po konvici, kterou jsem mu milerád přenechal.

„Říkal Súni, proč chtěli do Marklandu?“ obrátil se Úlf na Gunnbjórna.

„Co já vím,“ řekl Gunnbjórn. „Snad nalovit vzácné kožišiny… Povídal taky o jedlovém dříví. Jenže já tenkrát jejich loď viděl. Kromě těch osmnácti chlapů už by nepobrala navíc ani otýpku rákosek.“

„Hm,“ udělal Úlf.

„Povídám, že se mi nelíbí,“ zabručel Gunnbjórn.

„Mně se nelíbí tenhle Gót,“ ukázal Úlf nožem, kterým se šťáral mezi zuby, na Ariho. „Zdá se, že se vyzná v krajích, které nikdy neviděl.“

„Inu, poslouchám starší a zapisuju si za uši,“ řekl vážně Ari. „Rád bych to dotáhl na prvního lodníka.“

Také jsem si zapisoval za uši, ale bylo toho na moje ubohé selské uši skoro moc. Za celý rok jsem na našem statku neuslyšel, co tady za jediný den. A jak jsem poslouchal, začala se mi klížit víčka. Opřel jsem se pohodlně o hromadu ovčích kůží za svými zády, natáhl nohy a řekl si, že si zdřímnu jen na chviličku; než jsem to stačil domyslet, spal jsem jak zabitý.

Zdálo se mi, že jdu s naší hubenou kravkou pěšky do Grónska, za každým zákrutem cesty na mě číhal šikmooký čaroděj, který mě chtěl proměnit v tuleně, utíkal jsem, ale nohy mi nesloužily…, až jsem konečně zahlédl údolí Býčí řeky a v něm dvorec prastrýce Ólafa. Jenže když jsem se přiblížil, změnil se ve zříceniny, ze kterých přede mnou prchali vychrtlí psi…

Probudilo mě dunění a křik; chtěl jsem vyskočit a dal jsem si přitom řádnou ránu do hlavy o hořejší lůžko. Boty mi někdo stáhl a houpání lodi je odkutálelo až pod Úlfovu postel. Pokoušel jsem se je obout, aniž bych přitom upadl, a zaslechl jsem přitom hlasité šplouchnutí a hlas, který křičel: „K čertu s takovými chlapy, co nedovedou zacházet s koňmi… Plavák má větší cenu, než za co stojíte vy všichni dohromady!“

Další dva hlasy braly nadarmo jména všech svatých a do toho vysokým hlasem zaržál kůň; natáhl jsem si druhou botu a rozběhl se po žebříku na palubu.

Nejprve jsem nechápal, co se děje, i když už byl bílý den; přes brlení na boku, obráceném k molu, se škrábal chlapík v modré kazajce a voda z něj crčela jako z keseru; na břehu stál pán, kterého jsem včera viděl na koni, a cosi poroučel jinému muži, který lomil rukama a obracel oči k nebesům. Potom jsem znova zaslechl zaržání a z poklopu uprostřed paluby se vynořila Úlfova hlava. „Hej, Ívare,“ křikl, „vyznáš se přece v koních?!“

„Měli jsme je na statku,“ řekl jsem. Kývl na mě, rozběhl jsem se tedy k němu. Do podpalubí vedl příkrý žebřík; když jsem po něm slezl za Úlfem, viděl jsem šikmá prkna, vedoucí k lodnímu boku. Zel v něm otevřený vchod, široký jako vrata; a za vraty na rozhoupané lávce, opatřené z lan spleteným zábradlím, se plašil a vzpínal těžký plavý kůň.

„Pusť ho,“ zavolal jsem na Ariho, který koně táhl za uzdu. Ari se ohlédl.

„Říkám ti, pusť ho,“ opakoval jsem. Gót poslechl; když kůň necítil tah, přestal se vzpínat a jenom hlasitě frkal zpěněnými nozdrami. Měl jsem v kapsáři kousek chleba, který jsem si schoval včerejšího rána v krčmě; teď se mi hodil. Vyskočil jsem na prkna, jednou rukou jsem se chytil zárubně vrat a druhou s chlebem natáhl ke koni. „Tumáš,“ řekl jsem, co nejklidněji jsem dokázal. „Tumáš, malý…, neboj se.“

Kůň se na mě díval krví podlitýma očima. Mluvil jsem dál a postupoval ke koni po prknech, která se pohupovala spolu s lodí. Kůň si odfrkl, ale už tišeji. Potom natáhl krk a pohnul nozdrami. Slyšel jsem moře, jak pleská o lodní bok.

„Tak si přece vezmi, hlupáku,“ řekl jsem. Kůň pohodil hlavou, znovu zavětřil a udělal krok. Když ohrnul pysk a chňapl po chlebu žlutými zuby, uchopil jsem ho za visící uzdu a zvolna ho vedl za sebou. Teprve teď jsem si všiml Gunnbjörna a dalších dvou lodníků, kteří uhýbali z cesty.

„Vytáhl jsi nás z pěkné bryndy,“ řekl tiše Úlf.

„Koně se bojí neznámých věcí,“ odvětil jsem. „Lávka není zdaleka tak široká a pevná jako padací most, Úlfe. A loď mu asi těžko připomíná stáj.“

„Moudrá slova,“ ozvalo se za mnou. „I když je říká takový holobrádek. Copak jsi to za lodníka, že se vyznáš ve stájích?“ Byl to pán, který přešel po lávce za koněm. „Však to není lodník, pane,“ řekl Úlf. „Je to jenom sedláček z Hardangeru, který cestuje na Island za příbuznými.“

„A kteroupak lodí, smím-li se ptát?“

„Nevím, pane… snad teprve nějakou hledá.“

„Ach, ty lháři prolhaná,“ řekl Úlfovi Gunnbjörn. „Říkal jsi, že je to syn tvé nebožky sestry.“

„On je němý?“ zeptal se pán. „Zdálo se mi, že před chvílí mluvil lidskou řečí.“

Cítil jsem, jak se červenám. Vždyť jsem ani nevěděl, jak s takovým pánem hovořit. Kůň hrábl kopytem a já ho v rozpacích poplácal po krku.

„Jak ti říkají, mládenče?“

„Ívar Einarsson, pane.“

„A mně Pál Knútsson,“ odvětil pán. „Jsem velitelem téhle lodi… Nediv se mému zájmu o tvé růžové tvářičky. Zdá se mi ostatně, že jsme se někde viděli.“

„Včera, pane,“ řekl jsem. „Obdivoval jsem vaši loď.“

„Kůň je lepší,“ řekl a vzal mě za rameno. „Pojď, Ívare… Chlapi se o něj postarají. Povíš mi o své cestě na Island.“

Na palubě jsme zastihli muže v modré kazajce, který spadl do vody. „Jdi mi z očí,“ řekl mu pan Pál Knútsson. „Vrať se, odkud jsi přišel, a starej se tam o kozy.“

„Nečekal jsem, že vyhodí, padrone Paolo,“ omlouval se muž, hovořící s podivným zpěvavým přízvukem.

„Dobře udělal… Škoda že tě nevykopl až na Měsíc. Táhni ke všem — anebo ne. Přines mi do kajuty víno.“

„Jsem přece podkoní, padrone… Je třeba se postarat o toho krásného hřebce.“

„Jdi pro víno, pravím,“ houkl pan Pál Knútsson. „Bude to, Gaetano? Na mou čest — přetáhl bych tě mečem, kdybys nebyl tak směšný. Vypadáš jako knot.“ Obrátil se ke mně. „Řekni, Ívare — neplašil se snad kůň proto, že ho před sebou tlačil?“

Chtěl jsem tomu divnému cizinci pomoci a řekl jsem, že koně splašilo moře; loupl po mně očima a nezdálo se, že by mou pomoc ocenil. Pan Pál ho odstrčil stranou a vedl mě k zubaté věži na zádi. „Říkal, že se v koních vyzná,“ hartusil přitom. „Všichni Taliáni jsou lháři. Tudy, Ívare…, po schodech. Vraž do těch dveří, jsou vlhkem celé zkroucené.“

Za dvířky byla úzká chodbička a malá kajuta s podobnou lucernou, jaká visela v nocležně lodníků na přídi. Bylo tu lůžko s tlustými houněmi; ve stěnách bylo několik oken, úzkých jako střílny. U těžkého stolu s trnoži stály dvě stolice z dubového dřeva a v jednom rohu objemná truhlice, okovaná železnými pásy. Pan Pál usedl na jednu ze stolic a složil zkřížené ruce na jílci meče, opřeného špičkou o podlahu. „Narodil jsem se v Onarheimu,“ řekl. „Takže jsme vlastně krajani. Jenomže já doma moc nepobyl. Copak tebe vyhnalo do světa, Ívare?“

„Černá smrt, pane,“ řekl jsem. „Z našich nikdo nezůstal… a na Islandu žije můj prastrýc Ólaf.“

„Měli jste hodně koní?“

„V lepších časech čtyři,“ řekl jsem. „Musel jsem je prodat, když jsem neměl z čeho zaplatit daně.“

„Nebo dluhy?“

„Také, pane. Byla neúroda…“

„Kolik je ti let?“

Chtěl jsem říct, že dvacet.

„Sedmnáct?“ zeptal se pan Pál Knútsson.

„Jde mi na osmnáctý, pane.“

Zamnul si hřbetem ruky knír. „O lodích toho moc nevíš, co?“

„Mnoho ne, pane. Jistě ne tolik jako o dobytku.“

„Troufnul by sis na patnáct koní?“

„Nevím, pane,“ řekl jsem po pravdě.

„Tomu přičmoudlému tatrmanovi nevěřím,“ zabručel. „Jenže dnes… Muže ke koním abych hledal s loučí. Pořádné lodníky jakbysmet. Však i tady měla zubatá žeň. Snad opravdu trest boží, že jsme ty ubožáky v Grónsku nechali skrelingům a bídě napospas… Povídá se to u dvora.“

Ozvalo se zabouchání na dveře.

„Doufám, že je to ten rozmočený Gaetano,“ řekl pan Pál.

Byl to vskutku nešťastný podkoní; nesl velkou cínovou konvici a tvářil se uraženě. „Támhle je pohár,“ řekl mu pan Pál a ukázal palcem za sebe. „V truhlici v koutě. Truhlice je okovaná bedna s víkem, které je třeba nadzvednout. Víko je nahoře.“

„Vím, co je to truhlice, padrone,“ řekl Gaetano.

„Říkal jsi také, že víš, co je to kůň,“ řekl pan Pál. „A pak jsi nepoznal, z které strany má hlavu. Kdypak jsi viděl koně naposled, chlape?“

„Byl jsem podkoním urozeného signora Viscontiho, padrone.“

„Neříkal jsi také, že jsi o velikonocích při císařské korunovaci nesl vlečku otci všeho křesťanstva Inocencovi, toho jména šestému?“

„Nic takového jsem neříkal, padrone.“

„Tvoje chyba. Věřil bych ti to spíš než to, že jsi někdy viděl koně zblízka. Nebýt tuhletoho mládence, spadl Plavák do moře, ačkoliv se ho držel za ocas podkoní urozeného signora Viscontiho.“

Ital po mně blýskl očima, posazenýma blízko kořene tenkého nosu. Byl to první Ital, kterého jsem viděl. Ač jsem mu nechtěl křivdit, připomínal mi kunu; ve skutečnosti měl mnohem blíž ke tchoři.

„Co je s tím vínem?“ houkl pan Pál.

Gaetano otevřel truhlu a vytáhl z ní stříbrný pohár na nožce, znázorňující baziliška; vypadal jako živý, i když byl trochu potlučený a ošoupaný. Když měl pan Pál nalito, ochutnal a mlaskl. „Není špatné,“ řekl. „O mnoho lepší než číšník. Milý signore Gaetano…, vyhodil bych tě s chutí, ale o lidi je nouze. Což kdybys zůstal u vína? Jistě se umíš chovat u stolu, když jsi sloužil u tak vznešené rodiny, která pokud vím, vládne celému Milánu a Janovu.“

„A kdo se postará o koně, padrone?“

„Táhni i s tím svým padronem,“ řekl pan Pál. „Být to víno jen o něco horší, dal bych tě v něm utopit. Řekni prvnímu lodníkovi, že jsem tě pasoval na panského číšníka. A netvař se, jako by tě to mrzelo. Je to pro tebe čest a tvoje burgundská kazajka se k tomu skvěle hodí.“

Gaetanovi nezbylo, než jít, zatímco se pan Pál hlasitě smál. „Spát budeš u koní, Ívare,“ řekl, když dveře za Italem zapadly. „Na Islandu se rozloučíme. Neděkuj… Když je moře bouřlivé, lámou si koně nohy — a páni za to rádi lámou kosti pacholkům.“

„Vynasnažím se, aby se to nestalo,“ řekl jsem. „Ale kdo se vám postará o koně, až odplujete z Islandu, pane?“

Podíval se na mě přes pohár s baziliškem, postavil ho na stůl, přejel si rukávem po knírech a řekl: „Ty víš, kam plujeme, chlapče?“

„Říkal mi Úlf, pane.“

„A ty bys nejraději plul s námi a nechal se sežrat skrelingy, co?“ A když jsem mlčel, dodal: „Možná že už tam nenajdeme křesťanskou duši. Vždyť už je to sedm let, co odtamtud přišly poslední zprávy. A už tehdy to tam bylo zlé.“

„Proč jste tam tedy nepluli tenkrát, pane?“ odvážil jsem se zeptat.

Pan Pál vstal, přešel k jednomu z oken a uhodil pěstí do rámu, až napnutý pergamen zazněl jako bubínek. „Proč jsme tam nepluli tenkrát,“ zabručel jakoby sám k sobě. „Proč jsme nechali toho poctivého kněze Ívara Bárdarsona čekat dalších sedm hubených let? Přišla černá smrt a po dvě léta nikdo neznal dne ani hodiny… Z norského panstva zbyla sotva pětina. Pak zemřel otec všeho křesťanstva Kliment, ať mu dá Pán věčnou slávu. Zdalipak je mu nebe dostatečně okázalé? Tomu novému na okázalosti nesejde, leč shánčlivý je stejně. Snad z jeho zbožnosti pochází, že co papeži upřeš, samotnému Bohu upřeš. Proto se najednou stará o vzdálené bratry; však Grónsko není jediná země, která neplatí. Předloni anglický král zakázal odesílat papežské kurii pře církevních soudů a roční poplatek tisíc marek ve stříbře — a dnes už chce anglická šlechta připravit papeže o moc nad anglickou církví. Jak by nechtěla, když papežové v Avignonu často tancují, jak francouzský král píská — a Anglie už je s Francouzi osmnáctý rok ve válce? Eh… Ohavnost spuštění, tak je to. Mor, hlad, neúroda…, a ještě k tomu všemu válka. A každý nový papež se nejprve stará, zda mu někde bratři ve víře neukracují svatopetrský haléř. Mají-li chléb náš vezdejší, na to se neptá.“ Po chvilce mlčení se ohlédl a houkl na mě: „Ty jsi tu ještě, koňáku?!“

„Odpusťte, pane,“ řekl jsem. „Myslel jsem, že hovoříte se mnou.“

„Vůbec jsem nehovořil,“ odpověděl a sáhl po nedopitém poháru. „Jdi, chlapče… Neuškodí, když vyhřebelcuješ Plaváka. Je samé bláto.“

A tak se stalo, že jsem v úterý před svátkem Nanebevstoupení Páně stál na palubě Magnúsarsúdin a díval se, jak je rozeklané pobřeží rodného Norska nižší a nižší, zatímco slané vody kolem bylo víc a víc.

II

JAK JSEM CESTOVAL NA ISLAND; O PODIVNÝCH UDÁLOSTECH, KTERÉ JSEM CESTOU ZAŽIL

Jak už jsem řekl na začátku, přišel se s námi rozloučit sám pan kancléř Órm Eysteinsson a s ním celý průvod panstva, jaké jsem do té doby neviděl. Také jsem do té doby neslyšel nic tak vznešeného, jako byla slova pana krále Magnúse na velké listině s pečetí, kterou rozvinul a přečetl herold pana kancléře. Všichni páni přitom stáli s nepokrytými hlavami, jako by na palubu přišel sám král. „Nařizujeme tuto plavbu ke chvále boží a pro spásu naší duše, vzpomenuvše našich předků, kteří přinesli křesťanství do Grónska a udrželi je tam až po dnešní dny. Nemůžeme dopustit, aby za našeho panování upadlo,“ stálo tam vedle spousty dalšího krásného řečňování, které jsem si nezapamatoval.

Upřímně řečeno, s tím, co říkal pan Pál Knútsson, mi to nijak nešlo dohromady. Leč čemu jsem vlastně z toho všeho rozuměl? Papežové se mi pletli jeden přes druhého a o válce Angličanů s Francouzi se na našem statku také mnoho nehovořilo. Však to bylo příliš daleko — jistě nejmíň tolik jako Grónsko. A co má sedlák z války? Jenom si utahuje opasek.

Den před vyplutím jsem měl plno práce s ustájením koní čtrnácti vznešených pánů z královské gardy, kteří přijeli v plné zbroji a ubytovali se ve velké kajutě na zádi. Někteří přišli dohlédnout, zda jejich válečným ořům nic nechybí; dva se mě zeptali na jméno a zdálo se, že se jim zamlouvám. Další utrousili pár slov ke koním a mě si ani nevšimli — víc je zajímalo, zda seno není zapařené a obrok plesnivý. Zbytek pánů nepřišel vůbec; usadili se v kajutě a věnovali se kostkám.

S pány rytíři přišel na palubu i důstojný síra Audun Olafsson; byl to mnich, jehož kutna byla přepásána širokým řemenem s přivěšeným tulichem v pouzdře z hověziny. Bezvousou tvář měl prokvetlou červenými žilkami a jeho pohled se zdál prozrazovat širokou, všeodpouštějící duši; jeho břicho bylo přinejmenším stejně široké a při pohledu na ně jsem pomyslil na prosté pokrmy z lodních zásob. Jistě byl zvyklý na lepší stravu, stejně jako ostatní páni.

Přestože jsem patřil ke koním, musel jsem pomoci na palubě, když jsme opouštěli přístav, a Úlf mě postavil se třemi dalšími muži k vratidlu. Odtud jsem také slyšel poslední slova, která vyměnil pan královský kancléř s panem Palem. „Rozlučme se,“ řekl. „K požehnání pana biskupa vám přidávám i svoje přání úspěchu… a zdárného návratu.“

„Modlete se za nás,“ odvětil pan Pál. „Je pravda, že by loď mohla být o pár let mladší a rok o pár týdnů starší. Leč tam, kam plujeme, stejně nikdy nevíte, co vás čeká a nemine.“

„Naše svaté poslání nás zaštítí,“ řekl síra Audun. „Navigamus in nomine Patri, Filii et Spiriti sancti.“

„Ovšem, ovšem,“ pokývl pan kancléř, který vypadal, že latině síry Auduna Ólafssona rozumí stejně málo jako já. „O vaší odhodlanosti není pochyb, síro Audune.“

„Všichni jsme plni odhodlání,“ řekl pan Pál, zatímco dva lodníci za panem Órmem zvedali lávku. „Pro Boha a krále!“

„Pro Boha a krále!“ opakovali páni, shromáždění na zádi.

I já jsem si připadal naplněn odhodláním až po okraj; probudil mě teprve kopanec lodníka, stojícího u vratidla za mými zády. „Nechytej lelky, drnohryze,“ řekl mi přitom. „Neslyšel jsi prvního lodníka? Vzhůru!“

Opřel jsem se do tyče, provlečené svislou osou vratidla; v podpalubí zařinčel řetěz a kotva začala stoupat.

Lodník, který mě nazval drnohryzem, se jmenoval Krók; byl to zamračený Gót, jehož způsoby byly velice neurvalé; na lodích se ovšem nehledí na vychování, jsi-li zručný v zacházení s plachetními provazci.

Když jsme vytáhli kotvu, rozvinuli jsme velkou plachtu na hlavním stěžni a menší na přídi. Pomáhal jsem při tom, jak jsem dokázal, a stržil jsem pár dalších štulců od Króka.

Pak se loď hnula; lidé na hrázi nám zamávali a popřáli šťastného návratu. Za námi plula menší pomocná loď Mariánský zvon s pětičlennou posádkou a kormidelníkem Ásmundem Jóhanssonem, naložená zásobami a jistým množstvím zboží pro islandský i grónský trh.

Na naší lodi bylo kromě Úlfa, Gunnbjörna, Ariho a Króka ještě pět dalších lodníků; z toho byli tři Norové a dva Góti. K tomu je třeba připočíst grónského lodi voda Súniho, Itala Gaetana a mě. Celkem bylo na palubě Magnúsarsúdin dvacet sedm osob a patnáct koní.

Teprve když lodi propluly mezi ostrovy, které oddělují bergenský přístav od širého moře, jsem poznal, co námořnické řemeslo obnáší. Dlouhé vlny rozkolébaly loď jako houpačku; chůze po palubě, nakloněné hned tam a hned zase na opačnou stranu, se stala pro moje nohy obtížnou, chytal jsem se brlení a lan a čas od času mě pokropila prška slané vody. A pak, když zmizely poslední vrcholky pobřeží za obzorem, bylo mi pořádně úzko.

O nic lepší to nebylo ve stáji; koně se sice v úzkých stáních nemohli vzpínat a měli dvakrát tolik nohou co já; zato neměli ruce, kterými by se chytali trámů. Co chvíli se uvolnil některý ze slámou vycpaných vaků, které měly koně chránit před zraněním o přepážky; potom jsem musel chtě nechtě mezi koně a laťoví, abych pytle znovu upevnil. Přitom mi často prolétlo kopyto kolem nohy či hlavy, nebo jsem se taktak vysoukal ze sevření mezi koňským bokem a stáním.

Gaetano to neměl lehčí; páni rytíři ho proháněli jen což a běhat s plnými konvicemi a mísami po rozkývané palubě vyžadovalo zručnosti přímo kejklířské; leč zdálo se, že ji Ital nepostrádá — na rozdíl ode mne.

Jak už jsem říkal, Magnúsarsúdin byla jedna z největších lodí v bergenském přístavu. Na hlavním stěžni nesla kromě obrovské čtverhranné, sluncem vybělené plachty strážní koš, ve kterém se stále střídaly hlídky; na přídi byl další, nižší stěžeň s trojhrannou plachtou.

Příď měla zvýšenou palubu, ze které trčel kůl vratidla. Na střední palubu odtamtud vedly jednoduché schůdky a vedle nich byl průlez do kajuty lodníků, ve které jsem strávil svou první noc na moři. Taková kajuta je vskutku velice nevlídná noclehárna s kotci, podobnými rakvím; příď se neustále zvedá, aby znovu a znovu dunivě dopadala zpátky — proto má také každý kotec až na dolní po straně prkno a ještě navíc železné kruhy, k nimž se lodníci přivazují, když je špatné počasí. Je to lepší než vypadnout a zřítit se na tvrdou podlahu mezi zkornatělé námořnické škorně z výšky bezmála šesti střevíců, máte-li smůlu a zbylo na vás nejhořejší lůžko.

Uprostřed hlavní paluby, kde také ležel dlouhý veslový člun, zakrytý plachtou, byl vchod do podpalubí, rozděleného ve čtyři oddělení. Jedno z nich, nejmenší, byla už zmíněná noclehárna posádky na přídi. Ve středu lodi byla konírna, protože tam bylo houpání lodi nejsnesitelnější; v jednom koutě jsem si prostřel slámu a na ni něco kůží, které mi dal Úlf. Proti seníkům, tvrdým lavicím a chlévům, v nichž jsem přespával cestou do Bergenu, to bylo královské lůžko.

S konírnou sousedilo skladiště, oddělené silnou přepážkou z jasanových fošen. Bylo tam uloženo zboží, mouka a také několik soudků střelného prachu a železných koulí pro pušku, která měla otvor dobrých dva a půl palce a dalo se z ní střílet i oblázky, když koule došly. Byla přikovaná železnými pásy k podstavci z fošen. Ze skladiště vedl žebřík do velké komnaty pánů; síra Audun se ubytoval v malé komůrce naproti kajutě pana Pála.

Mezi noclehárnu posádky a konírnu byl vklíněn úzký prostor, přístupný menším průlezem z paluby. Tam byly uskladněny potraviny a nápoje na cestu, s nimiž hospodařil lodník jménem Egil, který ve skladišti také přespával. Byl to pohodlný chlapík a stále se přel s Gaetanem, když se Ital průlezem dožadoval vína či solené hověziny pro pány.

Egilovou povinností bylo i vaření prosné kaše; používal k tomu vyzděného ohniště na dřevěné uhlí v závětří přední nástavby, u něhož vždycky stálo připravené vědro k ulití ohně.

Pod celým podpalubím byly uloženy sudy s vodou a přítěž. Byly to ohromné kameny, připoutané nad kýlem konopnými lany.

Musel být krásný pohled na obě lodi pod vzdutými plachtami, vzdálené od sebe na dostřel luku, leč byl dopřán jen rybám a mořským ptákům. Kromě našich lodí bylo moře nevlídné a pusté od obzoru k obzoru.

Myslel jsem si, že se mi cestou na Island pan Pál čas od času věnuje; vzpomínal jsem na náš rozhovor po příhodě s Plavákem a čekal jsem, kdy mě pozve do své kajuty, aby si popovídal s krajanem. Ale pan Pál měl jinou práci; pokud nehovořil s některým z pánů, stál na cimbuří věže na zádi a dával příkazy muži u dlouhé rukojeti kormidla.

Zeptal jsem se Úlfa, podle čeho loď pluje, když mořem nevede cesta. „Cože?“ zabručel do vousů. „Jak to, že mořem nevede cesta? Vede. Dokonce i s milníky a ukazateli.“

„Žádný jsem neviděl,“ řekl jsem.

„Teď plujeme na severozápad…, u první velryby obrátíme k severu a poplujeme na Island rovnou za nosem.“

Řekl jsem mu, že pochybuju, že tam velryba čeká; možná že jsem selský věchet, nebo dokonce drnohryz, jak mi říká Krok, ale bulíky mi na nos věšet nemusí.

„To se ví, že to není pokaždé stejná velryba, chytráku,“ ušklíbl se Úlf. „Jižně od Islandu je prostě moře plné žrádla, takže je tam taky plno velryb. A kdyby tam nebyly, poznáš to místo podle ptáků.“

„Dobrá,“ řekl jsem. „Ale jak pan Pál ví, že pluje právě tam?“

„Říkal jsem ti, že musí plout na severozápad.“

„A jak ví, že pluje na severozápad, když je pod mrakem?“

„Má kompas.“

„Co je to?“

„Železná jehla v dřívku, která pluje po vodě v kulaté misce,“ řekl Úlf. „Ukazuje stále od jihu k severu.“

„Proč ukazuje od jihu k severu?“

„Jak to mám vědět? Neví to ani pan Pál. Nikdo to neví. Někde na severu je něco, co přitahuje železo. Neslyšel jsi nikdy o Jantarové hoře? Třeba je to ona. Jednou prý k ní připlula loď plná rytířů zakutých do oceli… Dodneška jsou tam přilepení.“

Seznámil jsem se s tou zázračnou věcí zvanou kompas později. Prý k nám přišla odněkud z jihu. „Však tam mají teplo i v zimě, takže mají dost času na vymýšlení,“ řekl Úlf.

Ale kompas nebyl jediný přístroj, kterého pan Pál používal; když v noci mezi mraky vysvitly hvězdy, přikládal k oku lesklý pozlacený přístroj, krásně zdobený rytinami a opatřený šipkami, které se daly otáčet do všech možných úhlů. Úlf mi ukázal Polárku, kolem které se obloha otáčí jako mlýnský kámen. Za pomoci onoho přístroje zvaného astrolábium měřil pan Pál její výšku nad obzorem.

Tak jsem brzy pochopil, že má velitel tak důležité výpravy jiné starosti než zbůhdarma utrácet čas se selským synkem, který si na palubě odpracovává cestu z Norska na Island.

Ostatně ani Úlf neměl času nazbyt; jako první lodník odpovídal panu Pálovi za všechno. Občas za mnou zašel na kus řeči starý Gunnbjörn — ale o čem jsme si mohli povídat? Věděl o koních stejně málo jako já o lodích a byl třikrát tak starý. Z ostatních jsem vlastně nikoho neznal. A tak jsem se nakonec nejvíc spřátelil s Gótem Arim.

Byl jedním ze tří mužů, kteří se střídali u kormidla, což mu přinášelo jisté výhody a nějaký ten groš navíc; leč i závist ze strany Króka, byť i byli krajané. Krók byl ale pravý opak Ariho; kde se Ari smál, Krók se nevrle šklebil. Také byl po celém těle skvrnitý a červený. Ari byl opálený sluncem, ač byl teprve květen, a pod lesklou, vláčnou kůží mu hrály pevné svaly. I Krók byl velice silný — ale také nehezky tučný, břichatý, špinavý, a možná i schopný kdejaké špatnosti.

A říkal mi drnohryze.

Bylo to v mlhavém ránu čtvrtého dne plavby; Ari se se mnou dal do řeči, když mě zastihl u brlení vpravo od předního stěžně. Viděl, jak civím na osamělé úskalí, trčící z moře před jakýmsi pobřežím, a řekl mi, že jsou to Ovčí ostrovy. „Té skále se říká Mnich,“ pokračoval. „A ostrovu za ní Jižní ostrov. Za ním je Písečný ostrov a potom teprv přístav Thorshavn na ostrově Vírů. Znám to tu jak rybí ocas, ale není o co stát. Je tu ještě větší mokro než v Bergenu a jenom jedna mizerná hospoda, které při každém větším větříku uletí střecha až na Orkneje.“ Plácl mě do zad a zasmál se. „Máš rád syrový velrybí špek, Ívare? V Thorshavnu ho pojídají místo koblih.“

„Nedovedu si představit, že by to bylo k jídlu,“ řekl jsem.

„Jednou jsem se motal po moři se dvěma mládenci a kusem velrybího špeku,“ řekl Ari. „Bouře nám potopila loď chvíli po tom, co jsme ulovili velrybu, a nic jiného než ten nešťastný kus špeku jsme nestačili do člunu hodit, když šla ta naše stará chudinka ke dnu s celým zbytkem posádky. Jedli jsme ten špek dva týdny, pili dešťovou vodu a vzývali všechny svaté. Když jsme zahlídli břeh, veslovali jsme jako diví — a měli jsme na to jenom prkna ze sedátek. Dopluli jsme právě támhle —,“ ukázal na ostrovy, pomalu mizející v mlze za zádí —, „a co myslíš, že nám nabídli v tom zatraceném Thorshavnu? Velrybí špek! Je pěkně prosolený, mládenci, to si pochutnáte… Kdepak, není nad sedláky, co pěstují obilí a pečou z něj koblihy. Ať jim pánbůh tu dřinu požehná.“

V duchu jsem se zastyděl za svoje pohrdání sedlačinou.

„Na Islandu to není o mnoho lepší,“ řekl Ari.

„Také tam jedí velrybí špek?“

„Občas se najedí popela.“

„Popela?!“

„Ze sopky, Ívare. Mají tam horu, která se čas od času otevře a zasype popelem půl ostrova. A co nezasype, zapálí.“

„Třeba jsou to jen povídačky.“

„Taky tam mají místa, kde ze země tryská vařící voda,“ pokračoval Ari. „To je zase výhoda, to se ví. Naházíš do kaluže ryby s cibulí a máš polévku.“

„V které hospodě ti to napovídali?“

„V Reykjavíku,“ odpověděl. „Taky jsem tomu nevěřil…, šel jsem se tedy přesvědčit. Říkají tomu horkému vodotrysku Geysir a voda z něj stříká na dvacet sáhů vysoko. Hned vedle je druhý, o něco pokojnější. Jmenuje se Máselnice.“

Nevěděl jsem, jak se mám tvářit; pokud Ari žertoval, nechtěl jsem vypadat jako hlupák, který na všechno naletí. A pokud mluvil pravdu, nechtěl jsem vypadat jako hlupák, který o všem pochybuje. Obávám se, že jsem vypadal jako hlupák tak jako tak. „Nevěděl jsem, že znáš Island, Ari,“ řekl jsem. „Víš o místě, kterému tam říkají údolí Býčí řeky?“

Zavrtěl hlavou. „Znám jenom přístavy a nerad chodím pěšky. Ten Geysir, to byla výjimka. Byl jsem hrozně zvědavý. Taky jsem se potom čtrnáct dní nepostavil na nohy. Co má být v tom údolí? Statek tvých příbuzných?“

„Aspoň se to v našem dvorci říkalo.“

„Island není žádný ostrůvek, Ívare.“

„Byl jsi tam s obchodní lodí?“

„Vždycky cestou z Grónska jsme —,“ zarazil se.

„Říkal jsi přece Úlfovi, že Grónsko neznáš,“ řekl jsem.

Chvíli se škrábal ve vlasech. „To mám z toho, že moc mluvím,“ řekl tiše a rozhlédl se, zda nikdo neposlouchá. „Víš, není tak docela pravda, co se říká — že Norsko zapomnělo na grónské křesťany. Jsou kupci, kteří nezapomněli. Jenže… Inu, měnili jsme v Grónsku železo a zrní za mroží slonovinu, ze které král a pan biskup jistě neviděli ani tveite. Ale při všech svatých, Ívare — nech si to pro sebe. Za tohle podloudné obchodování je konopná odměna.“

„Byli jste i ve Vestribygdu?“ zeptal jsem se, když jsem se zadušoval, že budu mlčet jako hrob.

„Jak by ne,“ řekl Ari. „Tam platili víc než v Eystribygdu.“

„Ale Úlf říkal, že už tam sedm let nikdo nežije.“

„Však jsem tam byl před sedmi léty.“

„Opravdu, Ari? To mi bylo deset let.“

„Nu — mně asi bylo víc,“ zasmál se.

„Kdy ses narodil?“

Pokrčil rameny. „Rodiče mi umřeli dřív, než mě naučili počítat. Ale třicet mi ještě není.“

„A jaké to bylo město — ten Vestribygd?“

„Možná padesát usedlostí…, snad i víc. Ale nemysli si, že pohromadě. Je tam spousta fjordů a všelijakých zálivů a zálivečků — jako v Norsku. Kostely si pamatuju nejmíň tři…, viděl jsem tam i mnichy. Zato hospodu tam neměli zaručeně.“

„A v Eystribygdu —?“

„To je Gardar s biskupstvím a přístav Herjúlfsnes — a k tomu stovka usedlostí hned za mysem Hvarf. Hospodu mají jen v Herjúlfsnesu, ale nestojí za řeč. Nabídnou ti tam pivo z březových kořínků a kus řádně propečené hověziny tam nedostaneš stejně jako v Thorshavnu. Samé ryby, sem tam tuleň nebo nějaký mizerný pták. Zvlášť vážený host může dostat skopovinu, ale bez česneku. Krávy si šetří… Nevím, proč jich nechovají víc.“

„Třeba by pro ně neměli dostatek píce.“

„To je možné,“ kývl Ari. „Ale je to vlastně divné, Ívare. Eystribygd neleží o nic severněji než Bergen.“

Zeptal jsem se, co si myslí o opuštěném Vestribygdu.

„Co si o tom můžu myslet?“ odpověděl. „Možná že hřešili a propadli peklu…, víš, ani ti mníškové tam nebyli moc svatí.“

„Myslíš, že je odnesl ďábel, Ari?“

„Inu — pravda je, že tam není mnoho příležitostí k nepravostem. Lidé se mají co ohánět, aby v létě nadělali zásoby na zimu. Třeba je to tam omrzelo a odpluli za lepším — a teprv potom to tam zpustošili skrelingové.“

„Kam myslíš, že odpluli, Ari?“

„Třeba do Marklandu. Pak je tam ještě Helluland a někde na jihu Vinland. Možná ještě další země, co já vím.“

„Jaké další země? Úlf říkal, že jsou na severu propasti a zmrzlé povětří… a na jihu zase žár, který všechno spálí.“

„Nevím, jaké země,“ zabručel Ari. „V moři má být plno všelijakých ostrovů… Třeba ostrov svatého Brandana… Nebo Brazil. Jenže ve Vestribygdu neměli tolik lodí, aby je pobraly všechny. A další nebylo z čeho postavit. O dřevo je tam nouze.“

V duchu jsem litoval, že se na Islandu s Magnúsarsúdin rozloučím. Vždyť tam kdesi v Grónsku, v opuštěné osadě Vestribygd, se skrývala tajemství, o jakých se mi zdávalo.

Šestý den ráno jsme skutečně spatřili hejna ptáků a podivné vodotrysky, o nichž mi Ari řekl, že je chrlí velryby, když se vynoří. Krátce nato jsme je uviděli zblízka — proplouvaly mezi Magnúsarsúdin a pomocnou lodí. Jedna z nich se vymrštila celým tělem nad hladinu jako nějaký pstruh, a ať se propadnu — byla delší než celý Mariánský zvon od čelenu po kormidlo. Jeho stýrimadur pan Asmund Jóhansson volal přes vodu, zda by nestálo za to zastavit a věnovat se nějaký čas lovu, ale pan Pál odpověděl, že vezeme spásu křesťanům v Grónsku, tudíž by lodi neměly zapáchat rybím tukem; za druhé nemáme místo na uskladnění — a za třetí se v králově listině o velrybách nic nepraví.

Byl bych se na ty obrovské ryby díval do omrzení — však prý jedna taková spolkla Jonáše —, ale musel jsem ke koním, kteří se začali plašit, stejně jako když koně u nás na statku ucítili vlky. Na palubě zatím také nastal ruch, slyšel jsem Úlf a, jak volá rozkazy, a dupot lodníků, běžících na svá místa u lan.

Obraceli jsme na sever, odkud přitahovala železnou jehlu kompasu Jantarová hora.

Vzal jsem vidle a pustil se do výměny podestýlky v jednotlivých stáních. Jeden vraník, byl to kůň pana Raniho Úlfssona, rytíře zvlášť přísného a vznešeného od hlavy k patě, byl stále neklidný, a tak jsem k němu zašel a nabídl mu kůrku. Měl jsem stále pár kousků při sobě, i když jsem o ně ukracoval vlastní žaludek.

Zatímco jsem koni domlouval, zdálo se mi, že jsem šlápl na cosi tvrdého; napadlo mě, že kůň ztratil podkovák, sehnul jsem se tedy a hrábl rukou do slámy. Zachytil jsem jakousi šňůrku; když jsem ji vytáhl, viděl jsem, že to není šňůrka, ale přetržený řemínek. Visel na něm váček, velký jako vejce. Řekl jsem si, že se sem dostal se slámou… Kdoví kdo ho v Bergenu marně hledá.

Kůň se konečně uklidnil, vyšel jsem tedy ze stání pod otevřený poklop, kde bylo lépe vidět, a povolil jsem řemínek, který váček nahoře stahoval; ve váčku bylo cosi tvrdého. Když jsem ho obrátil a vysypal obsah na dlaň, zkoprněl jsem údivem.

Byl to kámen — ale celý pokrytý zlatem!

V první chvíli jsem nevěděl, co si o tom myslet. Nikdy jsem nic takového v ruce neměl a ze žlutavého lesku se mi až roztřásla kolena. Pak jsem si pomyslel, že zlato ztratil sám pan Rani, když se byl podívat, zda vraníkovi nic nechybí, a dostal jsem strach, abych nevypadal jako zloděj. Rychle jsem tedy zlatou hroudu vrátil do váčku a pevně utáhl řemínek. Rozhodl jsem se, že ten divný nález položím zpátky do slámy — patří-li zlato panu Ranimu, jistě je brzy pohřeší a přijde hledat i sem.

Vtom jsem zaslechl zapraskání žebříku, zvedl jsem hlavu a spatřil Gróňana Súniho. Stál dvě příčky nade mnou a hleděl na moje ruce, držící váček…

Zajisté si vzpomenete, co si o Súnim myslel starý Gunnbjörn. Že je to pohan, který nám uřkne kormidlo. A také vypadal, že by to dokázal, když se na mě díval zlýma očima a hryzl si dlouhými koňskými zuby rozcuchaný ryšavý knír. „To je moje,“ zabručel a natáhl ruku, která si nezadala s vidlemi. „Kdepak jsi to našel?“

Vybavila se mi Úlfova slova — že Súni nosí škapulíř. Nu — dejme tomu, že to škapulíř byl; a pořádně vzácný. Nelíbilo se mi, že ležel právě pod koněm pana Raniho Úlfssona, a obával jsem se, že by se zase Súnimu nemuselo líbit, že to vím. Co když u koní opravdu páchal něco nekalého; co když je chtěl očarovat, aby zchromli?

„Leželo to tady,“ řekl jsem a ukázal na podlahu. „Právě jsem to sebral.“

„Dej to sem,“ řekl Súni a sestoupil ze žebříku. „Přetrhl se mi řemínek, když jsem šel kolem průlezu.“

„Je to škapulíř?“ zeptal jsem se a podal mu váček.

Mračil se na mě, když si vázal řemínek na krk. „Co by to bylo, trulante?“

„Nemusíš mi nadávat trulantů,“ řekl jsem. „Zdálo se mi, že je v tom kámen.“

Ušklíbl se. „Však je… kámen z hrobu svatého Ólafa.“

Potom se obrátil a beze slova vylezl zpátky na palubu.

Samozřejmě že jsem potom ve stání všechno řádně prohlédl, ale nenašel jsem nic, co by svědčilo o jakékoli nepleše. Uvažoval jsem dokonce o tom, zda Súniho škapulíř skutečně nespadl průlezem a nezakutálel se až k vraníkovi pana Raniho; ale nakonec se mi zdálo jisté, že to tak nebylo. Vraníkovo stání bylo od průlezu příliš daleko.

Rozhodl jsem se, že si to zatím nechám pro sebe a budu dávat lepší pozor nejen na koně, ale i na Gróňana. Kdepak asi tu hroudu zlata vzal — a proč ji schovává? Aby o ni nepřišel? Chce si snad za ni doma v Grónsku pořídit statek a loď? Nebo ji někde — ukradl?

Když nastal večer a na palubě zůstala jen hlídka a muž u kormidla, natáhl jsem se na svoje kůže. Koně spokojeně přežvykovali seno, kterého jsem jim bohatě naložil do žlabů, a zvenku bylo slyšet jen šumění moře, rozráženého kýlem lodi.

Ležel jsem a myslel na to, že možná už zítra zakotvíme v Reykjavíku; potom se vydám do údolí Býčí řeky na statek prastrýce Ólafa… Kdo na něm bude hospodařit? Co když prastrýc navzdory víře ubohé staré Gudrún neměl syny? Přijmou ve dvorci člověka docela cizího? A přijmou-li, stanu se zase sedlákem, který bude na svou plavbu s Magnúsarsúdin vzpomínat jako na sen, z něhož se probudil příliš brzy?

Už jsem skoro spal, když jsem zaslechl zaskřípění žebříku; myslel jsem, že je to starý Gunnbjörn, který nemůže usnout a jde si ukrátit noc povídáním. Ale jak příchozí vešel do světla houpající se lampy, poznal jsem modrou burgundskou kazajku panského číšníka Gaetana.

„Kvůli mně nevstávej, mio caro,“ řekl tiše. „Nic ve zlém — já si s koněm neporadil, ty ano. Si — je to tak. Ve vrhcábech taky nepadají samé šestky. Nač se hněvat? Podejme si ruce, amico, však věříme v jednoho Pána.“ Posadil se vedle mě na slámu. „Madonna mia…, myslím to upřímně. A potom, compagnino — nezachránil jsem tě vlastně? Nebýt toho, že jsem spadl do vody, běhal bys po té rozkývané palubě ty. Vino! Prosciutto! Kde je zase ten zatracený cameriere? Santa Maria amorosa! A to jsou signoři, kteří vezou spásu na Terra Verde. Kdo spasí Gaetana? Kdo mu dá poslední pomazání? Frate Audun? Trápí ho mal di mare… Gaetano zemře bez rozhřešení, v každé ruce uzenou kýtu, ze které neochutnal ani sousto.“ Zajel rukou pod kazajku. „Málem bych byl zapomněl — tuhle je kousíček; saporito! Rozdělme se, amico mio caro.“

Až mě z jeho brebentění hlava brněla. „Ale ta šunka nám přece nepatří,“ řekl jsem.

Obrátil oči ke stropu. „Ty víš, že patří, domine,“ zašeptal.

„Rouháš se,“ řekl jsem. „Ukradl jsi šunku Egilovi.“

„Ale co je na tom hříšného?“ zalomil rukama. „Řekni, mio caro — jaképak rouhání? Copak si ji nezasloužíme stejně jako signoři cavalieri a padrone comandante? Nevezeme snad právě tak jako oni svatou víru na Terra Verde?“

„Ty možná,“ přikývl jsem. „Já jedu jenom na Island…, mám příbuzné v údolí Býčí řeky. Možná že ti potom pan Pál znovu svěří koně, Gaetano.“

„Madonna mia! Vale di Flume di tóro… jaké pohanské jméno! Ale aspoň si je dobře zapamatuju. Třeba tě navštívím na zpáteční cestě — pokud se vůbec vrátíme. Spousta věcí na téhle lodi se mi nelíbí. Třeba ten špinavý Krók, co ti říká drnohryze. A lodivod — diavolo! Moc bych za to nedal, že vodí lodi rovnou do pekla.“

„Úlf říkal, že jsou všichni z Grónska takoví.“

„Ale jenom tenhle maledetto lodivod nosí na krku v pytlíku kost z popravencovy nohy,“ zakoulel Gaetano očima, až bělmo zablýsklo.

„Co že nosí na krku?!“

„Nebo to není kost z popravencovy nohy?“ zeptal se. „Je to snad něco — opravdu svěceného? Spíš čertův pazneht, ať mi Pán odpustí.“

„Říkal, že je to kámen z hrobu svatého Ólafa.“

„Vážně?! Rád bych věděl, jestli by mi ho ukázal.“ Při řeči si krájel kousky šunky a nepřestával žvýkat. „Nechceš už spát, amico?“ zeptal se. „Stačí říct — a Gaetano se vytratí, odkud přišel. I když se mi mezi těmi na přídi nespí nejlíp. Přece jenom — sloužil jsem ve vznešených rodinách. A ti chlapi — s odpuštěním — říhají a vypouštějí hlasité větry.“

„Vždycky tolik mluvíš, Gaetano?“

„Tolik? U nás všichni tolik mluví.“ Zasmál se. „Však už jdu. Jak jsi to říkal? Údolí Býčí řeky? Nesmím to zapomenout. Tu šunku si nech, je to poctivá polovička… Co nesníš, můžeš schovat. Zítra se ti hodí.“ Odcházel k žebříku a tiše drmolil: „Kámen z hrobu svatého Ólafa, no vida! A já bych se byl vsadil o plnomocné odpustky, že je to kost z popravencovy nohy. Nebo čertův pazneht.“

Když zmizel v temném průlezu a jeho kroky dozněly, vzal jsem maso, vylezl na palubu a rozhlédl se; hlídka na přídi ke mně byla obrácená zády, strážní koš byl v noci prázdný a kormidelník přes zubatý parkán zadní nástavby neviděl.

Šel jsem k brlení a hodil šunku do moře.

Ne, že bych byl na kousek uzené šunky, vonící česnekem, neměl chuť — však jsem se musel spokojit s prosnou kaší, kterou jsme na palubě jedli přímo z Egilova kotle, a sem tam solenou hovězinou, která si ve tvrdosti nezadala s podešví a vyvolávala nesmírnou žízeň. Chleba taky nebylo mnoho, a ještě jsem se o něj dělil s koňmi. Přesto jsem dobře udělal, že jsem se masa zbavil; ráno si Egil stěžoval prvnímu lodníkovi, slyšel to pan Pál a řekl, že ten, kdo okrádá křesťanské rytíře, zaslouží uvázat na lano a pořádně vykoupat v moři. „Prohledejte loď,“ poručil Úlfovi.

„Museli bychom prohledávat břicha, pane,“ řekl Úlf. „Jistě zbyla jen čistě ohlodaná kost —a ta už je dávno na dně mořském.“

„Nechci tady chlapy, kteří kradou,“ bručel pan Pál. „Proč, u všech čertů, zásoby líp nehlídáš, kuchaři?“

„Ustelu si na průlezu, pane,“ řekl Egil. „Zloděj se dostane k zásobám jen přes mou mrtvolu.“

„Je mi docela jedno, jak to uděláš,“ odpověděl pan Pál, „bude-li tvá mrtvola i nadále plnit své povinnosti. Nechci už slyšet, že mám na palubě zloděje — je to nedůstojné úkolu, kterým nás pověřil král.“

V duchu jsem ocenil svou předvídavost; kdybych si byl tu půllibru šunky schoval mezi své ovčí kůže a pan Pál skutečně nechal prohledat loď, těžko bych vysvětloval, jak jsem k ní přišel, pokud bych chtěl ušetřit skutečného viníka. Koupat se v moři, uvázaný na laně — br. I když by to nebylo horší než ztráta důvěry, kterou ke mně měl pan Pál i Úlf.

Krátce po snídani, když jsem dojedl svou denní dávku chleba a Gaetano nosil z kajuty pánů prázdné mísy, objevilo se na obzoru před přídí cosi jako bílý oblak; civěl jsem na ten divný mrak přes brlení na pravoboku, když se ke mně z ničehož nic přitočil grónský lodivod a řekl: „To je Vatnajökull…, jistě jsi takový ledovec nikdy neviděl, co?“

„Myslel jsem, že je to mrak,“ řekl jsem.

„Na Islandu je takových spousta… Hofsjökull, Langjökull…, ale Vatnajökull je z nich největší.“

Čím jsme byli blíž, tím jasněji vyvstával před našimi zraky rozsáhlý ledovec, obklopený mračny; připadalo mi, že z něj i na tu velkou vzdálenost čiší chlad, a v paprscích slunce, které se nakrátko objevilo v trhlině mraků, zářil oslnivou bělostí, až přecházel zrak.

Když jsme připluli na dohled pobřeží, minuli jsme obrovskou skalní bránu, kterou najisto vytesali obři; Súni mi to také potvrdil, neboť, jak řekl, kdysi tady obři skutečně žili. „Kdybychom byli připluli k pobřeží o tři míle k východu, uviděl bys zkamenělého obra s obryní,“ řekl. „A s nimi zkamenělou loď. Říká se tu, že je nechtěla vzít na palubu…, a když se všichni navzájem prokleli, změnili se v kámen.“

Zeptal jsem se, kdy se to stalo.

„Dávno,“ řekl Súni. „Moře od té doby ohlodalo zkamenělé obry i loď k nepoznání. Přesto je lepší se tomu místu vyhnout.“

K polednímu jsme proplouvali úžinou mezi islandským pobřežím a ostrovy Vestmanneyjar, hlubokou kolem deseti sáhů, což bylo dost i pro značný ponor Magnúsarsúdin; na ostrovech hnízdila spousta kajek a dalšího ptactva, jinak se zdály neobydlené.

Odpoledne, když jsem strávil nějaký čas u koní, jsem opět vyšel na palubu. Právě jsme míjeli široké ústí jakési řeky; opřel jsem se o brlení poblíž přídě a hleděl na racky, lovící na mělčině podél úzké písečné kosy.

„To je Býčí řeka,“ řekl za mnou Súni a položil mi obrovskou tlapu přátelsky na rameno. „Slyšel jsem, že máš tam někde nahoře —,“ kývl rozježenou bradou —, „příbuzné.“

„Ano, mám,“ řekl jsem. „V údolí Býčí řeky. Je to snad někde tady, Súni?“

„Kdepak,“ ušklíbl se. „Tady jsou jen bažiny a komáři… Údolí Býčí řeky je nějakých pětatřicet mil proti proudu. Ale co tam chceš najít za štěstí, blázne? Pan Pál by si tě jistě rád nechal na lodi, když tak rozumíš koním.“

„Slíbil jsem umírající chůvě, že vyhledám prastrýcův statek.“

„A co když ten tvůj prastrýc dávno umřel a hospodaří tam někdo cizí? Třeba tě na statku ani nepřijmou.“

„Nevím…, snad bych poprosil pana Pála, aby mě nechal v posádce Magnúsarsúdin — bude-li ještě v přístavu, až se vrátím. Vždyť ani nevím, jak daleko je z přístavu k prastrýcovu statku.“

„Dva dny cesty,“ řekl Súni. „Možná že i tři. Dobrých šedesát mil.“

„Ty znáš cestu do údolí Býčí řeky?“

„Jak by ne… Chceš-li, dovedu tě tam.“

„Ale pan Pál na tebe jistě tak dlouho nepočká.“

„Chce s pány navštívit islandského pana biskupa ve Skálholtu… Jistě se zdrží déle než týden. Není třeba spěchat do grónských vod, je teprve konec května.“

„Možná že by stačilo, kdybys mi cestu řádně popsal… Nač by ses nadarmo trmácel.“

„Sám bys to nikdy nenašel. A pan Pál ode mne jistě rád uslyší, že jsi našel nový domov, ne? Tak co — plácneme si?“

Nejraději bych byl odmítl; ale při nejlepší vůli jsem nepřipadl na rozumný důvod, proč bych neměl přijmout. Pro ty řeči, které vedl Gunnbjörn? Nebo pro to, co zamračený Gróňan tajil v koženém váčku na krku a po čem mi vlastně zhola nic nebylo?

„Nechceš snad říct, že se ti moje společnost nezamlouvá?“ zabručel Súni, když jsem se neměl k odpovědi.

„Myslím, že bych skutečně vypadal jako náramný nezdvořák, kdybych odmítl,“ řekl jsem. Neboť pokud se mi Súniho společnost nezamlouvala, nezamlouvalo se mi ani pomyšlení na osamělé trmácení neznámou krajinou, plnou kdovíjakých překážek a nebezpečí.

„Věděl jsem, že máš rozum,“ řekl Gróňan. „Nejlépe bude, vyrazíme-li hned před rozedněním. Ale panu Pálovi raději neříkej, že jdu s tebou… Mohl by se bát, že přijde o lodivoda, a zadržet mě na lodi, rozumíš? Ani s Úlfem se o tom nebav — všechno panu Pálovi vyslepičí.“ Slíbil jsem, že o tom neřeknu živé duši. Potom mě Súni opustil a oba jsme šli po své práci. Byl večer a na západním nebi zahořely červánky, když zarachotil řetěz a kotva Magnúsarsúdin dopadla na dno reykjavického přístavu.

III

JAK JSEM SE VYDAL DO ÚDOLÍ BÝČÍ ŘEKY; DOBRODRUŽSTVÍ V HORÁCH; SEZNÁMENÍ S RODINOU GUNNARA HALLDÓRSSONA

Před rozedněním jsme ale přece jen nevyrazili; ještě večer mi pan Pál nakázal, abych ráno pomohl s koňmi, které bylo třeba vyvést z lodi na břeh. Zdálo se, že do Skálholtu odjedou všichni páni — pokud ovšem jenom nechtěli popřát koním pastvu na čerstvé trávě a pevnou stáj po dobu strávenou na Islandu.

Práce se protáhla až do poledne; nebylo tady molo jako v Bergenu, Magnúsarsúdin kotvila v bezpečné vzdálenosti od břehu a koně bylo třeba jednoho po druhém převážet veslicí přes mělčinu; plašili se a kopali.

Zatímco člun jezdil sem a tam, vařil Egil svou prosnou kaši na břehu, kde se také pekla ovce, zakoupená od hubeného nemluvného ovčáka, který přihnal k lodi celé stádo. Rožněm Egilovi otáčel Gaetano a kuchař co chvíli zkoušel velkou vidlicí, zda maso měkne.

Reykjavík se mi jevil jako nevelká vesnice z domů většinou kamenných, s dvojitými i trojitými štíty a drnem pokrytými střechami; na lukách kolem i přímo mezi domy se popásaly ovce a krávy, pobíhaly tam děti, dovádějící s huňatými psy, a na vyšlapaných pěšinkách čvachtalo bláto. Za vsí se do dálky táhly ploché pastviny na pozadí zamlžených modravých kopců.

Lidé, kteří se seběhli k lodi už večer, byli oblečeni tak, jak jsme chodili i my u nás na statku; zajímali se hlavně o to, jaké zboží vezeme a za co je budeme vyměňovat. Pán Ásmund, který se staral o obchodní stránku výpravy, vyjednal potřebné. Naše lodi byly kromě čerstvé vody dostatečně zásobeny a pro zboží neměly místo. Nakonec dal pan Ásmund vyložit na břeh drát, hřebíky, surové železo a něco stavebního dříví, za něž měli ostrované zaplatit podle svých možností — vesměs hovězím lojem a ovčí vlnou. Dodané zboží mělo zůstat uloženo v jednom ze skladišť v přístavu a Magnúsarsúdin s Mariánským zvonem je měly naložit, až se budou vracet. Nechávat u skladiště hlídače nebylo nutné — na Islandu nejsou zloději.

Obchodovat se začalo hned po ránu, zatímco jsem se za pomoci Ariho a dalších dvou lodníků zabýval přepravou koní; velice jsme si oddychli, když byli všichni v pořádku na břehu.

Po obědě se kavalkáda hnula a byla to pro celý Reykjavík jistě nevšední podívaná. Koně měli barevné přikrývky a páni lesklou zbroj a přílby; největší podiv vzbudil pan Rani Úlfsson, který měl překrásné ocelové odění a honosný plášť, protkaný lesklými nitkami; též přílbu neměl obyčejnou jako ostatní páni, ale umně vytepanou a opatřenou posuvným hledím.

Než páni vyjeli, poděkoval jsem panu Pálovi, jak jsem nejlépe dokázal; řekl, že se mnou byl spokojen, a popřál mi, abych šťastně dorazil na prastrýcův statek. „A kdyby sis to snad rozmyslel, Ívare,“ řekl mi, když už seděl na koni, „rád si tě ponechám na Magnúsarsúdin. Zdá se, že tvoje péče koním jen prospěla.“ Potom sáhl do měšce a hodil mi stříbrnou minci.

„Neplul jsem s vámi pro výdělek, pane,“ řekl jsem.

„Nebuď tak hrdý, sedláku,“ zasmál se pan Pál. „To je za chleba, o který ses dělil s koňmi, jak mi bylo řečeno.“

Potom popohnal Plaváka a rozjel se za pány, jejichž vztyčená kopí se už ztrácela mezi posledními staveními, kam se vinula kamenitá cesta.

Doprovázel je majitel největší usedlosti, která stála poblíž dřevěného kostela; jel na krátkonohé rozložité hnědce a na koženém závěsníku se mu houpal pádný meč. Byl to jeden z islandských náčelníků, ač nebyl oblečen o mnoho líp než ovčák.

Tito náčelníci se scházejí jednou do roka na sněmu, rozhodují pře a ustanovují nové zákony, a než se poddali norskému králi, docela to stačilo k pořádku v zemi. Zdálo se mi to divné, zvlášť když jsem se později dověděl, že každého z náčelníků může v tomto sněmu zvaném althing zastupovat i obyčejný čeledín. Myslel jsem si, že Island je nejpodivnější země, jakou svět nosí, už když jsem viděl Vatnajökull — ale když jsem slyšel tohle, zdála se mi ještě podivnější. Každý člověk přece ví, říkal jsem si, že vládnout a rozhodovat mají páni, a čeledíni jsou tu proto, aby pracovali.

Málem bych byl zapomněl na síru Auduna Ólafssona, ale není divu — neviděl jsem ho na palubě celou cestu z Bergenu na Island. Hned po vyplutí dostal strašnou mořskou nemoc a celý týden trpěl ve své malé komůrce. Přestože se jistě modlil od rána do večera, neodsloužil na Magnúsarsúdin mši ani předposlední den plavby, který připadl na neděli. Teprve když jsme zakotvili, vypotácel se na palubu; hned s prvním člunem odplul na břeh a noc strávil v obydlí místního klerika. Do Skálholtu odjel s ostatními na káře, tažené tlustým valachem, kterého kočíroval čeledín místního náčelníka.

Balil jsem si do uzlíčku svůj skrovný majeteček, když za mnou přišel Súni a řekl mi, že se sejdeme na rozcestí za vesnicí. „Jdi po cestě až tam, kde je brod přes potok,“ dodal. „Není to daleko. Nechci, aby viděli, že jdeme spolu. Budu se tvářit, že jdu do krčmy.“

Jeho tajnůstkářství se mi zdálo zbytečné — vždyť už tu nebyl pan Pál —, ale řekl jsem si nakonec, že se Súni možná obává Úlfa, který by ho jako první lodník mohl zadržet právě tak, nebo ho zaměstnat na lodi; také k tomu málem došlo, ale Súni řekl, že byl najat jako lodivod, a pokud je loď v přístavu, nemá mu nikdo co poroučet.

Rozloučil jsem se s Gunnbjörnem, který mi dal na cestu spoustu dobře míněných rad; nedbal jsem jich, jako by jich nedbal každý jiný holobrádek v mém věku. Víc jsem si cenil kusu řádně propečeného skopového, který mi podstrčil Egil. Potom jsem zašel za Úlfem, který ještě hartusil na Gróňana. Když se ptal, zda znám cestu, řekl jsem, že jsem si ji dal řádně popsat ovčákem, který ráno přihnal k lodi ovce; byl už dávno kdes a nemohl mě usvědčit ze lži.

Zastavil jsem se u Ariho, který řídil ukládání zboží; popřál mi hodně štěstí a řekl, že mi závidí. „Není nad to, víš-li, kde jednou složíš kosti,“ dodal a potřásl mi pravicí.

Za vesnicí jsem se naposled ohlédl; namouduši, bylo mi smutno při pohledu na obě lodi, kotvící v zátoce, a na dým, který stoupal kolmo vzhůru z kuchařova ohniště na břehu.

Šli jsme nevlídnou krajinou, plnou suti a šedivých, rozpukaných skal. Až do pozdního odpoledne jsme sledovali kamenitou stezku, na které se ani stopa neotiskla. Brodili jsme se přes potoky s ledovou vodou a kvečeru jsme se utábořili v mechu pod skalní stěnou na břehu bystřiny.

Súni rozkřesal oheň, abychom si usušili promočené škorně; potom jsme se rozdělili o chleba, maso a sýr. K pití jsme měli vodu z potůčku, která chutnala slaně a svírávě.

Když jsme dojedli, snažil jsem se zapříst hovor, ale Gróňanovi nebylo do řeči; mnul si otlačená chodidla a prohlásil, že námořník není žádný kamzík. Potom si omotal nohy jakžtakž proschlými onucemi, natáhl si škorně a řekl, že udělám nejlíp, když se trochu prospím; zítřejší cesta nebude o nic lehčí než dnešní. Spíš těžší.

Poslechl jsem ho, ale chlad mi nedal spát. Kdepak byla moje hromada sena s ovčími kůžemi ve stáji na Magnúsarsúdin! Na přikrytí jsem měl jenom vlastní kytli s kápí, do které jsem se halil co nejúžeji, a oheň jsme v noci udržovat nemohli — jen s bídou jsme shledali v okolí tábořiště něco zakrslých keříčků, které mnoho tepla nevydaly a hořely příliš rychle, aby se dalo přikládat a ještě usnout.

Byli jsme na nohou dřív, než vyšlo slunce, omyli jsme se v potoce a trochu pojedli. Pak jsme vyrazili na další pochod krajinou čím dál divočejší. Tu jsme se spouštěli do hlubokých údolí, abychom na jejich dně hledali brod přes běhuté vody potoků, tu jsme zase vystupovali po svazích, kde každý kámen hrozil zřícením. Bylo mi divné, že do údolí Býčí řeky nevede pořádná cesta, a taky jsem to Súnimu řekl; ale Gróňan odpověděl, že tam sice lepší cesta vede, ale takovými oklikami, že by třeba nestihl Magnúsarsúdin — a jiná loď přes Island do Grónska jistě letos nepopluje.

Zeptal jsem se, zda se těší domů.

„Zda se těším?“ ušklíbl se. „Nikdo mě tam nečeká.“

„Nemáš už rodinu?“

„K čemu rodina,“ řekl.

„Kde jsi žil, než ses vydal na moře?“

„Tak trochu všude.“

„Ale někde ses přece narodil…, v Herjúlfsnesu, v Gardaru… nebo snad ve Vestribygdu?“

Byl bych rád slyšel, co soudí rodilý Gróňan o záhadě opuštěného sídliště.

„Proč jsi tak zvědavý?“ zabručel.

„Nemusíš mi nic povídat, když nechceš…“

„Co na tom záleží, kde jsem se narodil…, neznáš to tam, ani tam. A já tam nebyl celých osm let.“

„Znával jsi to ve Vestribygdu — dřív?“

„Kdy dřív?“

„Když tam ještě žili lidé.“

„To už je moc dávno…“

„Sedm let, to není tak dlouho, Súni.“

„Eh…,“ mávl rukou. „To jsou zbytečné řeči.“

Přestal jsem se tedy vyptávat. Krátce nato už mi k hovoru chyběl dech, když se Gróňan pustil stezkou, dobrou tak pro kozy. Brzy zmizela i ta a pod nohama harašil jen šedý, rozpukaný štěrk. Šli jsme bezútěšnou plání bez jediného kousku trávy, která po naší levici stoupala k blízkému obzoru; za ním trčel k obloze jakýsi ohromný, do svislých sloupů rozpraskaný kužel se zubatě seříznutým vrcholem, připomínající klobouk nějakého obra. Ve skulinách mezi sloupy ve slunečních paprscích jiskřil led a pruhy zmrzlého sněhu.

Súni přede mnou šel stále rychleji a vzdaloval se mi, protože si omotal škorně hadry, které jsem já s sebou neměl. Kožené podrážky mi po kamení klouzaly a ve spěchu jsem měl co dělat, abych se udržel na nohou. Šli jsme tak hezkou chvíli, hleděl jsem jenom před sebe, abych neklopýtl, takže jsem si ani nevšiml, jak se najednou setmělo.

„Pospěš si,“ zavolal na mě Súni, „vidíš ten mrak? Musíme se co nejdřív dostat někam do závětří. Blíží se bouře.“

Nikdy jsem se bouřky nebál a zdálo se mi, že spěcháme víc než dost. Jenže jsem neměl ponětí o islandské bouři v horách, která s sebou i koncem května nese ledovou vichřici a sníh.

Nejdříve se obloha docela zatáhla černým mrakem. Pak to plání zahučelo. Z ničehož nic zmizela kuželovitá hora, jako by obr sebral svůj klobouk. Pak mi zmizel i Súni ve víření prachového sněhu, do tváře mě začaly bodat tisíce ledových jehliček a krajina kolem se rozplynula v bílu. Jenom šedé kamení pod nohama mi ukazovalo cestu — jenže jsem nevěděl kam. Viděl jsem kolem sebe sotva na dva sáhy.

Zavolal jsem, jak jsem dokázal nejsilněji, ale hučení vichřice můj výkřik přehlušilo; zastavil jsem se tedy a čekal, zda se Súni nevrátí. Chvíli jsem tak stál a ještě několikrát se pokusil volat, ale moje výkřiky polykala vánice.

Rozmýšlel jsem, co počít, když jsem zaslechl chřestění štěrku a valivé dunění; pak se z vířícího sněhu po mé levé ruce najednou vyřítil černý balvan. Pokusil jsem se uskočit; proletěl kolem mne jako střela, moje boty přitom sklouzly po zasněženém kamení — a najednou jsem se koulel po svahu a marně se snažil zachytit skalních výstupků.

Kutálel jsem se a klouzal stále rychleji, pak přešlo koulení v krkolomný pád, ucítil jsem ránu do hlavy…

Vědomí mě opustilo; poslední, co jsem viděl, byla rozvinutá bílá plachta Magnúsarsúdin.

Zdálo se mi, že jsem malý chlapec, který se vydal do světa za objevy neznámých zemí, a málem zmrzl pár mil od rodného stavení, než ho ze sněhové závěje vytáhla otcova ruka, ztvrdlá selskou prací; pak mě zabolel notný záhlavec a rázem jsem otevřel oči.

Skutečnost byla mnohem horší než sen.

Ležel jsem napůl zabořen ve vrstvě sněhu a shora se na mě sypaly vločky, které mě už stačily přikrýt na dobré čtyři palce. Hlava mě tupě pobolívala a pod krví slepenými vlasy jsem nahmatal řádnou bouli.

Posadil jsem se a střásl studenou sněhovou houni. Dvě stopy ode mne, už také skoro zakrytý sněhem, ležel můj uzlíček s trochou jídla. Vtom jsem si vzpomněl, že jsem nebyl sám.

„Súni,“ zavolal jsem. „Hej, Súni!“

„Éééj… nni!“ odpověděla mi ozvěna, skoro ztracená ve větru, který hučel a hvízdal jako meluzína v komíně.

Klopotně jsem se postavil na nohy, které mě chvíli odmítaly nést. Kdybych se byl uhodil jen o trochu víc, asi bych se už neprobral; a pokud bych nedopadl do závěje jako mrtvola, jistě bych brzy zmrzl na rampouch. Takhle mi vlastně závěj zachránila život, když přibrzdila můj pád. Ale co je se Súnim?

Přiložil jsem dlaně k ústům a volal znovu a znovu, ale ač jsem si vykřičel hrdlo až do ochraptění, odpovědi jsem se nedočkal. Obával jsem se, že Gróňan leží někde opodál, možná těžce zraněný; pokusil jsem se tedy prohledat okolí. Ale hned po prvních krocích se mi zdálo, že závěj končí kdesi v prázdnu. Napadlo mě, že jsem nejspíš na jakési zasněžené římse, nebo na okraji ledovce, a že jakékoli procházení sem a tam je pokoušení osudu.

Ve vánici bylo vidět sotva na pár kroků kolem; a protože jsem se bál, abych se po sněhu nesvezl ještě hlouběji, nebo nespadl do další propasti, pustil jsem se opatrně vzhůru, dotápal ke skalní stěně, našel místo, chráněné převisem před padajícím sněhem, posadil se na uzlík a pustil se do zbytku skopové pečeně od Egila. Bylo to jistě to nejmoudřejší, co jsem v té chvíli mohl udělat.

Jak jsem seděl a žvýkal, přemýšlel jsem o Gróňanovi. Bylo docela dobře možné, že se na pláni udržel, i když balvan, který byl příčinou mého pádu, nejspíš povolil pod jeho nohou. A pokud vítr odnesl moje volání mimo jeho uši, myslí si možná, že jsem mrtvý.

Brzy jsem dojedl a zima mi nedala odpočívat; nevím, jak dlouho jsem podupával a poskakoval pod skalní stěnou, než se konečně bouře přehnala a sníh přestal padat. Teprve teď jsem se mohl rozhlédnout po svém kamenném a sněhovém vězení.

Zdálo se, že jsem na dně nepříliš rozsáhlé, zhruba čtverhranné propasti, jejíž ledové, sněhem pokryté dno se příkře svažovalo; ale tam, kde končilo u jiné skalní stěny, propast nepokračovala. Dokonce mi připadalo, že v nejhlubším koutě zeje ve skále jakási skulina, kterou bych se snad dokázal protáhnout. Ostatně jsem ani jinou možnost neměl — nemusel jsem se na stěnu, rozpukanou do šestibokých sloupů, dívat příliš dlouho, aby mi nebylo jasné, že se ven nedostanu stejnou cestou, jakou jsem nedobrovolně přišel.

Pustil jsem se tedy po pás ve sněhu k oné skulině a brzy jsem zjistil, že se klikatí kamsi dolů; pustil jsem se po jejím schodovitém dně, a ač jsem se místy mezi jejími stěnami sotva protlačil, začala se nakonec víc a víc rozšiřovat a skalní stěny kolem byly nižší a svahy povlovnější.

Pak se rozsedlina změnila ve strž, kterou spěchala četnými splávky a vodopády čirá bystřina; na jejích březích se nejdříve objevil mech, potom čerstvá tráva a pak se náhle přede mnou otevřelo vlídné zelené údolí.

Ušel jsem podle potoka snad tři nebo čtyři míle, když jsem spatřil jezírko, na jeho břehu ohradu, plnou bečících ovcí, a u ohrady stavení, nad nímž stoupal kouř.

Když jsem došel ke stavení, poblíž kterého se na jasně zeleném jarním pažitu popásaly dvě strakaté kravky, vyběhlo z domu štíhlé děvče s copy, vykukujícími zpod špičatého čepečku; vylekaně na mě pohlédlo a rozběhlo se zpátky s výkřiky: „Otče…, otče!“

Čekal jsem venku, dokud nevyšel vysoký, černobradý Islanďan, zřejmě sám hospodář; v jedné ruce držel poříz a na suknici mu lpěly štěpinky dřeva. Děvče se zastavilo napůl za dveřmi a zvědavě mě pozorovalo, schovávajíc se za zárubeň.

Pozdravil jsem, co nejpřívětivěji jsem dokázal, dobře si vědom toho, jak asi po pádu do strže vypadám, a řekl jsem, že jsem předevčírem připlul z Norska.

„Námořník,“ zabručel Islanďan. „Nevídáme tu námořníky.“

„Nejsem námořník,“ řekl jsem. „Jsem sedlák jako ty… z Hardangeru. Jmenuju se Ívar Einarsson.“

„Já jsem Gunnar Háldorson,“ odpověděl.

Chvíli jsme mlčeli a odhadovali jeden druhého.

„Šel jsem do údolí Býčí řeky,“ řekl jsem.

„Tudy?!“

Až do této chvíle jsem doufal, že jsem došel do údolí Býčí řeky a že hovořím se svým příbuzným. „Přes hory,“ ukázal jsem, odkud jsem přišel.

„To není právě nejlepší cesta,“ řekl a podezíravě si mě změřil. „Ani nejkratší.“

Pokrčil jsem rameny. „Možná… můj průvodce tvrdil, že cestu dobře zná.“

„A kde je tvůj průvodce?“

„Nevím. Spadl jsem v bouři do soutěsky…, poslyš, Gunnare, ukaž mi nějakou schůdnou cestu tam nahoru. Musím se po něm podívat. Bojím se, že tam někde leží bez pomoci. Zřítily se tam balvany…“

„Běž, Herdís,“ obrátil se hospodář k dívce ve dveřích, „řekni matce, že máme návštěvu. Nestává se to často,“ promluvil zase ke mně. „Někdy se tu člověk neobjeví, jak je rok dlouhý. Pojď, najdeme nějakou mast a plátno na tvoji hlavu. Ani slovo o tom, že by ses vrátil tam pod Hlödufell. Řekneš-li mi, kde vás zastihla bouře, vypravím se tam hned se synem a čeledínem…, viděl jsem muže s mnohem menší ránou na hlavě, který sotva stál na nohou.“

„Jak vidíš, nohy mi zatím slouží,“ ohradil jsem se.

Mávl rukou a v očích mu blýsklo. „Však já ti věřím,“ řekl. „Před děvčaty má každý takový mládenec síly habaděj.“

Seděli jsme ve velké světnici s malými okny, na lavicích pokrytých kůžemi; Gunnarova žena postavila na stůl mísu s vařeným skopovým, okořeněným bylinkami, a do hliněných pohárů nalila ze džbánu víno, vy kvašené z klikvy. Byl večer a Gunnar se synem a čeledínem se právě vrátili z marného pátrání po mém nešťastném druhovi. „Snad kdyby tu byla ostatní čeleď,“ bručel Gunnar. „Vyhánějí na horní pastviny…, dolní šetříme pro sklizeň píce na zimu. Je mi líto, že jsme tvého přítele nenašli… Jez, kolik sníš. Gunnhild přinese další, bude-li třeba.“

Gunnhild bylo jméno Gunnarovy manželky, usměvavé a na pohled příjemné ženy se světlými vlasy, jejichž barvu zdědila Herdís; její bratr Leif byl spíš po otci. Čeledín Pétur, který s námi také zasedl k večeři, byl nemluvný, hubený a sukovitý bručoun.

Když jsme dojedli, sáhl Gunnar po svém poháru. „Jak vidíš, Ívare Einarssone,“ oslovil mě, když se napil a otřel si vousy dlaní, „nejsem zvědavý. Ale tady na Islandu je na všecko čas. Jak se říká — nespěchej na holinu, aby dala zrno. A holin tu máme víc než pšenice, Ívare.“

„Slyšel jsem, že to způsobilo klučení lesů,“ řekl jsem.

„Něco pravdy na tom bude,“ kývl Gunnar. „Ale i kdybychom nekáceli — a kde tady jinde dřevo vzít — zpustoší lesy ta prokletá ďáblova halena, která všechno zalehne.“

„Jaká ďáblova halena?“

„Hekla,“ zabručel čeledín Pétur.

„Což nevíš o té hoře nad údolím Býčí řeky?“ řekl Gunnar. „Zasype lesy, stejně jako pastviny… Pokud nepřijde včas déšť, který popel spláchne, zahynou stromy i tráva. I dobytek se v mračnech prachu zadusí. A kdo ví, kdy se zase hora rozběsní? Jen sám Pán na nebesích.“ Vzpomněl jsem si, co mi vyprávěl Ari, a zeptal se, kdy se něco takového stalo naposled. Gunnar uhodil pěstí do stolu a po něm i čeledín a Leif. „Zaklepejme to na dřevo,“ řekl hospodář. „Já to nepamatuju. Ale můj děd to dopuštění zažil dvakrát. Také se do dneška vypráví, jak před sto padesáti léty zmizel pod ďáblovou halenou dvorec Stöng…“

„Proč jsi šel do údolí Býčí řeky, ívare?“ zeptal se Leif.

Řekl jsem v krátkosti, co mě přivedlo na Island.

„Neznal jsem Ólafa Jednouchého,“ řekl Gunnar. „Ale slyšel jsem o něm… od svého děda. Míval dvorec poblíž místa, kde prý stával Stöng. Aspoň můj děd to říkal.“

„A — dnes?“ zeptal jsem se. „Marně bys ho hledal,“ zabručel Pétur a spustil na stůl mozolnatou dlaň.

„Údolí Býčí řeky leží přímo pod Heklou,“ vysvětloval Gunnar. „Ne dál než náš statek od Hlödufellu. Tvůj prastrýc tam vystavěl svůj dvorec, koupil krávy, ovce, oženil se s Islanďankou ze Skálholtu…, ale pak přišlo dopuštění. Tři dny prý hora zuřila, v řece tekla voda bílá jako mléko a pro popel bylo temno jako v nejčernější noci. Všechno v údolí se obrátilo doslova v prach a popel. Ólafu Jednouchému zbyla jen rodina, čeleď a holé ruce — sotvaže zachránili holé životy. Jenže tvůj prastrýc, Ívare, měl hlavu tvrdou jako kámen. Nechtěl opustit místo, které si vybral — jenom se posunul výš proti proudu Býčí řeky, na místo, kde se zachránily zbytky pastvin. Postavil si sídlo mnohem skromnější a pět let živořil, obklíčený neplodnou pustinou. Prý se ani ďábla nebál, říkal můj děd. Jenže ďábel nemá rád ty, co se ho nebojí. Po pěti letech —“

„Zase ta prokletá,“ houkl Pétur.

„Jako Sodoma a Gomora,“ řekla tiše Gunnhild. A Gunnar dopověděl: „Celé údolí zmizelo pod kolika sáhy žhavého popela.“

„Můj prastrýc — zahynul?“ zeptal jsem se.

„Zachránil se, stejně jako poprvé,“ řekl Gunnar. „Ale do údolí Býčí řeky už se nevrátil, Ívare, Naložil prý rodinu a čeleď na loď a odplul do Grónska. Nechtěl se dočkat, až ho hora přivede na mizinu potřetí.“

„Je nám líto, že jsi své příbuzné nenašel,“ řekla Gunnhild. A Gunnar jen mlčky pokýval hlavou, než schoval tvář za pohár, čerstvě naplněný. Vzpomněl jsem si na svůj první sen na palubě Magnúsarsúdin a znovu jsem viděl vychrtlé psy, jak přede mnou prchají z rozvalin prastrýcova statku. Skutečnost však byla mnohem horší — vždyť ani rozvaliny nezbyly.

„Ať zůstane u nás,“ řekl otci Leif.

Zachytil jsem pohled Herdís; sklopila oči a tiše řekla: „Ano, zůstaň. Kam bys šel?“

„Jakpak by to šlo, Herdís,“ řekl jsem. „Vždyť jsem docela cizí a nemáš ponětí, jaký jsem bručoun a protiva. A v selské práci se nevyznám o nic víc než opravdoví námořníci.“

„Když se mi budeš vysmívat, budu si myslet, že jsi opravdu protiva,“ řekla Herdís.

„Zůstat bys mohl, Ívare,“ řekla hospodyně. „Nemáš-li nikoho…, o práci tu nouze není, a jestli tě doma k sedlačině nepřidrželi, Gunnar už tě přidrží. Co neznáš, se naučíš, a o kus jídla nebude zle. Kam bys šel, na moře? Ještě by tě tam svedli k lupičům.“

„Lovíš rád lososy?“ zeptal se Leif. „Když táhnou, Grímsá je jich plná.“

„Björn už je starý,“ zabručel čeledín. „Když stráví noc na horních pastvinách, otékají mu kolena…“

Gunnar Haldórsson si mnul rozježený vous.

„Otče…,“ zaprosila Herdís. „Kde mi budeš hledat ženicha, až přijde čas, abych se vdala?“

„Ale Herdís,“ řekla Gunnhild, „nesluší se, aby si děvče v patnácti létech samo namlouvalo.“

„Nesluší se to ani ve dvacíti,“ zabručel Gunnar.

Gunnhild na něj pohlédla s jakýmsi potutelným smíchem v očích a Gunnar se znovu schoval za hlt klikvového vína. „Hm,“ udělal, když postavil prázdnou číši na stůl, „chcete-li to všichni, chce to snad i pánbůh. Jakpak bych potom mohl chtít něco jiného? Zůstaň si u nás, Ívare Einarssone. Budeme ze srdce rádi, budeš-li tu jako mezi svými. Nestaneš se čeledínem — mně budeš mladším bratrem a Leifovi starším. A kdyby snad jednou Herdís opravdu chtěla — kdož ví? Tvoje tvář je poctivá a líbí se mi. Podejme si tedy na to ruce a zpečeťme to přípitkem, chceš-li.“

Jejich nabídka mě dojala, ale trochu i zaskočila; i mně se jejich tváře líbily a rád bych byl bratrem jak Gunnarovi, tak i Leifovi. Sklopená víčka, ruměnec a copy Herdís se mi zamlouvaly ještě víc, i když bych to byl za žádnou cenu nepřiznal… Jenže můj prastrýc se vystěhoval do Grónska a na pobřeží čekala Magnúsarsúdin…

„Rád bych zůstal,“ řekl jsem. „Kdybych věděl, že jsem skutečně sám na světě. Ale mám-li příbuzné v Grónsku —“

„Ach, Grónsko,“ řekla Gunnhild, „není to právě nejlepší země. Povídá se o krutých zimách, neúrodě, úbytku zvěře a vypálených dvorcích… Skrelingové, hlad, bída…“

„Ono se toho povídá,“ mávl rukou Gunnar.

„Rád bych se aspoň přesvědčil, jak se jim daří,“ řekl jsem. „Přece jenom — Ólaf Jednouchý byl bratr mého děda.“

„Nebylo by správné, kdybychom tě přemlouvali, Ívare,“ kývl Gunnar. „Nebudeš první, ani poslední, kdo zamíří do Grónska. Budiž tvá vůle… Dáme ti na cestu něco placek — a požehnání, stojíš-li o ně. A jestli se vrátíš na Island, rádi tě uvítáme pod svou střechou. Třeba nastálo.“

I když jsem se rozhodl odejít, zapili jsme to stejně.

Vyrazil jsem z Gunnarova údolí až šestý den ráno; ač nejsem nijak zhýčkaný, natlučená hlava se mi točila a nohy mi nesloužily. Gunnhild mi natírala ránu mastí z bylin, kterou prý ji naučila míchat jedna stará vědma, a zatímco jsem se celý nesvůj převaloval na lavici, nosila mi Herdís chutné uzené lososy přímo z udírny a snažila se mě obveselit; Leif pomáhal otci, a tak jsem po celý dlouhý den poslouchal Herdísino milé štěbetání, které mi bylo den ode dne příjemnější.

Gunnar se ještě dvakrát vypravil s Péturem na svahy hory Hlödufell, která mi připomínala obrův klobouk, našli i místo, kde se zřítily kameny, ale po Súnim neobjevili jedinou stopu. „Myslel, že jsi mrtvý na dně propasti,“ řekl mi Pétur. „A odešel zpátky do přístavu. Pěkného společníka sis vybral, jen co je pravda.“

Život v Gunnarově údolí se podobal hardangerskému jako vejce vejci, dny plynuly jeden za druhým jako navlečené na šňůrce, a tak, ač mě hlava ještě pobolívala a Herdís na mě dělala smutné oči, rozhodl jsem se, že se vydám na cestu.

Gunnhildina poznámka o skrelinzích byla voda na můj mlýn; samozřejmě, chtěl jsem najít rodinu prastrýce Ólafa a snad i připojit se k ní — ale zároveň mě lákala záhada obyvatel Vestribygdu, kteří před sedmi léty zmizeli neznámo kam…

Všichni mě šli vyprovodit kousek cesty z údolí. Když mi popsali, kudy se mám pustit, abych byl do západu slunce na pobřeží, rozloučili jsme se.

„Nechtěl jsem pochybovat o člověku, kterého neznám,“ řekl Gunnar, potřásaje mi pravicí, „ale protože se možná s tím Gróňanem znovu potkáš — dej si na něj pozor, Ívare. Neboť musel dobře vědět, že údolí Býčí řeky je neobydlená pustina. A i kdyby o tom nikdy neslyšel — přes Skjaldbreidur kolem Hlödufellu tam cesta nevede.“

„Možná že bloudil,“ řekl jsem.

„Od začátku tě vedl tak, že byste údolí Býčí řeky minuli o nějakých třicet mil. Proč by měl bloudit? Cesta vede přímo přes Skálholt.“

V té chvíli mě poprvé napadlo, že mě Súni doprovázel jen proto, aby se zbavil svědka, který zná jeho tajemství. Kdoví zda neviděl,

jak jsem otevřel jeho váček… A jestliže věděl, že tam, kam jdu, žádný dvorec nestojí, mohl najisto počítat s tím, že se vrátím…, však jsem mu to sám řekl. A tak či onak, nestal o to, aby někdo věděl, co nosí na krku.

Jelikož jsem to ale nemohl nijak dokázat, rozhodl jsem se, že pokud se s Gróňanem na lodi sejdu, nedám nijak najevo svoje podezření. Ale poslechnu Gunnara a dám si na Súniho pozor.

Rozloučil jsem se s ostatními; když jsem tiskl ruku Herdís, řekla se sklopenýma očima: „Ívare…, byla bych ráda, kdyby ses vrátil.“

Namoutě, líbila se mi velice, ale který muž by se stal hrdinou, kdyby se držel ženských sukní? A tak jsem jenom cosi zahučel a obrátil se na patě. Slunce jsem měl za zády a můj dlouhý stín mě předcházel, stejně jako myšlenka na obě lodi v reykjavickém přístavu. Na skalnatém předělu jsem se ohlédl; Herdís ještě mávala.

Cesta mi uběhla, ani jsem nevěděl jak. Bál jsem se jenom toho, že přijdu do přístavu a lodi budou pryč. Pak by mi nezbylo, než se pokorně vrátit na Gunnarovu usedlost…

Reykjavík jsem spatřil těsně před západem slunce, které se koulelo po severozápadním obzoru. Spokojeně jsem si vydechl a zvolnil krok, když jsem poznal Mágnúsarsúdin a Mariánský zvon, které se svinutými plachtami dosud pevně lpěly na svých kotvách u přístavní hráze.

Když jsem došel do přístavu, valem se stmívalo; na Mágnúsarsúdin svítila lucerna a přes vodu bylo slyšet hlasy, které se o čemsi rozčileně dohadovaly. Po chvilce hledání jsem objevil rybáře, který mě ochotně dovezl k lodím; vyšplhal jsem se na palubu po spuštěném provazovém žebříku. Jak na mě padlo světlo lucerny, poznal jsem hlas pana Pála, který mi pravil v ústrety: „Ať mě sám černý, není-li tohle ten neposedný sedláček z Hardangeru, o kterém je řeč.“

„Nepřivolávej ďábla, synu, a ďábel na tebe zapomene,“ řekl panu Pálovi síra Audun, jemuž z kápě taktak vyhlížely přísné zraky, řádně obalené tlustými váčky.

Třetí z hovořících byl pan Rani Úlfsson, stále ve svém překrásném brnění, který pokročil vpřed a popadl mě rázně za rameno. „Když už je řeč o ďáblu, síro Audune,“ řekl, „nepochybuji o tom, že mi tohohle spratka přivedl, abych ho sám potrestal, jak si zaslouží.“

„Pomalu, pomalu, pane Rani,“ řekl pan Pál. „Není to právě spratek — a nemůžeš ho trestat za něco, co mu nikdo nedokázal.“

Nechápal jsem, oč jde. Pan Rani mi stále bolestivě svíral rameno a vypadal, že by mě nejradši rovnou podřízl a vykuchal.

„Pusť ho, pane Rani,“ řekl pan Pál. „Snad bude nejlepší, doví-li se napřed, z čeho je viněn.“

Pan Rani cosi zabručel a skutečně mě pustil; zatímco jsem si mnul rameno, řekl mi pan Pál, tahaje se za kníry, jak měl ve zvyku: „Stalo se to, Ívare, že vraník pana Raniho po cestě padl a zcepeněl. Pan Rani si myslí, že jsi mu dal nějaký dryák.“

„Pane,“ řekl jsem, ohromen tím obviněním, „jako že se Ívar Einarsson jmenuju… Nikdy jsem koním nepodal víc než seno, obrok a kousky chleba, pomineme-li vodu.“

„A to ti mám věřit?“ vztekal se pan Rani a všechno na něm jen řinčelo. „Vždyť lžeš, až se ti od té nectné selské papuly práší.“

„A co ti zbývá, než mu uvěřit, pane Rani?“ řekl pan Pál. „Nikdo u něj žádný dryák neviděl — a mezi námi, pane Rani —, proč by právě tenhle chlapec škodil koním? Říkám ti, že si jako sedlák dovede vážit vzácných zvířat… Věděl dobře, jakou cenu tvůj kůň má. O mého Plaváka se staral, jako by to byl jeho vlastní. Pokud tvůj válečný oř zcepeněl po něčem, co sežral, mohlo to být jedovaté býlí, které se dostalo nedopatřením do sena, nebo námel v obroku.“

„Bude-li tvrdit, že kůň nezcepeněl jeho vinou, a já mu neuvěřím, na čí straně bude pravda?“ řekl pan Rani a byl ve svém hněvu ještě vznešenější néž kdy jindy. „Snad na straně pacholka od koní?“

„Uvěříš, synu, necháme-li ho přísahat?“ vmísil se do hovoru síra Audun, lově ze záhybů hábitu krucifix na řetězu.

„Neberme jméno Páně nadarmo,“ zavrčel pan Rani. „Ať táhne, odkud přišel, a žije v radosti, že jsem ho nepřesekl napříč i podél.“

„Tvá vlastní radost pak pocházejž z vpravdě křesťanského odpuštění,“ řekl mu síra Audun.

„A v téhle těžké brni šlapejž po svých,“ odsekl rytíř.

„Však zdejší náčelník slíbil, že ti koně opatří,“ řekl pan Pál. „A nezdá se mi, že by koním nerozuměl.“

„Rozumí,“ řekl znechuceně pan Ráni. „Zvláště pak těm, co mají místo hřívy rouno.“

Ještě jednou si mě změřil, a než bys napočítal pět, bouchly za ním dveře od panské kajuty v zadní nástavbě.

„Dobrá,“ řekl pan Pál. „A teď nám pověz, milý Ívare, co tě sem přineslo, nebyl-li to sám ďábel, jak si myslel pan Rani. Prastrýc o tebe nestojí?“

„Prastrýcova rodina už na Islandu není,“ řekl jsem. „Odstěhovali se do Grónska — po posledním dopuštění.“

„Jakém dopuštění?“

„Říkali, že ta prokletá hora —“

„Synu,“ přerušil mě síra Audun, „co se ti jeví prokletým ve světě, který stvořil Pán?“

„Hekla…, ďáblova halena, síro Audune.“

„Ta sopka,“ řekl pan Pál knězi. „Je-li ostatní svět dílo Páně, pak zdejší dýmající hory jistě ne. Jenže naposled k tomu dopuštění došlo za vlády Hákona Magnússona — to jsem se právě narodil. Chceš snad říci, Ívare, že se tvůj povedený prastrýc vystěhoval do Grónska už tehdy? A to jste se to u vás na statku celých pětapadesát let nedověděli?“

„Nikdo od nás necestoval, pane,“ řekl jsem.

Pan Pál se zasmál. „Zdá se, že budeš výjimkou, Ívare…“ Nato přiložil dlaně k ústům a houkl: „Gaetano…, víno!“ A obrátiv se ke knězi, řekl: „Jistě také nepohrdneš douškem, síro Audune… Víno v pravou chvíli je lepší než oheň v krbu. Zdá se mi, že cítím vítr z ledovců.“

Na přídi skřípl poklop a zadupaly boty. „Hned, hned, padrone,“ ozval se ze tmy Gaetanův hlas. „Egile…, otevři. Padrone comandante si přeje vína.“

„Nuže, Ívare,“ řekl mi pan Pál, „sleduj si tedy svoje příbuzné třeba do Cipangu, vyhovuje-li tahle obstarožní archa, která bývala Mořským chrtem, tvému vkusu. Ale poslyš, chlapče — nestěhuj se do stáje. Pan Rani by tě tam rád neviděl. A na tvém loži už se válí jeden potulný Dán, kterého jsem najal v místní krčmě, když jsi odešel. Chceš-li, ubytuj se v chodbičce před mou kajutou — Egil ti dá ze skladiště ovčí kůže místo postele.“

„Nezasloužím si to, pane,“ řekl jsem, celý popletený.

„Zdáš se mi bystrý,“ řekl pan Pál. „Zkusím tě trochu vzdělat v mořeplavbě. Pokud bys chtěl zůstat v Grónsku, jako když to najdeš. Tam je každý sedlák jednou nohou na poli a druhou v moři.“

Právě jsem panu Pálovi děkoval, když vešel do osvětleného kruhu pod lucernou Gaetano. Kdovíjak se stalo, že upustil konvici a víno se rozlilo po palubě.

Zatímco pan Pál svolával hromy a blesky na hlavu nešťastného Itala, šel jsem do kajuty lodníků, abych řekl svým přátelům, že jsem se vrátil. Když jsem se přiblížil k průlezu, nadzvedl se poklop a já jsem se ocitl tváří v tvář Súnimu.

Zastavil se jako zdřevěnělý a myslím, že by se v něm v tu chvíli krve nedořezal. „Myslel jsem, že jsi mrtvý,“ vypravil ze sebe chraptivě a pokřižoval se. „Sám jsem tomu balvanu sotva uhnul…, myslel jsem, že tě srazil do propasti…, viděl jsem stopy. Volal jsem tě, jako že je Bůh nade mnou.“

„Zdá se, že jsi o mé smrti pomlčel,“ řekl jsem.

Když jsem promluvil, hlasitě si oddychl. „Jak jsem o tom měl mluvit, blázne,“ zabručel. „Měl bych nepříjemnosti a tobě by to stejně nepomohlo. Jak jsi vyvázl — a proč ses vrátil na loď?“

„Spadl jsem do sněhové závěje,“ řekl jsem. „Poslyš, Súni, ty jsi nevěděl, že v údolí Býčí řeky žádná usedlost nestojí už dobrých padesát let?“

„Nestála tam, když jsem tam byl naposled…, a to už je deset let, ne-li čtrnáct. Jak jsem mohl vědět, že ji tam od té doby tvůj příbuzný nepostavil?“

Proti tomu se dalo sotva co namítat. Leč ke všem mým podezřením se přidalo další: Neměl Súni něco společného se smrtí vraníka pana Raniho? Vždyť jsem přece našel jeho váček se zlatem přímo pod koněm.

„Buď Pánu chvála, že tě zachoval při životě,“ řekl.

Ale neznělo to nijak upřímně.

„Budeš zase u koní?“ zeptal se.

Řekl jsem mu, že budu spát v zadní nástavbě.

„Povýšil jsi,“ ušklíbl se. „V zadní nástavbě spávají jen páni. Já jsem lodivod a spím s mužstvem. Není nad to, být krajanem velitele, co?“

„Budu se učit mořeplavbě,“ pochlubil jsem se.

V očích mu blýsklo. „Opravdu?“

„Pan Pál mi to řekl.“

Plácl mě po rameni. „Možná že z tebe bude dobrý kormidelník,“ zasmál se. „Lepší než podkoní.“

Nejspíš čekal, co na to řeknu; neřekl jsem nic a šel za Úlfem. Na žebříku do podpalubí jsem zvedl hlavu; světlo bylo za Gróňanem a do tváře jsem mu neviděl. Ale zdálo se mi, že se ušklíbá.

IV

JAK JSEM PROŽIL SVOU PRVNÍ BOUŘI NA MOŘI; ZÁCHRANA U NEZNÁMÉHO POBŘEŽÍ; ZNOVU NA PRAHU SMRTI; PŘISTÁNÍ V HERJÚLFSNESU

Přátelé měli z mého návratu radost a z mého povýšení neméně; to se ví, nebyla to změna nijak veliká. Před kajutou pana Pala jsem měl o mnoho menší pohodlí néž ve stáji cestou z Norska na Island. Kdykoli pan Pál vyšel, probudil mě. Když se loď více kymácela, šlápl mi třeba na nohu či na ruku — a ještě přitom bručivě hartusil. Nad hlavou jsem měl úzký, příkrý žebřík, vedoucí k poklopu na horní plošinu nástavby, a při každém výstupu pana Pála nahoru se mi od jeho bot drolily do obličeje třísky a špína ze zpuchřelých příček. Vskutku, Magnúsarsúdin nebyla právě nejnovější loď.

Pokud se panu Pálovi zachtělo, bral mě nahoru s sebou, a to se stávalo i tehdy, když jsem nejlíp spal. Potom mi vysvětloval, jak určovat směr podle hvězd, učil mě zacházet s astrolábem a přistrkoval k rozsvícené lucerně jednou rukou kompas a druhou moji ubohou hlavu.

Úlf, a zvláště Ari z toho měli ukrutnou zábavu, zatímco Krókovi jsem se zřejmě ještě víc zprotivil.

Páni ve velké kajutě hráli dál svoje kostky, cídili zbroj a proháněli Gaetana; třeba říct, že se i pravidelně modlili, zatímco se síra Audun zase zavřel v komůrce se svou mořskou nemocí.

Magnúsarsúdin, sledovaná Mariánským zvonem, plula ke Grónsku, kam měla z Islandu dorazit za pět dnů; tři z nich se také zdálo, že jí v tom nic nezabrání. Měli jsme stálý severovýchodní vítr, jaký tady vane v této roční době zcela pravidelně — jak mi řekl pan Pál — a ještě bylo za zádí vidět záři do moře zvolna zapadajícího ledovce Snäfellsu, když zesílil a obloha se začala zatahovat.

Onoho třetího dne, kdy jsem z paluby zadní nástavby pozoroval Ariho práci s kormidlem, přišel nahoru pan Pál, oblečený do pláště s kápí, a chvíli se pátravě rozhlížel po obzoru. „To není dobrý vítr,“ řekl po chvilce jakoby pro sebe. A pak ještě jednou hlasitěji k Arimu: „To není dobrý vítr, povídám.“

„Ano, pane,“ řekl Ari. „Není to dobrý vítr.“

Mně se nezdál o nic horší než kterýkoli jiný.

„Bude třeba dvou mužů,“ řekl pan Pál. „Snad i tří.“

„Zatím drží směr dobře, pane,“ řekl Ari.

„Ve větším povětří jí není co věřit,“ zavrtěl hlavou pan Pál a já si uvědomil, že hovoří o Magnúsarsúdin. „Dám-li tři muže ke kormidlu, budou chybět u plachet.“

„Mohu pomoci já,“ nabídl jsem se.

Velitel vypadal, že si mě teprve všiml. „Ívar Einarsson,“ řekl. „Zatím jsme si hráli na mořeplavbu, chlapče. Snad by bylo lepší, kdybys šel na svoje pohodlné lože pod žebříkem; nerad bych, aby posledního z vaší rodiny spláchla mořská vlna nějaké velrybě do chřtánu — a právě z lodi, které velím.“

„Nebojím se, pane Pále.“

„Myslíš, že se bál někdo z těch, co se při bouřích utopili?“ obořil se na mě. „Jdi se procházet na dno a každých deset kroků o jednoho takového zakopneš.“

„Při bouřích? Blíží se snad bouře, pane Pále?“

„Oho!“ zvolal. „Zda se blíží? Za půl hodiny ji tu máme se vším všudy.“ Potom se znovu rozhlédl po obzoru; najednou mu vítr strhl kápi, a jak si ji navlékal, křikl na mě: „Bůh je můj svědek, že nežertuji, Ívare. Hleď, ať jsi dole, a omotej si hlavu kožišinou. Jako námořnický učedník nejsi nejhorší, ale tohle, co se žene, není pro učedníky.“

Nezbylo mi, než udělat, jak mi rozkázal; jelikož si mě ale hned nato přestal všímat, zůstal jsem na žebříku a snažil se aspoň slyšet, když už jsem neviděl, co se nahoře děje.

Pan Pál a Úlf udíleli rozkazy a paluba duněla pod nohama sem i tam přebíhajících mužů. Nechápal jsem, podle čeho může pan Pál poznat, že se blíží bouře. Nic tomu nenasvědčovalo. Vítr, pravda, značně zesílil a loď se rozhoupala, ale bouře… Bouři na moři jsem si vždycky představoval docela jinak.

Říkal jsem si právě, že jsem přece jenom naletěl, a chtěl jsem se vrátit na palubu, když mě jakási hrozná síla odtrhla od příček žebříku a srazila mě na podlahu; byla to slušná výška a pěkně jsem si přitom narazil záda. Chtěl jsem vstát, ale další náraz mě přirazil k žebříku a z nosu se mi spustila krev.

Slyšel jsem pány, jak spílají rozsypaným vrhcábům, a hlasité drmolení síry Auduna; chytil jsem se vší silou žebříku a drápal se nahoru, přesvědčen, že musím pomoci Arimu u kormidla.

Když jsem vystrčil hlavu z poklopu, viděl jsem, že bouře přišla ještě dřív, než předpokládal pan Pál; držel se s Arim dlouhé rukojeti, a když zahlédl můj obličej, cosi na mě křikl. Domyslel jsem si, že jim mám jít na pomoc, ačkoliv to právě tak mohl být rozkaz, abych zmizel. V řevu větru a moře nebylo slyšet jediné slovo.

Sotva jsem přišel na palubu, naklonila se Magnúsarsúdin tak hluboce, že jsem se bezmocně skutálel k brlení na zádi a vlna, která se přehnala po palubě, mě málem zadusila; vzápětí mě pan Pál popadl jednou rukou za límec a postavil na nohy. „Drž se kormidla,“ křikl mi do ucha. „Opři se… vpravo, vpravo!“

Pochopil jsem, že je třeba držet rukojeť vpravo a že na to Ari s panem Pálem sotva stačí. Naštěstí moje ramena vydala skoro stejně co Ariho.

Viděl jsem, jak se hlavní plachta nadouvá k prasknutí, a slyšel rachotivé zvuky, které vydávala při každém zpětném poryvu vichřice; některá lana, na nichž viseli na kůži promáčení lodníci, praskla a muži se váleli po palubě, zalévané spoustami zelenavé vody. V jedné chvíli jsem zahlédl opodál Mariánský zvon; vyděsilo mě k smrti, když se zvedl na obrovité vlně a nekonečně dlouho trčel proti ženoucím se mračnům vysoko nad námi, jako by se chtěl zřítit přímo na naši palubu. Potom sjel do údolí mezi vlnami a jeho plachty bezmocně zplihly. To už jsme se hnali přídí do výšky, jako by Magnúsarsúdin chtěla opustit svůj přirozený živel a rozletět se s mraky o závod. A pak zaduněl hrom zároveň se zážehem strašlivého blesku.

Muselo to trvat nekonečně dlouho a myslel jsem si nesčíslněkrát, že je s námi amen; ale Magnúsarsúdin vždycky znovu sjela po úbočí vlny a těžce se napřímila, střásajíc zpěněné spousty, aby se znovu rozletěla k nebesům.

Mariánský zvon zmizel; nevěděli jsme, zda se potopil, nebo jenom opozdil.

Pak už jsem si uvědomoval jen to, že přes hroznou bolest v ramenou a dlaních, zaťatých do rukojeti kormidla, nesmím povolit, jinak se neřízená loď z dalšího údolí mezi vlnami už nevynoří. Zvykl jsem si na tu myšlenku a díval se na zpěněné vody, které se valily přes příď a duněly na střední palubě, jako by chtěly smést muže, zavěšené na koncích lan. Ale muži tam byli stále, stejně jako byla Magnúsarsúdin na rozběsněném moři. Časem se mi zazdálo, že se do svistu větru, šumění vody a hukotu vln na palubě mísí jiný zvuk; byly to dunivé údery, jako by někdo v dáli před námi tloukl na obrovský buben.

„Bůh s námi,“ houkl najednou pan Pál. „Břeh!“

Nejdřív mi kmitla hlavou myšlenka, že jsme zachráněni; potom jsem si uvědomil, že nemůžeme přistát, ale že nás bouře vrhne proti neznámému břehu a loď se roztříští. Roztřásla se mi kolena, ale kormidlo jsem nepustil.

Vtom se ve vodní tříšti před přídí objevily vzdálené skály, pokryté ledovci. Na jejich úpatí se vlny rozbíjely a tryskaly do neuvěřitelné výšky. Pan Pál se vztyčil, pokud mu to vichr dovolil, ale nezdálo se, že vidí, co by vedlo k záchraně. Vítr nás hnal k těm nemilosrdným břehům, o nichž jsem nepochyboval, že jsou součástí mého vytouženého Grónska, a vzpomněl jsem si na slova Gunnarovy ženy: Ach, Grónsko… Není to právě nejlepší země… Teď platila dvojnásob.

Pak jsem zpozoroval hlavu Súniho; jednou rukou se držel žebříku, který vedl nahoru přímo ze střední paluby, a druhou ukazoval kamsi vpravo vpřed. Cosi přitom křičel, většinu jeho slov odnesl vichr, ale jedno jsem přece jenom zachytil. Fjord.

„Vlevo, Ívare, vlevo,“ houkl mi do ucha pan Pál.

Samozřejmě — Grónsko má stejně rozervané pobřeží jako Norsko. Málokdo by ovšem zkusil kormidlovat do fjordu, má-li v zádech takovou bouři, jaká hnala nás. Později mi řekl Úlf, že jsme měli jen nepatrnou naději, že se nerozbijeme o nějaký útes nebo že nás víry v ústí fjordu nevsají a nepotopí. Ale ta nepatrná naděje se stala skutečností, když zmizel šedavý obzor, naplněný křížem krážem létající vodní tříští, a po obou bocích lodi vyvstaly divoce rozervané skály. Hluk, zestonásobený ozvěnou, se na nás vrhl ze všech stran, ale nepustili jsme kormidlo, dokud jsme neznámo kde nenarazili bokem na starou, šedivou kru a nezastavili v jejím závětří.

Krátce nato bouře ustala, ale vítr hnal fjordem mokrý sníh, pro který jsme neviděli dál než na pár sáhů kolem. Pan Pál dal spustit kotvu a vyhodit lana na ledovec, do něhož Krók se dvěma dalšími lodníky zatloukl železné skoby. Slyšel jsem je proklínat led, tvrdý jako kámen.

Hlomozili i páni rytíři; někteří z nich měli řádné boule a odřeniny, jak se převalovali jeden přes druhého zároveň se stolicemi a zbrojí, a jeden z nich měl dokonce vykloubené rameno. Napravil mu je sám pan Rani Úlfsson, zatímco další dva raněného drželi.

„Spasily nás moje modlitby,“ řekl síra Audun, když konečně vyvrávoral na střední palubu, jako vždy zakután do hábitu až po oči.

„Jak by ne,“ řekl pan Pál. „Však ses modlil celou cestu, síro Audune. Můžeš-li, pokračuj v tom. Neboť nekotvíme v místě, které by slibovalo pohodlný pobyt s nohama v teple.“

„Vidíš snad nějaké nebezpečí, pane Pále?“ zeptal se mnich a zamžoural do vířícího sněhu.

„Nevidím,“ odpověděl pan Pál. „Ale jistě jich uvidíme spoustu na všech stranách, jen co ustane vánice.“

Od přídě přišel Úlf se Súnim. „Zatím se nemusíme obávat, že by loď nevydržela v kotvišti,“ řekl první lodík. „Ale nijak se mi nelíbí její náklon, pane.“

Teprve teď jsem si uvědomil, že je paluba skloněná k levoboku; po všem tom kymácení se mi zpočátku zdála nejrovnější věcí na světě.

„Myslíš, že sedíme dnem?!“ zeptal se Úlfa pan Pál.

„Právě to, pane.“

„A ty — lodivode…, znáš tenhle fjord?“

„Je jich na východním pobřeží tolik a všechny stejné,“ odvětil Súni. „Kdo by se v nich vyznal, pane.“

Stáli jsme v těsném klubku s hlavami u sebe na palubě, kterou pokrýval mokrý, lepkavý sníh; do fičení větru se z podpalubí ozývaly hlasy pánů, kteří se starali o své koně. V bouři se mnoho provazů a řemenů zpřetrhalo a byl div, že si některý kůň nezlomil nohu. Nezáviděl jsem Dánovi ani trochu jeho práci, i když jsem za bouře také neodpočíval. Leč za mořské bouře je lepší vidět oblohu a postavit se živlům tváří v tvář — ať už přemohou vás, nebo vy přemůžete je. Je to tisíckrát lepší než čekat v podpalubí jako krysa na mokrou smrt.

„Máte nějaké rozkazy, pane Pále?“ zeptal se Úlf.

„Zatím ne,“ odpověděl velitel. „Ledaže bychom popili svařeného piva a snědli něco masa. Zasloužíme si to všichni.“

Úlf řekl, že to ihned zařídí. Za chvilku už Egil křesal do troudníku pod kuchyňským přístřeškem.

Přiznávám se, že jsem se svého přídělu nedočkal; jelikož stále chumelilo a loď se i přes svůj náklon k levoboku zdála stát pevně, skryli jsme se všichni pod střechu. Natáhl jsem se na svoje kůže a tvrdě usnul.

Vzbudily mě hlasy a bušení kdesi v nitru lodi; v první chvíli jsem nevěděl, kde jsem a od čeho mě nesnesitelně bolí ramena; pak jsem v šeru pod žebříkem objevil tvrdou lodní placku s kusem masa a konvici piva, které už dávno vystydlo. Uvědomil jsem si, že mám hrozný hlad, vytáhl jsem tedy nůž a pustil se do jídla. Ale zvědavost mi nedala dojíst; občerstvil jsem se několika doušky a vylezl po žebříku na plošinu, při čemž jsem na svém těle zjistil nejméně sedm dalších míst, která mi více či méně bolestivě připomínala včerejší bouři.

Vítr se utišil a sníh už nepadal.

Když jsem se rozhlédl, spatřil jsem krajinu, kterou bych nenazval Zelenou zemí ani v nejkrásnějším snu.

Přímo nad lodí se tyčil do nedozírné výše ledovec; kra, ke které jsme Magnúsarsúdin připoutali, byla jeho nepatrným úlomkem — a přece se na ni vešlo všech patnáct koní i se senem a dánským podkoním. Podivil jsem se, že mě pan Pál nechal spát, když koně vyváděli — ale pak jsem si všiml, že vrata v boku lodi jsou přímo v úrovni ledovce a koně jistě šli mnohem klidněji než po rozhoupaném můstku, takže mé pomoci nebylo zapotřebí.

Z ledovce nad lodí tu i tam vyčnívaly jako zčernalé zuby kusy skal, z nichž visely sáhodlouhé rampouchy. Nahoře byl ledovec převislý jako střecha a pod převisem zely modravé otvory ledových slují. Šířka ledovce obnášela možná čtvrt míle; tam, kde končil, pokra

čoval fjord ponurými skalami, táhnoucími se klikatě do zamlženého neznáma. Na druhé straně fjordu se zdály skalní stěny nižší, ale byly přinejmenším stejně příkré; na jejich vrcholu svítil pruh ledu, který na dvou místech přetékal do moře v podobě menších ledovců.

Voda fjordu vypadala jako zelené sklo a nad hladinou zněly skřeky racků znepokojených naší přítomností.

Chtěl jsem právě sejít dolů na střední palubu, když se z průlezu konírny vyšplhal pan Pál; crčela z něj voda a vlasy na nepokryté hlavě měl zcuchané a mokré. Následoval ho Ari, v ruce měl kus jakéhosi prkna a cosi starostlivě bručel.

„Ejhle, náš hrdinný kormidelník,“ řekl pan Pál, když mě zahlédl na palubě nástavby. „Nuže, jak se ti zamlouvá Grónsko, chlapče?“

„Nevalně, pane Pále,“ řekl jsem. „Obávám se, že vskutku nekotvíme v místě, které by slibovalo pohodlný pobyt s nohama v teple, jak jste ráčil říci už včera, kdy ještě támhleten ledový převis zakrývala chumelenice. Ale jistě tu nepobudeme déle, než bude třeba?“

„Míníš, že bychom měli co nejdřív odrazit, Ívare?“

„Jistě je to i vaším úmyslem, pane.“

Velitel se podíval na Ariho, který stále třímal prkno, a řekl, že se mu jevím ve světle stále pěknějším. „Tvá uvážlivost,“ obrátil se ke mně, „je příkladná a vhodně se snoubí s odvahou. Žel, odrazit v této chvíli nelze, i když jsme lodi odlehčili o váhu patnácti koní.“

Z podpalubí se ozvaly další rány a nesrozumitelná změť hádavých hlasů. „V této chvíli jistě tušíš,“ řekl pan Pál, „že v břiše naší staré Magnúsarsúdin zeje díra. Poraď, víš-li jak. Já, tak či onak, potřebuji hlt.“

Po těch slovech houkl na Gaetana, chvatně vystoupil po schůdcích a práskl dvířky své kajuty; jak prošel kolem mě, všiml jsem si, jak zarudlé a ztrhané má oči.

„Je to velká díra?“ zeptal jsem se Ariho, když jsem sestoupil na střední palubu.

„Díra?“ opáčil a hodil úlomek prkna pod kuchyňský přístřešek. „Není velká…, samozřejmě, nateklo jí do podpalubí hodně vody. Neměj obavy, nepotopíme se. Loď trčí na mělčině a opírá se o ledovec. Jenže díra je pod hladinou a po pěti hřebících necítíš ruce, jak je voda ledová.“

„Pan Pál také zatloukal?“

„Zatloukl jich deset. Horší je, že vodu musíme vyčerpat, aby se loď zvedla, až bude otvor ucpaný.“

„Máme s sebou čerpadlo?“

„Můžeš se po nějakém podívat,“ ušklíbl se Ari.

Nahlédl jsem otevřeným průlezem do podpalubí; míhalo se tam narudlé světlo olejových kahanců a pár lodníků volalo po bohu a ďáblu současně.

„Vždyť je tam vody sotva po kolena,“ řekl jsem.

„Po kolena?“ řekl Ari. „Víš, oni stojí na sudech.“

„Jdu si zatlouci svých pět hřebíků.“

„Udělal jsi dost práce za bouře… I pan Pál se o tobě pochvalně vyjádřil.“

„Pan Pál také zatloukal, říkal jsi.“

„Velitel musí jít příkladem. Kdybys vymyslel, jak se co nejrychleji zbavit vody v podpalubí, měl bys stejnou zásluhu. Našim zásobám vlhko nijak nesvědčí a koním pobyt na ledě taky ne, Ívare.“

„Je odliv?“

„Myslel jsem si, že se zeptáš,“ zasmál se Ari. „Musím tě zklamat — je příliv, zdá se.“

Pana Pala to ovšem jistě napadlo dřív než mě; kdyby si loď sedla na dno za odlivu, příliv by ji po ucpání otvoru nadzvedl i s vodou v podpalubí — přinejmenším aspoň tak, aby mohla plout. Ale pokud seděla na dně i za přílivu, zvedne ji jedině zázrak.

Zatloukl jsem si svých pět hřebíků; potom ještě zkusil starý Gunnbjörn, který byl i lodním tesařem, utěsnit spáry, ale pod vodou ucpávky nedržely, jak by měly. Tak pomalu minul den a nikdo z nás už necítil ruce a jektali jsme zimou. Nakonec pan Pál ukončil práci a nařídil odpočinek. Rozmáčené jídlo se vydávalo po troškách, tak, jak se je podařilo vylovit z podpalubí; valně nám nechutnalo a před večerem nás síra Audun jen s námahou svolal k modlitbě.

Práce se zúčastnilo i několik pánů, ale většinou chodili po palubě, posedávali u kostek a vedli řeči. Byli to stateční rytíři, toť se ví. Ale o rytířích je všeobecně známo, že o práci nestojí, pokud to není práce s mečem nebo dřevcem v šancích. Kdo jim to také může mít za zlé — pro sprostou práci se nenarodili a s mečem vyrostli.

Sotva jsem se trochu zahřál ve svých kožišinách, vyburcoval mě pan Pál a poslal mě pro jedno z věder, kterými se nabírala mořská voda k mytí paluby; byly to dřevěné okovy, stažené obručemi, a do každého se vešlo nějakých osm pint.

Když jsem vědro donesl, pozval mě pan Pál do kajuty; seděl tam s ním síra Audun a na stole měli kromě svíčky a vína pár listů pergamenu a psací brk s kalamářem.

„Jak jsi zběhlý v počtech?“ zeptal se mě pan Pál. „Jako selský synek bys měl znát, kolik měřic na jitro?“

„Počítat umím, pane Pále,“ řekl jsem. „Ale kde je tu jaká pšenice?“

„Bylo by lépe, kdyby šlo o pšenici,“ řekl pan Pál a kopl do vědra. „Kolik se jich vejde do podpalubí, nevíš? Konírna a skladiště měří zdéli šedesát čtyři stopy, na šířku dvacet čtyři a vody je tam pět stop.“

Spočítat něco takového se mi zdálo nesmírně těžké.

„Není to tak těžké, víme-li, co je krychlová stopa,“ řekl pan Pál.

„Nikdy jsem o takové míře neslyšel.“

„O vrhcábech jsi slyšel?“

„Páni je hrají.“

„Představ si, že je hrají obři. Každá z kostek je vysoká celý střevíc. To je krychlová stopa… Nalejeme do ní studenou grónskou vodu. Potom znásobíme délku konírny a skladiště šířkou, výsledek hloubkou — a vidíme, že má Magnúsarsúdin v břiše sedm tisíc šest set osmdesát krychlových stop vody — což je mnohem víc, než se hodí pro slušnou loď krále norského a švédského.“

„Pán ho ochraňuj,“ řekl síra Audun.

Pan Pál si klekl k vědru a měřil je ze všech stran kusem motouzu, který všelijak překládal a zase natahoval; potom chvíli skřípal brkem po pergamenu. „Nuže,“ řekl, když odložil brk, „myslím, že se do krychlové stopy vejde právě tolik, co do vědra, čímž se nám počítání velice zjednodušilo.“

„Gloria in excelsis Deo,“ řekl síra Audun. „To značí —“

„To značí, že máme v podpalubí sedm tisíc šest set osmdesát věder vody, síro Audune.“

„A tak,“ kývl mnich a vytáhl růženec.

„Kolik máme věder?“ zeptal se mě pan Pál.

„Myslím, že jenom dvě,“ odpověděl jsem. „Ale snad bychom mohli použít soudků a vylévat vodu vraty v lodním boku. Jsou široká a mohli by tam pracovat tři muži najednou, pane.“

„Naopak, necháme je zavřená, a ještě je utěsníme co nejlépe. Kdyby se Magnúsarsúdin nějakým zázrakem odlepila od ledovce a opustila mělčinu i s tou vodou v břiše, měla by takový ponor, že by nabrala vraty další vodu a šla by ke dnu jako kámen. Dvě vědra nám musí stačit — budeme je vytahovat hlavním průlezem. Jedno se bude dole plnit a druhé vylévat přes palubu. Stačí na to dva muži — další by jen překáželi, ať s vědry, nebo bez nich.“

„Pane můj, jak dlouho?“ zašeptal síra Audun s očima obrácenýma ke stropu.

„Kolik věder za hodinu vytáhneme?“ zeptal se mě pan Pál.

Pokrčil jsem rameny. „Tak šedesát sedmdesát, pane.“

„Kolik je to za den a noc, Ívare?“

Rychle jsem z hlavy počítal, vždyť šlo jen o to, znásobit počet věder za hodinu čtyřiadvaceti. „Tisíc čtyři sta čtyřicet za den a noc.“

„Ecce, mathematicus,“ řekl pan Pál knězi.

„Ach synu,“ hlesl síra Audun, „čtrnáct set věder za den a noc, když jich máme v podpalubí sedm a půl tisíce…, nebylo by lépe opustit loď a dojít do nejbližší osady pěšky? Vždyť tak chodil i Kristus Pán.“

„Ne v Grónsku, síro, ne v Grónsku,“ řekl mu pan Pál. „Čtrnáct set čtyřicet věder není málo. Budeme-li vylévat nepřetržitě —,“ brk zaskřípal po pergamenu —, „to máme…, asi pětkrát, pětkrát čtyři je dvacet…,“ pan Pál nesrozumitelně mumlal a okusoval brk. „Je to tak,“ řekl nakonec, „připočteme-li zbylých čtyřicet osm věder, dostaneme opět oněch sedm tisíc šest set osmdesát.“

„Cifra ďáblova,“ řekl síra Audun a vyměnil růženec za pohár, do kterého si z konvice přilil víno.

„Cifra, která praví, že nám na úsvitě šestého dne nezbude v podpalubí víc než čtyřicet osm věder — a tu už tam můžeme s klidem ponechat,“ řekl pan Pál. „Pokud ovšem do té doby vydrží ledovec nad námi. Jeho váhu vypočítat nedovedu — myslím ale, že stejně není důležitá, pokud se ledovec utrhne.“

Začali jsme s prací hned po rozednění s velkou chutí; i když pět dní není nijak krátká doba, bylo přece jen lepší, žě jsme ji znali. Při pohledu průlezem se voda v podpalubí zdála bezedná a nevyčerpatelná do soudného dne.

Pan Pál hned po nočním počítání sešel do záďového podpalubí, které, jak už jsem říkal na jiném místě, bylo od středního odděleno stěnou z jasanových fošen. Zjistil, že stěna stále těsní, což bylo důležité hlavně pro soudky se střelným prachem. Přesto mě zavolal, abych je s Úlfem vyzvedl na prkna, která Gunnbjorn přibil napříč zúženým prostorem na zádi a podepřel několika trámy.

Podle rozhodnutí pana Pala se čerpání vody měli zúčastnit všichni na palubě, nevyjímaje pány; pracovat bylo třeba ve dvojicích, jeden z mužů spouštěl, plnil a vytahoval vědra, druhý je chodil vylévat. Abychom se nezdržovali s navazováním provazu na ucho, mělo každé vědro svůj; druhý konec byl uvázán na palubě.

Střídání určoval síra Audun, který počítal vědra a dělal olůvkem čárky na brlení tak, že udělal čtyři a pátou je přeškrtl. Vždycky po desíti vědrech nastoupila další dvojice. Podle přesýpacích hodin jsme zjistili, že byl můj odhad skoro přesný; za hodinu jsme vyprázdnili do moře padesát až šedesát věder.

Nejvznešenější z pánů, urozený pán Rani Úlfsson, který se na naši loď dostal (jak jsem slyšel říkat pana Pála) proto, že se minul s křížovými výpravami do Svaté země o sto let, se rozhodnutí pana Pála vzepřel; řekl, že pluje do Grónska, aby mečem zaštítil síru Auduna Ólafssona, až bude hlásat víru odpadlíkům; že už nyní stráví většinu času cíděním zbroje, která rezaví; a najmě pak nemíní sdílet s lodníky sprostou práci, hodící se pro služebné pacholky, a ne pro dvořana samotného krále Magnúse Eiríkssona.

„Hleď, pane Rani,“ řekl mu pan Pál, „pokud nevyčerpáme vodu z podpalubí, nebude žádného hlásání. Na každou dvojici dojde sotva za dvě hodiny. Ale zdá-li se ti, urozený pane, i přesto taková práce ponižující, zaženu všechny ostatní do kajut, aby se nedívali.“

„Připadá mi, že si dovoluješ trochu mnoho, pane Pále,“ řekl pan Rani.

„A mně, pane Rani,“ odsekl velitel, „připadá, že pravý opak je pravdou. Neboť ne tebe, ale mě pověřil král velením na této výpravě; a ponechal-li jsem dosud tebe a tvé druhy zahálet, bylo to jen proto, že vás šetřím pro důležitější práci, které také lépe rozumíte. Ale vytáhnout z podpalubí okov a vylít ho do moře, to dovede — nechť mi tvá urozenost odpustí — kdejaký hňup.“

„Pf,“ udělal pan Rani a vrátil se do kajuty.

Nakonec jsme zjistili, že nás je lichý počet, a nechali jsme ho být. Vydržel v kajutě do příštího odpoledne; potom, když viděl, že ostatní páni bez odmluv pracují, přidal se také. Ale ještě předtím s ním měl rozhovor síra Audun. Zaslechl jsem pana Pála, jak se táže, čím pana Raniho přesvědčil.

„Řekl jsem mu,“ odvětil kněz, „že jeho předkové na svých lodích sami veslovali — a dotkl-li se vesla otrok, stal se navždycky svobodným mužem.“

„Jen aby teď nechtěl vyprázdnit podpalubí sám,“ řekl pan Pál, tiše se pochechtávaje do vousu.

Když jsem přišel na řadu — byl jsem ve dvojici s Arim — chtěl jsem dokázat, že nejsem o nic horší než ostatní. Ale po desíti vědrech, která jsem vytáhl z podpalubí, jsem cítil každý sval. Přece jen — plné vědro vážilo skoro půl centnýře a práce s kormidlem v bouři dala mým ramenům co proto.

Třetího dne, když jsme vylévali třítisící vědro, a brlení bylo pokryto čárkami od přídi k zádi, nás vyrušilo zadunění, jako když obrovský beran narazí do dubových vrat. Všichni jsme rázem zvedli hlavy a spatřili jsme, jak se na vrcholu ledovce odlomil kus, jistě větší než celá Magnúsarsúdin.

„Bůh s námi,“ zvolal síra Audun a klesl na kolena.

Ledový balvan se zřítil po stěně ledovce. Naštěstí se cestou rozlomil na několik menších kusů, které dopadly do vody dobré dva provazce od lodi; přesto se divoce rozhoupala a palubu zalila ledová sprška.

„Bodejť,“ řekl Ari a zahrozil pěstí k ledovci. „Kampak jinam by spadl než sem. Počítám, že nám nateklo zpátky nějakých sto věder.“

Horší bylo, že jsme pohřešili jeden z okovů; stálým nošením sem a tam se uvolnil uzel a valící se voda s sebou okov odnesla kdovíkam.

Nahradili jsme ztracený okov soudkem; pracovali jsme další den, aniž by se s ledovcem cokoli stalo. Přesto pan Pál, který si před zahájením práce označil hladinu vody v konírně, starostlivě vrtěl hlavou. Když jsem si dovolil otázku, zda se mu nezdá, že vody ubývá pomaleji, než spočítal, odpověděl, že je zatím všechno v pořádku a že je výpočet stejně jen přibližný; podpalubí přece není prázdné, boky lodi jsou vypouklé atakdále. Přesto večer sestoupil s Úlfem a Gunnbjörnem dolů a dlouho tam ohledávali ucpávku. Zjistili, že těsní mnohem míň, než předpokládali, a že do lodi stále vniká voda.

„Zdá se, že ďábel nemá rád, strká-li člověk nos do jeho záležitostí,“ řekl pan Pál, když celý zmáčený opustil podpalubí. „Leč pokračujme v čerpání — je to lepší než čekat, že voda vyteče sama od sebe.“

„Možná že se to zatáhne,“ řekl Gunnbjörn.

Pan Rani Úlfsson řekl, že pokud se jeho týče, udělal dost; že považuje přečerpávání moře sem a tam za do nebe volající pošetilost; a že konečně žádá, aby se vypravila skupina, která se pustí do Herjúlfsnesu pěšky po břehu a přivede na pomoc grónské lodi.

Pan Pál se zeptal, jak si takovou skupinu představuje.

„Postavím se jí v čelo,“ řekl pan Rani. „Leží-li Herjúlfsnes na pobřeží, nemůžeme zabloudit. Stačí, půjdeme-li čtyři — dva páni a dva lodníci, kteří ponesou zásoby a houně k přenocování.“

„Jak dlouho si troufáte jít, pane?“ zeptaj se Úlf.

„Nemyslím, že bych měl odpovídat na otázky sprostých lodníků,“ řekl pan Rani. „Ale chceš-li to slyšet, budiž. Myslím, že ne déle než deset dní.“

„Slunce vychází támhle,“ ukázal pan Pál ven z fjordu.

„Co je mi po slunci,“ řekl vznešeně rytíř.

„Jsme na východním pobřeží, pane Ráni,“ vysvětloval pan Pál. „I kdyby byl k mysu Hvarf jen den pochodu, je od nás Herjúlfsnes vzdálen víc než dvě stě mil. Leč to jen tehdy, kdybychom dokázali chodit po vodě.“

„Půjdu po břehu.“

„Je-li jakého.“

„Nejsem z těch, jejichž odvaha se utopí v opatrnictví.“

„Eh,“ řekl pan Pál.

„Dovolíte-li, urozený pane,“ řekl Súni, který právě pracoval u průlezu, „pobřeží je rozekláno fjordy… Prodloužily by cestu nejmíň třikrát — pokud by se podle nich vůbec dalo pěšky cestovat. Ale nevím o nikom, kdo by to kdy zkoušel.“

„Dobrá,“ řekl pan Ráni. „Zkusím to já. Ty půjdeš se mnou, Gróňane. Nepůjde-li to po břehu, vydáme se přímo přes hory. Kdo z pánů se připojí?“

„To je pošetilejší než přečerpávání moře sem a tam,“ řekl pan Pál. „Přes hory! Nedojdeš živ, pane Rani.“

„Živ či mrtev — dojdu.“

„K čemu bude dobrý příchod tvé mrtvoly do Herjúlfsnesu?“

„Zdá se mi, že jsem ti k smíchu, pane Pále!“

Byli by se možná do sebe pustili pěstmi, kdyby se neozvalo dunění, mnohem silnější než včera. Ledový převis nad námi, růžový v paprscích zapadajícího slunce, se dal do pohybu.

Zaslechl jsem několik výkřiků; obrovská bílá hmota se s rachotem a svistem hnala po stěně ledovce přímo na nás. Bylo to, jako když letí hora, a v okamžení se za šedivou krou, k níž byla připoutaná loď, zvedl mrak sněhu a ledových úlomků, který se zřítil na palubu.

V jednom okamžiku jsem viděl koně a dánského podkoního pod přístřeškem z plachtoviny a hromadu sudů a beden, vytahaných z podpalubí, aby se lodi odlehčilo; hned nato jsem neviděl nic; slyšel jsem řičení koní, volání o pomoc, praskot tříštěného dřeva a dunivou ozvěnu z fjordu, cosi mnou smýklo přes celou šíři lodi, sotva jsem se stačil chytit stěžňového úponu na pravoboku — a pak jsem zaslechl hlas Úlfa, který volal: „Plujeme! Díky bohu — plujeme!“

Tlak padajícího ledu odsunul starou kru, která se rozlomila na několik kusů a smetla Magnúsarsúdin do rozbouřené vody.

„Shazujte to svinstvo přes palubu,“, křičel pan Pál. „Háky… rychle! Nevidíte, jaký máme ponor? Tamten kus nejdřív — stlačuje nám příď. Čtyři muži sem! Sekery!“

Protřel jsem si oči, oslepené mokrým sněhem; kolem mě byly hromady ledových úlomků; přední stožár byl pryč, namísto něj trčel z paluby jen rozštěpený pahýl. Kuchyňský přístřešek byl v troskách a puška na přídi se udržela ve svém dřevěném podstavci jen zázrakem. Urazilo to i čelen a z hlavního stěžně trčela na sáh dlouhá tříska.

Pak jsem zaslechl volání, obrátil jsem se po zvuku a viděl, jak v moři zápasí s vlnami dva z pánů. Tři sáhy za nimi se držel plovoucích trosek síra Audun.

Hodil jsem přes brlení jedno z lan, odtržených od hlavní plachty. Oba tonoucí páni se k němu pustili a zachytili se. Vzápětí se vedle mě objevil pan Rani a naklonil se, aby jim pomohl nahoru — díky vodě v podpalubí a ledové přítěži nebyla paluba nijak vysoko nad hladinou.

Podíval jsem se po sírovi Audunovi, ale spatřil jsem jenom opuštěné trosky.

Potom se objevila hlava a ozval se úpěnlivý výkřik.

Nerozmýšlel jsem se dlouho — shodil jsem svrchní kytli, vyzul škorně a skočil do moře, studeného jako hrob.

Říká se, že v takové vodě nelze plavat. Člověk prý zakrátko ztratí cit v celém těle, zamrzne mu krev a zemře dřív, než se stačí utopit. Já si na to nevzpomněl, když jsem plaval směrem k pohupujícím se troskám mořem, které se naštěstí rychle uklidňovalo.

Potopil jsem se a tápal kolem sebe; nahmatal jsem hábit, který ve vodě vlál jako hnědá medúza. Síra Audun kolem sebe začal divoce mávat rukama, když pochopil, že má přece jenom naději. Držel jsem mu hlavu nad vodou a pokoušel se plavat zpátky k lodi.

Cítil jsem přitom, jak mi svaly rychle tuhnou; nezdálo se mi už, že doplavu, ale dřív, než si na lodi stačili všimnout mého zápasu s mořem a vyděšeným mnichem, obrátila se rozhoupaná Magnúsarsúdin zádí k nám a kormidlo se ocitlo takřka na dosah. Chytil jsem se jednou rukou a druhou podpíral síru Auduna, dokud nezaslechli mé volání a nevytáhli nás na palubu.

Tři z pánů, dva lodníci, dánský podkoní a všichni koně utonuli, když je lavina smetla do moře.

Snad se nedopouštím hříchu, přiznám-li se, že jsem litoval koní stejně jako svých bližních. Nebylo jim přece docela nic po záležitostech jejich pánů, a přesto museli nešťastně a zcela zbytečně zahynout daleko od svých stájí a pastvin. Leč mnoho času mi k truchlení nezbylo; neměli jsme vyhráno.

Abychom dostali loď z fjordu, museli jsme spustit člun, o který jsme kdovíjakým zázrakem nepřišli, a veslovat s Magnúsarsúdin ve vleku. Nebylo to snadné, protože byla těžší o vodu v podpalubí. Také jsme pokračovali v čerpání, abychom její hladinu když ne snížili, tedy aspoň udrželi, jak byla. Ponor lodi byl tak hluboký, že by jistě i tu nejmenší bouři nepřežila — a my s ní.

Měli jsme tolik práce s veslováním a čerpáním a odstraňováním škod na palubě, že jsem ani nestačil pomyslet na to, že jsem sám vyvázl ze smrtelného nebezpečí jen o vlásek. Ledovou koupel v grónském moři jsem přestál bez následků, zato síra Audun dočista ztratil

hlas a ještě druhý den se třásl, ačkoliv jsme ho zabalili do všech kožišin, které zůstaly suché.

Když jsme loď vyvlékli z fjordu, byla už noc, ale pan Pál nemínil čekat na východ slunce. U pobřeží bylo nebezpečí pádu dalších ledovců, a měla-li se Magnúsarsúdin potopit pro vodu v podpalubí, bylo docela jedno, kde se to stane. Dokonce snad bylo lepší utonout než umírat zimou a hladem na břehu — pokud bychom na něj vůbec měli kde vystoupit.

Úlf s lodníky do rána jakžtakž spravili potrhané lanoví hlavní plachty, která přestála všechna nebezpečí bez úrazu; k ránu se zvedl lehký větřík, který s východem slunce zesílil, a loď se pomalu a těžkopádně rozjela — nejprve se sluncem po levoboku a potom kolem mysu Hvarf zase na půlnoční stranu, uhýbajíc trochu k západu podle divoce rozeklaných skal, které měla na osminu míle od pravoboku.

Kolem poledne si mě dal zavolat síra Audun; našel jsem ho v hromadě kožišin, ve tváři byl červenější než jindy a na čele mu stál pot.

„Pán ti žehnej, synu,“ zasípal mi v ústrety. „Kdybych byl zůstal v té ledové lázni jen o otčenáš déle, už bych se radoval mezi anděly nebeskými.“

Naše společnost se mu zřejmě zamlouvala líp, uvážíme-li, jak mu záchrana přišla vhod; ale nechal jsem si tu myšlenku pro sebe. Řekl jsem jenom, že voda byla opravdu studená a že udělá nejlíp, když nebude zbytečně mluvit. Jeden čeledín z našeho hardangerského dvorce si takhle zastudil hrdlo a nakonec přišel o hlas docela, takže se musel domlouvat rukama, jako to dělají hluchoněmí.

„Rád bych se ti nějak odvděčil, chlapče,“ řekl síra Audun. „Celá naše cesta a utrpení včetně obětí na životech by byly docela k ničemu, kdybych byl na věčnosti.“

„Ale já nepotřebuji nic jiného než najít své příbuzné v Grónsku,“ řekl jsem.

„Nechtěl bys být knězem?“

„Chtěl bych být námořníkem, síro Audune.“

„Chápu,“ pokyvoval. „Rozumím. Vždyť i při potopě se spravedliví zachránili na arše… Jistě bys chtěl řídit velkou loď jako pan Pál?“

„Nevím, jsou-li v Grónsku takové.“

„Ani já to nevím. Ale poslyš — stýrimadur takové lodi musí znát nejen řízení kormidlem a plachtou podle slunce a hvězd. Musí také umět číst v mapách a vést všelijaké zápisy o plavbě…“

Nevěděl jsem, kam míří.

„Nápisy v mapách jsou zhusta v latině,“ pokračoval. „Kdybys chtěl, přiučil bych tě tomu jazyku — i písmu.“

„Tak, abych dovedl i psát?!“

„Jistě… i tak.“

„Vždyť nevím, budu-li námořníkem, síro Audune.“

„Nevadí…, i kdybys nebyl, jsi bystrý chlapec. Pan Pál si tě nemůže vynachválit. Neuškodí, když budeš znát psaní a čtení — kolik je asi takových v celém Grónsku?“

Poděkoval jsem, ale síra Audun řekl, že on je mým dlužníkem. Zdálo se, že ho bouře vyléčila z mořské nemoci; požádal mě, abych mu opatřil horké víno. Chtěl být co nejrychleji zdráv, aby mohl sloužit mši za šest mužů, kteří zemřeli bez rozhřešení a posledního pomazání.

Šel jsem tedy za Egilem; visel v průlezu skladiště jako netopýr a bidlem s hákem na konci lovil v kalné vodě. „Achich,“ bědoval. „Sůl se mi rozpustila, placky rozmočily, zelí plave a šunky se mění v bláto…, jako bych měl skladiště plné vystydlé polévky.“

Řekl jsem si o víno a měděný kotlík; potom jsem rozkřesal oheň na ohništi, které přišlo o střechu, a hřál jsem víno, zatímco muži stále vylévali vodu z podpalubí; slunce svítilo a moře mělo krásnou modrozelenou barvu.

Zdálo se mi, že jsem opustil svůj domov pod hardangerským pohořím před mnoha léty; zatím uplynul pouhý měsíc.

Za mysem Hvarf minula Magnúsarsúdin celou řadu fjordů. Podle Súniho jsme měli doplout na dohled Herjúlfsnesu, který je hlavním přístavem Eystribygdu, v pozdním odpoledni, pokud ovšem bude plavba pokračovat aspoň tak jako doposud. Stále ještě nepominulo nebezpečí, že Gunnbjörnova dřevěná, smolou a konopím pod vodou nepříliš dobře utěsněná záplata povolí… Pak by nezbylo, než co nejrychleji spustit na moře veslici a doufat, že nás všechny unese. „Byl by to věru neslavný příchod se spásou,“ poznamenal k tomu Ari, který stál u kormidla.

„Miř přímo na jižní cíp toho ostrůvku,“ řekl Súni. „Jakmile ho obeplujeme, budeme na dohled Herjúlfsfjordu…, přístav leží na západním mysu.“

Napadlo mě, že to Ari dobře ví, říkal mi přece, že v Grónsku byl s kupeckou lodí — a ne jednou. Ale nezapomněl jsem ani na svůj slib mlčení.

Loď poslouchala kormidlo jen stěží a její ponor byl hrozivý. Čerpání vody vědrem a soudkem zřejmě nestačilo a vody pod palubou přibývalo. Pan Pál si udělal jakási znaménka na dlouhé tyči a co chvíli ji spouštěl hlavním průlezem; po jedné takové zkoušce tyč znechuceně odhodil k brlení a vystoupil ke kormidlu, tahaje se za knír. „Jak dlouho se potřebujeme udržet nad vodou?“ zeptal se Súniho.

Gróňan se podíval po slunci a řekl, že před západem budeme v přístavu.

„Doufám, že znáš hloubku,“ řekl pan Pál. „Žádná grónská kocábka určitě nemá takový ponor jako Magnúsarsúdin.“

„Možná že bude lepší najet na mělčinu, pane,“ řekl Ari. „Zakotvíme-li v hloubce, loď klesne ke dnu dřív, než seženeme nějaké čerpadlo — seženeme-li je vůbec.“

„To je moudrá řeč.“

„Vím o takové mělčině,“ řekl Súni. „Dostaneme se s lodí skoro na samotný břeh.“

„Dobrá,“ řekl pan Pál. „Až budeme u ní, půjdou všichni na levobok…, snad se ta nešťastná díra zvedne nad hladinu.“

Jak slunce klesalo k západu, blížili jsme se k Herjúlfsnesu. Obepluli jsme ostrůvek a minuli úžinu, která ho oddělovala od východního mysu Herjúlfsfjordu; odtud už byl na dohled přístav na protějším břehu. Jak jsme se blížili, skály ustupovaly a bylo vidět ploché pobřeží, připomínající krajinu za Reykjavíkem. Do fjordu se vlévaly četné potoky, pramenící v ledovcích, a rozdělovaly břehy do nepravidelných záhonů vřesu, lomikamenů a mochny.

Proti vysokým horám, pokrytým sněhem, se rýsovaly střechy stavení a vížka kostela; u mysu kotvily rybářské čluny, jako by se byly právě vrátily z lovu. Několik lodic plulo podél břehů a muži v nich opírali o kolena prohýbající se násady čeřenu. Jak jsme připlouvali blíž, zdálo se, že je ryb plný fjord, dokonce v ústí potůčků lovily děti do malých sítek.

„Jsou to sledi?“ zeptal jsem se Ariho, kterého před chvílí vystřídal u kormidla Úlf, zatímco Súni vyšplhal do koše, aby vyhlížel svou mělčinu.

Ari odpověděl, že to praví sledi nejsou, ale třou se u grónských břehů v obrovských hejnech. „Támhle na mělčině,“ ukazoval mi dovnitř fjordu, „bude voda zaručeně žlutá od jiker. Stačí cedit…, za chvíli máš bečku. Se solí to není špatné…, zaručeně lepší než velrybí špek v Thorshavnu — když ovšem máš dost piva na zapití. A ty rybičky jsou dokonce výborné — však se tu pojídají celou zimu. A ještě zbudou pro návnadu na tresky. Podívej, támhle je dávají sušit. Na ploché kameny.“

Kroužili tam rackové a ženy je odháněly; ptáci obletovali i zakotvené čluny — Ari mi řekl, že je nejspíš láká maso tuleňů, které lodi lovily na ostrůvcích, kam se tuleni přicházejí pářit. „V téhle roční době jich tam jsou tisíce,“ dodal. „Připlouvají odněkud ze západu…, možná z Marklandu.“

„Kormidlo k pravoboku,“ křikl Súni z koše.

„Hej,“ velel pan Pál, „nechte už toho neřádného bryndání a připravte plachtu ke spuštění. Pane Rani… Už bude čas. Požádej ostatní pány, ať jsou pohotoví zatížit levobok.“

Ve chvilce páni, pokud už předtím nepostávali na palubě, vyšli z kajuty, připraveni vrhnout se k brlení na levé straně lodi, aby se po najetí na mělčinu nepoložila na pravobok, otvorem dolů. Vyšel i síra Audun, kašlaje a sípaje.

„Kde je ta tvoje mělčina, Gróňane?“ houkl pan Pál, neboť příď Magnúsarsúdin najednou nebyla dál od břehu než dva provazce a lidé už se sbíhali k místu, kam svým ulomeným čelenem mířila.

„Kormidlo vlevo,“ zavolal Súni. „Ještě víc!“

„Víc už to nejde,“ řekl Úlf. „Na tu váhu je kormidlo malé, i když dělá, co může.“

V tu chvíli se loď otřásla a bylo cítit, jak drhne kýlem po písku. „Na levobok,“ velel pan Pál. „Plachtu spustit!“

Skočili jsme k brlení jako jeden muž. Loď se zvolna zastavila, chvíli jako by váhala — a pak se zvolna položila na levý bok, zatímco příď těžce dosedla do štěrku na plochém břehu.

Ještě se voda nepřestala čeřit, když se davem na břehu prodrala vysoká postava s mohutným hnědým vousem až po pás.

„U všech všudy,“ zvolal pan Pál. „To je přece stýrimadur Ásmund Jóhansson! A loď? Co loď, stýrimaďure?“

„Jsem šťastný, že tě vidím, pane Pále,“ odpověděl kormidelník naší pomocné lodi, o které jsme si už mysleli to nejhorší. „Mariánský zvon je v pořádku…, kotví hlouběji ve fjordu. Zdá se, že přestál bouři lip než Magnúsarsúdin.“

„Však je ze dřeva mnohem mladšího, než jsou prohnilé fošny naší archy,“ zasmál se pan Pál. „Ale tak či onak — i nám dal Pán najít zdejší Ararat… A bez holubice s ratolestí.“

„Amen,“ ozval se síra Audun, kašlaje.

V

JAK JSEM CESTOVAL S MARIÁNSKÝM ZVONEM DO GARDARU A POSLÉZE DO VESTRIBYGDU; O HRŮZNÝCH NÁLEZECH, KTERÉ JSME TAM UČINILI

Místo, kde jsme najeli na mělčinu, nebylo právě bezpečné, i když bylo, samozřejmě, mnohem příjemnějším kotvištěm než východogrónský fjord. Pan Pál druhý den ráno prohlédl díru, dobré dva lokte dlouhou a loket širokou, a přikázal Gunnbjörnovi, aby se hned pustil do práce. „První bouře, která zastihne loď v tomhle nedobrovolném kotvišti,“ řekl, „dokončí to, co ta minulá načala. Ani v Bergenu by v tomhle stavu nebyla v bezpečí,“ bručel a tahal se za kníry. A kormidelník Mariánského zvonu pan Ásmund Jóhansson mu dával za pravdu řadou příkladů ze svého námořnického života, při nichž po zádech běhal mráz.

„Kdyby toho zažil jen polovinu,“ řekl mi Ari, když jsme spolu v Herjúlfsnesu sháněli čerpadlo, „už dávno by si jediná ryba nepamatovala, jakou měl chuť. Slyšel jsem, že je výborný námořník — ale námořníci si tím víc vymýšlejí, čím lepšími námořníky jsou. Ve skutečnosti je to jedno z nejnudnějších zaměstnání — nastoupíš na loď a pluješ tak dlouho, dokud zase nevystoupíš.“

„Sám jsi mi vyprávěl, jak ses tři neděle živil syrovým velrybím špekem,“ připomněl jsem mu. „A jedno ztroskotání jsme přece zažili spolu. S trochou smůly jsme mohli ležet na dně onoho pustého fjordu místo těch šesti ubožáků a patnácti koní, nemyslíš?“

„Ale to jsou jen výjimky, které potvrzují pravidlo,“ odpověděl. „Tohle by mohla být ta chatrč, o které nám říkali. Je tu potok i mlýnské kolo.“

Poslali nás sem z přístavu; v chatrči bydlel starý Gróňan Einar, který se zabýval stavbou lodí. Samozřejmě, stavět lodi uměl v Grónsku každý, stejně jako norští sedláci žebřinové vozy. Ale i s žebřiňákem je lépe zajít ke koláři, potřebuje-li nová kola. Řekli nám, že kromě soustruhu, poháněného lopatkovým kolem, má Einar i čerpadlo.

Kolo se otáčelo a hřídel lehce skřípěla do bublání vody; za chatrčí se vznášel sloupec modravého dýmu, vonícího po spáleném dříví. Obešli jsme chatrč a našli starce s hlavou zcela holou, který stál u hořící hranice a vyhrabával kusem syrového klacku z popela do modra vypálené kousky železa. Vedle ohniště byla hromada rozštípaného dříví, odřeného, potlučeného, jakoby vylouženého a prohnilého.

„Ty jsi Einar, který staví lodi?“ zeptal se Ari.

Stařík se ani neohlédl. „Einar, který pálí lodi,“ zabručel, aniž by přitom přestal ve své práci. „Tahle pamatovala hodně… Vozila z Marklandu dříví, dobré dříví… Jedle, sosny, smrky. Stavěli jsme z něj další lodi, roubili domy, kolébky i rakve. Jenže žádná loď neuveze tolik dříví, abys z něho postavil stejnou, a ještě dům, neřku-li kostel. Tak se stavěly čím dál menší. Ty v přístavu už neuvezou ani strom. Až nebudou k potřebě, spálím je. Kvůli železu, které je drží pohromadě. Aby bylo čím sbíjet nové.“

„Říkal jsi, že nebude z čeho,“ řekl Ari.

„Pravda, pravda,“ kývl stařík a konečně se na nás podíval. „Co chcete od starého Einara?“

„Půjčit čerpadlo.“

„Viděl jsem včera,“ zachichotal se Einar. „Ta loď trpí zlou vodnatelností. Prý je to knárr norského krále, sousedův kluk s tím přiběhl… Copak chce norský král od nás ubožáků?“

„Je to i váš král,“ řekl jsem.

„Kterýpak?“ nastavil ucho.

„Pan král Magnús Eiríksson,“ houkl jsem mu do něj.

„Nemusíš tak křičet,“ ošíval se a vrtěl v uchu malíčkem. „Nejsem hluchý. Čerpadlo… Každý si vypůjčuje. Tři hřebíky, Einare…, loket drátu…, kleště. A teď dokonce čerpadlo. Zdalipak víte, jakou cenu má takové čerpadlo? Vždyť je to jediné čerpadlo v Eystribygdu, mládenci!“

„A Magnúsarsúdin je jediná královská loď v celém Grónsku,“ řekl jsem. „Nepočítáme-li Mariánský zvon, který ji doprovází.“

Ari mlčel a vypadal, že je mu to všecko k smíchu.

„Říkám snad, že nepůjčím?“ řekl Einar. „Jak bych mohl nepůjčit čerpadlo norskému králi? Přijde a řekne: Půjč mi čerpadlo, Einare. A já se ukloním, až si odřu pleš. Tady máte, pane králi. Čerpadlo i trubky, každou jsem vlastnoručně vyvrtal a obručemi stáhnul. Vezměte si to všechno, pane králi — dáte-li za půjčení kolo drátu. Nebo soudek malvazu. Na takové lodi bývá pivo místo přítěže. A co takhle mouku?“

Nakonec jsme usmlouvali výpůjčku nemotorného zařízení na půl pytle mouky a libru hřebíků; mouku jsme samozřejmě museli opatřit ze zásob Mariánského zvonu — z naší už bylo dávno těsto. Naložili jsme čerpadlo na dvoukolovou káru i s několika rourami a odvezli všechno k lodi, kde se Gunnbjörn s Úlfem zabývali ucpáváním díry. Byl právě odliv, loď ležela celá na suchu a se svým uraženým čeleném a pahýlem předního stěžně neskýtala nijak utěšený pohled. Naštěstí díky odlivu vyteklo z podpalubí hodně vody; odpoledne už čerpadlo, poháněné dvěma lodníky, pracovalo na zbytku.

Nezapomněl jsem se poptávat po svých příbuzných. Ale ani Einar, který se v chatrči ú potoka narodil, nevěděl docela nic o Ólafu Jednouchém.

Protože jsem v hledání příbuzných neuspěl, slíbil pan Pál, že mě vezme s sebou do Gardaru, kde bylo biskupské sídlo, spravované panem Ívarem Bárdarsonem. Tři dny nato jsme vypluli s Mariánským zvonem.

Pan Pál svěřil práce na Magnúsarsúdin Úlfovi, který se s lodníky pustil do opravy lanoví, zatímco Gunnbjörn sháněl dřevo na nový přední stěžeň a čelen. Dostal k ruce jednoho z lodníků pana Ásmunda; byl to prý zručný tesař a na palubě Mariánského zvonu ho nahradil Krók.

Nalodili se všichni páni s Gaetanem, který se stal kuchařem a pacholkem pro všechno; Egil zůstal v Herjúlfsnesu, kde se měl postarat o nové zásoby pro Magnúsarsúdin a zachránit to, co se ještě ze zatopeného skladiště vůbec zachránit dalo. Byl jsem rád, že pan Pál vzal s sebou Ariho — měl vypomáhat panu Ásmundovi u kormidla, neboť obyčejně stýrimadura střídal onen v Herjúlfsnesu zanechaný tesař. Neplout Ari s námi, neměl bych na lodi s kým ztratit slovo; lodníci Mariánského zvonu byli hrubá a zamračená cháska, mezi kterou se Krók dobře hodil, právě tak jako Súni.

Ubytoval jsem se s Arim v podpalubí mezi sudy a bednami, zatímco pan Pál a síra Audun sdíleli kajutu s panem Ásmundem. Nebyla tu velká kajuta jako na Magnúsarsúdin, takže se páni museli spokojit s palubou, kam si rozprostřeli kožišinové spací vaky. Víc nebylo třeba — slunce bylo na obloze celý boží den a páni se vrátili k vínu a vrhcábům, nikterak neželíce svých utonulých druhů. Vzpomínali na ně pouze při pravidelných službách božích, které síra Audun vykonával dvakrát denně.

Gardar nestojí přímo u moře jako Herjúlfsnes; když jsme obepluli divoce rozervané břehy před vysokými horami, zavedl Súni loď mezi ploché ostrovy. Teprve za nimi se nám otevřel vjezd do Einarsfjordu, na jehož konci leží Gardar. Když jsme vpluli do zátoky, padal už do ní zleva dlouhý stín hor, za které klesalo slunce; pluli jsme se slabým větříkem až do západu a v soumraku jsme spatřili světla.

„Gardar,“ řekl Súni. „Ta velká budova na návrší je biskupství — vedle je kostel. Kormidlo doleva…, miřte k těm světlům, pane.“

Chvilku nato už spadla plachta a kotva šplouchla do vody u dřevěného mola, kde kotvilo jen několik malých rybářských člunů. Na molu stál hubený muž v kutně, obklopený mnichy; drželi kahance, které víc prskavě čadily, než svítily.

„Ve jménu krále Magnúse Eiríkssona,“ zavolal z paluby pan Pál. „Připluli jsme z Norska.“

„Prosili jsme, aby poslal osivo, nástroje a železo,“ odpověděl muž na břehu hlasem stejně tenkým, jako byl sám. „Nechal nás čekat sedm let — a jak vidím, poslal jen železo v podobě mečů a přílbic. Vaše loď je malá, aby uvezla víc, než spotřebujete sami. Budete snad lámat chléb, abyste čtyři tisíce nasytili jako Ježíš u moře Galilejského?“

„Jaké to rouhavé řeči vedeš, bratře?“ řekl síra Audun. „Víš, že vezouce spásu této bohem opuštěné krajině jsme málem životy ztratili? Že jsme zápasili s bouří, že jsme v mukách pekelných se svíjeli a krev potili, abychom zachránili vaše bloudící duše? Není-liž to větší dar než nasycení vašich hříšných útrob?“

„Protož když dáváš almužnu, netrub před sebou, jako pokrytci činí, aby chváleni byli od lidí,“ ozvalo se v odpověď.

„Jaká drzost,“ houkl pan Rani.

„Nikoliv, bratře,“ řekl muž na břehu. „Evangelium svatého Matouše, kapitola šestá, odstavec druhý.“

„Kdo jsi, že se oháníš Písmem?“ zeptal se síra Audun.

„Ívar Bárdarson,“ ozvalo se v odpověď. „Správce biskupství. Vítejte v Gardaru, bratři.“

Pan Pál, síra Audun a páni rytíři odešli na biskupství. Náš mnich se zdál odhodlán prohlásit za neplatné všechny křty i sňatky za všechny roky, kdy Grónsko zanedbávalo řádné placení svatopetrského haléře, a urozený pan Rani Úlfsson měl dodat svým obrněným zjevem jeho slovům pádnosti. I ostatní páni odešli v plné zbroji, jako by nedůvěřovali mírumilovnému pozvání pana Ívara Bárdarsona a mnichy v kutnách měli za převlečené skrelingy. Pana Ásmunda s sebou nevzali — snad byl přece jen o něco méně urozený.

Když mihotavá světélka kahanců zmizela v šeru, které padlo do fjordu s nastávající krátkou nocí, dal pan Ásmund rozdělit placky a sýr. Protože ve skladišti sice bylo víno pro pány, zato však žádné pivo pro mužstvo — pan Ásmund je v Herjúlfsnesu vyměnil za mroží kly, i když byly malé a nepříliš dobré jakosti —, poručeno Gaetanovi, aby donesl čerstvou vodu. Ne že bychom neměli vody dostatek; ale jak to na lodích bývá, páchla smolou a chutnala sudem.

„Pomohl bys mi s těmi vědry, amico mio caro?“ zeptal se mě Gaetano.

Řekl jsem, že půjdu rád; litoval jsem ho pro jeho smutný osud, který z něho učinil posledního z posledních — a také jsem doufal, že na břehu najdu někoho, kdo by mi mohl dát jakoukoli zprávu o mém prastrýci.

Se západem se z moře zvedla mlha a změnila přítmí ve špinavě šedou tmu. Šli jsme po štěrku, který snad býval cestou, ke žlutavému světélku, skomírajícímu kdesi před námi.

„Ach, mio caro,“ řekl Gaetano, sotva jsme se vzdálili z dohledu Mariánského zvonu, „neříkal jsem, že nás ten ďáblův lodivod zavede rovnou do pekel? Šunky shnily v podpalubí a šestero našich bližních na dně mořském. Obávám se, že nás nepředešli o mnoho. Terra Verde! Všude samý led a kamení. Slyšel jsi o ledovém pekle s hříšníky, zamrzlými po krk? Myslím, že není daleko odtud.“

„Co tě sem vlastně přivedlo, Gaetano?“ zeptal jsem se ho. „Tam u vás prý nevíte, co je to led a sníh…, proč jsi nezůstal ve službě u toho vznešeného pána?“

„I vznešení páni obchodují,“ odpověděl. „Viscontiové neváhali rozmnožit svoje jmění obchodem s vínem, kořením, krajkami, dokonce i s všelijakými krásnými věcičkami, jaké nosí dámy kolem krku. Pán mě poslal jako účetního s lodí do Brugg…“

„Říkal jsi přece, že jsi byl u koní?“

„Tonoucí i stébla se chytá,“ vzdychl Gaetano. „Samozřejmě že jsem nebyl podkoním…, ale nepředbíhejme. Vyplul jsem tedy na té lodi… ach, giorno miserabile, madonna mia! Vložil jsem něco peněz do zboží, které jsem si troufal dobře zpeněžit…, však jsem nechtěl být nadosmrti služebníkem, amico.“ Několikrát hluboce vzdychl a popotáhl nosem. „Také mám doma nevěstu, překrásnou dívku, kterou bych rád učinil svou manželkou,“ pokračoval. „Ty peníze by nám byly přišly vhod. Jenže mi nebylo souzeno vydělat si je, fato maledetto! Nejdřív jsme se v mlze u Calais srazili s rybářskou bárkou a taktak dopluli do Brugg. Hned nato —“

Přiblížili jsme se ke světélku; nejspíš to byl obvyklý grónský kahanec, vyřezaný z měkkého kamene a naplněný tukem, který ještě před chvilkou prosvítal okénkem kamenného stavení; Gaetanovo brebentění vylákalo na zápraží muže se sekerou, který si nás prohlédl od hlav k patám a nevlídně se zeptal, co chceme.

Funění zvířat, pocinkávání řetězů a silná vůně hnoje prozrazovaly velkou stáj kdesi ve tmě za stavením.

„Co chceme?“ řekl Gaetano, „bože na nebesích! Co mohou chtít dva muži s vědry, compagno? Prosíme tě o vodu…, dvě putny vody pro žíznivou posádku tamté lodi se zbožným jménem. Není třeba, abys nás vítal se sekerou, amico.“

„I lodi se zbožnými jmény vozívají piráty.“

„Jsme jen dva a nemáme zbraně,“ řekl jsem. „Velitel naší lodi je pan Pál Knútsson, který přijel navštívit pana správce biskupství z rozkazu nejmilostivějšího pana krále Magnúse.“

„Proč jsi nepromluvil první?“ řekl Gróňan. „Nediv se, že sáhnu po sekyře, slyším-li za okny tak zpotvořenou norštinu. Tak může mluvit jen skreling nebo pirát z Lübecku.“

„Nebo ubohý Ital, který se dostal do tvé krásné vlasti nepřízní osudu,“ řekl Gaetano. „Necháš nás nabrat vodu pro ty ubohé lodníky, kteří právě dojedli přesolený ovčí sýr?“

Muž neodpověděl, jenom pokynul rukou a vedl nás za dům; skutečně tam stál velký chlév, možná pro několik desítek kusů hovězího dobytka, a za ním ve svahu další budovy, v jejichž oknech se svítilo. Tam teď asi hostili průvod pana Pála — možná že syrovým velrybím špekem, napadlo mě.

Poblíž chléva byla nádrž, do které stékala voda kamenným korytem; zatímco jsme plnili vědra ve světle čadícího kahance, stál Gróňan opodál a ostražitě nás pozoroval, opíraje se o dlouhé topůrko sekery.

„Madonna mia,“ zašeptal mi Gaetano, „u nás by už kolem skotačily pastýřky s růžemi ve vlasech a hudly na fiduly.“

Když jsme nabrali vodu, zeptal jsem se Gróňana, zda neslyšel o Ólafu Jednouchém. „Kdo to má být?“ zeptal se.

„Můj prastrýc…, přistěhoval se do Grónska z Islandu asi před padesáti léty.“

Zavrtěl hlavou. „Nebyl jsem tehdy na světě.“

Nezdálo se, že by ho hovor s námi těšil.

Poděkovali jsme tedy za vodu a vraceli se k lodi. Když jsme se po chvíli zastavili k odpočinku, neboť vědra byla řádně těžká a k nesení nemotorná, zeptal jsem se Gaetana, zda někdy slyšel o pirátech z Lübecku, za které nás málem považoval Gróňan.

„Zda slyšel?“ opáčil. „Jak by ne. Právě jsem ti o nich chtěl vyprávět, když na nás vybafl ten nerudný sekerník. Možná že mi neuvěříš, compagnino, ale já dokonce plul na jejich lodi… Naoko patřila hanse — to je obchodní spolek některých svobodných měst — a jmenovala se Lübecký spasitel. Ve skutečnosti byla skrznaskrz pirátská.“

„Jak ses na tu loď dostal, Gaetano?“

„Říkal jsem ti, že jsme taktak dopluli do Brugg po srážce v Calaiské úžině… Když jsem potom chtěl v přístavu prodat svoje soukromé zboží, řekl mi jeden Němec, že bych za ně v Bergenu stržil dvakrát tolik. A protože jsem měl dobrý měsíc času, než opraví naši loď, nalodil jsem se i se zbožím a s tím Němcem — ať ho všichni svatí zatratí — na Lübeckého spasitele, který prý mířil přímou cestou do Norska. Chyba lávky! Jen jsme byli venku z přístavu, dali mi na vybranou: Buď se s nimi rozdělím o své zboží a zúčastním se za podíl jejich nekalých obchodů, nebo mě prostě a jednoduše hodí přes palubu. Co jsem měl dělat, madonna mia? Souhlasil jsem.“

„O jaké obchody šlo?“

„Kdyby to vůbec byly obchody, santa Maria amorosa!“ zalomil rukama. „Ta loď přepadávala rybářské vesnice na pobřeží; náramně se v tom řemesle vyznali. Postavili hodiny na starostův stůl a řekli: Než se dosypou, všechny peníze sem. Pivo, víno, slepice, ovce, boty, mouku…, co se jim právě hodilo. Běda tomu, kdo něco zatajil. Šmik — a spánembohem.“

„Jak dlouho by tohle mohli dělat?“ zapochyboval jsem.

„Vyloupili těch vesnic desítky,“ řekl Gaetano. „Někdy se odvážili i do vnitrozemí, na osamělé dvorce… Nerozpakovali se pobít sedláky i s rodinami, maledetti diavoli. Mrtví nemluví, říkal jejich comandante.“

„A ty jsi jim v tom pomáhal, Gaetano?“

„Co jsem měl dělat, amico mio? Vždyť by mě zabili… Ale já sám se nikoho nedotkl, jako že je Bůh nade mnou. Jsem strašpytel a měkká povaha. Pirátství je řemeslo pro silné a statečné chlapíky…, jako jsi třeba ty. Neztratil by ses u nich. Možná že bys co nevidět velel vlastní lodi a ukládal zlaťáky do sudů — jako comandante Lübeckého spasitele — il maledetto Tedesco.“

„Lupičem se nestanu,“ řekl jsem a zvedl vědro. „Není nad poctivý výdělek, i když nenaplní kapsář, neřku-li sud.“

„Jenže všichni piráti nejsou lupiči… Někteří říkají, že jsou svobodný cech ve službách hansy, a poctivě navštěvují služby boží, když zakotví.“

„Jak ses jich zbavil, Gaetano?“

„Copak jsi neslyšel, jak Lübecký spasitel shořel poblíž Stavangeru?“

Řekl jsem, že to se k nám na statek nedoneslo.

„Přistihly je dvě královské lodi,“ řekl Gaetano. „Kdo nepadl v boji, visel… Plaval jsem jako o život — však to také o život bylo. Jistě bych se byl houpal s nimi. Ó, mio caro! Ještě v noci jsem utíkal ze Stavangeru… Přišel jsem do Bergenu jako žebrák, a ještě jsem se musel bát, že mě někdo strčí s těmi piráty do jednoho pytle. Proto jsem se také dal najmout na Magnúsarsúdin. Pod svícnem je tma. Jenže nepotřebovali účetního, ale podkoního. Neměl jsem na vybranou.“

„Vždyť jsi přece nebyl s piráty dobrovolně?!“

„Ale kdo by mi uvěřil, amico?“

„To je pravda,“ řekl jsem. „Sám nevím, co si z tvého vyprávění vybrat.“

„Nechtěl jsem vnést zmatek do tvých myšlenek,“ vzdychl Gaetano a sáhl po svém vědru. „Svatí jsou mi svědky, že ne. Odpusť mi mou upřímnost…, musel jsem to někomu říct. A u tebe to jisté zůstane jako ve zpovědnici, Ívare.“

Slíbil jsem nešťastnému Italovi, že si jeho líčení nechám pro sebe. Když jsem spočítal, o kolika věcech už mlčím jako ryba, divil jsem se, že vůbec ještě mám o čem mluvit. I Arimu jsem přece slíbil pomlčet o jeho službě na podloudnické lodi. Mlčel jsem i o zlaté hroudě, kterou nosí na krku náš grónský lodivod. A kdovíproč jsem zatajil i svoje nebezpečné dobrodružství na Islandu.

Se všemi těmi neodbytnými myšlenkami jsem usínal špatně, převaloval jsem se z boku na bok a rušilo mě Ariho chrápání. Teprve když jsem si odnesl své přikrývky do opačného rohu skladiště mezi dva sudy, upadl jsem do mrákotného spánku, plného snů o pirátech.

Ráno se vrátil pan Pál se svou družinou; krátce nato si mě zavolal do své kajuty a řekl mi, že se poptával pana Ívara Bárdarsona po mém prastrýci.

„A pan Ívar — pane?“ řekl jsem nedočkavě.

„Nahlédl do záznamů,“ pravil pan Pál. „Před osmnácti roky byl sezdán Ólaf, syn Ólafa řečeného Jednouchý, s jistou Margrét Jónsdóttir. Tehdy byl ještě i tvůj prastrýc naživu…, aspoň záznam o jeho úmrtí v matrice není.“

Byl jsem tím celý zmatený. „Tehdy?“ řekl jsem. „A co dnes, pane Pále? Kde stojí statek mého prastrýce?“

„Eh,“ udělal pan Pál a popadl se za vous. „Ve Vestribygdu, chlapče.“

Toho dne se ranní mlha nerozplynula a Súni radil vyčkat lepšího počasí; v mlze bylo nebezpečí srážky s plujícím ledem. Čekali jsme tedy v zimavém vlhku tři dny, než jsme zase spatřili slunce. Pan Pál trávil dobu čekání se sírou Audunem v biskupském sídle; občas tam s nimi zašel i pan Rani, ale nejspíš se tam nijak dobře necítil. Nakonec se přidal k některým pánům, kteří se na plochém břehu bavili šermováním — ostatní hráli na palubě a poctivě se snažili, aby se Gaetanovi nezkrátily žíly zahálkou.

Pan Ásmund si zatím na břehu otevřel obchod; přicházeli sem Gróňané z Gardaru i vzdálenějších dvorců a přinášeli na výměnu kůže, mroží kly a tu a tam i nějaký roh mořského jednorožce, za které jim pan Ásmund odměřoval nejen zrní, sůl a železo či měď, ale i špetičky koření; však se tu platí kventlík balíkem kůží, které stály rok perné práce. Pan Pál mi přikázal, abych při obchodování pomohl; dostal jsem k té práci tabulku a pisátko, které při psaní nepříjemně skřípalo. Protože jsem se ale zatím ve psaní nevyznal (a myslím, že ani pan Ásmund nebyl v písmu nijak honěný), nakreslil mi síra Audun na tabulku jednotlivé druhy zboží. Nebyly to nijak hezké obrázky, ale nevadilo to; hlavně, že bylo k poznání, co představují. Ostatní bylo snadné — dělal jsem čárky, dokud tabulka stačila. Mroží kly se počítaly na páry, kůže na balíky po šedesáti, nebo i sto dvaceti kusech — a pan Ásmund přísně posuzoval jejich jakost, ač možná některá ze zvířat, z nichž pocházely, nikdy neviděl. Výměnou jsme odměřovali coule drátu, libry hřebíků a také koření, kterým pan Ásmund šetřil jako zlatem, a co chvíli se s někým handrkoval o počet kůží, za které měnil kventlík.

Byla by se mi ta práce hodila; nevědět, že se můj nešťastný prastrýc usadil ve Vestribygdu, mohl jsem se vyptávat lidí ze všech možných končin kolem Gardaru. Teď už to nemělo smysl.

V neděli jsme navštívili služby boží v kostele, který byl zasvěcen svatému Mikuláši, patronu lodníků; mši sloužil sám pan Ívar a z kůru mu zpěvem odpovídali mniši.

Pod kůrem byla uložena spousta lebek mrožů a jednorožců; nosili je tam prý místní rybáři, aby jejich svatý patron držel svou ochrannou ruku nad lovem; dověděl jsem se od Súniho, že se takové předměty ukládají i do hrobů zesnulých. Nu, nebylo na těch lebkách nic krásného a sám bych si žádnou do rakve nepřál. Leč, jak se říká — jiný kraj, jiný mrav.

V úterý po té neděli pan Ásmund zabalil svůj krám a změnil se z kupce opět ve stýrimadura; ve středu ráno jsme nalodili jednoho z místních mnichů, písmáka, kterého s námi poslal pan Ívar, aby o cestě sepsal zprávu do gardarské kroniky; chvíli nato jsme za sebou nechali červený pískovec Einarsfjordu a Mariánský zvon zamířil k severozápadu.

Z Eystribygdu je do Vestribygdu něco kolem čtyř set mil; cesta nám trvala dvanáct dní při stálém křižování. Potkali jsme několik větších ledovců, které pluly proti nám, ale viděli jsme je už z dálky a vždycky se stačili včas vyhnout.

Dvanáctý den plavby jsme se přiblížili k mysu, za nímž se otevíral fjord; nebyl tu přístav jako v Herjúlfsnesu a neviděli jsme také žádná stavení. Súni řekl, že Vestbribygd leží hlouběji v zátoce, která se za mysem rozšiřovala. Pluli jsme tedy dál, až jsme se ocitli na dohled čehosi, co snad kdysi mohly být domy. U břehu tlely jakési zbytky kůlů, zaražených do mělkého dna; byl to pozůstatek dřevěného mola a ze břehu za ním trčela řada kamenů s vytesanými zářezy pro úvazná lana.

Pan Ásmund dal spustit kotvu a stáhnout plachtu; potom jsme spustili veslový člun a několik záběrů ho doneslo ke břehu.

Zatímco se loďka vracela pro ostatní, čekali jsme s panem Pálem, Súnim, Arim a třemi pány na břehu nad přístavištěm. Byly tu stejné rozkvetlé louky jako v Herjúlfsnesu, na květech se pásli čmeláci a zněl tu zpěv drobných bílých ptáků, podobných strnadům. Zato tu nebylo slyšet hlasy lidí, ani zvuk sekery či zabučení skotu. Nikde se nezvedal kouř z ohnišť. Jenom shnilé kůly ve vodě, otesané kameny a ponuré trosky ve stráni nad námi svědčily, že nejsme první, kdo tu přistál.

Když se k nám po skupinkách převezli ostatní, pustili jsme se dál; už po několika krocích jsme narazili na zbytky cesty, která nás dovedla ke zřícenému stavení. Pak jsme nacházeli další a další, některá vypálená, jiná jenom pobořená a zarostlá mechem a lišejníkem. Došli jsme i k ponurému zbořeništi kostela, k němuž přiléhal dvůr s velkým domem; stěny dosud stály, ale střechy se dávno propadly a tlely v plesnivých hromadách uvnitř zbořenišť. Nalezli jsme i kosti dobytka, ohlodané liškami; zato jsme nikde neviděli jediný kousek železa.

„To skrelingové,“ řekl mnich z Gardaru.

„Ty jsi je viděl, bratře?“ zeptal se ho síra Audun. „Víš jak vypadají a jakou řečí mluví?“

„Setkal jsem se s nimi mnohokrát,“ kývl mnich. „Jsou šikmoocí a mají ploché tváře. Nerozeznáte je od sebe, ani ženy od mužů… Ženy nosí nohavice jako muži a vlasy mají všichni černé, dlouhé a mastné. Nemluví jako my, ač znají některá slova z naší řeči…, a nejsou křesťany.“

„Nemyslíš, bratře, že oni vyplenili Vestribygd?“ obrátil se na mnicha pan Pál.

Mnich zavrtěl hlavou. „Ne,“ řekl rozhodně. „Skrelingové s křesťany nebojují. Mají strach z mužů s meči. Jsou malí a slabí… a hloupí. Dají kůži medvěda za rezavý hřebík. Nevyplenili Vestribygd — alespoň ne, pokud tu žili naši bratři. Přišli teprve potom, co zmizeli.“

„Aby sbírali hřebíky?“

„Možná také proto, aby vybili dobytek,“ řekl mnich.

„Proč tu zůstal dobytek, když lidé zmizeli?“ řekl pan Rani Úlfsson. „Není to přinejmenším — podivné?“

„Zdá se, že je to vskutku dílo ďábla,“ řekl jiný z pánů. „Kdoví zda tu ještě neobchází.“

„Nechme ďábla ďáblem,“ řekl pan Pál. „Jsme tu proto, abychom to tajemství vysvětlili — z rozkazu krále. Nepodaří se nám to řečňováním. Pojďme, pánové — prohlédneme si některé spáleniště zblízka.“

Dva lodníci se vrátili na Mariánský zvon, aby donesli motyky a lopaty. Našli jsme zatím spálený dům, který byl zarostlý býlím méně než ostatní, a pan Pál určil, kde budou lodníci kopat. Byla tam u stěny vyvýšenina, připomínající kamennou lavici, jaké bývají ve velkých světnicích selských dvorců.

Stačilo několikrát rýpnout a z vrstvy zuhelnatělého dřeva zasvítily zuby lidské lebky.

Nikdo neměl chuť do dalšího kopání, ale pan Pál vzal od jednoho z lodníků motyku a opatrně odkryl celou kostru; podle delší stěny domu ležely ještě dvě, z toho jedna dětská.

„Nerozumím tomu o nic víc,“ řekl pan Ásmund.

„Když nic jiného, víme aspoň to, že lidi neodnesl ďábel,“ řekl pan Pál, celý ušpiněný od popela.

„Našli jsme těla,“ řekl síra Audun, zatímco grónský mnich tiše šeptal modlitby. „Kde však jsou duše?“

„Duše ti pravděpodobně nenajdu, síro Audune,“ řekl pan Pál a pustil se s motykou k vedlejšímu stavení. „Vezměte lopaty,“ pobídl lodníky. „Mrtví vám přece neublíží, hlupáci.“

Přidal jsem se s Arim také a pracovali jsme až do setmění; páni rytíři postávali opodál a o čemsi se tiše domlouvali. Přesvědčili jsme se, že ve všech spáleništích, která jsme rozkopali, leží ohořelí kostlivci.

Pokračovali jsme druhý den; páni zůstali na palubě Mariánského zvonu. Odpoledne jsme měli prozkoumané dvě desítky stavení a ještě nejmíň jednou tolik zbývalo; v některých jsme ani nemuseli kopat — předešly nás lišky.

Večer řekl panu Palovi pan Rani, že s pány nepokládají za nutné setrvávat dále v těchto končinách, které zajisté navštívil ďábel; neboť se to křesťanu ani nesluší.

„Ani já nejsem hrobník, pane Rani,“ odsekl pan Pál.

„Byli to hříšníci a svůj osud si jistě zasloužili,“ pokračoval rytíř.

„Dobrá,“ řekl pan Pál. „Pokud se tobě a ostatním pánům zdá, že se nesluší křesťanu setrvávat ve společnosti mrtvých hříšníků, ač sám síra Audun koná tam na břehu s bratrem z Gardaru za jejich duše tichou pobožnost, nikdo tě tu nedrží. Ale já mám rozkazy od samotného krále Magnúse a v nich se praví, že mám nejen zabezpečit spásu zbloudilých — což, zdá se, nebude třeba —, ale také vysvětlit, co se přihodilo bratřím ze zdejší osady. Připouštíš, doufám, že je potkalo neštěstí?“

„Ďábel není neštěstí,“ řekl pan Ráni. „Ďábel je trest.“

„Našli jsme osmnáct dětských koster — zač asi Bůh trestal děti, pane Rani?“

„Kdo ví, zda byly pokřtěné.“

„Jdi mi k šípku, pane,“ houkl pan Pál. „Proč by nebyly pokřtěné?!“

„Sám pan Ívar přece říkal, že zdejší mniši byli ženatí a kleli,“ řekl pan Ráni. „Platí takový křest?“

„A proto odtud spěcháš, pane? Tvůj strach si hledá k spěchu důvody. Čehopak se bojíš, když jsi natolik bez hříchu, že soudíš jiné? Nechci poslouchat tvoje nectné řeči, hanobící mrtvé. Styď se, to jsi křesťan? Zítra budeme pokračovat v práci — a chceš-li prokázat svou zbožnost, pomůžeš kopat hroby.“

„To není práce pro královského dvořana.“

„Jakpak ne? Pro rytíře ve Svaté zemi bylo slastí překonávat překážky a obtíže. A tady je jistě půda rozmrzlá sotva na půl druhé stopy.“

Slyšel jsem, jak někdo z lodníků vyprskl; pan Rani se zuřivě ohlédl a povytáhl meč. Pan Pál sáhl po svém.

„Večeře,“ křikl na břehu Gaetano a břinkl na měděnou pánev. Síra Audun, který opodál ohniště klečel s grónským mnichem, povstal a oprašoval si kolena.

„Omluv moje hrubá slova, pane,“ řekl pan Pál.

„I ty moje, pane Pále,“ řekl rytíř a vrátil meč do pochvy. „Oba jsme ve službě královské.“

„Tak, tak,“ kývl pan Pál. „Odpusť i tomu hlupákovi, který se smál. Blahoslavení chudí duchem… atakdále.“

Od břehu odrazil člun s kněžími, Gaetanem a kotlem teplého jídla; síra Audun a mnich z Gardaru veslovali.

Třetí den jsme dokončili průzkum vyhořelých stavení; ve všech bez výjimky jsme nalezli ohořelé pozůstatky těl. Ostatní zbořeniště, která nenesla stopy po požáru, byla prázdná.

Snesli jsme všechny kosti na jedno místo; když jsme se ale dali do kopání hrobu, zjistili jsme, že je půda ještě promrzlejší, než předpokládal pan Pál, a navíc samý kámen. Nakonec jsme své bližní museli pohřbít do moře. „Však to byli více námořníci než rolníci,“ řekl mi Ari, když síra Audun odsloužil na palubě mši za jejich duše. „A tam dole nejsou žádné lišky, které by vyhrabaly a roztahaly jejich kosti po okolí.“

Když jsme smutnou práci ukončili, určil pan Pál na následující den průzkum okolí. Bylo třeba prohledat fjord, případně i další v sousedství, abychom nepřehlédli žádnou stopu po zmizelých. Koster bylo přes dvě stovky, ale jistě to nebyli všichni obyvatelé Vestribygdu.

Marné hledání trvalo skoro týden; obeplouvali jsme křivolaké břehy fjordů, tu i tam vystupovali na zem a křížem krážem procházeli vřesem a houštinami zakrslých bříz a vrb. Mnohokrát se nám zdálo, že se blížíme k obydleným místům, ale vždycky nás čekalo zklamání; cesta, po které jsme se domnívali jít, nebyla cestou a kamenné stěny nad mělkým zálivem byly jen přírodním útvarem. Nikde jsme nenašli jedinou stopu lidské práce, ztracené nářadí, zpuchřelý člun…

Poslední večer před návratem do Gardaru jsem se procházel po břehu a marně přemýšlel, jak vysvětlit zmizení tolika lidí; nevycházelo mi nic jiného, než že lidé kamsi odpluli. Lodi přece zmizely také a podle Súniho i grónského mnicha se skrelingové o velké lodi nezajímali. Stavěli si prý jen malé čluny z kůží mrožů. Uvažoval jsem i o tom, zda lodi od úvazníků neodtrhla bouře, ale na kamenech nezbyl jediný kousek přetrženého lana, který by mohl být jakýms takýms důkazem.

Slunce zvolna zapadalo za obzor, když ke mně přišel Ari; zdál se mi jaksi vážnější než jindy. Když se mě zeptal, o čem dumám, přiznal jsem se, že mi záhada Vestribygdu nedá spát. „Nevím ani, zda jsem svoje ubohé příbuzné pohřbil na mořské dno, či zda je mám hledat dál.“

„A kde bys je chtěl hledat, Ívare?“

„Co já vím. Pan Pál hovořil o Cipangu… a ty sám jsi přece říkal, že jsou v moři další země. A co ten — Markland, kam Gróňané jezdívali pro dřevo na domy, lodi, kolébky a rakve, jak říkal starý Einar v Herjúlfsnesu? Nemůže to být tak dávno, co tam odplula poslední loď.“

„Už pár dní přemýšlím, jestli moje vysvětlení celé té záhady není to nejsprávnější,“ řekl Ari. „Napadlo mě to, když jsme objevili první kostru ve spáleništi.“

„Tvoje vysvětlení? Jaké?“

Chvíli si zamyšleně palcem a ukazovákem mnul nos a hleděl přitom na moře. „Víš, Ívare… Nevím, jak by takové vysvětlení velitel přijal. Je v královské službě a já — inu, krátce řečeno, musel bych se přiznat, čím jsem se kdysi živil.“

„Myslíš ten tajný obchod?“

Sebral kámen a hodil jej do vody šikmo k hladině; odrazil se a třikrát poskočil, než se potopil. „Co jiného?“ řekl.

„A jak to souvisí s vylidněním Vestribygdu?“

„Pojď, projdeme se po břehu,“ řekl. „Támhletudy. Tenkrát tam děvčata máchala u potoka prádlo.“ Zvolna jsme se vzdalovali od kotviště Mariánského zvonu a hlasy mužů na palubě utichaly v dálce.

„Nevím, mám-li se stydět, že jsem se účastnil těch špinavých obchodů,“ řekl Ari.

„Proč špinavých?“ zeptal jsem se. „Gróňané vaše zboží potřebovali, a pokud sem nepluly jiné lodi, které poslechly královského zákazu —“

„Však my věděli, jak naše zboží potřebují,“ ušklíbl se Ari. „Nejlíp to ovšem věděli kupci.

Za zdejší mroží slonovinu a kůže vyměňovali zboží, za které by jinde nedostali zlámanou grešli. Koukej, Ívare — pan Ásmund je taky pěkný zloděj, když se to tak vezme, ale nenabízí aspoň pšenici plnou pilousů, rezavý drát, plesnivé plátno… Skladiště naší lodi se hemžilo krysami. A přece jsme všechno prodali. Do posledního červa v mouce.“

„Nikdo se proti tomu nepostavil?“

„Neříkám, že ne. Jenže my obchodovali podle zásady: Nechceš, nech být. Koupí jiný. To byla jediná zásada, kterou jsme měli.“

„To opravdu nebylo slušné,“ řekl jsem.

„Nemysli si, že lodníci bohatli.“

Okusoval si nehet na malíku a vypadal, že se mu nechce pokračovat.

„Nechtěl jsem se tě dotknout,“ řekl jsem. „Tvoje zboží to přece nebylo.“

„Když jsme tu byli tenkrát před sedmi léty,“ řekl Ari a kopnutím poslal do vody další kámen, „měli jsme obzvlášť mizerný náklad. A ve skladišti bylo tolik krys, že jsme po vyložení zboží museli zapálit v podpalubí hrnce se smolou a sírou, abychom se jich zbavili. Spousta jich pochcípala, ale zrovna tolik jich doplavalo na břeh.“

„Snad nechceš říci, že lidé utekli před krysami?“

„Kdepak, to jistě ne… Jenže krysy nebyly to jediné, co jsme tady nechali, ívare.“ Odmlčel se a zahleděl se na moře, které po západu slunce ztmavlo. Mlčel jsem také a čekal.

„Kupci posílali s nákladem svého člověka,“ pokračoval Ari. „Dozíral na směnu… Aby se nám tu a tam něco nezadřelo za nehty. A cestou dohlížel, aby se zboží v podpalubí nezkazilo tak, že by se nedalo prodat ani těm chudákům v Grónsku. Tenkrát nám tenhle kupčík onemocněl — a dostal hrozný strach, že umře bez posledního pomazání, bez zpovědi… A že ho cestou pochováme do mokrého hrobečku. A tak jsme ho nechali v péči zdejších mnichů, i když to nebyli žádní frátři, co se pořád jenom modlí. Zaplatili jsme jim, samozřejmě — z kupčíkova měšce. A náš stýrimadur mu slíbil, že se pro něj zastavíme, až připlujeme příště.“

„A dál?“

Ari rozhodil rukama. „Nic dál. Cestou zpátky onemocněla většina posádky včetně stýrimadura. Když jsme byli na dohled Shetland, hodil jsem do moře pár svázaných prken a tiše jsem se vytratil… A dobře jsem udělal, protože loď do Norska nedoplula a nikdo o ní od té doby neslyšel.“ Ušklíbl se. „Hrozně jsem tenkrát nastydl, ale to bylo všechno. Tak jsem slíbil v kapli, že podloudnictví nadosmrti nechám. Ale o tom jsem vlastně mluvit nechtěl… Napadlo mě, že když člověk uhoří zaživa, nezůstane pokojně ležet na lavici, to dá rozum. Zdá se, že zemřeli dřív, než shořely jejich domy.“

„Pane bože — Ari! Ty myslíš, že —“

Přikývl. „Jak by ne. Jako tvoje stará chůva tam u vás v Hardangeru. Ten kupčík, kterého jsme tu nechali, je všecky nakazil černou smrtí. A nebyla-li to právě černá smrt, muselo to být jiné podobné dopuštění. Pálili domy s mrtvými, dokud si neuvědomili, že vymřou všichni, když neopustí Vestribygd. A tak naložili, co mohli, a odpluli kdovíkam.“

„Ty nemyslíš, Ari, že je mor boží trest?“ zeptal jsem se, když jsme se vraceli k lodi.

„Jak to mám vědět?“ pokrčil rameny. „Pochybují o tom jiní mudrcové, než jsem já. Neslyšel jsi pana Pála? Proč by Bůh trestal děti? I kdyby je křtili nehodní mniši, copak za to děti mohly? A čím si zasloužila boží trest tvoje stará chůva?“

Vystoupili jsme na palubu; byl jsem zvědav, půjde-li Ari za panem Palem. Vzal mě za rameno a řekl, že se rozhodl. „Nechci zatěžovat i tvoje svědomí, když už jsem neudržel jazyk za zuby,“ řekl. „Pojď se mnou, třeba se za mě přimluvíš…, pan Pál na tebe dá, kdoví proč. Snad že jsi býval svobodný sedlák.“

Velitel seděl u stolu s panem Kanim a panem Ásmundem; ohlodávali kosti kachně podobného ptáka, kterého pan Ráni odpoledne ulovil samostřílem, a popíjeli víno. Když jsme s Arim vešli, otřel si pan Pál kníry rukávem a zeptal se, co chceme. Zdálo se, že je rozmrzelý dlouhým pátráním, které nepřineslo nijaké výsledky.

Když Ari vyložil, co si myslí o událostech před sedmi roky, uhodil pan Pál dlaní do stolu a řekl, že ho něco podobného napadlo už při vykopávkách ve spáleništích.

„Máš to ale pěkné ptáčky ve své posádce, pane Pále, „řekl pan Rani. „Lotříky…“ Obrátil se k Arimu: „Měli bychom tě po návratu předat královské spravedlnosti.“

„Je to moc dobrý kormidělník,“ řekl pan Ásmund.

„Aby nebyl,“ řekl pan Pál. „Podloudníci si špatného nemohli dovolit. Ale snad by nám mohl říci, kam odpluli ti, co přežili. Nepoznal jsi, Ari, při těch plavbách zdejší pobřeží líp, než je znají sami Gróňané? Nemyslím, že by ty jejich dnešní lodičky snesly delší plavbu než od fjordu ke fjordu.“

Ari pokrčil rameny. „Jsou nějaké země i na západě, pane,“ řekl. „Súni říkal Gunnbjörnovi, že v nich byl. Markland, Helluland…, možná že se jen chvástal, ale ty země si nevymyslel.“

„Ovšem že si je nevymyslel,“ řekl pan Pál.

„Láry fáry,“ řekl pan Rani, mávaje okousanou kostí. „Ten Gróňan je jistě stejný ptáček jako tenhle podloudník. Určitě lže, až se mu od jeho nectné huby práší.“

„Mně se také nelíbí,“ řekl pan Ásmund. „Nechtěl jsem se v Bergenu plést do tvého výběru posádky, pane Pále, ale toho chlapa bych na loď nepřijal.“

„Rád to slyším právě od tebe, pane Ásmunde.“

„Nevím, pane, co tím myslíš.“

Pan Pál se zatahal za kníry. „Co jiného než ty tvé šibeničníky,“ řekl. „Vypadají, jako by je teprve včera pustil kat z klády.“

„Však víš, jak těžko se dnes hledá mužstvo,“ řekl pan Ásmund. „Nechceš-li holobrádky, musíš se spokojit s tím, co najdeš. K čemu by mi byla nějaká ctnostná pacholata, která by nerozeznala příď od zádi, pane Pále.“

„Stejně jako mně lodivod, který se v severní vodě nevyzná,“ odsekl pan Pál.

„Pánové,“ řekl pan Ráni a vyhodil kost oknem, „k čemu ta váda? Co ostatně záleží na ctnostech lodníků? Je tady dostatek mečů, aby jim napravily hlavy, kdyby bylo zapotřebí. Také nám nic nebrání předat tohohle podloudníka katovi, až se vrátíme do Bergenu. Zatím ať koná své povinnosti. A my raději hovořme o tom, co dál.“

„Vzpomeňme ságy, kterou jsme slyšeli ve Skálholtu,“ řekl pan Pál. „Byla zapsána podle skutečných událostí — aspoň pan biskup to tvrdí. Leif Eiríksson ty vzdálené země objevil a po něm je navštívili další. A nebyly to země jen tak ledajaké… Byla tam píce pro dobytek i v zimě, řeky nezamrzaly a byly plné lososů… Rozsáhlé lesy —“

„Mělo se to stát před třemi sty padesáti léty,“ řekl pan Rani. „Pánové, to je příliš dávno, abychom tomu věřili, i když je to pěkné povídání.“

„Vždyť jsou mezi Gróňany pamětníci plaveb na západ,“ řekl pan Ásmund. „Vozili odtamtud dříví, které jsme přece viděli na vlastní oči — v Gardaru i v Herjúlfsnesu. A konečně i tady ve Vestribygdu.“

„Pamětníci,“ mávl rukou pan Ráni. „Jeden jako druhý, všichni říkají: Vozívalo se dříví z Marklandu… Ale jediný z nich Marklad neviděl.“

„A co ten zápis klerika Arnalda v gardarské kronice? První grónský biskup Eirík Gnúfsson přece odplul do Vinlandu v roce jedenáct set dvacet jedna —“

Pan Rani pana Pala přerušil: „Ale to už je také víc než dvě stě let… A pokud odplul, nikdy se nevrátil. Jak by také? Z konce světa, kde se moře řítí do pekelné propasti?“

„Pan Hauk Erlandsson,“ řekl pan Pál, „urozený rytíř a bergenský soudce, dal sepsat knihu o plavbě Torfinna Karlsefniho, který strávil v oněch západních zemích tři zimy. Pan Hauk tvrdil, že byl Torfinn Karlsefni jeho předek… a kniha není starší než nějakých dvacet let.“

„Panu Haukovi bylo skoro sedmdesát, když knihu dokončil. Aťsi byl urozený rytíř a sudí —“

„I člen státní rady,“ řekl pan Pál.

„A starý žvanil,“ ušklíbl se pan Rani. „Nevěřím, že kdokoli navštívil nějaké země na západ od nás. Všechno jsou to jen povídačky. Člověk, který by se tím směrem pustil, by plul do neznáma a pokoušel by Pána na nebesích.“

Pan Pál se opřel pěstmi o hranu stolu a podíval se na Ariho. „Ty bys plul do neznáma, být na místě těch lidí?“ zeptal se, zatímco se pan Rani obrátil k oknu a předstíral, že ho nezajímá odpověď; něco podobného učinil vždycky, když se před ním velitel dopustil té neslušnosti, že hovořil jako rovný s rovným s někým, kdo nebyl jeho stavu. A tohle byl dokonce bývalý podloudník!

„Kdybych měl v zádech černou smrt,“ řekl Ari, „snad bych plul, pane.“

„Žvásty,“ houkl přes rameno pan Rani. „Proč bys neplul do Eystribygdu, místo do ďáblova chřtánu na západě? V Gardaru by tvou loď vykouřil kadidlem sám pan Ívar a nikdo z tvých lidí by nezemřel bez smíření s Bohem, pokud by i na tvé lodi byla černá smrt. Ano… Kdybys byl dobrý křesťan, plul bys do Gardaru, kde bys měl k Bohu blíž — a ne na moře.“

„Kdybych byl dobrý křesťan a měl na lodi černou smrt,“ řekl Ari, „nevezl bych ji do Eystribygdu, aby tam zadávila mé bližní, pane Rani.“

„Nechci už poslouchat drzosti toho chlapa,“ řekl rytíř. „Pošli ho pryč, pane Pále — nechceš-li ho dát rovnou do želez, ať mi nechodí na oči.“

„Myslím, že by ani rytíř nepromluvil líp,“ obrátil se k panu Ranimu velitel. „Ne — nedám ho do želez… K čemu by to bylo? Ostatně, večer není moudrý rádce, pánové. Rozhodneme se ráno, co dál.“

Když jsme byli z doslechu, řekl Ari: „Pro dobrotu na žebrotu, Ívare… Říká se to u vás?“

„Taky se u nás říká, že s poctivostí nejdál dojdeš,“ řekl jsem. „Nemyslím, že by tě mělo mrzet, že jsi nemlčel.“

„Obávám se, že mě to bude mrzet v Bergenu…, a pokud se toho tvého přísloví týče — přišlo o deset let pozdě. Ale co — i kdybych býval mlčel… Znám ještě jedno přísloví, Ívare: Kdo chce psa bít, hůl si vždycky najde. A pan Rani jistě doma své psy třískal, kudy chodil.“

„Nic není tak horké, jak se uvaří,“ řekl jsem.

Načež jsme odešli na lože, uklidněni moudrostí předků.

VI

JAK JSEM NEDOBROVOLNĚ OPUSTIL GRÓNSKO; POLITOVÁNÍHODNÉ UDÁLOSTI NA PALUBĚ MARIÁNSKÉHO ZVONU CESTOU NA ZÁPAD; PŘISTÁNÍ VE ZLATÉM ZÁLIVU

Ležel jsem ve svých kožišinách a tvrdě spal, když mě vzbudily kroky na palubě; pak skříply dveře velitelské kajuty a zazněly hlasy. „Oheň?“ poznal jsem pana Pála. Potom se mi zdálo, že páni na palubě vylézají ze svých spacích vaků, tu břinkla ocel, tam vrzlo kožené krzno, kdosi vzal jméno Páně nadarmo a loď se zahoupala.

„Hej, Ari,“ řekl jsem.

„Ááách,“ zazíval. „Slyším to také…, něco o ohni.“

„Ano, Ari. Určitě o ohni.“

„Bože — snad nehoří na lodi?“ vyskočil najednou zcela probuzený Ari. „Vzhůru, Ívare. Běžme na palubu.“

Tápal jsem k žebříku celý rozlámaný z hlubokého spánku na nerovné podlaze; když jsem vystrčil hlavu z průlezu, viděl jsem, že všichni páni stojí u brlení na pravoboku a hledí kamsi na břeh. Chytil jsem se jednoho z plachetních provazců a povytáhl se, abych viděl přes jejich hlavy.

V mlhavých temnotách jsem chvíli neviděl nic; potom zavál vítr a v dálce zaplanulo slabé, třepotavé světlo.

„Je to asi míli od nás,“ řekl pan Ásmund.

„Ne-li dvě,“ mínil pan Pál. „Někde v těch místech, kde stával ten osamělý dvorec pod skalami.“

„To je ďáblovo světlo,“ ozval se síra Audun.

„Láká nás do pasti,“ přidal se pan Rani. „Vytáhněme kotvu a plujme odtud…, měli jsme to učinit už dávno.“

„Jak bych se potom podíval králi do očí,“ řekl pan Pál. „Možná že tam někdo zažehl oheň, aby nás přivolal na pomoc. Což jsou-li to naši bratři v zajetí skrelingů? Je naše povinnost se přesvědčit, než opustíme Vestribygd.“

„A jsou-li to skrelingové?“ řekl síra Audun.

„Jistě nejsou ozbrojeni tak dobře jako my,“ řekl pan Pál. „Hej…, člun. Veslovat budeme sami. Přepravíme se na břeh nadvakrát. Síra Audun jistě popluje s námi, kdyby bylo třeba křížem a modlitbou zahnat zlé mocnosti. Chcete s námi, pane Ásmunde? Dobrá… Mariánský zvon to bez vás chvíli vydrží… Necháme tu celou posádku včetně lodivoda a mých lidí. Pojďme — kupředu, pánové.“

„Jaká pošetilost,“ řekl pan Rani. „Je přece zcela jasné, že je to ďáblovo světlo.“

„Nechceš-li, abych řekl, co si myslím, nastup do člunu, pane Rani,“ řekl pan Pál.

Rytíř něco zabručel a přelezl brlení; za ním sestupovali do člunu další páni. „Jeden z nás se pro vás vrátí,“ řekl pan Pál stýrimadurovi a následoval ostatní do člunu.

„Co tomu říkáš, Ari?“ zašeptal jsem.

„Spousta děvčat se mi líbila víc,“ odpověděl.

„Myslíš, že je to ďáblovo světlo?“

„Znám jenom jedno světlo, kterému se tak říká. Láká zbloudilé lodi, aby najely na břeh. Takové světlo sice nezapaluje ďábel, ale vyjde to nastejno. Pokud přežiješ, dorazí tě na břehu. Vím o jedné vesnici, kde z toho měli slušné živobytí.“

„Takové světlo to nejspíš není.“

„Samozřejmě že ne.“

Člun se za chvilku vrátil a odvezl zbytek pánů s panem Ásmundem a sírou Audunem. „Pán s tebou, bratře,“ řekl mu grónský mnich. „Budu se za vás všechny modlit, dokud se ve zdraví nevrátíte na loď.“

„Ach bratře,“ odpověděl mu síra Audun, namáhavě přelézaje brlení, „kéž by tvé modlitby nebyly oslyšány.“

Potom už bylo slyšet jen šplouchání vesel a po chvíli rachocení řetězu, kterým kdosi přitahoval příď člunu ke břehu; větřík od pevniny donesl k lodi nesrozumitelné hlasy a zvuk vzdalujících se kroků.

„Nu — já si jdu lehnout,“ řekl Ari, když zvuky utichly. „Nakonec se z toho vyklube nějaká zatoulaná jiskra z Gaetanova ohniště.“

„To by se zatoulala pěkně daleko.“

„Třeba to není daleko…, jakpak v téhle mlze rozeznáš vzdálenost, Ívare? Dva provazce jako dvě míle. Zůstaň si tu, když ti zvědavost nedá; mně zalézá za nehty.“

Když odešel, opřel jsem se o brlení a pozoroval světlo, které se chvílemi ztrácelo, ale vždy, když vítr zesílil, zaplápolalo znovu. Pokoušel jsem se odhadnout, jak může být daleko, ale nakonec jsem dal Arimu za pravdu — dva provazce jako dvě míle. Kdyby to byla jen louč, mohla hořet nedaleko od břehu. Zato k pořádné hranici dříví to mohlo být i hodinu cesty.

Z přemýšlení mě vyrušilo zaharašení řetězu a pleskot vesel. Bylo mi divné, že se člun vrací, když jsem předtím neslyšel kroky, ani hlasy. Hleděl jsem napjatě do tmy a čekal; po chvilce jsem rozeznal, že v člunu sedí jediný muž. Poznal jsem ho, teprve když přelézal brlení.

„Myslel jsem, že jsi zůstal na lodi, Súni,“ řekl jsem.

Zašklebil se mi do tváře; v téže chvíli jsem ucítil píchnutí mezi lopatkami a Gaetanův hlas zašeptal: „Jestli vykřikneš, umřeš bez rozhřešení, mio caro.“

Hned nato se z místa, kde klečel grónský mnich, ozvalo zasténání, které se změnilo v chropot, a Gaetano řekl: „Diavolo… Který hlupák? Neříkal jsem vám, madonna mia, abyste ho ušetřili? To je hezký začátek, zabít kněze.“

Celou tu dobu jsem stál, úplně ochromený; vzpamatoval mě teprve rámus, který se ozval z podpalubí. Kdosi tam strašně zařval a cosi dunělo, jako když něčí hlava uhodí o podlahu. Napadlo mě, že dole přepadli Ariho, ale sotva1 jsem se hnul, propíchla mi dýka halenu i kůži. „Nejde o žert, amico,“ řekl Gaetano. „Ale budeš-li hodný, o kůži se neboj. Potřebujeme tě.“

„Mohlo mě napadnout, že jsi neplul na pirátské lodi z donucení,“ řekl jsem.

„Jaká jsi důvtipná hlavička, Ívare,“ zasmál se. „Velel jsem knechtům, kteří se starali o pobřežní vesnice…, a náš milý Súni si pode mnou odsloužil dobré čtyři roky.“

Hluk dole ustal; bylo slyšet, jak cosi posunují po podlaze. „Zabili Ariho?“ zeptal jsem se.

„Doufám, že ne,“ odpověděl. „Potřebujeme kormidelníka.“

Přemýšlel jsem, zda by mě stačil bodnout, kdybych se vrhl přes brlení do moře. Nakonec jsem si řekl, že by se to mohlo podařit, kdybych aspoň na okamžik nějak odpoutal jeho pozornost. Ale než jsem vymyslel jak, bylo pozdě. V mžiku jsem měl ruce spoutané za zády; hned nato mi svázali nohy a odtáhli mě do podpalubí, kde mě pohodili jako pytel, při čemž jsem si bolestně narazil nos. Pak bouchl poklop. Pokoušel jsem se obrátit do trochu přijatelnější polohy, když zařinčel kotevní řetěz a zašplouchala voda před přídí.

„Ari?“ zašeptal jsem do tmy.

„To jsi ty, Ívare?“

„Kdo jiný…“

„Taky svázaný jako pečínka?“

„Ten lotr Gaetano,“ řekl jsem, „vždyť se mi vlastně přiznal už v Gardaru, že sloužil na pirátské lodi.“

„Z toho si nic nedělej, Ívare… Taky mě pokoušeli. Proto, že jsem bývalý podloudník. Kdoví jak na to přišli. Když jsem na ten jejich háček nezabral, obrátili všechno v žert. Mělo mě to napadnout spíš než tebe. Už jsem takových ptáčků pár viděl. Pozdě bycha honit. Teď nás nejspíš hodí rybám…, ale to není nejhorší smrt.“

„Zabili mnicha,“ řekl jsem.

„Hlupáci… Kterého mnicha? Síru Auduna?“

„Gróňana. Síra Audun přece odplul s ostatními na břeh.“

„Vidíš, zapomněl jsem. Ostatně — mnich jako mnich… Něco takového přináší lodím neštěstí. Tedy zabít kněze, myslím. Slyšel jsem nějaké chroptění, když na mě skočili. Obával jsem se, že to patřilo tobě. Nepatřilo… Takže budu mít na cestě do pekla slušnou společnost. Jenže ty asi poputuješ opačným směrem. Mám to smůlu.“

„Gaetano tě nechce zabít — potřebují, abys řídil loď.“

„Myslel jsem, že je vede ten grónský rabiját.“

„Gaetano prý vedl na Lübeckém spasiteli knechty, kteří drancovali vesnice, a Súni pod ním sloužil.“

„Na Lübeckém spasiteli? Vida… Tak oni jsou to piráti od všemocné hansy. Potřebují, abych jim řídil loď? To budou mít za lubem něco obzvlášť pobožného. Kdopak ji řídí teď? Nejspíš Krók… Dokud jsme v dohledu břehů, stačí na to. Ale oni asi míří někam dál. Možná že jim šlo jen o loď — Lübecký spasitel shořel u Stavangeru. Poslyš, Ívare — co ti ostatní chlapi? Žádný se proti pirátům nepostavil?“

„Obávám se, že ne,“ odpověděl jsem.

„Pak jsou všichni bývalí knechti z Lübeckého spasitele,“ řekl Ari. „A dali se najmout na tuhle výpravu jen proto, že jim v Norsku hořela koudel. Úmysl ukrást loď měli dřív, než jsme vypluli z Bergenu.“

„Myslíš? Ale — vždyť jsou to Norové a Góti!“

„I mezi Nory a Góty se najdou lotříci… Nemyslíš si snad, že všichni Italové jsou takoví, jako je Gaetano? A kdybys měl soudit Gróňany podle Súniho…“

„Co budeme dělat, Ari?“

„Najdeme si pohodlnou polohu ke spánku,“ odpověděl. „Jak to včera řekl pan Pál? Večer není moudrý rádce.“

„Vždyť je noc,“ řekl jsem.

„Noc není ráno,“ zasmál se Ari ze tmy.

Člověk by nevěřil, že se dá usnout se svázanýma rukama a nohama; přesto se mi to skoro podařilo, když mě vyburcovalo vrznutí poklopu a do temnot mých mrákotných úzkostí padlo žluté blikavé světélko. Po žebříku sestoupil Gaetano s kahancem a konvicí vína.

„Konečně se upamatoval, za co tady bere plat,“ řekl Ari. „Odpouštím ti, že jsi to víno ukradl, lotříku — pokud je ta konvice pro nás.“

„Rád slyším, že máš dobrou náladu,“ řekl Gaetano. „A co náš mladý compagnino, neškrtí ho provazy?“

„Však bys viděl, koho by škrtily, kdybys mě rozvázal,“ řekl jsem.

Gaetano postavil kahanec s konvicí na podlahu a posadil se na soudek. „Dost žertů,“ řekl. „Přišel jsem, abych se s vámi rozumně domluvil.“

„Dobrá,“ řekl Ari. „Co navrhuješ, šibale?“

„Nebudu trvat na tom, abys mi říkal comandante,“ odpověděl Gaetano. „Předpokládám, že jsi pochopil, proč jsem s tebou zapřádal rozhovory o podloudnických lodích. Myslel jsi, že o tvé minulosti nikdo neví, ale mýlil ses. Krók si tě odkudsi pamatoval. A dnes se to potvrdilo… Prý jsi také dobrý kormidelník, sám padrone Paolo to říkal. A tahle loď nic nepotřebuje tak nutně jako dobrého kormidelníka.“

„Poslouchám,“ řekl Ari. „Poslouchám, Taliáne. Co za to?“

„Zlata, kolik uneseš.“

„To není špatné. Ale kde máš to zlato, lotříku?“

„Cestu k němu zná Súni,“ řekl Gaetano a přihnul si z konvice. „Zlatý záliv. Já to místo nikdy neviděl… Súni je objevil čirou náhodou, když se při lovu tuleňů dostali až na pobřeží Hellulandu. Prý je tam tehdy zahnala bouře; v zálivu se válejí hromady zlata… Dá se sbírat lopatou. Než se dvakrát pomodlíš padre nostre, jsi bohatší než král. Nikdo jiný než Súni o zlatě neví. Přišel na to místo sám, když lezl na kopec, aby se rozhlédl. Ostatní zatím vylévali vodu z lodi.“

„Zlato, které se dá nabírat lopatou?“ zasmál se Ari. „Netahá vás ten Gróňan za nos?“

„Má ve váčku na krku zlatou hroudu,“ řekl jsem.

Gaetano po mně loupl očima. „Tak přece… Súni se bál, že o jeho zlatě víš. Proto se tě taky chtěl zbavit na Islandu… Však myslel, že se mu to povedlo.“ Zasmál se. „Pamatuješ,— jak jsem rozlil víno po palubě, když jsem se s tebou potkal? Považoval jsem tě za ducha.“

„Co dělal v konírně, když tam ztratil svůj škapulíř?“

„Co by tam dělal… Sypal jed do obroku. Dobrý jed… Mám ho ještě z Benátek. Tam se v takových věcech vyznají.“

„Ale proč? Co vám koně udělali?“

„Na koních jsou páni rytíři příliš rychlí, mio caro… Kdo mohl vědět, jak se věci vyvinou? Opěšalí pro nás znamenali mnohem menší nebezpečí, kdyby se mělo rozhodnout na břehu. A taky se na břehu rozhodlo…“ Dal se do smíchu.

„Mohli jste otrávit rovnou rytíře,“ řekl Ari.

„Ale fuj, mio caro,“ řekl Ital. „Takové pobožné pány? Vždyť by to byl smrtelný hřích.“

„Proč nám to všechno říkáš?“ zeptal jsem se. „Nebojíš se svědků své zlotřilosti?“

„Proč bych vám to neřekl… Přirostli jste mi k srdci. A nepřidáte-li se k nám, stejně vás hodíme přes palubu. Pak už proti nám svědčit nebudete — leda u posledního soudu. A do toho je ještě daleko.“

„Takže nemáme na vybranou?“ řekl Ari.

Gaetano zavrtěl hlavou a sáhl po konvici.

„Dej mi hodinu na rozmyšlenou,“ řekl Ari.

„Máš ji,“ řekl Gaetano. „Dokonce vás nechám pospolu, ať se můžete domluvit. Není to čestné obchodní jednání?“

„Vskutku je,“ řekl Ari. „Pokud lze čestně jednat s piráty, kteří mají o cti svérázné představy. Přines nám sem hodiny, ať víme, kdy naše lhůta uplyne.“

„Však to poznáš,“ řekl Gaetano. „Zvlášť rozhodneš-li se nepřijmout.“

Potom sebral konvici i kahanec a se smíchem odešel.

„Nuže?“ řekl Ari, když za Italem zapadl poklop a naše vězení se znovu ponořilo do tmy. „Nastal čas rozjímání. Hodí-li nás do vody svázané, nepotrvá to déle, než řekneš amen.“

„Ari,“ řekl jsem, „nechce se mi věřit, že bych —“

Na víc jsem se nezmohl; cítil jsem, jak se mi zvolna do celého těla vkrádá strach. Měl jsem v živé paměti chlad vody u grónského pobřeží.

„Ledaže bychom něco vymysleli,“ řekl Ari.

„Za hodinu… Co chceš vymyslet za hodinu?“

„Kdybychom se dostali z pout…, mohli bychom se zmocnit Gaetana a použít ho jako rukojmí,“ řekl Ari. „Jenže já už jsem odřený do krve a výsledek veškerý žádný. Jsou to dobré námořnické uzly.“

V duchu jsem se zastyděl za svůj strach.

„S mými pouty je to stejné, Ari.“

„Potom nezbývá, než naoko přijmout… Nebezpečí tohoto způsobu záchrany našich počestných kejháků je v tom, že bude-li loď polapena, nikdo nám neuvěří. Piráty většinou věší bez dlouhých soudů, pokud si je nechtějí ušetřit pro zábavnější způsob popravy, jako je čtvrcení koňmi nebo lámání kolem.“

„Dosvědčím ti, jak to bylo.“

„A já tobě,“ zasmál se. „Gaetano Súnimu a Súni zase Gaetanovi. Atakdále.“

„To je pravda… Nevěřili by nám.“

„Nejlepší by bylo získat loď zpátky,“ řekl Ari.

„Jsme dva a jich je — kolik vlastně?“

„Vida — o tom jsme měli přemýšlet dávno. Počítejme tedy. Comandante Gaetano a Súni — dva. Čtyři muži posádky — šest. Krók — sedm.“

„Ten se k nim náramně hodí.“

„Ba,“ souhlasil Ari. „Je to tak špinavý a smradlavý lotr, že se hnusil i Gunnbjörnovi, který řadu let sloužil na nejšpinavější velrybářské lodi, jakou si jen lze představit.“

„Takže dva proti sedmi, Ari.“

Ari se zasmál. „Vzpomínáš, co říkal včera pan Pál o posádce téhle lodi? Že jsou to šibeničníci, které teprve včera pustil kat z klády. Jenže ve skutečnosti by se z klády nikdy nedostali, jak by byli jednou v ní. Ledaže by je vedli k šibenici — v kládě se nedá chodit.“

„Je jich víc než třikrát tolik co nás…“

„Dva proti sedmi, to není tak špatné. Nebezpečný je hlavně Gaetano, po něm Súni — ti ostatní jsou suroví hlupáci. Jestli je pravda, že se tam někde na západě válí zlato, které můžeš nabírat lopatou, mají naše vrhcáby šestku na všech stranách. Protože naše úmysly ukrást loď nazpátek budou stále tytéž, zatímco jejich ostražitost se rozplyne v chamtivosti. Uvidíš. A zatímco budou hrabat víc a víc zlata, provedeme jim totéž, co v noci provedli panu Pálovi. A doufám, že s nějakým tím centnýřem zlata v podpalubí navíc.“

„Stačíme dva na řízení tak velké lodi?“

„Budeme muset… Však zas není tak velká. Škoda že si nebudeme moci zvolit počasí; ale celkem vzato, Ívare — lepší se utopit vstoje na palubě, než se dát ve společnosti těch lotrů čtvrtit koňmi v Bergenu. Tak co, dáme se do toho?“

„Jak by ne, Ari.“

„Věnujme tedy zbytek oné hodiny odpočinku…, budoucnost bude nehrubě pohodlná. Zvlášť pro naše dobré vychování.“

„Dokud neuvidíme břehy, miř přímo na západ,“ řekl Súni. „Ten záliv leží proti poloviční vzdálenosti mezi Herjúlfsnesem a Vestribygdem…, až se objeví pobřeží, změníš směr k jihozápadu.“

„Dobrá,“ řekl Ari. „Jenom aby nepřišla mlha.“

Súni se ohlédl dozadu; vysoké grónské hory s ledovou pokrývkou se rýsovaly v dálce jen jako šedý stín nad obzorem. „Snad umíš kormidlovat podle kompasu, ne?“ zavrčel. „A jestli neumíš, učil se to Ívar. Ostatně, bude-li mlha, doplujeme až k pobřeží Hellulandu a podle něj zamíříme k jihu… Vjezd do zátoky je asi dvě stě mil jižněji.“

Když nás toho dne ráno Gaetano nechal rozvázat a řekl, že se připojujeme k posádce, nikdo k nám s přípitkem nespěchal. Jeden z lodníků jménem Sverkir namítal, že budou menší podíly z nákladu a loď není právě veliká; Súni mu řekl, že je hlupák, protože plné skladiště zlata by do nejdelší smrti neutratilo desetkrát víc lidí. Navíc je bezpodmínečně nutné, aby u kormidla stál někdo, kdo loď se zlatem bezpečně dopraví do Lübecku nebo jinam, kde bude možné zlato vyměnit za peníze.

Krók řekl, že umí řídit loď právě tak jako Ari, a Sverkir se dvěma dalšími se k němu přidali; málem z toho byla rvačka, kterou zažehnal Gaetano tím, že popadl natažený samostříl a řekl, že je ochoten zastřelit prvního, kdo se bude protivit rozkazům. Teprve potom se lodníci rozešli, ale nezdálo se, že příliš pokojně.

Kvečeru požádal Ari o vystřídání, aby si alespoň na chvíli zdříml, ale nikdo se k tomu neměl, i když Gaetano vyhrožoval i sliboval. Nakonec jsem u kormidla skončil sám a Ari se zaručil, že ze mě udělá kormidelníka dřív, než ti zabedněnci dostanou rozum. Súni se tomu ponuře smál.

Podle kompasu nebylo při větru v zádi těžké řídit loď a leccos jsem o tom věděl od pana Pála; Mariánský zvon poslouchal kormidlo mnohem ochotněji než stará a těžká Magnúsarsúdin v bouři u východního Grónska. Stačilo ho držet tak, aby plul napříč kovové jehle. O plachtu se nikdo starat nemusel; jak jsem už řekl, vanul stálý, klidný větřík od severovýchodu a poháněl loď mírně zvlněným mořem tam, kam bylo třeba — aspoň podle úmyslů mých pirátských společníků.

Po chvíli za mnou přišel Gaetano; musel jsem se tvářit, že jsem celý nadšený vyhlídkou na pytel zlata, ač bych byl proradnému Italovi nejradši zakroutil krkem. „Poslyš, Ívare, mio caro,“ oslovil mě tiše, „rád bych se ti s něčím svěřil… S něčím, co je určeno jen pro tvoje a Ariho uši — a co je ve vašem zájmu, stejně jako v mém.“

„Poslouchám, comandante,“ řekl jsem.

„Vím, že jsi poctivý,“ začal medově Gaetano. „Myslím, že i tvůj compagno Ari stojí ve slově a dá se mu věřit. Což se nedá říci ani o Slním, o těch ostatních nemluvě. Nikdy bych si nevybral takovou společnost, madonna mia — kdybych byl měl z čeho vybírat. Jediný z nich nestojí za kventlík strouhaného paznehtu. Třeba ten Krók — nelíbil se mi od začátku, však víš… a ti ostatní…, však je dobře znám, co jsou zač. Krátce řečeno, Ívare: Až doplujeme do Zlatého zálivu a zlato bude na palubě, nedám za váš život ani falešný groš.“

„Proč mi to říkáš, comandante?“

„Nemusíš mi říkat comandante, mio caro…, mezi čtyřma očima. Jsme přece přátelé, ne?“

Ujistil jsem ho, že ano, ač jsem měl tisíc chutí ujistit ho o něčem docela jiném, nejlépe pěstí. „Nedovolíš přece, aby nám usilovali o život,“ řekl jsem. „Když jsme se k vám přidali, patříme k vám…“

„Postaví-li se všichni proti vám,“ vzdychl, „nevím, nevím. Třeba si zvolí za náčelníka někoho jiného, když se vás zastanu.“

Nechápal jsem, kam míří.

„Chtěl jsem vědět, zda se na tebe a Ariho mohu spolehnout, kdyby se chtěli vzbouřit,“ řekl Gaetano. „Nedojde k tomu, dokud nebude loď plná zlata… A potom bychom je měli předejít, compagnino.“

„Jak, Gaetano?“

„Musím si to promyslet.“

„Budeme tři proti šesti,“ připomněl jsem mu. „Bude-li i Súni na jejich straně.“

„Ach, to mě nepálí,“ ušklíbl se. „Včera v noci nás bylo sedm proti sedmnácti.“

Pleskl mě po ruce a sešel do kajuty; Sverkir tam hulákal jakousi necudnou odrhovačku a Krók se tomu hýkavě chechtal. Byli tam i ostatní piráti a všichni svorně popíjeli víno pana Ásmunda. Jenom Súni stál na přídi a hleděl k západu.

Když se Ari vrátil ke kormidlu, řekl jsem mu slovo od slova, s čím se mi svěřil Gaetano.

„To není špatné,“ řekl Ari. „A začíná to dřív, než jsem čekal.“

Druhý den ráno padla mlha, jak Ari předpokládal; pluli jsme bílem až do oběda (bylo to jen studené maso a suchary), když hlídka na přídi ohlásila zemi. Všichni se vyhrnuli na palubu, ale nic podobného břehu v mlze vidět nebylo. „Vpravo před přídí,“ volal lodník.

„Kolik jsi toho vypil, trulante?“ houkl Súni.

„Slyším příboj,“ trval na svém lodník. „Nenazývej mě trulantem, když jsi hluchý.“

Všichni jsme ztichli a napnuli uši. Po chvilce jsme zaslechli hukot a šplíchání kdesi v mlze před námi.

„Kormidlo vlevo,“ křikl Súni, který přešel na příď.

„Vlevo,“ opakoval Ari od rukojeti kormidelní páky.

Stále jsme nic neviděli; mlha byla bílá jako mléko a čelen Mariánského zvonu se v ní rýsoval jako duchovitý stín.

„Nezdá se mi, že je země vpravo před přídí,“ řekl další z pirátů, který vylezl do provazů. „Řekl bych, že je přímo před námi.“

Zdálo se mi to také a šel jsem za Arim ke kormidlu; ostatní na palubě mlčeli a nastavovali uši dlaněmi, zatímco Mariánský zvon zvolna měnil směr k jihu.

Ari zavolal na Súniho, ať dá skasat plachtu; neobešlo se to bez obvyklého reptání a hádky. Nakonec plachtu skasali, ale nepříliš pečlivě; za chvíli povolily provazy na levé straně a plachta pleskala na stěžni jako kus hadru. Znovu došlo ke sporu, který přerušil Sverkir voláním, že slyší příboj vlevo před přídí.

„Spusťte plachtu,“ křikl Ari. „Musíme zpomalit, co můžeme. Zdá se, že vplouváme mezi nějaké ostrovy.“

„Tady nejsou žádné ostrovy,“ řekl Súni.

Plachta klesla a loď se sotva pohybovala. Hukot příboje jako by se náhle vzdaloval; chvíli nato už jsme neslyšeli nic, jen větřík, pofukující mezi lanovím, a šplouchání vlnek o lodní boky.

Gaetano těkal očima z jednoho na druhého a vypadal, že si neví rady; tohle nebylo moře, na jaké byl zvyklý z Lübeckého spasitele, který se od břehů příliš nevzdaloval. Mně, sedlákovi, i když jsem si rychle zvykal, teprv nebylo volno. „Co to mohlo být, když ne ostrovy?“ zeptal jsem se Ariho.

„Však to byly ostrovy,“ ušklíbl se Ari. „Jenže nejspíš plovoucí, víš?“

„Třeba to byla nějaká mořská obluda,“ řekl Sverkir.

„Nikdy jsem žádnou neviděl,“ prohlásil jeden z pirátů, křivý, holohlavý a snad ještě špinavější než Krok. „Jsou to babské povídačky, všechny ty obludy…, mořští hadi a krakeni a kdovíco. Pluju po mořích dvacátý rok…“

„To ten zabitý kněz,“ řekl Gaetano.

Ostatní vypadali, že mají strach.

„Ach, vy hlupáci,“ řekl Súni. „Co se vlastně stalo? Měli jsme minout jakýsi břeh a zatím břeh minul nás.“

„Neslyšel jsem, že by to bylo možné,“ řekl Gaetano.

„Když Pán dopustí,“ řekl Ari, „proč by nemohly mořem plout ostrovy? Vždyť i svatý Brandan prý odsloužil mši na zádech mořského netvora, kterého považoval za zemi.“

„Neznám větší netvory než velryby,“ řekl holohlavý pirát. „A na jejich zádech by ten tvůj světec nestačil říct ani otčenáš, blázne.“

Súni neříkal nic, jenom se ušklíbal.

„Olovnici,“ rozkázal Gaetano.

Hodili jsme závaží a odvíjeli šňůru; měla padesát sáhů a nedosáhla dna.

„Vytáhněte plachtu,“ zavolal Ari. „Jestli tady byla nějaká země, už tu není. Proč bychom se zdržovali?“

„Země vpravo před přídí!“ křikl najednou muž na hlídce.

„Jen ji vytáhněte,“ řekl Súni. „Vytáhněte ji až nahoru a řádně napněte. Jestli ta plovoucí země není mámení, podíváme se na ni zblízka.“

Muži znovu napínali plachtu; hučení příboje sílilo. Pak nás ovanulo chladné povětří; vzpomněl jsem si na ledové peklo se zamrzlými hříšníky.

Vtom mlha před přídí zhmotněla; objevily se stíny a zafičel mráz; a jako na povel se mlha rozevřela jako opona a shora vystřelily paprsky slunce. „Otoč ji k jihu,“ křikl Súni a ozvěna vrátila jeho hlas.

Ari vychýlil rukojeť kormidla co nejdál doprava a loď začala zvolna uhýbat tomu nevýslovnému, co nás míjelo, střásajíc mlžné závoje. Viděli jsme sluje a sloupoví a nesčetné ručeje a trčící kazatelny; slyšeli jsme basové hučení a zase trylky a chóry nezemských hlasů. Zkameněli jsme tou podívanou, přimrazil nás k palubě ten div, který nás majestátně míjel, planul modrou a růžovou a zelenavou září, jiskřil démanty a safíry a ametysty, až konečně opět zmizel v mlze, slunce zmizelo s ním a zvuk vln na jeho úbočích pomalu utichal.

„Neskonalá je moc Páně,“ řekl Gaetano.

„Na tomhle by se dalo říct sto otčenášů,“ zasmál se Ari.

„Nemám slov pro to, co nám nebesa zjevila,“ řekl Gaetano, obraceje oči v sloup.

Súni se vrátil z přídě a řekl: „Tudy vždycky plují k jihu ledovce. Tenhle byl pořádný, co?“

„Věděl jsi to hned, že je to ledovec?“ zeptal se Krók.

„Jak by ne. Nebyl to první ledovec, který jsem viděl. Ale vám se pěkně stahovaly zadnice, co?“

„Příště ti dám ochutnat špičku nože.“

„Dřív poletíš přes palubu.“

„Jako že je Pán nad námi,“ vřískl na schůdcích Gaetano, „nebudu váhat zastřelit prvního, kdo —“

Při první známce hádky si doběhl do kajuty pro samostříl.

„Nechme toho,“ řekl Ari. „Přece nebude zle pro nějaký ten žertík… Zítra už možná budeme bohatší než sám král Magnús — tak proč se zlobit.“

To zapůsobilo; muži se s mručením rozešli a loď se dál prodírala mlžnými šlojíři k západu.

Ani další den se nevyčasilo; stále jsme pluli podle kompasu, celí provlhlí mlhou, která se srážela v drobné kapičky a pronikala i do kajut a podpalubí. Střídali jsme se s Arim u kormidla, zatímco posádka většinou posedávala v kajutě, popíjela víno a vymýšlela ty nejneuvěřitelnější způsoby, jak co nejrychleji rozházet jmění, které ještě neměla. Přemýšlel jsem o tom, co by se stalo, kdyby Súni Zlatý záliv nenašel; když jsem se s tím svěřil Arimu, řekl: „Snad by bylo v takovém případě lepší je všechny pobít, než se pustí do nás… Nepustí-li se ovšem dřív do sebe navzájem.“

Pustili se do sebe ještě téhož dne odpoledne. Před chvílí jsem převzal kormidlo, když došlo v kajutě k hádce a nakonec i ke rvačce. Muži se vyřítili na palubu a tloukli jeden do druhého, takže nebylo k rozeznání, kdo je komu nepřítelem. Gaetano marně mával svým samostřílem, nikdo ho neposlouchal a Súni se ve dveřích kajuty jen ušklíbal, jak to měl ve zvyku. Rvačka nakonec ustala stejně, jako začala — ale holohlavý, který se oháněl zahnutým nožem, zůstal ležet na palubě v kaluži krve.

„Podívejte se, co mu je,“ řekl Gaetano.

„Podívej se sám,“ zařval Krók. „Mám už, namouduši, plné zuby tvého poroučení.“

Ital namířil samostříl, ale Krók hodil zakrváceným nožem tak, že se zabodl Gaetanovi do ramene. Zároveň zasvištěla šipka ze samostřílu a Krok se chytil za hrdlo. Chvilku stál a kýval se vpřed i vzad — potom padl jako kláda, až paluba zaduněla.

„Ještě někdo?“ zeptal se Gaetano, vkládaje do samostřílu, který znovu zručně natáhl, novou šipku. Krókův nůž mu přitom trčel z ramene.

V tu chvíli se vynořil z průlezu Ari; když viděl, co se na palubě děje, vytáhl nůž a postavil se za Gaetana. „Hlupáci,“ řekl. „Kdo naloží zlato, pobijeme-li se navzájem?“

„Zabil Króka,“ řekl Sverkir. „Byl to můj přítel.“

„Mám se mu snad postarat o přátelský doprovod do pekla?“ řekl Gaetano. „Zkus se jen křivě podívat a vystřelím ti oko.“

Konečně se hnul i Súni; chvilku jsem nevěděl, chce-li se přidat k lodníkům, či ke Gaetanovi; už jsem byl rozhodnutý, že pustím kormidlo a půjdu Gaetanovi na pomoc, přidá-li se i Ari, když Súni přešel palubou a naklonil se nad Krókem. Obrátil ho na záda a vytrhl mu z hrdla šipku; vytryskl proud krve a raněný zachroptěl. Potom se mu objevila v ústech růžová pěna a oči se obrátily v sloup, zatímco prsty rukou, hákovitě zahnuté, ještě chvíli ryly nehty do prken paluby.

„Ten je hotov,“ řekl Gróňan a obrátil se k holohlavému, který tiše úpěl a snažil se zvednout hlavu, rozmazávaje přitom rukama krvavou kaluž. „A tenhle nevydrží do západu slunce.“

„Nu…, snad abychom se vrátili ke svým povinnostem,“ řekl Ari. „Hlídka na přídi opustila svoje stanoviště, comandante. Je čas, aby někdo připravil jídlo. Také by neškodilo uvolnit plachetní provazce… Napínají se vlhkem.“

„Slyšeli jste?“ řekl Gaetano.

„Kdo má hlídku na přídi?“ zeptal se Súni. „Ty, Yngvare?“

Oslovený kývl a odloudal se na příď.

„Po Yngvarovi měl nastoupit Lysec,“ řekl Súni. „Zdá se, že dodělává. Jeho hlídku převezme Sverkir… a dost už chlastu, mizerové. Zbylo nás sedm jako na začátku. Na tuhle loď je to akorát.“

„Kolik je tady vlastně velitelů?“ řekl Sverkir. „Mám poslouchat toho špinavého Taliána, nějakého zatraceného požírače tuleňů, nebo dokonce támhletoho samozvaného stýrimadura?“

„Nejsem žádný samozvaný stýrimadur,“ řekl klidně Ari. „Když chceš, rád ti kormidlo přenechám. Větší podíl neberu a stojím tady od rána do večera, zatímco vy popíjíte.“

I když měl Gaetano v rameni dýku, stále držel napjatý samostříl; Ari také nevypadal, že by prodal kůži lacino. Súni byl o půl hlavy větší než Sverkir i lodník, který se rozpačitě ušklíbal za ním — a ještě k tomu jsem na můstku stál já se svým hardangerským nožem za pasem.

„Nech si svoje kormidlo,“ zabručel konečně Sverkir. „Nebudeš-li opravdu požadovat větší podíl, je mi docela jedno, kdo řídí loď. Jen když dopluje tam, kam má.“

„Naše podíly se dneškem zvětšily,“ řekl Gaetano. „Nebudu nikoho trestat… Krók zabil Lysce a dostal za to, co mu patřilo… Hoďte ho rybám. Pomodlím se za něj, když jste kněze zabili. A s tím druhým počkejte, dokud nebude po něm. Nebylo by tuze křesťanské hodit ho do moře, dokud dýchá.“

Jenže Lysec právě dýchat přestal.

Ari převzal kormidlo a já šel obvázat Gaetanovo rameno. Dýku si vytáhl sám a pokoušel se zastavit krvácení kusem košile, kterou přidržoval zuby. „Amico mio caro,“ řekl, když jsem vešel do kajuty, „možná že jsme měli namále. Ale všechno zlé je konečně k něčemu dobré. Nejenže je nás méně na dělení. Ti ladroni jsou taky o dva slabší. I kdyby se snad jednou Súni přidal k nim — budeme tři proti čtyřem.“

„Byl by blázen, kdyby se k nim přidával,“ řekl jsem. „Ani jeden se nevyzná v řízení lodi…, a že se jim nedá věřit, o tom jsme se už dostatečně přesvědčili.“

„Pán nám pomáhej,“ řekl Gaetano. „Žádný velký obvaz, bambino mio… Není třeba, aby si mysleli, že mě zmrzačil. Narostl by jim znova hřebínek, který jsme taktak srazili. Pojďme — odříkám nějaké modlitby za ty dva mučedníky, ať je všichni ďábli smaží na žhavých roštech. Naštěstí jsem nezapomněl vzít krucifix tomu grónskému mnichovi, než jsme ho pohřbili do moře.“

Gaetano měl jistě dobré vychování a jeho řeč byla uhlazená; začasté však říkal věci, že člověku trnula záda. Jistě dokázal loupit a vraždit stejně vášnivě jako chodit na mše. Samozřejmě, rytíři ve Svaté zemi také zabíjeli se jménem Páně na rtech — ale zabíjeli nevěřící…

Takhle jsem přemýšlel ve stísněné kajutě pirátské lodi, která se jmenovala Mariánský zvon, zatímco jsem ošetřoval pirátského comandante. Až mnohem později jsem se poučil, že nevěřící nemohou za to, že jsou nevěřící, stejně jako novorozeňata nemohou za to, že se nerodí pokřtěná.

Když jsme vyšli na palubu, stahoval právě Sverkir mrtvým škorně a lodník, kterému pro jeho vychrtlost říkali Kůl, krájel na přídi maso k opožděnému obědu. Yngvar se držel předního stehu a hleděl do mlhy. Ari se příjemně usmíval od rukojeti kormidla. Súni stál na levoboku, opřen zády a rozpřaženými pažemi o brlení, a pozoroval Sverkira.

„Doufám, že pomůžeš pohřbít tyto naše nešťastné bratry,“ řekl mu Gaetano.

Gróňan chvíli mlčel a šklebil se; potom vysál z mezery mezi zuby slinu a plivl na palubu. „Co bych nepomohl,“ zabručel. „Stejně tu překážejí.“

Netrvalo to dlouho; Gaetano obě těla přežehnal krucifixem, zamumlal nad nimi něco, co mohlo být modlitbou stejně jako věčným zatracením, a Súni se Sverkirem přehodili přes brlení nejprve Lysce a po něm Króka. Potom vytáhli po vědru vody a opláchli si krví potřísněné ruce. Vědra vychrstli na krvavé louže — za víc jim paluba nestála.

Hned nato se rozdávalo jídlo; Gaetano a Súni si je odnesli do kajuty. Sverkir s Kůlem odešli do kajuty mužstva na přídi, když mi Kůl předal i Ariho díl.

Yngvar pojídal svůj oběd, vyhlížeje zemi.

Snad se zdá, že se mě to hrozné mordování na palubě Mariánského zvonu nijak nedotklo, ale ve skutečnosti jsem byl rád, když Ari snědl svůj díl masa a postavil se znovu ke kormidlu; roztřásla se mi kolena a přecházela mě zima i horko současně, až mi Ari řekl, abych si šel lehnout a zkusil všechno zaspat. „To se stává statečnějším, než jsi ty,“ povídal. „Lepší, když se to odbylo teď, než aby se ti rozklepaly ruce, až bude zapotřebí bojovat o vlastní kůži.“

„Byl bych radši, kdybych nemusel,“ řekl jsem.

Potom jsem odešel na své lože v podpalubí, ale sotva jsem zdříml, pronásledovaly mě hrůzné vidiny, znovu jsem viděl Krókura s Gaetanovou střelou v hrdle a slyšel šplouchnutí dvou těl, přehozených přes brlení jako pytle plesnivé mouky. Ale pak jsem, celý zpocený, přece jen usnul.

Sotva nastalo svítání, vyšel jsem na palubu; zjistil jsem, že už jsou všichni na nohou. Mlha zmizela a v dálce na pravoboku se rýsovalo nízké pobřeží. Zatímco Ari řídil loď podle něj s vycházejícím sluncem po levici, stál Súni na pravé straně zádi a pečlivě si prohlížel pusté obrysy nepřívětivých skal. Stál tam i Gaetano, poněkud bledý, ale jaksi rozjařený; blízkost Zlatého zálivu zřejmě zapůsobila na všechny. Navzdory včerejšímu vraždění se široce usmívali, plácali se po zádech a co chvíli vykřikovali obhroublé vtipy.

„Usnul jsem jako dřevo,“ řekl jsem Arimu. „Proč jsi mě nevzbudil? To jsi stál u kormidla celou noc?“

„Kdepak,“ zašeptal mi. „Přivázal jsem kormidlo provazem… Na přídi je hlídka, vzbudila by mě.“

„Jakpak jsi spal, mio caro?“ zeptal se mě Gaetano, když jsem převzal od Ariho kormidlo. „Zdálo se ti o palácích a královských dcerkách, které se budou tlačit u tvých dveří?“

„Nezdálo se mi nic,“ řekl jsem. „Blížíme se Zlatému zálivu, comandante?“

„Dnes večer bychom tam mohli být,“ zabručel Súni, aniž by se ohlédl.

Toho dne se nikdo nepostaral o jídlo; Gaetano dal vyvalit soudek a muži se celý den posilňovali vínem; jenom Súni nepil, stál u pravobočního brlení a stále pátravě hleděl na pobřeží.

Jak je loď zvolna míjela, zdálo se mi smutné a bezútěšné — leč rozpáleným mužům na přídi se jistě jevilo jako úplný ráj s anděly, kteří čekají na břehu s truhlicemi zlata.

Přes Súniho tvrzení, že ony rajské truhlice otevřeme už dnes večer, jsme do Zlatého zálivu do západu slunce nedopluli. Jelikož se za soumraku objevily v dráze lodi na jihu jakési ostrovy, řekl Súni, že bude lépe u jednoho z nich zakotvit a pokračovat v plavbě ráno. Samozřejmě, narazil na odpor Sverkira, Yngvara a Kula, kteří se třásli nedočkavostí a chtěli, aby loď plula dál.

„K tomu, abychom ze zlata něco měli, potřebujeme loď,“ řekl Gaetano. „Pokud se ve tmě dostaneme mezi skaliska, bude nám všechno bohatství k ničemu, i kdybychom k němu došli pěšky, hlupáci.“

„Všichni Taliáni jsou zbabělci,“ řekl Sverkir a opovržlivě plivl přes brlení.

„Ladroni maledetti,“ křikl Gaetano, „nenadělil vám Pán mnoho rozumu do vašich nectných kotrb.“ Obrátil se k Súnimu: „Řekni, můžeme kolem těch ostrovů plout za noci?“

Súni pokrčil rameny a řekl, že se podvolí většině, ale za nic neručí.

„Kdo je pro, abychom pluli dál?“ zeptal se Gaetano.

Sverkir, Yngvar a Kůl zvedli ruce.

„Jsme čtyři proti třem,“ řekl Gaetano. „Zakotvíme.“

Sverkir a jeho kumpáni se s klením vrátili k soudku.

Ráno nás probudil křik racků; slunce vyšlo do mlhy, ale brzy se vyjasnilo a skály ostrova, v soumraku ponuré, teď vyhlížely docela přívětivě, i když na jejich úpatích živořily jen sporé porosty mechu a lišejníku; keříčky brusnice, šíchy a vlochyně, obvyklé na Islandu i v Grónsku, tu docela chyběly, stejně jako zakrslé vrby a břízy.

Zvedli jsme kotvu a pluli kolem ostrova k jihu; když jsme ho minuli, spatřili jsme, že jsou to vlastně ostrovy dva, rozdělené úzkým průlivem; před polednem se objevil další, větší ostrov, který jsme obepluli po jeho východní straně, protože průliv mezi ním a pevninou byl neširoký a neznali jsme jeho hloubku. Když ostrov zůstal za námi, obepluli jsme dlouhý mys; za mysem pobřeží uhýbalo na západ a kdesi v dálce na jihu bylo vidět mlhavý proužek jakési další pevniny.

„Kormidlo vpravo,“ řekl Súni.

„Chceš snad říci, že tohle je Zlatý záliv?“ zeptal se Ari. „Spíš to vypadá na nějakou úžinu…, průliv tou zemí.“

„Kdoví,“ mávl rukou Gróňan. „Třeba je to opravdu úžina, nedopluli jsme tehdy až na konec… Co na tom záleží? Miř na západ. Je tam skupina ostrovů… Sedm nebo osm větších a spousta malých. Musíme tím proplout. Potom je volná voda a ještě jeden ostrůvek. Za ním je zátoka, kde jsem našel zlato.“

Teprve teď se ukázalo, jaký zdatný lodivod je Súni; ať už byl jaký byl, ve své práci se vyznal. Proplétali jsme se mezi ostrovy a šérami celé odpoledne, přičemž se pobřeží na jihu o něco přiblížilo, jako by se záliv zvolna úžil; přesto byl stále několikanásobně širší než grónské fjordy, i když země kolem nebyla tak vysoká.

Kvečeru jsme dopluli k ostrůvku, který ležel před ústím zátoky, zaříznuté hluboko do pobřeží. Protože se s večerem utišil vítr, loď se sotva pohybovala a muži na palubě nevybíravě kleli. Byli jsme mezi dvěma mysy Zlatého zálivu, když slunce zapadlo; přesto jsme pokračovali v plavbě, protože Súni řekl, že je záliv zcela prostý útesů a mělčin. Byla už tma, když jsme dopluli do míst, kde se západní břeh sešel s východním; krátce nato jsme spustili kotvu ve vzdálenosti necelého provazce od břehu.

Nikdo nevydal rozkaz ke spuštění člunu; přesto byl na vodě dřív, než doznělo šplouchnutí kotvy. Nedošlo k žádné hádce — chamtivost a lačnost zlata všechny spojila. Mohli jsme teď s Arim zůstat na lodi a s klidem odplout, aniž by si toho kdokoli všiml — kdyby vál vítr od pevniny. Naneštěstí bylo skoro bezvětří a kdybychom vytáhli kotvu, k ničemu by to nebylo. I kdyby nás proud odnesl od břehu, člun by nás za chvíli dostihl.

„Hej, vy dva,“ křikl ze člunu Sverkir, „vy nestojíte o bohatství? Chcete snad zůstat chudí?“

„Kdepak,“ odpověděl Ari a přehodil nohu přes brlení. „Nechtěl jsem ti jen skočit na hlavu. Zdalipak s sebou máte křesadlo, troudník a nějakou lojovku? Rád bych viděl, jak se můj majeteček blyští.“

„Diavolo,“ řekl Gaetano, „má pravdu. Ívare…, vezmi z kajuty kahanec. Je rozžatý. Nezdržujme se, bambini.“

Vrátil jsem se tedy pro světlo; všichni ve člunu mě proklínali, že se loudám, ačkoliv jsem se se světlem ihned vrátil. Sotva jsem se dotkl nohama podlahy člunu, odrazil od boku Mariánského zvonu a pár záběrů vesel jej zaneslo k plochému břehu.

Zatímco se muži, vedení Súnim, rozběhli kamsi do tmy, povytáhli jsme s Arim člun, aby neuplaval. Pak jsme se pustili za piráty, kteří vystupovali po mírném svahu mezí tu a tam čnějící balvany. Slyšeli jsme, jak klejí, když ve tmě zakopávali ve spěchu jeden o druhého.

Potom náhle ztichli, aby se vzápětí rozeřvali mnohem víc.

Blížili jsme se ke světlu kahance, zakrývanému křepčícími stíny; slyšeli jsme výskání a dupot, potom jsme spatřili, jak se všichni objímají — a když jsme vešli do kruhu světla, rozlitého po zemi, zatřpytily se nám do očí nesčetné kamínky, oblázky, valouny, kameny, dokonce i balvany, které mohly vážit dobrý centnýř…

A všechno bylo pokryto žlutým kovem, zářícím jako slunce.

VII

JAK JSME NAKLÁDALI ZLATO; SPOR O DALŠÍ CÍL MARIÁNSKÉHO ZVONU; OPOUŠTÍME ZLATÝ ZÁLIV, ABYCHOM ZAMÍŘILI K OSTROVU BRAZIL

Trvalo to déle než týden, než bylo skladiště Mariánského zvonu plné zlatého štěrku. Hádky mezi muži docela ustaly a všichni pilně pracovali od východu slunce až do tmy; museli jsme s Arim pracovat s nimi, ale čas od času jsme vzali luky a lovili ptáky, protože se nám solené maso a tvrdé placky dávno přejedly. Ulovené ptáky — byly to většinou různé druhy kachen — jsme potom pekli nebo vařili v kotli nad ohněm, zapáleným na pobřeží. Nejdříve jsme topili suchým lišejníkem, který nevydával mnoho tepla, ale brzy jsme měli dost suchého dříví z podpalubí, kde piráti vylámali kdejakou přepážku, aby se zlata vešlo co nejvíc; přitom ale ve své hamižnosti ponechali ve skladišti všechny kůže, mroží kly a rohy jednorožců, přestože v porovnání se zlatem neměly pražádnou cenu a jenom zabíraly místo v podpalubí. Nakonec byla loď tak naložená, že poklesla o dva lokte; Ari mi řekl, že takhle přetíženou loď bude obtížné řídit, pokud se vůbec řídit dá. „Jako kdybys přidělal plachtu a kormidlo k hromadě kamení,“ prohlásil.

„Možná že jsme měli zmizet dřív,“ řekl jsem.

Byli jsme právě pro čerstvou vodu u potoka, který pramenil z nízkého ledovce nad kotvištěm; led byl i dole u pobřeží, byly to staré, ke dnu přimrzlé kry, které tu musely být odedávna — možná že pamatovaly i první přistání Súniho s grónskými lovci tuleňů.

„Celou dobu, co jsme tady, je bezvětří,“ řekl Ari a rozhlédl se po obzoru.

Směrem k východu bylo za ostrovy vidět volné moře, ale na všechny ostatní světové strany obzor lemovalo pobřeží; na sever se táhly pusté, tu a tam ledem pokryté skály, západ uzavíral břeh Zlatého zálivu, a na jih se v dálce táhl pruh neznámé země. Obloha byla čistá, jenom na severu zvolna stoupaly rozházené obláčky jako bílé prachové peří.

„Támhleto,“ ukázal na ně Ari, „by vítr mohlo přinést.“

„Myslíš, že dokážeme sami proplout mezi ostrovy?“

„Se Súnim a Gaetanem… snad. Sami těžko. Jeden člověk nestačí měřit hloubku a obsluhovat plachetní lanoví a kormidlo.“

„A — co potom, Ari?“

„Uvidíme, kam se pustí. Do Grónska se vrátit nemohou… Nejspíš se budou chtít pokusit o přímou plavbu k Ovčím ostrovům a potom mezi Shetlandy a Orknejemi k Jutsku. Tam by se už mohli setkat s některou lodí hansy. Možné je i to, že zamíří jižně od Anglie a pokusí se proplout průlivem. Tak i tak — bude to ďábelská cesta, a polapí-li nás jakákoliv cizí loď, budeme těžko vysvětlovat, co jsme zač, a kde jsme nabrali tolik zlata. A nedej bůh, aby to byla norská loď. Udělali by s námi krátký proces.“

„Kdybychom ty dva svázali a předali spravedlnosti —“

Ari se ně mě podíval, chvíli si mnul špičku nosu a pak řekl: „Když je svážeme, zůstaneme na lodi dva… Budeme na tom stejně, jako kdybychom je tady nechali rovnou. Říkám ti, že dva muži jsou málo i pro stálý vítr od západu a loď s prázdným břichem.“

„Spoutejme je tedy, až budeme na dohled první obydlené země,“ navrhl jsem.

„To bude nejlepší, Ívare,“ kývl Ari. „Jak jinak to udělat, když ne takhle? Má to jenom jeden háček — nejspíš si to nedají líbit.“

„Určitě ne. Ale radši přijdu o krk v boji s piráty při obraně králova majetku než na královském popravišti.“

„Tvá slova jsou hodná celého muže. Padnout při obraně královského majetku… Jseš si jistý, že je tahle loď králův majetek? Myslím, že náleží panu Ásmundovi, který ji králi pouze pronajal.“

„Ale tuhle výpravu přece nařídil král Magnús a my jsme jeho poddaní. Takže mu tohle zlato náleží stejně jako všechny neznámé země, které objevíme. Nebo snad myslíš, že když jsi Gót —“

„Je i naším králem,“ řekl Ari. „Myslím si jenom, že by pár pytlů zlata nebylo k zahození.“

„Však nás král jistě odmění.“

Ari kroutil hlavou sem a tam. „Kdopak ví, jestli nás odmění,“ řekl. „Čert pánům věř. Řeknou nám, že jsme loď ukradli a na poslední chvíli děláme z nouze ctnost, protože nám zatéká horem do škorní.“

„Můžeme se přece odvolat na pana Pála,“ napadlo mě.

„Kdepak je panu Pálovi konec?“ řekl Ari. „Zůstali ve Vestribygdu bez jídla a střechy nad hlavou.“

Za událostí, které následovaly jedna za druhou, jsem si na pana Pála a ostatní ve Vestribygdu vzpomněl poprvé. Nezůstali tam jenom bez jídla a střechy, ale i bez střelných zbraní — a hlavně bez lodi. Kdyby se chtěli vrátit do Gardaru pěšky, jistě by cestou zahynuli. Jejich jediná naděje byla Magnúsarsúdin. Možná že bude pan správce biskupství znepokojen, že se Mariánský zvon nevrací. Potom snad vyšle nějakou lodici do Herjúlfsnesu… Bude-li Magnúsarsúdin schopna plavby, snad vypluje; ale kdo ví, zda připluje včas.

Toho dne, kdy jsme s Arim probírali možné úmysly pirátů, se o nich také poprvé hovořilo. Bylo už po západu slunce a muži se sesedli kolem ohniště, kde jsme pekli několik oškubaných ptáků. Zvedl se mírný větřík od severozápadu, rozčeřil vodu v zálivu a vlnky začaly mlaskavě narážet na břeh.

„Zítra vyrazíme,“ řekl Sverkir, když jsme stáhli první kachnu z rožně. „Už mám dost těch smradlavých ptáků, kteří požírají smradlavé ryby. Chci se posadit za vlastní stůl.“

„A nacpat si panděro skřivánkem, zašitým do kuřete, zašitého do husy…, a bude-li husa v seleti, neškodí,“ zasmál se Ari a utrhl pečínce křídlo.

„To je má řeč,“ přidal se Kůl. „Umastit se od brady ke kolenům a pak to řádně zalít vínem…“

A Yngvar dodal: „A zalézt do prachových peřin s ohřívadlem v nohou.“

„Jenže to si za ten štěrk nekoupíme,“ řekl Ari.

Kůl se podivil. „Jakpak ne?“

„Nejdřív ho musíme vyměnit za jiné zlato… pěkně kulaté a s obrázkem nějakého potentáta.“

„Však ho vyměníme,“ řekl Kůl, který byl poněkud prostoduchý. „Tuhle Talián má dobré známé v Lübecku.“

Ari se zasmál. „Kudy se tam chceš dostat? Vždyť nemáme ponětí, kde vlastně jsme, kromě toho, že západně od Grónska. Snad je to Helluland, nebo Markland, i když tu nejsou žádné lesy — ale ať je to co je to — do Grónska se vrátit nemůžeme. A i kdybychom mohli — v celém Grónsku není tolik majetku, aby vyvážil naši plovoucí pokladnu.“

„Poplujeme na jihovýchod,“ ozval se Yngvar. „Obeplujeme mys Hvarf a pak namíříme k Ovčím ostrovům.“

„Bodejť,“ kývl Kůl. „Odtamtud je to k Jutsku a průplavům do Německého moře na dostřel šípu.“

„Kudy?“ zabručel Súni.

„Rovnou za nosem,“ řekl Yngvar. „Kolem Shetlandských ostrovů ke Skagerraku.“

„Můžeme se zastavit ve Stavangeru,“ ušklíbl se Gróňan. „Jistě nás tam rádi uvidí.“

„Tak kudy, chytráku?!“

Súni se jen zašklebil a odhodil kost.

„A co se pustit od Ovčích ostrovů přímo na jih?“ řekl Kůl. „A kolem Scill —“

„Průlivem?“ řekl Ari. „Copak nevíš, že je plný anglických válečných lodí? Nedostali bychom se ani ke Calais.“

„Nejlepší by bylo,“ řekl Sverkir, „plout k nějakému pustému pobřeží nebo ostrovu a tam zlato zakopat. Každý z nás si vezme jen tolik, co bezpečně unese… Teprve až z nás budou vážení občané, se pro zlato vrátíme.“

„Staneme-li se váženými občany dřív, než nás oběsí.“

Sverkir se zachechtal. „To je docela dobrý žert,“ prohlásil a píchl nožem do kachny na rožni. Tuk zasyčel a zaprskal v ohni.

„Díky,“ řekl Ari. „Věděl jsem, že se ti zalíbí. Znám lepší: Než se vrátíme ve svých nových hábech z dvojitého sukna a se zlatými přezkami na opascích, někdo nám zlato vyfoukne.“

„Kdo? Když je zakopeme?“ řekl Kůl.

„Někdo z nás, hlupáku,“ zasmál se Ari. „Vždyť bude mít každý z nás zlata, co unese — a za to koupíš pořádnou loď i s posádkou. Jak můžeme vědět, že se tam bez nás nevrátíš zrovna ty? Nebo Sverkir, který s tím nápadem přišel?“

„Nebo ty sám, mizero,“ houkl Sverkir.

„Nebo já sám,“ kývl Ari. „Načpak bych nechával zlato někomu, kdo má tak špatné vychování jako ty, Sverkire?“

„Nechte toho,“ zabručel Súni. „Jaké pobřeží navrhujete?“

„Musí být stranou lodních cest…“

„Neobydlené.“

„Neznámé!“

Súni hodil do ohně zlomenou lať. „Jaké to výborné návrhy,“ ušklíbl se. „Proč jste zlato vůbec nakládali? Mohli jste si každý rovnou vzít, co unesete — a loď nemusela mít dva lokte nad ponor. Takové pobřeží, jaké byste chtěli, je přece tady.“

„Proč jsi je dávno neodvezl, když jsi takový chytrák?“ řekl Sverkir. „Proč jsi čekal tolik let?“

„Na co myslíš, že jsem čekal, trulante? Na šikovnou loď.“

„Copak jsi neplul na Lübeckém spasiteli?“

„S dalšími pětatřicíti, kteří by se chtěli dělit,“ řekl Súni. „To jsou všechno zbytečné řeči. Sem už se nikdy nevrátíme. Musíme se dostat i s nákladem do Lübecku.“

„Stoltezza,“ ozval se Gaetano, který dosud mlčel. „Nikdy se nedostaneme do Lübecku. Sverkir má pravdu… Musíme najít místo, které by nebylo nedosažitelné — a zároveň bylo bezpečné pro ukrytí zlata.“

„Musí být daleko i blízko,“ řekl Ari. „Známé i neznámé.“

„Ostrov Brazil,“ řekl Gaetano.

„Nikdy jsem o takovém místě neslyšel,“ řekl Sverkir.

„V kajutě je mapa, na kterou jste bryndali víno. Kdybyste se vyznali v písmu, vy maledetti ladroni, věděli byste, že Brazil leží na západ od Irska. Poplujeme-li odtud stále na jihovýchod, abychom nechali mys Hvarf deset mil na sever, a nebudeme-li za ním měnit směr k Ovčím ostrovům, musíme doplout přímo tam. K mysu Hvarf máme s dobrým větrem čtyři dny — a další čtyři k Brazilu.“

„A je-li obydlený?“ řekl Sverkir.

„Je pustý,“ ujistil ho Gaetano. „Neslyšel jsem o nikom, kdo by na něm kdy přistál. A neplul jsem jenom na Lübeckém spasiteli — sloužil jsem i na benátských lodích a plavil jsem se i s Katalánci, kteří mu říkají Mam.“

„To je dobrá řeč, Taliáne,“ řekl Yngvar.

„Ívare, mio caro,“ řekl mi Gaetano, „přivez z lodi soudek. Napijeme se na ostrov Brazil. Tam bude naše pokladnice… Není to daleko, ani blízko a je to místo známé i neznámé.“

U jediného soudku nezůstalo; jistě ještě nebyla půlnoc, když jsem přivážel druhý a na břehu kolem plápolajícího ohně halasily opilé hlasy. Všichni se chvástali svými minulými hříchy a vymýšleli další, ke kterým jim dopomůže bohatství.

Když byl druhý soudek z poloviny prázdný, usnul Kůl, a taktak že nespadl tváří do ohně. Sverkir s Yngvarem, kteří se také sotva drželi na nohou, vrávorali kolem hranice a pokoušeli se za zpěvu jakési odrhovačky o námořnický dupák.

„Podej mi kus té kachny, Ívare, mio caro,“ řekl mi Gaetano, sedící na soudku. „Pití vína znásobuje chuť k jídlu a jídlo zase žízeň.“ A když jsem mu posloužil, zašeptal mi do ucha: „Vytratím se ke člunu… Súni už tam čeká. Potom půjde Gót. Ty až nakonec, rozumíš?“

Kývl jsem, že rozumím. Srdce se mi rozbušilo. Věděl jsem, že přišla rozhodná chvíle, a úloha, kterou mi přisoudil Gaetano, se mi pranic nelíbila. Zůstanu na břehu poslední, a objeví-li tři piráti náš úmysl předčasně, nebude se Gaetano rozpakovat a nechá mě tady.

„Už?“ zašeptal mi Ari, když Ital zmizel ve tmě.

„Máš ho za chvíli následovat,“ řekl jsem mu stejně tiše. „Čekají ve člunu…, já přijdu poslední.“

„Nic takového,“ řekl Ari. „Chce tě obětovat, ten prašivý tchoř. Tebe potřebuje nejmíň.“

„Co chceš dělat?“

„Prostě si to vyměníme. Půjdeš přede mnou.“

„Ale Gaetano —“

„Co je mi po něm. Beze mě nevypluje… Popadni ten soudek, zdá se, že už zvoní. Bude to vypadat, že jdeš pro další.“

Zvedal se vítr, z ohně létaly jiskry a obloha byla černá jako dno studny. Když jsem si hodil soudek na rameno, houkl na mě Sverkir: „Hej! Kampak? Přece jsme ho ještě nevypili?!“

„Posílám ho pro další,“ řekl Ari. „Pokud v sudu něco bylo, je to teď tady,“ poplácal se po žaludku. „Yngvare…, zazpívej ještě jednou tu píseň o mořské panně. Chci tancovat, dokud tady není ten mizerný Talián s tím svým věčným madonna mia, cari bambini a ladroni maledetti.“

Napodobil Gaetana tak zdařile, že se Sverkir s Yngvarem prohýbali smíchy. „Tak nekoukej, utřinose,“ křikl na mě Sverkir. „Ať už jsi tady zpátky se sudem. A my, chlapci — zazpívejme si nějakou nábožnou, ať Talián vidí, že nejsme o nic míň nábožní než on. Třeba tu o jeptišce a opatovi — to je píseň dobrých křesťanů.“

Poslouchal jsem, jak hulákají, a kráčel se soudkem tmou. Neviděl jsem docela nic, jak jsem byl oslněný od záře plamenů, a málem jsem spadl do vody; byl příliv a kamenitá pláň se zmenšila na úzký proužek. „Tady,“ ozvalo se šeptem zprava.

Když jsem vlezl do člunu, zabručel Súni: „Proč nepřišel ten zatracený Gót?“

„Chtěli, aby s nimi tancoval,“ řekl jsem. „A mě poslali pro víno.“

„Tutti santi,“ zašeptal Gaetano. „Jak se odtamtud dostane? Bez něj nevyplujeme.“

Súni mlčel a hleděl k ohni, kde se míhaly stíny. Zaslechl jsem slabé zadrnčení a skřípnutí — to Gaetano natahoval samostříl. Stál jsem na zádi člunu s bidlem, připraven odstrčit ho od břehu, až bude třeba. Najednou zpěv u ohně ustal a ozval se hlas Sverkira: „Kam jdeš, mizero?“

Ari cosi odpověděl; zaniklo to v praskání ohně. Nato zadupaly čísi boty po kamení a Sverkir zařval: „Zrada! Za ním, Yngvare!“

„Odraz,“ zasyčel Gaetano.

Vtom se ze tmy vynořil Ari a vběhl do vody; podal jsem mu ruku a vytáhl ho nahoru. Člun se přitom vzdálil na dva sáhy od břehu. Skočili jsme k veslům, když k vodě doběhly dvě temné postavy a vrhly se za námi.

„Zzzzip! „ udělal Gaetanův samostříl a kdosi ve tmě zařval bolestí. Vesla se rozkomíhala a člun se rozjel k Mariánskému zvonu. V brázdě za jeho zádí někdo chvíli plaval, ale pak ho asi ledová voda zahnala zpátky ke břehu. „Taliáne!“ křičel tam někdo, zatímco jsme přelézali brlení Mariánského zvonu. „Přece nás tu nenecháš… To je nehodné křesťana!“

„Přivaž člun k zádi, Ívare,“ řekl Gaetano. „Vytáhnu se Súnim kotvu a rozvineme plachtu.“

„Taliáne!“ ozývalo se ze tmy jako nářek duše v očistci. „Dám ti polovinu svého podílu… Dám ti dvě třetiny!“

Rumpál zaskřípěl. Jakmile se kotva uvolnila ze dna, opřel se vítr o trup lodi a začal ji pomalu vzdalovat od břehu.

„Hej, vy hlupáci,“ křikl Gaetano, „necháváme vám tady celý zlatý důl. Jste nejbohatší na světě… Co chcete víc?“

„Chceme žít,“ zakvílelo to ze břehu.

„Není lepší žít půl roku jako nejbohatší z nejbohatších než třicet let jako žebrák?“ posmíval se Gaetano. „Půl roku tu vydržíte, když se naučíte chytat kachny rukama. Potom přijde zima…, kachny odletí na jih a vy rovnou na nebesa. Už tam na tebe čeká ten mnich, kterého jsi zabil, Sverkire!“

„Buď navěky prokletý,“ volal z dálky Sverkir. „Všechno zlato ať ti seberou mořští ďábli. Ať si tě odnesou zaživa do pekla! Ať nežiješ ani tak dlouho jako my!“

Přeběhl mi mráz po zádech.

„Ten Sverkir opravdu nemá žádné vychování,“ řekl Ari od kormidla. „Copak kdybyste už konečně napnuli plachtu? Takhle nás vítr zanese k východnímu břehu.“

Jakmile byla plachta napjata, zachytila čerstvý vítr a Mariánský zvon, hluboce ponořený, se rozjel k ústí Zlatého zálivu.

VIII

JAK JSME VYPLULI K OSTROVU BRAZIL; ZÁHADNÉ CHOVÁNÍ KOMPASU; BOUŘE A PŘISTÁNÍ NA NEZNÁMÉM POBŘEŽÍ

Stáli jsme na přídi s Gaetanem a házeli do vody olovnici; hloubka se pohybovala mezi šesti až čtrnácti sáhy. Uprostřed zálivu bylo světleji než ve stínu pobřežních skal, ale pro velký ponor Mariánského zvonu jsme museli být opatrnější než cestou sem — aspoň pokud nevyplujeme ze zálivu na hlubší vodu.

Křik za námi ustal, ale ještě dlouho bylo vidět řeřavý bod ohně, který zvolna uhasínal.

Svítání nás zastihlo poblíž ostrovů; měli jsme slušný vítr na zadní levobok, který vyrovnával tíži zlata v podpalubí. Přesto loď neposlouchala, jak by měla, a všichni jsme si oddychli, když jsme měli ostrovy za sebou. Plout zátokou, širokou nejméně třicet mil, už byla hračka a odpoledne jsme byli na širém moři. Pod zamračenou oblohou se zdálo šedozelené, s bílými oky na bocích vln.

Pokud byl ostrov Brazil na mapě pana Ásmunda zakreslen na správném místě, dokázal bych k němu dovést loď i já. Stačilo plout přímo na jihovýchod a to bylo snadné i bez slunce a hvězd. Měli jsme přece kompas a severozápadní vítr, který úslužně vál přesně tam, kam jsme potřebovali. Podle Gaetana, který se v mapách vyznal, byl Brazil nejméně patnáct mil široký od severu k jihu, takže jsme ho nemohli přehlédnout, i kdybychom ho minuli o třicet mil.

Jenže hned po vyplutí na volné moře nás Ari zavolal ke kormidlu a ukázal na misku s vodou, ve které plavalo dřívko s železnou jehlou. Otáčelo se sem a tam, přestože brázda za lodí byla rovná jak natažené lano.

„Nevím, čím to je,“ řekl Ari.

Súni cosi zabručel a cvrnkl do misky.

„Snad vyměnit vodu, nebo zasadit jehlu do jiného plováku,“ řekl Gaetano. „Možná že je moc nasáklý vodou…“

Vyměnili jsme tedy plovák, vodu a posléze i misku, ale jehla se točila dál.

„Co když jsme se ocitli mezi několika jantarovými horami?“ řekl jsem a nebylo mi volno, když jsem si vzpomněl na přilepené rytíře, o nichž mi vyprávěl Úlf.

„Byli bychom mezi nimi, i když jsme pluli sem,“ řekl Ari.

Chvíli jsme mlčeli a hleděli na poskakující jehlu.

Ari se ohlédl za přímou brázdou za lodí. „Vítr je stálý,“ řekl. „Snad rozežene mraky a obejdeme se bez kompasu. Nepomůžeme si, budeme-li hledat příčiny, proč se jehla zbláznila. Najezme se raději — naposled jsme jedli těch pár kachen ve Zlatém zálivu.“

„Správná slova v pravou chvíli,“ řekl Gaetano. „Ívare…, dones nějaké maso a placky.“

Jídlo nám ale velký požitek neposkytlo; maso už poněkud zavánělo a placky byly plesnivé. Nakonec jsme otevřeli poslední soudek s vínem, abychom spláchli nepříjemnou chuť, kterou nám jídlo zanechalo v ústech.

Sotva břeh za námi zapadl za obzor, vítr značně zesílil, moře se rozvlnilo do dlouhých brázd a loď se přes ně valila s mlaskáním a boucháním. Celý trup skřípěl a sténal a přes příď stříkaly chuchvalce pěny. Po obloze se hnaly roztrhané černé mraky a sinalé světlo přicházelo zdánlivě ze všech stran, takže nebylo možné určit, zda loď udržuje správný směr. Kompas se neumoudřil a stále se otáčel na všechny světové strany, takže jsme opravovali směr jen podle brázdy za lodí — a ta se brzy ztratila ve stále vyšších vlnách.

Večer jsme museli podkasat plachtu; potom přišla noc, ve které nikdo z nás pořádně nespal. Šedavé svítání nás zastihlo na palubě zkřehlé a zmáčené, s promrzlýma rukama a kručícími žaludky. K jejich utišení jsme neměli nic než několik páchnoucích kusů masa a tvrdé placky.

Ani toho dne se slunce neukázalo a zdálo se, že vítr zase zesílil. Museli jsme podkasat plachtu ještě jednou; Ari řekl, že být na Magnúsarsúdin, pluli bychom jenom s malou přední. Jelikož Mariánský zvon přední plachtu neměl, museli jsme se spokojit s podkasanou velkou plachtou. Protože byla široká a příliš vysoko, loď se v poryvech větru nehezky kymácela.

„Snad by bylo lepší stáhnout ji docela,“ řekl jsem po jednom zhoupnutí, při němž zaplavila voda palubu.

„Nějakou plachtu mít musíme,“ odpověděl Ari. „Kdyby loď neplula rychleji než vlny, nedala by se řídit… Pak by se natočila bokem k vlnám a šli bychom ke dnu i se zlatem.“

„Jak si to přál Sverkir.“

„Přines mi raději placku,“ ušklíbl se Ari. „Vyber nějakou míň plesnivou… Červi mi nevadí. Jsou čerstvější než to smradlavé hovězí. Proč bych nejedl červy? Však mi to jednou oplatí, pokud jim to nepřekáží Sverkirovo prokletí a nepotopíme se.“

Když jsem se s jídlem vrátil, pomáhal Arimu u kormidla Súni. Vítr se najednou rozběsnil tak, že loď letěla vlnami, jako by se vody ani nedotýkala. A pak z ničehož nic zcela ustal.

„Pán konečně zapudil ďábla,“ řekl Gaetano. „Jen abychom teď vítr nepostrádali.“

„Budeme ho mít víc, než nám bude milé,“ řekl Ari. „Jednoho ďábla Pán zapudil a jiný ho vystřídá.“

Měl pravdu; utišení netrvalo ani tak dlouho, abychom stačili spolknout tři sousta. Vítr se přihnal z levoboku jako ledová zeď a plachta, chvilku zplihlá, se vzdula se zaduněním, které znělo jako rána hromu. Loď poskočila a Ari se Súnim se pověsili na rukojeť kormidla. Potom se z oblohy spustil mrazivý déšť, smíšený se sněhem.

V prudkém vlnobití, které doráželo na kormidlo, nebylo nic lehkého řídit loď a museli jsme se často střídat. Každý, kdo pustil rukojeť, se odpotácel do kajuty, kde sice nepršelo, ale kymácení lodi se tam zdálo horší než venku na palubě. Navíc i tam bylo všechno promočené vodou, která se přelévala přes příď i brlení a co chvíli pronikala do kajuty netěsnícími a věčně se otvírajícími dveřmi. Pocit, že se utopíš jako krysa, tady byl silnější než u kormidla, kde se aspoň zdálo, že člověk něco dělá pro svou záchranu.

Hnali jsme se tak metelicí a rozbouřenými vodami celý den, noc a ještě jeden den. Pokud jsme drželi jihovýchodní směr, museli jsme se už blížit vodám ostrova Brazil, protože jsme jistě pluli nejméně dvojnásobnou rychlostí, než jakou jsme předpokládali. Když jsem se u kormidla sešel s Arim, řekl jsem mu to. „Povídali, že mu hráli,“ odpověděl. „V tomhle počasí můžeme ostrov minout ze severu nebo z jihu a vůbec se nedovíme, že je za námi.“

„Ale kam potom doplujeme?“ zeptal jsem se.

„Žádné strachy,“ křikl mi do ucha. „Možná do Španělska nebo někam mezi Maury.“

Neviděl jsem žádné štěstí v přistání v Africe, ale Ari mi řekl, že se stejně o nějakém přistání nedá mluvit. „S tímhle větrem,“ dodal, „se nedá přistát tak, aby to loď s kamením v břiše vydržela. Budeme rádi, doplaveme-li na břeh živí — a otroctví u Maurů prý není nejhorší.“

„Děkuju pěkně.“

„Neměj obavy,“ zasmál se. „Moře je širší, než si myslíš, a do Afriky je hezky daleko i při téhle rychlosti.“

S nadcházející nocí, která byla čtvrtá od našeho vyplutí ze Zlatého zálivu, se vítr změnil ve vichřici; kolem lodi se zvedaly světélkující vlny jako hrady a loď sténala jako nějaký živý tvor. Nastavili jsme rukojeť kormidla ráhnem, abychom ji mohli držet všichni a poručili jsme své duše Bohu; vzhledem k mračnům, která se mísila s vodní tříští, jsme do nebe neměli daleko — přinejmenším stejně blízko jako do pekla.

Řítili jsme se do neznáma. Loď, vlny, mraky, déšť — to všechno jako by spělo k okraji světa. Viděl jsem zsinalou tvář Gaetana, zdálo se, že šeptá modlitby. Súni skřípal zuby a vichřice mu rvala vodou zplihlý vous. Ari mhouřil oči a snad se snažil zahlédnout, k jakému cíli se ženeme.

Vtom prudký poryv větru urval plachtu; zároven se ozvalo zaskřípění tříštěného dřeva. Stěží jsme zahlédli, jak se stěžeň i s plachtou a lanovím řítí přes palubu. V tomtéž okamžiku se loď natočila bokem k vlnám a rukojeť kormidla námi smýkla celou šíří lodní zádi.

„Drž se, Ívare,“ houkl Ari.

Chytil jsem se jakéhosi železného kruhu, o němž jsem do té chvíle neměl ponětí; přes hlavu se mi převalila spousta vody. Myslel jsem, že už vůbec nepopadnu dech. Hned nato nás silný otřes srazil na palubu, kde jsme se chvíli kouleli v jednom klubku.

„Uvízli jsme,“ slyšel jsem hlas Ariho.

Loď už neplula; stála, slabě se otřásajíc, jak do ní z boku bily vlny. Polomrtví jsme se doplazili do úkrytu kajuty a čekali, až nás bouře dorazí.

„Je to Brazil?“ zeptal jsem se.

Ari pokrčil rameny.

„Kdoví kam až nás to zahnalo,“ řekl Súni. „Třeba je to Irsko… nebo některý z Orknejských ostrovů.“

„Tempesta maledetta,“ zaklel Gaetano. „Ztroskotat s lodí plnou zlata…“

Rozkřesali jsme oheň a zapálili kahanec. Nikdo z nás nevypadal o moc líp než mrtvola. Našli jsme v kajutě zbytky masa a snědli jsme pár soust. Trpěli jsme žízní, ale cestu k sudům nám odřízly vlny, které se nepřetržitě hnaly přes palubu jako řeka přes jez. Slyšeli jsme praskot brlení a rány, jak cosi bušilo do lodních boků.

„Poslyšte,“ řekl Ari, „loď je tak naplněná zlatem, že ji vlny těžko rozbijí. Až bouře ustane a odnosíme zlato na břeh, zvedneme se.“

„A co když tu není žádný břeh?“ řekl Gaetano. „Co když je tu jenom nějaký osamělý útes…?“

„To poznáme ráno.“

Nakonec jsme upadli do mrákotného polospánku, opřeni jeden o druhého, zatímco vlny a vichřice dál pustošily zmrzačený Mariánský zvon.

IX

JAK JSME OBJEVILI SPÁLENÝ DŮM; ĎÁBLOVA RYBA; SAMI VE VINLANDU

Probudili jsme se křikem racků; loď pevně stála a zdálo se, že se vítr utišil.

„Hej, chlapci,“ ozval se jako první Ari, „venku to mírumilovně pleská jako v Bergenu na hrázi, nikdo se neutopil a pod nohama máme tisíce zlatých grošů z vlastní mincovny. Vstávejte a pojďte se mnou pozdravit naši pokladnici!“ Pustil se po nakloněné podlaze kajuty ke dveřím a rozrazil je dokořán. „Nedá se říci, že by nefoukalo… Taky je trochu mlha. Ale támhleto je, namouduši, docela příjemně vyhlížející pobřeží. Vsadím se o svůj podíl, že je ze všech zemí, u kterých jsme zatím s touhle rachotinou přistáli, nejpříjemnější.“

Vyšli jsme za ním na palubu.

Na Mariánský zvon nebyl nijak povzbudivý pohled. Ležel na rozhraní souše a moře, skloněný k levoboku, s palubou pokrytou chaluhami a zanesenou pískem. Zřejmě uvízl na okraji jakési podmořské lavice, protože zatímco se po naší levici čeřila zelenavá hlubina, táhl se napravo od nás pruh jemného, stříbřitého písku s kalužinami a jezírky, kde při odlivu zůstala voda. Tři provazce od nás končila písčitá mělčina v zeleném pažitu, který běžel do dáli k nízkým zalesněným pahorkům. V trávě kvetla spousta kvítí a středem lučiny protékala říčka, klikatá a třpytivá.

Když jsme se naklonili přes brlení pravoboku, spatřili jsme zlomený stěžeň i s plachtou, který jakýmsi zázrakem zůstal viset na několika lanech a teď nehybně ležel na písku vedle nás.

„Madonna santissima,“ řekl Gaetano, „stála jsi při nás. Stěžeň se sice použít nedá, ale najdeme-li vhodný strom, máme plachtu i provazce. Dejme se do toho co nejdřív.“

„Stěžňů tady roste dost,“ řekl Ari, vyhlížeje k lesu.

„Je-li to Brazil,“ řekl Gaetano, „přistáli jsme kdesi na severním pobřeží.“

Súni obhlížel škody a hryzl si nehty; potom řekl, že se pustí do vyproštění plachty, dojde-li někdo na břeh pro čistou vodu. Ari prohlásil, že proti výletu na břeh nic nemá, půjdu-li také. „Nevíme, zda tu někoho nepotkáme,“ řekl. „Neuškodí, když si kromě věder vezmeme plný toulec a luk. Nechci se dát zabít nějakými divochy, když jsem tak bohatý.“

„Nebude-li divochů, poohlédněte se po zvěři,“ řekl Gaetano. „Musí tu nějaká být, když je tady les.“

A Súni dodal: „Támhle v louži se plácají uvízlé ryby.“

Po vědrech jsme se marně sháněli; zřejmě je odnesla voda stejně jako plno dalších věcí, které nebyly pevně přibité. Kupodivu nám zůstal člun, který se zapletl do zbytků lan u pahýlu stěžně a jeho pružné jasanové boky přestály i noční vodopád, který se hnal palubou. Jenom vesla byla pryč, ale ta se dala snadno nahradit.

Když nebyla vědra, vzali jsme prázdný sud, přivázali ho na bidlo a vydali se mokrým pískem ke břehu.

Kromě toho nesl Ari luk a šípy a já koženou torbu, do které jsme mohli uložit kořist, bude-li jaká. Samozřejmě jsem měl i svůj hardangerský nůž, který mě věrně provázel, zavěšený u pasu.

Bylo to od rozloučení se Zlatým zálivem poprvé, kdy jsme spolu mohli bez obav hovořit, a také jsme toho náležitě využili, i když jsme neopomněli bedlivě sledovat okolí. Stále bylo mírně zamlženo, takže se loď na mělčině, odhalené odlivem, jevila jako duchovitý stín. Na jih nebylo vidět dál než k lesnatým pahorkům. Slunce vypadalo jako měsíc. Na severu za nakloněným Mariánským zvonem nebylo vidět nic než moře, ztrácející se v mlze.

„Je to opravdu Brazil?“ zeptal jsem se Ariho, když jsme došli k říčce a řádně se osvěžili čerstvou chladnou vodou.

„Nevím,“ odpověděl. „Moře na západ od Irska jsem proplul kolikrát. Žádný ostrov jsem neviděl, ač má měřit dobrých patnáct mil od severu k jihu. Mnozí o Brazilu hovoří, to je pravda. Ale proč na něm nikdo nepřistál, to nevím. Možná že žádný takový ostrov není.“

„Když je na mapě?“

„Ať si je. Myslím, že kresliči map neváhají namalovat ostrovy na kdejaké prázdné místo na moři.“

„Chceš říci, že nevěříš učeným pánům?“

Ari sebral větvičku a sehnul se k neporušenému písku. „Tohle je Grónsko,“ řekl a doprovázel svoje slova kresbami. „Tady je mys Hvarf… a někde tuhle by mohl být Vestribygd. Odtamtud jsme pluli přímo na západ…, asi tak daleko, jako je od mysu Hvarf do Vestribygdu. Tuhle začíná ten široký průliv — nebo snad zátoka — a tady je Zlatý záliv. Když jsme vypluli z průlivu, měli jsme jihovýchodní směr, protože jsme se plavili pod severozápadním větrem. Jenže ten se brzy obrátil k severu — pokud se nemýlím — a sice v době, kdy jsme mohli být zhruba na poloviční cestě k mysu Hvarf. Odtamtud jsme už neměli jistotu o směru, ale já si myslím, že kormidlo při tak silné vichřici nemohlo těžkou loď odklonit příliš na východ. Pluli jsme víc k jihu než k východu, na to dám krk, i když mám jen jeden. Takže nejsme na Brazilu, ať už nějaký je nebo není.“

„A kde tedy jsme?“

„Vzpomínáš na to pobřeží, které jsme viděli ze Zlatého zálivu daleko na jihu? Řekl bych, že se táhne až sem.“

„Takže jsme v Marklandu?“

„Ano. Nebo ve Vinlandu.“

„Vzpomínáš si, co říkal pan Rani, když se o těch zemích na západě mluvilo?“

Ari vstal, zatvářil se co nejpyšněji a řekl: „Nevěřím, že jsou nějaké země na západ od nás. Je tam konec světa, kde se moře řítí do pekelné propasti.“ Zasmál se. „Vida…, namísto propasti jsme našli zemi s lesy a pastvinami — a jestli mě zrak neklame, támhleto v řece je losos… a vedle druhý.“

„Jako v té zemi, kterou kdysi objevil Leif Eiríksson.“

„A kde předek pana sudího z Bergenu strávil tři zimy,“ kývl Ari.

„Povíme to Gaetanovi?“

„Proč? Jen ať si myslí, že jsme na Brazilu.“

„A Súni? Víš, že se ve zdejších vodách vyzná.“

„Nevěřím, že se kdy dostal dál než do Zlatého zálivu,“ řekl Ari a vytáhl z toulce šíp. „Myslíš, že trefím toho lososa vedle kamene?“

Tětiva zadrnčela a šíp zasvištěl; losos sebou mrskl a byl pryč. „Nejsem žádný čarostřelec,“ řekl Ari s úsměvem. „Příště dám luk tobě.“

„Měl jsi mířit pod rybu,“ řekl jsem. „Škoda šípu.“

„Zachytil se mezi kamením na druhém břehu… Pojďme výš po řece, jistě se dá přejít suchou nohou. Vody v botách mám za posledních pár dnů dost, namouduši.“

Nechali jsme naplněný soudek stát a pustili se proti proudu říčky; už po několika málo krocích se tak zúžila, že se skoro dala přeskočit. Zato si ale vymlela hluboké koryto, v němž nebylo vidět dál než k nejbližšímu ohybu.

„Pojďme ještě za ten zákrut,“ řekl jsem.

Ari šel přede mnou a sotva nahlédl za ohyb, zastavil se. „Ach Ívare, mio caro, jak by řekl náš milý pobožný hrdlořez,“ zašeptal, „tak se mi zdá, že tu nejsme první.“

Podíval jsem se přes jeho rameno a spatřil shnilé klády mostu, spojujícího břehy říčky.

Vyšplhali jsme se po sesouvající se hlíně svahu nahoru. Most nebyl nijaké složité dílo, kdosi prostě položil dva kmeny a napříč snad připevnil prkna či přiřezané kusy kulatiny. Po těch už nebylo ani památky a zbylé nosné klády nevzbuzovaly důvěru.

„Jak dlouho myslíš, že to tady je, Ari?“

„Nejsem hadač, ani čaroděj,“ odpověděl a zkoušel přitom nohou pevnost jedné z klád. „Určitě to není od loňska. Ale přejít se po tom dá, když si dáš pozor, aby ti neuklouzla noha.“

„Rád bych věděl, kdo most postavil.“

„Někdo, kdo ho tu potřeboval.“

„To je řeč! Nač by ho stavěl, kdyby ho nepotřeboval?“

Ari se pustil s rozpřaženýma rukama po kládě. „Chtěl jsem říci, že tudy chodili denně,“ řekl, když bez úhony došel na protější břeh. „A muselo jich být víc… Jednomu člověku by se stěží podařilo položit kmeny přes vodu.“

„Nevidím cestu,“ řekl jsem a pustil se za Arim.

„Dávno zarostla,“ odpověděl.

Šli jsme podél říčky k místu, kde ležel šíp. Byli jsme od mostu ne víc než třicet kroků, když jsme si povšimli něčeho, co jsme zprvu považovali za mechem porostlé kořání vyvráceného pařezu; ale nebyl to pařez, nýbrž prohnilé laťoví. Když jsme přišli blíž, spatřili jsme zuhelnatělé, zarostlé hromady tlejících kusů dřeva se stopami po sekeře a pokrytých bílou plísní.

„Jako ve Vestribygdu,“ řekl Ari.

Nemohlo to být nic jiného než trosky spáleného domu.

„Pokud tu někdo žil,“ řekl Ari po chvilce, „nemusíme se ho bát. Uplynulo už hodně vody od časů, kdy se v tomhle stavení dalo bydlet.“

Šli jsme dál a vylovili šíp. Pak jsme se vrátili ke zbytkům mostu a přešli po nich zpátky.

„Myslíš, že tady Gaetano zakope zlato?“ řekl jsem Arimu cestou po proudu říčky.

Pokrčil rameny. „Zakopat zlato tady by nemělo smysl…, vždyť je to ještě ztracenější končina než samotný Zlatý záliv. Je to mnohem dál…“

„Dál — odkud?“

„To kdybych věděl. Pokud je to Vinland, je odtud nejblíž do Grónska a tam se jistě nechce ani Súnimu, ani Taliánovi. Kdo ví, zda si netroufne přímo přes moře na východ, aby přece jen doplul k Brazilu… Pokud ho napadne, že tohle Brazil být nemůže.“

„Vždyť ani nevíme, zda loď popluje.“

„Dejž bůh, aby plula. Protože bez lodi skončíme život tady, vzpomínajíce prokletí, ke kterému jsme přišli bez vlastního přičinění. A ještě k tomu v tak špatné společnosti.“

„Třeba nejsme ve Vinlandu.“

„Proč bychom nebyli?“

„Poslední, kdo z Grónska odplul do Vinlandu, byl onen pan Eirík Gnúfsson, biskup z Gardaru,“ řekl jsem. „Ten, co se nevrátil. Hovořil o tom pan Pál s panem Ranim, pamatuješ? Ale k té cestě došlo před víc než dvěma sty léty…, za takovou dobu by tu z mostu ani domu nezůstalo nic.“

„Mohli ho postavit jeho potomci,“ řekl Ari. „Copak můžeme vědět, proč se nevrátil? Třeba proto, že se mu tady žilo líp. Kdopak by se odtud vracel do Grónska? Leda blázen.“

„Vrátil se i Leif Eiríksson.“

„Dobrá…, pak tedy most postavili uprchlíci. Vždyť je to teprve sedm let, co opustili Vestribygd.“

„Jaká by to musela být náhoda, kdybychom dopluli na totéž místo pobřeží jako oni!“

„Proč náhoda? Možná že sem proudění a větry zanesou všechno, co pluje od severu, Ívare.“

Cestou k lodi jsme se zastavili u kaluže, kde se mrskaly ryby; byli to platýsi a vyházeli jsme je na písek rukama. Řádně jsme se přitom zmáčeli, ale jak slunce stoupalo, rozplývala se i mlha a zakrátko jsme svlékli tlustý svrchní šat. Naplnili jsme rybami torbu a vlekli se k Mariánskému zvonu, kde Gaetano a Súni prohlíželi rozprostřenou plachtu.

„Protrhla se na třech místech, ale to je lepší, než se po té bouři dalo čekat,“ řekl Gaetano. „Přines mi stýrimadurovu sklenici, Ívare, mio caro. Ta voda je tak čirá, že ji chci pít z panské nádoby.“

Očistil jsem ryby a chtěl rozdělat oheň poblíž lodi, abych je uvařil, ale Súni mi řekl, že začíná příliv a brzy by mi ohniště zatopil; otevřel jsem tedy poklop průlezu a rozkřesal oheň do třísek z pahýlu stěžně, které jsem si srovnal do hranicky přímo na zlatém štěrku. Dražší ohniště jistě neměl ani král Šalomoun.

Než byly ryby uvařené, čeřily se už drobné vlnky i na pravoboku Mariánského zvonu; a když jsme se dali do jídla, sedíce na nakloněné palubě, zalévalo už moře polovinu písčité pláně, kde jsme s Arim nechali své stopy.

Jak jsme obírali ryby a zapíjeli sousta pramenitou vodou, vypadali jsme jistě jako nejsvornější posádka nejpoctivější lodi od potopy světa; Gaetano byl opět samý žert a všichni jsme byli cari amici a compagnini, Súni se spokojeně šklebil s vousem plným drobných kostiček a Ari nabízel vodu, jako by to bylo nejdražší víno. Přitom jistě Gaetano spřádal plány, jak se nás všech zbavit, aby zlato shrábl sám, Súni by se jistě pro totéž nerozpakoval podřezat nám všem hrdla — nevyjímaje Gaetana — a já s Arim jsme neměli jiný úmysl než je oba předat královské spravedlnosti.

Příliv dostoupil vrcholu, když se voda dostala k ústí říčky; potom začalo moře ustupovat, aniž by se Mariánský zvon pohnul.

„Je tady mnohem nižší příliv než ve Zlatém zálivu,“ řekl Gaetano.

„Dost velký ke zvednutí lodi, která nemá větší ponor než sáh…, jenže to by nesměla mít tak nacpané břicho,“ řekl Ari.

Súni si hryzl kníry a drbal se v rozježené bradě.

„Co tím chceš říci, compagnino?“ zeptal se Gaetano.

„Co bych tím chtěl říct,“ pokrčil rameny Ari. „Neměli bychom soudit ukvapeně. Zakopeme-li většinu zlata na břehu, zvedne se loď docela jistě… Má to ovšem jeden háček, Taliáne.“

„Opravdu? Jakýpak?“

„Na tomhle břehu nejsme první. Někdo tady přistál, postavil dům a most přes říčku a žil tady nějaký čas. Je sice pravda, že už tu nežije a možná, že dost dlouho. Ale co když se vrátí a pozná, že tady někdo něco zakopal?“

„Viděli jste most a dům, diavolo?“

„Most je řádně ztrouchnivělý. A z domu zbylo jenom něco ohořelého dřeva… Za pár let už po něm nezbude ani to. Nebyl z kamene, byl roubený.“

„Roubený dům?“ zabručel Súni.

„Takový, jaké se staví v Norsku,“ řekl jsem. „Celý ze dřeva… Ještě jsou znát stopy po sekeře.“

„Říkáte, že shořel?“ řekl Súni.

„Tak, shořel,“ kývl Ari. „To se přece stává, že sem tam shoří nějaký dům. Stačí jiskra z ohniště.“

„A co když tady někde jsou lidé z Vestribygdu? Co když přijdou dřív, než se ta zatracená loď zvedne?“ zahučel Súni a vyplivl kus nehtu, který si uhryzl z palce.

„Per dio!“ řekl Gaetano. „Kdepak by se vzali Gróňané na Brazilu? Jistě o něm neměli ponětí.“

„Nejsme na Brazilu,“ řekl Súni.

„Nejsme na Brazilu…, jak tomu mám rozumět, Súni? Proč bychom neměli být na Brazilu, madonna mia? A kde tedy jsme?“

„Ve Vinlandu,“ řekl Súni. „Nemůžeme být jinde. Ta dlouhá písčina…, platýsi v jamách…, lososi v říčce…, to všechno se říká o Vinlandu. I ta bohatá tráva…, země pastvin. Ve Vinlandu je píce pro dobytek i v zimě.“ Zachrčel a odplivl si. „Také se říká, že tu žijí skrelingové, kteří mají čluny z kůry a bojují.“

Zbytek dne jsme strávili dohadováním, co počít. Ari navrhl jedinou rozumnou věc, jak dostat loď na vodu. „Vyházejme polovinu zlata přes palubu,“ řekl. „Získáme tak nejmíň loket, možná i víc.“

Setkal se s naprostým odmítnutím jak Súniho, tak Gaetana. Lpěli na svém zlatu, které jim zatemnilo mozky víc než mlha, která přitáhla s večerem. Zapadající slunce ji obarvilo na rů—žovo; potom se všechno zahalilo do neprůhledné mokré šedi a od severu zavanul chlad.

„Musíme vztyčit nový stěžeň dřív, než nás tu někdo objeví — ať už skrelingové, nebo Gróňané,“ řekl Gaetano, když jsme se sesedli v kajutě a za svitu kahance dojídali zbytek polévky z ryb. „Nebudeme čekat na odliv…, dva z nás se vydají s člunem na břeh a porazí tam vhodný strom.“

„K čemu nám bude stěžeň, když trčíme na mělčině?“ řekl Ari. „Loď nepopluje, dokud jí řádně neodlehčíme.“

„Možná že příští příliv bude větší,“ řekl Súni. „Mění se s měsícem.“

„Dobrá,“ kývl Ari. „Něco pravdy na tom je. Kdo půjde pro dřevo na nový stěžeň?“

„Ty s ívarem,“ řekl Gaetano.

„Nechce se ti na břeh, Taliáne?“

„Ach mio caro,“ usmál se sladce Gaetano, „dejme tomu, že půjdu. A ti neznámí lidé mě chytí. Co potom? Nebudete si se zlatem vědět rady.“

„Když chytí mě,“ řekl Ari stejně příjemně, „nebudete si vědět rady s lodí.“

„Jaké jsou to řeči,“ zabručel Súni. „Chytí-li na břehu kohokoli z nás, bude loď bez stěžně a neodpluje, i když ji příliv zvedne ze skály.“

„Však já se nepřu,“ zasmál se Ari. „Půjdu s Ívarem, hned jak se rozední.“

„Než odplujete,“ řekl Súni, „odvezeme kotvu co nejdál do moře. Možná že bude stačit řádně zatáhnout a loď se uvolní…, bude-li příliv dost vysoký.“

„Nezapomeň, že loď leží souběžně s tím podmořským prahem.“

„Co na tom?“

„Kdyby se při zatažení naklonila, náklad se přesype. A když se přesype ta spousta kamení, loď už se nenapřímí, pokud se vůbec nepřevrhne kýlem nahoru. Divím se, že se to nestalo už za té bouře.“

„To je hloupost,“ řekl Súni. „Právě proto, že se to nestalo za bouře, nestane se to ani teď.“

„A madonna nás ochrání,“ řekl Gaetano.

Ranní svítání rozehnalo mlhu. Protože jsme včera snědli všechny platýse, museli jsme posnídat plesnivé placky. Maso už nebylo k jídlu a rozhodli jsme se je použít jako návnadu, abychom chytili nějakou větší rybu. Súni řekl, že by tu měly být tresky.

Zatímco jsem připravoval motouzy s háčky, vyrobil Ari z prkének a tyčí od vratidla dvě neohrabaná vesla. Potom se Súnim spustili člun do hluboké vody na levoboku a naložili do něj kotvu, kterou jsme odvázali od řetězu a připevnili na silné lano. Řetěz byl na vlečení člunem příliš těžký.

Moře bylo klidné a poprvé od našeho nedobrovolného přistání se úplně vyjasnilo. Spatřili jsme dva ostrovy, jeden ani ne míli od nás, a druhý, větší, asi tři míle k severozápadu. Na východě vybíhal daleko do moře dlouhý mys a za ním se táhlo k severu jiné ploché pobřeží, vzdálené od nás čtyři nebo pět mil. Podobné břehy bylo vidět i západně od kotviště Mariánského zvonu. A v dálce na severu, mezi oběma ostrovy, se modral pruh jiné země, táhnoucí se až kamsi za obzor, mizící v lehkém oparu.

Odvíjel jsem lano a spouštěl je do vody, zatímco se člun zvolna vzdaloval. Když jsem došel ke konci, zavolal jsem, aby kotvu spustili. Ari ji přehodil přes okraj člunu; bylo to asi pětatřicet sáhů od lodi. Potom obrátili člun a veslovali zpátky, přičemž se Súni ohlížel přes rameno, aby udrželi směr. V té době voda stoupala a dosahovala asi do poloviny písčité mělčiny, takže nebýt sklonu paluby, zdálo by se, že Mariánský zvon pluje, pokojně zakotven.

Díval jsem se, jak se člun přibližuje; protože jsem byl výš než oba veslující, všiml jsem si ve chvíli, kdy jim zbývala tři nebo čtyři zabrání vesel, že člun sleduje jakási nahnědlá skvrna. Neměla nijak přesné obrysy a zpočátku se mi zdálo, že je to jen nějaký zákal ve vodě; proto jsem zavolal na oba muže, aby se na to podívali zblízka.

Než jsem domluvil, dotkl se člun lodního boku; Súni překročil lavici a s veslem v ruce se naklonil přes záď člunu, zatímco se Ari chytil rozlámaného brlení a vyhoupl se na palubu Mariánského zvonu.

„Hej,“ houkl zdola Súni, „to je nějaká velká ryba!“

„Hodně velká?“ zaptal se Gaetano, který se pokoušel sestřelit samostřílem alkouna, sedícího na čelenu; pták uletěl dřív, než Ital pořádně zamířil, a jakýkoliv jiný úlovek by byl vítán.

„Řekl bych, že je dobré dva sáhy dlouhá,“ odpověděl Súni. „Aby ji čert vzal — je příliš velká na udici a harpuny na lodi nemáme.“ Po těch slovech se rozmáchl veslem.

Rána dopadla; vzápětí se z vody za člunem vynořili dva bělaví hadi a obtočili svými slizkými, sáhodlouhými těly Súniho.

Vykřikl a pokusil se uvolnit z objetí hadů, kteří ho táhli do vody. Člun se naklonil, nabral vodu a začal se potápět. Gróňan ještě jednou vykřikl; potom řekl mnohem tišeji „bože“ — ale to už nestál ve člunu, ale visel nad vodou, omotán těmi příšernými hady. Trvalo to jen okamžik — pak se oba netvoři potopili i se svou kořistí.

Gaetano se vzpamatoval první; tětiva zadrnčela a šipka vjela do vody, kde bylo stále vidět hnědavý obrys neznámé obludy.

V tu chvíli se vynořilo něco tak neuvěřitelného, že se mi o tom bude zdát do smrti. Byl to pár zlých, ďábelských očí, z nichž každé bylo zvíci měděnce: za očima se táhlo snad tři sáhy dlouhé tělo bez šupin, zakončené ploutví, která vztekle tepala vodní hladinu. Hadi, kteří stáhli do moře Súniho, byli pažemi toho netvora… a místo úst měl věnec jakýchsi chobotů, pokrytých spoustou drobných, kulatých očí.

Ustupoval jsem po nakloněné palubě k brlení pravoboku, zatímco se přes levobok sunuly na palubu příšerné choboty a dvojice bledých paží; cítil jsem, jak se loď zachvěla, když se pevně zachytily pahýlu stěžně a zbytků brlení.

„Sekeru,“ křikl Ari. „Kde je sekera, Ívare?“

Chtěl jsem se pro ni rozběhnout, připravil jsem si ji na kácení stromu pro nový stěžeň, ale sotva jsem sehnul, zaslechl jsem zvnitřku lodi šelest, který se změnil v harašení; hned nato jsem cítil, jak se paluba prudce naklání k levoboku, kde z moře vylézaly další a další choboty. V hrůze, že té obludě padnu přímo do chřtánu, jsem se vyšplhal po nakloněné palubě a skočil přes brlení do mělké vody písčiny. Ari mě následoval, ale pro Gaetanovy švihácké boty byla paluba příliš kluzká. Zahlédli jsme jeho vyděšenou tvář nad brlením, když už bylo vidět kýl, nořící se z vody.

„Běž ke břehu,“ křikl na mě Ari. „Běž, jestli je ti život milý. Je to kraken!“

Běželi jsme oba, víříce kolem sebe vodu. Zastavili jsme se a ohlédli, když jsme zaslechli Gaetanův výkřik, plný hrozné úzkosti. Loď, v níž se zlatý štěrk přesypal k levoboku, nám ukazovala dno. Potom se naráz převalila kýlem vzhůru; ozval se praskot, jak váha štěrku vyrazila prkna paluby; s hlukem se vyvalily velké vzduchové bubliny…

Stáli jsme po kotníky ve vodě a zmámeně hleděli na mírně zvlněné moře, na němž se houpal překocený lodní člun. Všechno ostatní zmizelo.

„Říká se, že Štěstěna je jako měsíc,“ přerušil Ari mlčení. „Před chvílí jsem byl jedním ze čtyř nejbohatších lidí na světě…“

„Ale co to bylo, proboha?“ zasípal jsem.

Z přestálé hrůzy jsem skoro ztratil hlas.

„Co to bylo? Kraken. Ďáblova ryba. Nikdy jsi o ní neslyšel? Viděl jsem jednu malou… Příliv ji vynesl na pobřeží v Holandsku. Tahle byla nejmíň desetkrát tak veliká. Není divu, že převrhla loď.“

„Požírá lidi?“

„Na to vezmi jed. Pokud je neodnáší přímo do pekel.“

„Jaká hrozná smrt…“

„Kdoví jaká čeká nás.“

Na místě, kde před okamžikem stál nakloněný Mariánský zvon, se objevilo pár prken. Uvědomil jsem si, že kromě nožů nemáme vůbec nic. Byli jsme na tom stejně jako Sverkir s Kůlem a Yngvarem, zanechaní ve Zlatém zálivu. Neměli jsme střechu nad hlavou. Neměli jsme luk, kterým bychom ulovili cokoli k jídlu. A neměli jsme ani oheň a nic, čím se dá rozdělat.

Seděli jsme na břehu a vylévali vodu z bot.

„Možná že příliv něco vyplaví,“ řekl Ari. „Škoda samostřílu a křesadla s troudníkem…“

Vzpomínali jsme na věci, které by teď pro nás měly nesmírnou cenu a které se potopily s lodí. „Udice,“ řekl jsem. „Nemůžeme spoléhat na to, že při každém odlivu najdeme platýse v jámách.“

„Podíváme se do toho spáleného domu,“ řekl Ari.

„Myslíš, že najdeme udice?“

„Hřebíky. Zdejší ryby jistě nemají zkušenosti s háčky.“

„Ty, Ari,“ řekl jsem po chvilce, „jaká je tam asi hloubka?“

„Řekl bych, že pět sáhů,“ odpověděl. „Všechno jistě brzy zmizí v písku…“

„Stejně by nám tady zlato k ničemu nebylo.

„Pojďme,“ řekl Ari a natáhl si škorně. „Podíváme se po těch hřebících. Nemáš hlad? Já ano. Je příliv… Půjdeme si zalovit do řeky.“

Vydali jsme se ke zbořeništi. Ještě jsme se ohlédli na místo, kde zahynuli poslední dva z pirátů; plulo tam jen nějaké dříví a obrácený člun, který moře zvolna snášelo k východnímu mysu zátoky. „Při odlivu se po něm podíváme,“ řekl Ari. „Snad zůstane trčet na dně, až moře ustoupí…, zdá se, že je celá zátoka mělká až k tomu prahu, na kterém uvázl Mariánský zvon.“

Za chvíli nato už jsme pilně rozebírali hromady plesnivého dříví. Bylo v mnohem horším stavu než trámy domů ve Vestribygdu. Když jsem na to Ariho upozornil, řekl, že tohle může být zřícenina mnohem starší — a že je tu také tepleji.

Rozebrali jsme značnou část zříceniny, ale neobjevili jsme jediný kousek železa, který by mohl posloužit jako udice. Protože mezitím moře částečně ustoupilo, navštívili jsme svoje včerejší loviště. Tentokrát jsem chytili jedinou rybu a snědli jsme ji syrovou s patřičným ušklíbáním. Nejenže jsme neměli oheň — neměli jsme ani špetku soli.

„Vlastně mě ani moc nemrzí, že jsme nenašli udici,“ řekl Ari, když jsme nechutné jídlo zapíjeli vodou z říčky. „Stejně nemáme vlasec.“

„Mohli jsme nařezat řemínky z opasků,“ řekl jsem.

„Taky můžeme jíst rovnou opasky,“ ušklíbl se Ari. „Poslyš, Ívare…, možná že skoby a hřebíky propadly při ohni dolů. Železo se také mohlo roztavit…“

Vrátili jsme se k nedokončené práci.

Čím víc jsme odhalovali pískem vysypanou podlahu domu, tím jasnější nám bylo, že tady železo marně hledáme. Buď bylo stavení sroubeno zcela bez hřebíků a skob, nebo odtud zmizely stejně jako z domů ve Vestribygdu. Slovo o tom mezi námi zatím nepadlo, ale viděl jsem, jak si Ari mne špičku nosu, jak to dělával, když mu něco vrtalo hlavou. Měl už nos od oharků celý černý, když jsme v rohu zříceniny narazili na zelenavý kus dřeva, který se nezdál ohořelý; popadl jsem tu věc, která připomínala jakousi hůl, a vytáhl jsem ji ze suti celou. Hned jsem ji zase pustil — byl to dlouhý lidský hnát.

X

JAK JSME NAŠLI LES MRTVÝCH; PRVNÍ PLAVBA S KRAKENEM; OBJEV ZPUSTOŠENÉ VESNICE NA ZÁPADNÍM MYSU

„Měli bychom ho řádně pohřbít,“ řekl Ari. „Jistě to byl křesťan jako my.“

Ač nebyl náš nález nikterak povzbuzující, hrabali jsme dál, dokud jsme z popela a černé půdy, promíchané s uhlíky, nevyprostili celou kostru. Neležela na zádech jako kostry ve Vestribygdu; byla zhroucená do smutné hromádky, jako by muž padl v rohu domu a před smrtí přitáhl kolena pod břicho. Jistě to byl muž; když jsme kosti jakžtakž srovnali, viděli jsme, že byl většího vzrůstu než Ari — byl skoro tak vysoký jako já.

„Myslíš, že uhořel?“ řekl jsem.

Ari neodpověděl, vrátil se do kouta stavení a kouskem dřeva začal prohrabávat místo, kde jsme odkryli žebra. Najednou si hvízdl a cosi mi podal.

V první chvíli jsem nevěděl, co to je; byl to jakýsi plochý kousek kamene, na jednom konci zašpičatělý a na druhém opatřený dvěma zářezy. „Je to hrot šípu,“ řekl Ari.

„Z kamene?“

„Z kamene.“

„Nikdy jsem neviděl kamenný šíp,“ řekl jsem. „Nač dělat šípy z kamene? Železo je přece mnohem lepší, dá se líp naostřit, vykovat –“

„Jenže ten, kdo šíp vyrobil, železo neznal, Ívare.“

„Neznal? Copak někdo nezná obyčejné železo?“

„Skrelingové v Grónsku prý používají přiostřených kostí. I tenhle kámen je pěkně ostrý, nemyslíš?“

„Je to pazourek,“ řekl jsem.

Ari kývl. „Dá se naostřit jako sklo…, i když to asi dá spoustu práce. Ale oni mají času dost.“

„Myslíš, že ten muž tady —“

„Padl v boji se zdejšími skrelingy. Při hájení domu. Možná že byl jen zraněný, když dům zapálili… Ale nedostal se už ven. Vlastně by tu měla být —“

Neodpověděl a pokračoval v hrabání.

„Co hledáš?“ zeptal jsem se.

„Co? Zbraň. Pokud tady hořelo, když ten bojovník padl, nemohli mu ji vzít. Potom všechno zakryly trosky.“

Vzal jsem také kus dřeva a dal se do rýpání v popelu.

„Tuhle,“ řekl najednou Ari. „Jako by tady něco — podívej se, ívare. Jestli tohleto není —“

Vypadalo to jako větev, obalená černým blátem; ale když jsme nález zhruba očistili, poznali jsme dlouhý meč, takový, jaké nosí páni v Norsku — zbraň, která se dědí z otce na syna.

Odnesli jsme ho k řece a tam jsme ho řádně omyli vodou. To, že se čepel vypálila v ohni, ji částečně ochránilo před úplným zrezivěním. Asi půl palce pod příčkou, mírně ohnutou do oblouku směrem od jílce, na jehož železné ose ještě lpěly zbytky ozdobného pletení z tenkého drátku, byla na čepeli špatně znatelná písmena. Přestože jsme se v písmu nevyznali, podle jednotlivých značek jsme se mohli domnívat, že ve spáleném domě leží kosti našeho krajana — ať už sem přišel z Grónska, Islandu či Norska.

Vrátili jsme se ke spáleništi a ještě chvíli hrabali; našli jsme částečně ohněm roztavenou stříbrnou přezku a zbytky čehosi, co mohly být knoflíky. Po dalším hledání jsme objevili i přilbici, už skoro zničenou rzí.

Chvíli jsme váhali, zda se nemáme pokusit vyrobit z meče nebo přílby potřebné udice, ale nakonec jsme všechno uložili ke kostem padlého. Jistě to byly věci, kterých si za života vážil, a patřilo se, aby je měl po ruce i po smrti.

Když jsme kostru zakryli dřívím a zasypali černou hlínou a popelem, napadlo nás, že bychom měli na hrobě vztyčit kříž. Dřeva tu bylo dost, mohli jsme z lesa přinést dva okleštěné stromky či silné větve — ale neměli jsme nic, čím bychom zkřížená dřeva svázali, pokud jsme nechtěli obětovat něco ze svých oděvů.

„Příliv jistě vyplaví trosky,“ řekl Ari nakonec. „Možná že v některém prkně najdeme i hřebíky…, jak na řádné sbití kříže, tak na udice.“

„Přesto bychom měli přinést ty dva stromky,“ řekl jsem. „Svážeme je lýkem. Kdybychom se sem už zítra nevrátili…“

„Správná řeč, Ívare. I když — nebesa jsou můj svědek — člověka příliš nepotěší.“

Nepotěšila nás ani návštěva lesa; mezi prvními stromy jsme našli další rozházené kosti, ohlodané zuby kdovíjakých šelem.

Když jsme prošli dvě nebo tři jitra lesa, přilehlého k pobřežní lučině, našli jsme smutné pozůstatky nejméně osmnácti mužů; některé z lebek byly rozbité, některé kosti zpřerážené; a všechny bez rozdílu byly ohlodané, ať už zuby vlků, lišek či nějakých jiných dravých zvířat — možná i takových, jaká jsme nikdy v životě neviděli.

Našli jsme i hroty oštěpů, několik mečů, nože a různé kovové součásti oděvů. Jelikož jsme neměli ponětí, ke kterému padlému jaký předmět patří, rozhodli jsme se, že si věci ponecháme. Konečně jsme je potřebovali mnohem víc než mrtví, jejichž kosti jsme přenesli do prázdné jámy po shnilém pařezu padlého smrku a zahrnuli je hlínou. Potom jsme tam vztyčili dřevěný kříž, svázaný měděným drátem ze zpuchřelého ratiště jednoho oštěpu. Podobný kříž jsme postavili i na hrob bojovníka, který padl v domě u řeky.

„Co se asi stalo se ženami?“ řekl Ari, když jsme skončili svou smutnou práci a omývali jsme u říčky sesbírané zbraně a ostatní předměty.

Mínil jsem, že ženy odvlekli skrelingové.

„To je možné,“ souhlasil Ari. „Nechápu ale, proč tu nechali zbraně, které by se jim jistě hodily právě tak, jako se hodily nám. A kam se poděly ostatní domy, to tě nenapadá?“

„Nemám tušení.“

Asi měl pravdu — všichni muži, kteří padli v boji, museli mít rodiny a čeleď, a tím pádem i domy. Ale my objevili jenom jedno jediné stavení.

„Možná že ostatní domy stály jinde,“ řekl jsem. „Vždyť jsme zatím neviděli víc než kousek řeky a lesa.“

Když jsme očistili své nálezy, měli jsme tři hroty oštěpů, devět mečů, čtyři rozbité a zrezivělé přílby, šest nožů a hromádku přezek, různých spínadel, ozdob a knoflíků. Také jsme našli stříbrný řetěz s krucifixem a zbytky několika drátěných krunýřů, bohužel beznadějně slepených rzí, takže se drát nedal použít.

Zatímco jsme se zabývali pohřbíváním a ostatními pracemi, slunce se naklonilo k západu a příliv zvolna zaplavoval mělčinu; ochladilo se a s chladem se vrátil i nutkavý pocit hladu — vždyť jsme za celý den pojedli jen jednoho nevelkého platýse.

„Měli bychom si postavit nějaké přístřeší,“ řekl jsem. „Nasekáme-li chvojí a podesteleme trávou…“

„Zima a hlad nám stejně nedají spát,“ řekl Ari. „Ale proto vskutku nemusíme nocovat na holé zemi a pod širou oblohou jako nějaká zvěř. Neuškodí, když budeme bdít; noc nebude dlouhá, odliv nastane brzy ráno a bude třeba zajistit člun. Při dalším přílivu by mohl odplout navždycky.“

„Kdoví jestli ho najdeme.“

„Uvidíš, že ano. A s ním hromadu dalších užitečných věcí. Už teď jsme na tom mnohem líp — na každého připadají čtyři a půl meče a tři nože. Až z nich pískem odstraníme rez, poslouží nám jako rožně a harpuny.“

„Doufám, že nenajdeme ty dva,“ řekl jsem. „Hrobnické práce už mám po krk.“

Prožili jsme nepříjemnou noc, i když jsme postavili nad ústím říčky obstojný přístřešek ze smrkových haluzí, který jsme vysoko vystlali suchou loňskou trávou. Od moře táhla chladná a vlhká mlha, takže nám nezbylo, než se zahřívat jeden o druhého. Sotva začalo svítat, byli jsme na nohou a pobíhali po louce, tlukouce rukama o sebe, abychom rozproudili krev. Potom jsme se pustili k pobřeží.

Odliv právě vrcholil; na obloze ještě svítilo několik bledých hvězd, ale slunce už se hlásilo slabými červánky. Tam, odkud se chystalo vyjít, bylo moje rodné Norsko, kde jsem sice nezanechal nic než hroby svých rodičů a vyhořelý statek, ale přesto mi bylo teskno, když jsem hleděl na růžovějící obláčky na východě. Vzpomněl jsem si i na Island, na Gunnarovu rodinu; a když jsem v duchu viděl Herdís, přišlo mi na mysl, zda ji vůbec ještě někdy doopravdy uvidím…

Zastavili jsme se naproti místu, kde ještě včera ráno stál Mariánský zvon; teď už tam nepluly žádné trosky a dalo se předpokládat, že některé z nich najdeme v písku podél pobřeží. „Pojďme nejdřív k východu,“ řekl Ari. „Mělčina se na tu stranu táhne podél celého mysu… Kdoví co všechno cestou nasbíráme.“

Vydali jsme se podle vody, která dlouhými, mělkými vlnami hrnula na písek chaluhy. Záhy jsme došli k místu, kde se břeh začal stáčet k severu táhlým obloukem. „Pokud se nemýlím,“ řekl Ari, „náš člun leží támhle.“

„Pokud to není nějaká velká ryba,“ řekl jsem.

„Byla by snídaně.“

„Snad bys nejedl leklou rybu?“

„Proč ne?“ ušklíbl se Ari. „Co je na takové rybě špatného? Zašla, protože se příliš nalokala povětří, stvořeného Pánem pro lidi.“

„A nejspíš to leklá ryba opravdu je… Pochybuju, že by se o člun zajímali rackové.“

Opravdu — na předmětu, který jsme zprvu považovali za lodní člun Mariánského zvonu, posedávalo hejno ptáků, zatímco další s křikem kroužili kolem.

„Jestli je to ryba, je pořádně veliká,“ řekl Ari, když jsme se přiblížili na tři provazce. „Možná že je to tuňák… nebo nějaká mladá velryba. Podívej…, vždyť je to dobrých pět sáhů dlouhé.“

Jak jsme se blížili, jasnilo se víc a víc a od moře zavanul ostrý a chladný větřík. První paprsek slunce vystřelil nad mysem, když jsme došli k rybě; rackové se vznesli s nepříjemným skřehotáním. Zastavili jsme se jako na povel, když se na nás upřel studený pohled oka, velkého jako lidská hlava, a nedali jsme se na útěk jenom proto, že to byl pohled dojista mrtvý.

Na písku před námi ležel kraken.

Obešli jsme obludu v úctyhodné vzdálenosti.

„Všechno si dobře zapamatuj, Ivare,“ řekl Ari. „O tomhle budeš ještě po létech vyprávět vnoučatům a po všech krčmách v dalekém okolí.“

„Kde mě budou nazývat starým lhářem,“ řekl jsem.

Vskutku, to zvíře bylo těžko k uvěření, i když před námi leželo na písku, zčásti už potrhané zobáky racků. Pokusím se vylíčit, jak jsem si jeho podobu zapamatoval, a nebudu se divit, nazve-li mě kdo lhářem. Sám bych nevěřil, nevidět tu příšeru na vlastní oči.

Její tělo bylo jako dlouhý žok, v objemu měřící jako čtyři tlustí muži. Od ocasu, který měl tvar jakéhosi srdce, až k podivnému límci, z něhož vyčnívala hlava, mělo dobré čtyři sáhy; s hlavou o půl sáhu víc. Oči, z nichž jedno už vyklovali ptáci, nevypadaly jako rybí, ale jako oči nějakého lidského obra. Namísto úst bylo vidět podivný, zašpičatělý a vzhůru obrácený zobec, který by jistě dokázal uhryznout lidskou hlavu na jedno stisknutí. Kolem zobce vyrůstalo z hlavy osm chobotů, u kořene silných víc než stopu. Byly dlouhé jako tělo obludy a ke koncům se zužovaly, až byly tenké jako červi. Tyto choboty nesly na svém povrchu spoustu kruhovitých výrůstků, které jsem včera považoval za další, menší oči; také byly olemovány čímsi, co vzdáleně připomínalo obrví, ale ve skutečnosti to byly věnce špičatých drápků. Kromě těchto osmi chobotů se po písku vinul pár hadovitých, nekonečně dlouhých paží, ale na jejich konci nebyly prsty, nýbrž něco podobného rozšířeným hrotům kopí, pokrytých stejnými kruhovitými výrůstky jako choboty.

Představte si to všechno krvavě červené a máte před sebou obraz toho, co Ari nazval ďáblovou rybou.

„Obávám se, že z toho masa snídaně nebude,“ řekl, když jsme se odvrátili od té hrůzyplné podívané.

„Kdo ví, není-li to jedovaté,“ řekl jsem.

Ari pokrčil rameny. „Slyšel jsem, že je na březích Středozemního moře pojídají jako pochoutku… Jistě jde o mnohem menší kousky, než je tenhle.“

„Nejedl bych to, ani kdyby mě to mělo zachránit před smrtí hladem.“

„Však já taky ne… Není to žádná poctivá ryba. Nechme ji rackům.“

„Proč zcepeněla?“

„Kdopak ví… Možná že po těch dvou lotřících. Není-li její maso jedovaté, jejich bylo určitě.“

„Myslíš, že je to ta včerejší?“

„Pročpak by ne?“

„Tahle je červená… Ta včerejší byla špinavě bílá a nahnědlá…, možná i trochu nazelenalá. Ale červená nebyla.“

„Kraken umí měnit barvu, jak se mu zachce,“ řekl Ari.

Opustili jsme to hrozné místo a šli jsme dál, sledujíce pobřeží mysu, který ukazoval k severu jako prst.

Byli jsme skoro na špici, když jsme našli lodní člun, obrácený dnem vzhůru, u mořem naplaveného pruhu chaluh.

Po zběžné prohlídce, při níž jsme nezjistili žádné poškození, jsme člun obrátili; uvnitř chyběla podlážka a jedna havlinka byla ulomená. Jinak byl člun zcela schopen plavby — stačilo jen zhotovit nová vesla.

Opodál jsme našli něco prken z paluby. Díky nálezu mrtvého krakena jsme se nebáli vstoupit do vody a vylovit další trosky, plovoucí poblíž; byl to kus brlení, zlomená špička čelenu a celá jedna stěna záďové nástavby, která se zřejmě vylomila, když váha zlatého štěrku rozdrtila fošny paluby.

Tlačili jsme stěnu, která plula po hladině, jako vor, na mělčinu, když jsem se zapletl do něčeho slizkého; ohlédl jsem se a spatřil těsně pod hladinou hnědou, převalující se věc a na okamžik jsem strnul v hrůze, že kraken nebyl sám — ale byla to lodní plachta s lanovím.

„Nemůžeme si přát víc,“ řekl Ari, když jsme všechno zčásti naložili do člunu, zčásti připevnili k jeho zádi a na záď i příď připevnili po lanu. „Potáhneme člun ke břehu, jak bude příliv stoupat… Jen co vyrobíme nová vesla, zavezeme všechno k ústí říčky a postavíme si pořádný stěžeň. Člun je slušně velký, a zhotovíme-li i kormidelní veslo, můžeme se odvážit i na moře. Samozřejmě — do Norska nedoplujeme. Ale mít loď s plachtou, to je lepší než dům se zahradou.“

„Pokud je co jíst,“ řekl jsem. „Jinak je možná lepší zahrada, kde si můžeš načesat jablka.“

„Nejdřív člun,“ řekl Ari. „Můžeš se podívat po nějakých jámách s platýsi… Na člun stačím sám.“

Zatímco se stoupajícím přílivem sáh po sáhu přitahoval loďku ke břehu, hledal jsem jámy, ale tentokrát nám štěstí nepřálo. Nenašel jsem nic a vrátil jsem se k Arimu.

„Tuhle máš udici,“ řekl.

Během mého bezvýsledného pobíhání mělčinou nezahálel; z jednoho provazu vypletl skoro osm sáhů dlouhou šňůru a z hřebu udělal háček.

„Na tohle bych musel pověsit řádnou návnadu, aby se nějaká ryba spletla a spolkla to,“ řekl jsem, zíraje na ohnutý hřebík. „Naneštěstí nemáme ani to zasmrádlé hovězí ze skladiště Mariánského zvonu.“

„Jaký jsi to zapomětlivec, Ívare,“ odpověděl Ari. „Támhle se válí tolik masa, že by na ně zabrala i velryba.“

„Chceš snad, abych chytal na krakena?“

„A na co jiného? Možná že si pochutnal na těch dvou, to připouštím. Teď si nějaká ryba zkusí pochutnat na něm… a my si zase pochutnáme na ní. Tak to bývá. Však jí tu návnadu z huby vytáhnem, aby nás nepřiotrávila.“

Nebylo mi příliš volno, když jsem vyřezával kus masa z těla obludy; ale měl jsem už takový hlad, že jsem se přemohl a maso nejen vykrojil, ale i rozřezal na menší kousky, které jsem odnesl k místu, kde byl v písčité mělčině jakýsi výmol, teď už z větší části zaplavený přílivem.

Nabodl jsem kus červeného, rosolovitého masa na Ariho udici a hodil návnadu do vody. Nečekal jsem ani tak dlouho, jako trvala její příprava; šňůra sebou škubla, a když jsem ji vytáhl, třepetala se na konci ryba, která mohla vážit pěkných osm liber, ne-li víc.

Lovil jsem dál a za chvíli jsem měl takových ryb pět, z toho dvě ještě větší, než byla první. Musel jsem přitom ustupovat přílivu, zatímco Ari stále po chvilkách přitahoval ke břehu naložený člun.

Jak jsem sbíral svůj úlovek, abych jej dopravil k loďce, povšiml jsem si dřívka, které se kolébalo na mírných vlnkách; zdálo se mi jaksi známé a pak jsem si uvědomil, že je to plovák kompasové jehly, který jsem sám přiřezával po vyplutí ze Zlatého zálivu, když jsme si mysleli, že starý může za podivné chování kompasu.

Vylovil jsem dřívko z vody; jehla na něm dosud pevně lpěla, jak ji Ari upevnil. Napadlo mě zkusit, zda se pokazila nadobro; vyhrabal jsem tedy do písku jamku, která se rychle naplnila prosakující vodou. Potom jsem položil plovák na její hladinu.

Jehla se neomylně obrátila k severu, zakývala se a zůstala nepohnutě stát.

„Snad nad námi všichni svatí drží ruku,“ řekl jsem Arimu, když jsem mu ten zázrak předvedl.

„Ne vždycky,“ povzdychl si.

„Kdopak ví, do jakého neštěstí by nás zlato přivedlo,“ řekl jsem.

„Však já neželím bohatství,“ ušklíbl se Ari. „Stejně bych nevěděl, co s ním. Ale řekni sám — není toho zlata škoda pro nějaké mizerné ryby?“

„Není tak hluboko.“

„Nepokoušejme pánaboha,“ řekl Ari.

Pustili jsme se do práce na člunu. Z velké plachty Mariánského zvonu jsme vyřízli vhodný kus; jelikož jsme neměli jehlu, museli jsme do okrajů plátna propíchat otvory a potom plachtu provazem přišněrovat k ráhnu. Jednoduché nebylo ani upevnění stěžně, který jsme vyrobili ze tří jedlových kmínků, svázaných dohromady — Ari řekl, že jednoduchý kmen nemá zdaleka takovou pružnost při silnějším větru.

Jiným kusem plachty jsme zakryli příď; člun i přes všechno naše snažení zůstal veslicí a dalo se očekávat, že bude při rychlejší plavbě přes příď nabírat vodu. Vznikl tak přístřešek, pod nějž jsme nanosili suchou trávu a pokryli ji dalším kusem plátna, z něhož zbylo i na přikrytí, takže se v lodi dalo pohodlně spát, pokud člověku nevadilo, že mu zpod přístřešku vyčnívají nohy.

Když jsme skončili, byli jsme takřka spokojeni, nebýt syrové stravy, která se nám záhy přejedla. Pokusili jsme se sice během práce rozkřesat jiskru zlomeným mečem, který docela nahradil ocílku, ale veškerá námaha byla marná.

„Není to ten správný kámen,“ vzdychl Ari po kdovíkolikátém pokusu. „A troud taky nestojí za nic. Z té věčné mlhy je nasáklý vlhkem… Pokud je to vůbec správný troud.“

Jednou jsme také zašli k místu, kde ležela mrtvá obluda; vyplašili jsme lišky, které společně s ptáky hodovaly na jejím ohavném mase. Neměli jsme nic, čím bychom mohli některé ze zvířat ulovit, ale Ari prohlásil, že jejich maso stejně páchne a kožišina pelichá..

Tři dny nato jsme křižovali proti slabému severovýchodnímu větru se svou plachetnicí, kterou jsme nazvali Kraken na počest ohavného tvora, který za nás vykonal spravedlnost a zachránil nás buď před smrtí, nebo před smrtelným hříchem — jak je libo, dodal Ari —, protože se dalo předpokládat, že nakonec buď piráti zabijí nás, nebo my je. A protože i kompasová jehla ukazovala, kam měla, uvěřili jsme, že nás nebesa chrání, i když nám nedopřála těšit se ze zlatého nákladu nešťastného Mariánského zvonu.

Kraken měl nízký kýl a malý ponor, takže jsme se mohli držet v co největší blízkosti břehů; cestou jsme neviděli jedinou stopu po lidech, ani po dalších staveních. Pobřeží bylo velice klikaté a obklopené řadou ostrůvků a mělčin; protože jsme stále nevěděli, kam plout, namířili jsme nazdařbůh k mysu na západě, vzdálenému od naší říčky asi tři míle. Mezi ním a místem, odkud jsme vypluli, byla velká zátoka, do které jsme se nepustili; byla plná nízkých ostrovů a zdála se nám příliš mělká i pro naši malou loďku.

Když jsme dopluli k mysu, na jehož východní straně se proti nám otvíral malý záliv, zamířili jsme půl míle k severu, abychom viděli, co je za mysem. Pobřeží se tam obracelo k jihozápadu, aby se po dalších třech mílích stočilo na sever táhlým poloostrovem. Zdál se neširoký a za jeho nízkým mysem byla spousta volné vody směrem na jih. Daleko na západě se táhlo zhruba z jihozápadu na severovýchod dlouhé pobřeží, zatímco na východní stranu bylo volné moře, kam až oko dohlédlo.

„Škoda že jsme nezachránili mapu pana Ásmunda,“ řekl Ari, když jsme obraceli člun zpátky k mysu. „Pokud si parnatuju, vypadal na ní Vinland jako poloostrov, který má severojižní směr. Zítra poplujeme na východ…, jestli se tam břeh obrátí k jihu jako tady, nejspíš to Vinland opravdu je.“

„Stačilo by najít stopy po Leifu Eiríkssonovi.“

„Po Leifu Eiríkssonovi?“ opáčil Ari. „Co z nich asi za ty věky zbylo? Jistě se to už všechno rozpadlo v prach… od té doby přece uplynulo víc než tři sta let.“

„Dobrá,“ řekl jsem, „ale v Herjúlfsnesu jsme slyšeli, že sem jezdili pro dříví ještě nedávno — možná před padesáti léty.“

„Do Marklandu,“ řekl Ari a ukázal na mlhavý proužek pobřeží v dálce. „Sem už jistě nikdo nepřiplul od té doby, co se tu někde ztratil onen grónský biskup Eirík Gnúfsson; to už je také dvě stě let. A kdyby někdo navštívil tohle pobřeží před padesáti roky, co by po něm zůstalo! Však jsi viděl, co dokáže pouhých sedm let.“

„Vždyť nevíme, jestli je to sedm let.“

„Dvě stě to není a padesát taky ne. To by ty klády přes vodu nevydržely… Povol, Ívare, povol. Jsme skoro u břehu… Nerad bych najel na ten dlouhý kámen.“

Stočili jsme se pravým bokem k větru; když jsme ve vzdálenosti desíti sáhů míjeli břeh zátoky, viděli jsme, že to, co Ari z dálky považoval za dlouhý kámen, je kýlem vzhůru obrácené a v písku uvízlé dno lodního vraku. Bylo vyloužené mořskou solí, vybělené sluncem a zely v něm dlouhé pukliny, ale i tak bylo víc než zřejmé, že to nebyla loď skrelingů.

Když jsme vystoupili na břeh, objevili jsme ve vřesu a mlází trosky domů; podle velikosti stromků, které prorůstaly hromadami zetlelého dříví, jsme usoudili, že jsou staré nejméně šest let. Zdálo se, že některá stavení ani nebyla dokončena, jako by kdosi od stavby odešel a už se nevrátil.

Nalezli jsme i nepřitesané klády, zřejmě teprve dovlečené z lesa; byly tu i trosky nářadí a nádobí, ale žádné kosti nebožtíků. Nijak jsem je nepostrádal a podivil jsem se, proč Ari tak pečlivě prolézá zříceniny, ve kterých stejně nebylo co objevit. „Jakpak by nebylo,“ řekl mi. „Co kdyby se tady někde povalovalo křesadlo?“

„Jaký jsem to hlupák,“ řekl jsem a přidal se k němu.

Křesadlo jsme bohužel nenašli, ač jsme z trosek vytahali řadu předmětů, které by se nám byly hodily, nebýt beznadějně zničené. Hrnce byly na kusy, náčiní zpřelámané — a co bylo ze železa, zrezivělo k nepotřebě. „Kdybychom to mohli překovat,“ řekl Ari, potěžkávaje v ruce cosi, co kdysi mohlo být sekerou, „zase by to sloužilo. Jak to vypadá teď, museli bychom ubrousit na kameni dobrý coul, než bychom získali ostří…“

„Meče v lese vydržely líp.“

„Však jistě pocházely z Norska… Tyhle sekery a motyky nejspíš vykovali kováři v Grónsku. A ti museli vzít zavděk kdejakým neřádem. Však víš.“

Zatímco jsme hovořili, kopal jsem bezmyšlenkovitě do čehosi, co jsem považoval za oblázek; náhle se ta věc uvolnila a Ari se sehnul. „To je dětská hračka,“ řekl.

Byla to panenka z jakési nažloutlé kosti, která unikla zkáze líp než dřevo a železo. Jenom hlavička chyběla a marně jsme ji kolem hledali.

„Je to vyřezáno z mrožího klu,“ řekl Ari. „Ale ta hlavička… Nezdá se ti, že ji někdo usekl?“

Když jsem se podíval pozorněji, viděl jsem na krčku loutky opětované záseky, snad sekery nebo těžkého nože. „Proč by takhle ničil dětskou hračku?“ podivil jsem se.

„Neničili jenom hračky,“ řekl Ari. „Zničili všechno… Rozmlátili hrnce a proděravěli kotle, zpřelámali topůrka a rozvalili stavení.“

„Skrelingové?“

„Kdo jiný?“

„Ale proč?“

Pokrčil rameny. „Měli bychom být opatrnější.“

„Myslíš, že tu jsou?“

„Proč by nebyli? Vždyť je to jejich země.“

Vrátili jsme se k lodi, kterou jsme předtím částečně vytáhli na mělčinu; odpluli jsme pár sáhů od břehu a vhodili do vody udice. Když jsme chvíli nato s obvyklým ušklíbáním pojídali syrové maso ulovené tresky, řekl Ari, že si v lodi připadá bezpečnější. „Skrelingové nemají plachty,“ dodal. „A pokud je moře klidné, troufl bych si přeplout do Marklandu.“

„Možná že dávno odešli,“ řekl jsem. „Vždyť už jsme tady skoro týden a neviděli jsme nic, z čeho by se dalo soudit, že je země obydlená.“

„Viděli jsme z ní jen malý kousek. Což jestli je Vinland velký jako Grónsko? Tam přece také žijí skrelingové, a přesto jsme neviděli ani jednoho.“

Padla na nás tíseň.

„Ty bys chtěl plout do Marklandu, Ari?“

„Přemýšlím o tom od chvíle, kdy jsme našli plachtu… Dá se přece předpokládat, že pan Pál popluje na západ, najde-li ho Magnúsarsúdin včas. Neškodilo by, kdybychom mu vyjeli naproti.“

„Myslíš, že najde Zlatý záliv?“

„Nemyslím. Spíš se pustí přímo do Marklandu, získá-li nějakého grónského lodivoda. A pro nás je to jediná možnost záchrany. S Krakenem můžeme plout podél pobřeží, dokud nezačne zima, a je docela dobře možné, že bychom dokázali doplout až do Hellulandu. Ale přes moře do Grónska se pustit nemůžeme. Sebemenší bouře by nás poslala ke dnu.“

S nastávajícím večerem se vítr zvolna tišil.

„Poplujeme-li k jihu,“ řekl Ari, „musíme se dostat k šíji, kterou je Vinland spojen s Marklandem. Bude to bezpečnější než se pouštět přímo přes záliv, který je jistě nejmíň pětadvacet mil široký.“

„Nechali jsme u říčky jenom chatrč,“ řekl jsem.

„A v noci bude svítit měsíc,“ kývl Ari. „Stačilo by dát se nést mořem do zálivu; až začne odliv, zakotvit a počkat na další příliv. Také máme vesla… a s tímhle větrem se dá křižovat, i když bych se nezlobil, pokud by přeskočil k jihozápadu — až doplujeme k té šíji, to se ví.“

„Plujme,“ řekl jsem.

Ari se zasmál. „Dobrá, Ívare…, to je slovo námořníka. Vytáhni kotvu a podej mi provazec. Ať využijeme tu trochu větru, která před nocí zbývá.“

XI

JAK JSME VYPLULI DO MARKLANDU; LOV NA BĚLUHU; ŠŤASTNÝ NÁLEZ; PODIVUHODNÉ BŘEHY A KÝLOVÝ MYS; SKRELINGOVÉ

Ariho nápad využít přílivu k cestě do zátoky byl naneštěstí nepoužitelný z prostého důvodu — příliv nevyvolal proud ze severu na jih. Spíš se zdálo, že voda proudí ven ze zátoky. „Dovedeš to nějak vysvětlit?“ zeptal jsem se Ariho, když jsme za měsíční noci veslovali proti slabému proudu, čeřícímu se drobnými víry.

„Vysvětlit to můžu,“ odpověděl. „Ale museli bychom pak vzít v pochybnost mapu pana Ásmunda. Jestliže v tomhle zálivu je při přílivu opačný proud, než by měl být, není to prostě žádný záliv. Je to průliv, do kterého vniká moře z obou stran — a z jihu zřejmě víc než ze severu. Proto je proud obrácený.“

„Potom by ale Vinland nebyl poloostrov —“

„Nýbrž ostrov,“ kývl Ari, „Proč ne? Vsadím se, že nikdo z Gróňanů neplul až tam dolů. A pokud ano, mohlo ho zmýlit nějaké zúžení…, které by se nám samozřejmě hodilo. Nemá žádný smysl obeplouvat Vinland, když nemáme tušení, jak je veliký. Třeba bychom ho do zimy neobepluli… a co potom bez ohně, potravy a domu…?“

Přestože mě lákalo plout do neznámých krajů na jihu, musel jsem souhlasit s Arim. Kdybychom pokračovali v cestě, vzdalovali bychom se pravděpodobně cíli Magnúsarsúdin stále víc. A Magnúsarsúdin byla naše jediná záchrana.

„Pokud v průlivu nějaké zúžení je,“ řekl jsem, „poslouží nám stejně, jako by to byl záliv.“

„Jak by ne,“ odvětil Ari. „Nemusí být užší než deset mil. Nebude-li tam vůbec, nevadí. I tak doplujeme do Marklandu. A tam, na druhé straně, nám bude hej. Proud nám bude pomáhat, a dá-li Bůh, jistě se i vítr obrátí.“

Ráno skutečně začalo vanout od západu a vítr byl cítit jehličím marklandských lesů; zato proud se nezměnil ani při odlivu. Pluli jsme tak střídavě s vesly a plachtou po tři dny. Během cesty jsme několikrát zakotvili, když jsme k tomu našli vhodné místo. Museli jsme také hledat potoky, kterých tu naštěstí bylo nazbyt; neměli jsme v čem přechovávat zásobu vody a Ari také při každém přistání žehral na skrelingy, kteří nenechali ve zříceninách jedinou nádobu celou.

U jednoho potoka jsme narazili na kachnu s poraněným křídlem. Ukrátili jsme její trápení a dvojnásobně nás mrzelo, že nemáme oheň, na kterém bychom ubohého ptáka změnili v tučnou pečínku. „Není to ani křesťanské, živit se syrovým masem,“ řekl Ari, když jsme kachnu škubali.

„Je to ale přece jenom lepší než ty věčné ryby.“

„A stokrát horší prosné kaše,“ ušklíbl se Ari. „Omastil bych si ji řádně přepuštěným máslem a nalil na ni med.“

„Neměl bych nic proti tvé kaši…, kdyby k ní byl kuthan rozvařených jablek.“

„A korbel piva,“ dodal Ari.

Načež jsme se pustili do syrové kachny.

V jiném místě, kde jsme přistáli, jsme objevili olše a další podobné listnaté stromy. Uřízli jsme několik rovných kmínků a na jeden z nich jsme nasadili hrot kopí, který jsme zbavili rzi a nabrousili, jak to bylo nejlíp možné. Z jiného kusu dřeva a jednoho kratšího meče jsme zhotovili neumělou, ale jistě účinnou harpunu — kdyby ovšem bylo co harpunovat. Ve zdejších vodách jsme neviděli ani mrože, ani tuleně a Ari soudil, že jsme příliš na jihu — i když jsme jedné noci spatřili ledovec, ve svitu měsíce tajemně světélkující.

Jak jsme postupovali průlivem, zdálo se, že se břehy Marklandu zvolna přibližují, až jsme dopluli k místu, kde jsme k nim neměli dál než patnáct mil; pak se průliv začal rozšiřovat a v dálce před námi to vypadalo na spoustu vody.

Protože se vítr obrátil k jihovýchodu, měli jsme ho po obratu skoro v zádi; zamířili jsme k Marklandu.

Měli jsme za sebou dvě třetiny cesty přes úžinu, když se vlevo před přídí rozčeřila hladina; postavil jsem se a hleděl přes přístřešek k tomu místu, až jsem zahlédl dvě velké ryby, plovoucí k severu kolmo na náš směr, takže jsme se s nimi museli setkat. Kývl jsem na Ariho, který také vstal, aby měl lepší výhled, ale zčásti mu ho zakrývala plachta. Přešel jsem k němu a šeptem mu řekl, co jsem viděl.

„Jak vypadají?“ zeptal se tiše.

„Jsou špinavě bílé,“ řekl jsem. „Snad trochu do žlutá. Jak jsou dlouhé, nevím — ale jistě jsou mnohem větší než tresky, Ari.“

Vtom se ozvalo pískání, které připomínalo ptačí zpěv; hned nato jsme uslyšeli zabučení krávy. Jelikož jsme byli dobrých deset mil od Vinlandu a pět od marklandského břehu, působilo to strašidelně; i Ari se pokřižoval a vzhlédl k nebesům — leč ne proto, aby hledal ochranu. „Dejž, aby na nás úslužně počkaly,“ zašeptal a kývl, abych šel převzít kormidlo. „Drž směr…, budou to nejspíš běluhy.“

„Slyšel jsem ptáky a krávu,“ řekl jsem.

„To dělají ony,“ odpověděl. „Určitě to jsou běluhy…“

Chtěl jsem se vyptávat, co jsou to běluhy, ale Ari položil prst na ústa. Převzal jsem tedy rukojeť kormidla; Ari podlezl ráhno a sáhl po harpuně, která ležela u lodního boku. Byla připoutaná k desetisáhovému provazu, který jsme druhým koncem upevnili ke kruhu ve špičce člunu. Štěstí že jsme to udělali, ač se nám to zdálo zbytečné, když jsme po celou dobu plavby podle vinlandských mělčin neviděli nic, co by se dalo ulovit; teď by na to bylo věru pozdě.

Ohlédl jsem se na čáru za lodí, zda neuhýbám ze směru; když jsem se znovu otočil, vystříkla před přídí voda a vzápětí se člun zhoupl na vlně. U pravého boku se vynořilo nažloutlé tělo ryby, která byla dlouhá skoro jako náš dvouapůlsáhový člun, a znovu se ozvalo kravské zabučení. V tu chvíli Ari mrštil harpunou; meč na jejím hrotu se zaryl do boku ryby, která se okamžitě ponořila, a provaz, rychle se rozvinuvši do vířících smyček a kliček, málem strhl Ariho do vody.

„Má ji,“ vykřikl. „Má ji! Teď jenom aby se harpuna nevysmekla…, ten zpětný háček za moc nestojí. Jestli nám uplave, do smrti si neodpustím, že jsem to neudělal líp.“

Vzápětí se kousek od nás vymrštila nad hladinou druhá ryba, postříkala nás pěnou a zmizela pod vodou; člun sebou trhl, jak kdesi v hloubce harpunovaný kus zabral — a pak se provaz uvolnil.

„Hrom do toho,“ zaklel Ari. „Vysmekla se.“

„Vždyť bychom z ní stejně neuvařili prosnou kaši,“ řekl jsem. „A rybího masa máme, pokud vím, plné zuby.“

„Vždyť to nejsou ryby,“ řekl Ari.

„Jakpak ne? Mají ploutve a žijí ve vodě.“

„Velryby také.“

„A nejsou to snad ryby?!“

„Třeba jsou,“ kývl Ari. „Ale chutnají jako hovězí…“ Vzal provaz a začal ho soukat do lodi. „Víš,“ dodal, „ony také kojí mláďata. To přece žádná ryba nedělá… A když se čas od času nevynoří, aby se nadýchly, utopí se.“

„Tahle se třeba taky nevynoří,“ řekl jsem.

Ari neodpověděl; když vytáhl z vody harpunu, odvázal ji a na konci provazu udělal velkou smyčku. Potom vzal do ruky kopí a řekl mi, abych zakormidloval vpravo. Poslechl jsem, a jak jsme ztratili vítr, plachta sklesla a zapleskala o stěžeň. „Pusť provazec,“ řekl Ari. „Pokud se vynoří, nebude to daleko od místa, kde to dostala.“

Pomalu jsme obeplouvali vlastní stopu, plachta volně vlála a člun se kolébal, až se skoro zastavil. Právě tehdy se běluha vynořila tři sáhy od nás; její bučení znělo chraplavě a z nozder, které měla na temeni hlavy, vytryskla růžová pěna. „Ach, Ívare,“ řekl Ari, „teď se modli, abych se strefil.“ Načež mávl rukou a kopí zasáhlo zraněnou běluhu do místa, kde ryby mívají skřele. „K veslům,“ houkl Ari.

Pustil jsem kormidlo a skočil k levému veslu; Ari zabral pravým a byli jsme u běluhy dřív, než se stačila znovu ponořit. Zdálo se, že dodělává; její dech byl stále kratší a z nozder vytékala jasně červená krev. Když jsme se ocitli tak blízko, že se člun zvířete skoro dotkl, pustil Ari veslo a naklonil se přes bok se smyčkou v rukách. Podařilo se mu navléci provaz přes široký ocas; ale ve chvíli, kdy jsme znovu obrátili příď k Marklandu a plachta se naplnila větrem, máchla připoutaná běluha ocasní ploutví a udeřila do kormidla; zlomilo se s hlučným zapraštěním a jeho rukojeť, prudce vypáčená vzhůru, mě bolestivě udeřila do podpaží. Padl jsem tváří na dno člunu a řádně si odřel bradu a nos.

„Čert vezmi kormidlo,“ křikl Ari, „je v posledním tažení. Podej mi meč…, ten dlouhý.“

Vytáhl jsem zbraň zpod přístřešku a podal ji Arimu; zatímco se neřízený člun ošklivě kymácel, bodal Ari na zádi do krvavé vody tak dlouho, dokud zvíře nezcepenělo. „A teď,“ řekl, celý postříkaný krví, „vyndej veslo, Ívare. Dokážu kormidlovat třeba naběračkou, mám-li vyhlídku na takovou hostinu. Prosná kaše je prosná kaše, buď jí sláva. Ale kus telecí kýty je přece jenom lepší. Ach, kdyby nám nebe seslalo aspoň jiskřičku!“

„A zrnko soli,“ řekl jsem.

„A drobeček chleba na vytření omáčky,“ zasmál se Ari.

Nedlouho nato jsme s dvousáhovou běluhou ve vleku zakotvili v malé zátoce na břehu další neznámé země.

Pravda, nebesa nám neposkytla ani zrnko soli, ani drobeček chleba na vytření omáčky, ale tam, kde pruh pobřežního písku končil pod uhnilými kořeny holých kostlivých smrků, jsme našli valouny křemene, velké jako pěst.

„Tohle je tisíckrát lepší než všechno, co jsme našli ve Vinlandu,“ řekl Ari. „A troud už bude jistě tak suchý, jak se na pořádný troud sluší.“

Nechápal jsem, co tím míní; teprve když zpod své kytlice vytáhl hrst tence naloupané kůry, řekl jsem si, jaký jsem to hlupák, že mě to také nenapadlo. Kde jinde se v mlhavém počasí mohla vysušit líp než na těle? Ari na to myslel a staral se, zatímco já jenom vzdychal nad syrovým masem.

„Kdybys našel ještě nějaké suché větvičky, i když to možná zase k ničemu nebude.

Zatímco jsem lámal konečky větví suchých stromů, vybral Ari valoun křemene a položil ho na velký balvan u břehu; potom do něj uhodil jiným kamenem a rozbil ho na dva menší kusy, které se na lomu mastně leskly. Jeden z nich pevně zarazil do rozštípnuté větve, jejíž dva konce ještě stáhl řemínkem.

Nasypali jsme na plochý a pečlivě osušený kámen hromádku rozdrolené kůry; potom Ari opřel větev s upevněným křemenem těsně k troudu a druhou rukou popadl zlomený meč.

„Přece jenom to není ocílka,“ řekl. „Třeba se mi to zase nepodaří a ta hromada masa se zkazí.“

„A co?“ řekl jsem. „Prostě zůstane všechno při starém.“

„Radši vzývej všechny svaté, Ívare.“

Nato zvedl paži se zbytkem meče a křísl o křemen. Napoprvé se nestalo nic; při druhém pokusu se objevila jiskřička, která hned uhasla. Povzbuzen částečným úspěchem se Ari pokoušel dál; najednou větší jiskra spadla do suché kůry. Vyplazil se šedý hádek kouře, a když Ari odhodil meč a zblízka dlouze foukl, objevil se žhavý bod, ze kterého zakrátko vyrazil plamének.

„Přikládejme,“ řekl Ari, otíraje si pot z čela. „Naštěstí je tady dost suchého dříví. Za tohle obětuju tucet svíček, až se vrátíme mezi křesťany. Co tucet. Třeba dva tucty. Opatrně… Kdo ví, zda by se nám to povedlo podruhé.“

Za chvíli nato už na břehu plápolal oheň, do kterého jsem přikládal pořádná polena, zatímco Ari vyřezával z těla běluhy kusy masa, o němž se vyjádřil jako o lepším telecího s mladým vepřovým dohromady. Použili jsme potom dva vysloužilé meče jako rožně, a nedočkali jsme se ani řádně propečeného sousta, protože jsme při pouhém ochutnávání, zda je maso dost pečené, spořádali všechno, co Ari přinesl.

Když jsme dojedli, zdálo se mi, že už mi nechybí ke spokojenosti skoro nic, ale Ari prohlásil, že se nemůžeme jen tak oddat lenošení. „Úlovek by nám brzo zasmrádl,“ řekl. „Musíme ho co nejrychleji vykuchat a rozřezat na pruhy, které vyudíme… nejlépe hned tady. Bude to nejlepší zásoba potravy na cestu.“

„Taky musíme vyrobit nové kormidlo,“ připomněl jsem.

„A nějakou schránku na žhavé uhlíky,“ řekl Ari. „Jistota je jistota.“

Kuchání běluhy nebyla nijak příjemná práce, ale zhostili jsme se jí do západu slunce; noc jsme strávili u ohně a ráno jsme pokračovali v řezničení. Získali jsme masa jako z celého vola a celý den jsme je krájeli na tenké proužky, které jsme rozvěšovali kolem ohně, živeného syrovým dřívím a trávou, aby dával mnoho kouře. Nebyl to nejlepší způsob, jak maso chutně vyudit, ale na stavění udírny jsme neměli čas.

Sotva jsme rozvěsili maso, dali jsme se do opravy lodi, která trvala dva dny. Při práci jsme neopomínali přikládat na oheň a ochutnávat, jak postupuje uzení.

Když jsme skončili s prací na novém kormidle a z plochých kamenů a hlíny zhotovili schránku na oheň, přidali jsme masu den uzení navíc, aby se nám cestou nezačalo kazit; pak jsme všechno naložili do člunu, uhasili oheň a vypluli podle břehu k severovýchodu.

Tam někde jsme se chtěli setkat s Magnúsarsúdin.

Tak jsme pluli řadu dní podle pobřeží, rozeklaného mnohými zálivy a fjordy, které se zakrátko stočilo k severu, a později dokonce k severozápadu; každý večer jsme zakotvili u nějakého potoka nebo říčky, ze žhavých uhlíků rozdělali oheň, na němž jsme opékali maso, se kterým by si skutečně telecí nezadalo, zapíjeli jsme je chladnou vodou, která rozum nekalí, a hovořili jsme o svých vyhlídkách na setkání s Magnúsarsúdin.

Často jsme dospěli i k úvahám, co si počneme, nesetkáme-li se s ní. S ohněm už jsme se nebáli zimy, aby bylo se co bát hladu, pokud neulovíme tolik zvěře, aby nám její maso zajistilo několik měsíců živobytí. Jenže jsme žádnou zvěř neviděli. Možná že tu byly lišky jako naproti ve Vinlandu, který už zůstal daleko na jihu. Měla by tu být i vysoká zvěř — vždyť tu byla spousta jehličnatých lesů, ve kterých mohl žít i tur a divoký vepř, stejně jako u nás doma. Leč nespatřili jsme roh ani kel, nezaslechli jsme chrochtání ani bučení. Zato jsme častokrát viděli medvědy, kteří nás zvědavě doprovázeli po břehu, o takovou společnost jsme však nikterak nestáli. Já se zatím s medvědem nikdy tváří v tvář nesetkal, a Ari byl námořník, a ne lovec medvědů. Od chvíle, kdy jsme zpozorovali prvního, jsme si také pečlivě vybírali kotviště — vždyť jsme měli jen rezavé meče a nejbližší ranhojič byl na druhé straně širého moře.

Břehy Marklandu byly většinou zarostlé podmáčeným lesem až k moři; oproti zeleným vinlandským paloukům tady bylo nevlídno a jen málo míst vhodných k obývání. Teprve po delší plavbě podle klikatého pobřeží s mnoha ostrovy jsme dospěli k místu, kde les od vody ustoupil a podle moře se k severu táhl donedohledna snad padesát sáhů široký pruh jemného písku. Pokusili jsme se tady o lov platýsů do vyhrabaných jam a dařilo se nám to stejně dobře jako ve Vinlandu. Záhy jsme měli ryb několik stovek kusů a museli jsme uvažovat, jak maso uchovat. Rozhodli jsme se opět pro uzení, a když jsme dopluli k dlouhému mysu, který z písčin vyčníval k západu jako obrovská obrácená loď, zakotvili jsme v ústí neširoké, ale hluboké a prudké říčky, kde jsme zapálili oheň a snesli náruče syrového i suchého dříví. Potom jsme navlékli vykuchané ryby na provazy a rozvěsili je na trojnožky z větví.

Když se oheň řádně rozhořel, nejprve jsme si opekli obvyklý díl uzené běluhy a pojedli. Pak jsme naložili na oheň syrové dřevo, vydávající spoustu dýmu, a odešli jsme proti proudu říčky, abychom hodili udice.

Záhy se nám podařilo chytit několik velkých pstruhovitých ryb, z nichž dvě jsme upekli téhož večera — byla to vítaná změna ve stravě. Také jsme v lese objevili jakési hrozny na keřích; i když nebyly docela zralé, zdály se nám na chuť příjemné, a jelikož je zobali ptáci, řekli jsme si, že nebudou škodlivé ani pro nás. Zabývali jsme se jejich sběrem do večera.

„Nemyslíš, že bychom už brzy měli potkat Magnúsarsúdin?“ řekl jsem, když jsme u ohně obírali maso pstruhů.

„Teď je nejlepší čas pro plavbu po zdejším moři,“ kývl Ari. „Nepočítal jsem sice dny, ale myslím, že je začátek srpna.“

„Není-li už po svátku Nanebevzetí,“ řekl jsem.

„Tady člověku nic nepřipomene ani neděli.“

„Co budeš dělat, až se vrátíme?“

Ari hodil do ohně čistě obranou kostru pstruha. „Co bych dělal?“ řekl a pohodlně si natáhl nohy. „Dám se najmout na nějakou loď… Nejlépe na takovou, která pomaloučku pluje od hospody k hospodě.“

„Neoženíš se?“

Ari se zasmál. „Kterápak by mě chtěla? Vždyť jsem stará treska a celý rok na moři.“

„Nechceš se usadit?“

„Chtěl jsem…, jakpak by ne! Jenže tenkrát jsem byl boháčem s plnou truhlicí hellulandského zlata. Jakpak se můžu usadit bez haléře v kapse? Leda jako žebrák někde u kostela. Přispějte ubohému mořeplavci, který ztratil zdraví na konci světa ve službách nejmilostivějšího krále Magnúse!“ Vzdychl a rozhrábl oheň dlouhou syrovou větví. „Možná že by tady bylo člověku líp… Jen mít pár krav a nějaký ten korec pšenice k tomu. Potom by už nepotřeboval jezdit od přístavu k přístavu. Pravda, nějakou ženu by měl mít. Ale víš snad o nějaké, která by sem s ním šla?“

Jak vidno, zcela jsme už zapomněli, že jsme v zemi skrelingů, a to se nám toho večera stalo osudným; když jsme vstali od ohně, abychom se uložili ke spaní, vyrazily na nás ze tmy tiché stíny.

„Rychle, Ívare, k lodi,“ křikl na mě Ari.

Doběhli jsme k ní dřív, než nás útočníci dohonili. Jenže na břehu čekali další. Vytáhli jsme nože, ale zasáhli jsme jen tmu. Potom jsme o nože přišli a ležíce tvářemi k zemi jsme tiše klnuli vlastní lehkomyslnosti, s níž jsme na sebe upozorňovali kouřem a ohněm; zručné prsty nám zatím svazovaly paže a nohy, jako bychom byli balíky kůží, určené na trh.

XII

JAK JSME SE OCITLI V ZAJETÍ; NEČEKANÉ SETKÁNÍ; ZÁCHRANA V POSLEDNÍ CHVÍLI

Později jsme se dověděli, že nás pozorovali od chvíle, kdy se náš Kraken objevil na obzoru; tábořili výš na řece ve vesnici z vysokých kožených stanů a mohla jich být snad stovka, nepočítáme-li ženy a děti.

O tom všem jsme ovšem neměli tušení, když nás hodili jako ulovenou zvěř na dno loděk z kůry a odrazili do proudu řeky.

Pádlování proti proudu bylo jistě velice namáhavé, a neslyšeli jsme víc než šplouchání vody, rozrážené pádly, a chvílemi jen jednotlivá tichá slova, kterým jsme nerozuměli. Potom se objevila slabá záře ohně a loďky zastavily v tiché zátočině.

Vyvlekli nás na břeh a hodili na zem poblíž ohně, který kdosi oživil náručí klestí; teprve pak jsme uviděli své únosce. Seděli proti nám a pozorovali nás úzkýma, trochu šikmýma očima; vlasy měli černé a lesklé, ozdobené peřím a drobnými mušlemi. Oděni byli do vydělaných kůží, na krku jim visely jakési pohanské růžence ze zubů a drápů šelem a v rukou třímali dlouhé luky, oštěpy a sekerky, jejichž hroty a ostří se zdály být z kostí i kamene; k ratištím a topůrkům byly umně přišněrované tenkými řemínky.

Hleděli na nás dlouho a mlčeli; během té doby jeden neozbrojený mladík několikrát přiložil na oheň.

Sedících mužů bylo osm, ale v temnotě za nimi se pohybovaly stíny dalších skrelingů. Zaslechl jsem i hlasy, které mohly patřit ženám, jistě stejně zvědavým, jako jsou ženy u nás.

Byli jsme už celí zdřevěnělí, když nejstarší ze sedících cosi tiše řekl chlapci starajícímu se o oheň; ten uctivě přikývl a odešel kamsi do tmy, odkud za chvilku přivedl mladou ženu, oblečenou do stejných kůží jako muži, ale jemněji vypracovaných a ozdobených složitými obrazci z našitých mušliček. Její tvář nebyla tak divoká a zdála se světlejší, stejně jako vlasy, které nebyly černé, ale tmavě hnědé, ve světle ohně hrající do červena.

Starý skreling dívce cosi řekl hlubokým hrdelním hlasem, načež se dívka obrátila k nám a řekla: „Moudrý medvěd se ptá, odkud připlul Ryšavý vlk s Vysokým smrkem…“

Byli jsme velice překvapeni, že skrelinská žena hovoří naší řečí, i když nám dala pohanská jména. Chvíli jsme se nezmohli na odpověď; nakonec Ari řekl, že jsme připluli z Vinlandu.

Dívka přikývla a chvíli hovořila se starým mužem, kterého nazvala Moudrým medvědem, ukazovala přitom k jihu a starý skreling nespokojeně vrtěl hlavou; nato cosi přikázal jednomu muži ze své družiny, který uchopil hořící větev. Stařec povstal a sklonil se nad námi, zatímco nám muž s ohněm svítil do tváří. Po chvíli se vrátil na své místo a dívka nám přeložila jeho slova: „Moudrý medvěd říká, že Ryšavý vlk lže. Není normanských mužů ve Vinlandu. Nikdo nežije ve Vinlandu ode dne velkého zabíjení.“

„Řekni mu, že jsme do Vinlandu připluli velkou lodí před měsícem,“ odpověděl Ari. „Přihnala nás bouře. Loď se potopila a nám zbyl jenom člun. Vracíme se domů. Pověz mu, že nejsme nepřátelé…, a taky mu řekni, děvče,“ dodal, když už se obracela ke starému skrelingovi, „že nebudeme mluvit, dokuď nás jeho muži nerozvážou.“

„Budeš-li takhle opovážlivý,“ řekl jsem Arimu, „těžko se dočkáš své lodi, která pluje od hospody k hospodě.“

„I co, Ívare,“ odpověděl. „Jestli nás chtějí zabít, udělají to tak jako tak. Co myslíš, kde se ta skrelinská kráska naučila norsky?“

K odpovědi už mi nezbyl čas; starý skreling povstal a děvče přeložilo jeho hněvivá slova: „Moudrý medvěd říká, že jazyky Ryšavého vlka a Vysokého smrku jsou křivé. Jistě by chtěli zabít muže Moudrého medvěda. Ryšavý vlk a Vysoký smrk jsou Normani… Měli v lodi normanské znamení.“

Po těch slovech hodil Moudrý medvěd přes oheň k našim nohám stříbrný kříž, který jsme našli v lese mrtvých.

„Nechceme zabít vaše muže,“ odpověděl Ari. „Jakpak bychom mohli? Vysvětli tomu starému bláznu, že jsme dva a jeho mužů je padesátkrát tolik.“

„Moudrý medvěd říká, že Normanů ve Vinlandu bylo sotva deset a deset,“ řekla dívka po výměně několika vět se starcem. „Mužů Moudrého medvěda bylo jako kapek deště. A přece je Normané chtěli zabít. Moudrý medvěd se poradí s bojovníky… Ráno se dovíte, co se s vámi stane. Moudrý medvěd domluvil.“

„Jak to, že hovoříš po našem, děvče?“ zeptal jsem se.

Už odcházela; když zaslechla moje slova, určená pouze jí, ohlédla se a smutně se usmála. Snad chtěla odpovědět, ale to už nás čtyři muži vlekli k jednomu ze stanů. Hodili nás dovnitř, přeřízli nám pouta a zmizeli.

Nebylo nám do řeči; když jsme vyhlédli ze stanu, viděli jsme dva muže s oštěpy, kteří se sice tvářili, jako by je naše přítomnost vůbec nezajímala, ale jistě by byli neotáleli vrtihout svou zbraň při našem prvním podezřelém hnutí.

„Pokud nás nezabili hned, snad nás nezabijí ani později,“ řekl jsem Arimu.

„Uvidíme,“ odpověděl. „Musím vyjít za lidskou potřebou.“

Sotva odhrnul kožený závěs, muži sebou výhrůzně pohnuli; ale jakmile pochopili, oč jde, lhostejně se odvrátili. Vyšel jsem tedy také, když se Ari vrátil; byla chladná noc a vzdálený oheň řeřavě skomíral.

Na podlaze našeho koženého vězení byly kožišiny; zabalili jsme se do nich a bylo to mnohem pohodlnější ležení, než jaké jsem poznal na celé cestě z Bergenu až sem. Leč muž, je-li opravdu mužem, spí raději na vlastním kamení než na cizí peřině, zvlášť když je peřina hlídaná.

S ránem nás probudily hlasy; vyhlédli jsme skulinou a viděli, že se strážemi rozmlouvá ona zvláštní dívka ze včerejška. Měla s sebou asi desítiletého chlapce, který nesl okrouhlý koš a zvědavě pokukoval k našemu stanu.

„Snad je to zdejší sklepník,“ řekl Ari. „Jeho košík vzbuzuje chuť k jídlu už svou objemností.“

„Pokud neobsahuje tulení oči,“ řekl jsem.

„Proč právě tulení oči?“

„Slyšel jsem od Úlfa…“

„Vždyť víš, že tady tuleni nejsou. A tohle také nejsou grónští skrelingové.“

Dívka vzala od chlapce košík a vykročila k našemu nedobrovolnému obydlí; když došla ke vchodu, řekla tiše: „Ryšavý vlk a Vysoký smrk spí?“

„Vejdi, Bledá labuti,“ řekl Ari. „Buď nám vítána, ať už je ve tvém koši snídaně, nebo ne.“

Nato dívka odhrnula kožený závěs a sehnuta vešla; postavila před nás koš a usedla naproti nám se zkříženýma nohama, obutýma do drobných kožených střevíců, na nártu ozdobených našitými korálky z jakýchsi barevných bobulí. „Jmenuji se Nalezená laň,“ řekla. „Povězte mi rychle — nebylo jiné lodi než vaší, která ztroskotala u Vinlandu? Nepřijdou jiní normanští bojovníci osvobodit své bratry? Neboť jestli nepřijdou, Ryšavý vlk a Vysoký smrk za úplňku zemřou.“

„Jaké jsou to pohanské způsoby,“ řekl Ari. „Do úplňku chybí čtyři dny a já nechci zemřít bez kněze. Ostatně proč by nás krmili, máme-li zemřít?“

„Ryšavý vlk žertuje,“ řekla dívka. „Ale Moudrý medvěd hovořil vážně. Jdi, Nalezená lani, pravil… Vyřiď zajatcům, že zemřou, až měsíc odhalí zcela svou tvář.“

Ari vytáhl z koše maso, roztrhl je na dvě části a jednu mi podal; potom se pustil do svého dílu a kradmo přitom pozoroval skrelinskou dívku.

„Včera jsem se tě tázal,“ řekl jsem jí, „kdo tě naučil našemu jazyku. Zdálo se mi, že chceš odpovědět…“

„Nechtěla jsem odpovědět,“ řekla. „Co na tom záleží?“

„Jakpak by nezáleželo,“ řekl Ari plnými ústy. „Máme-li do čtyř dnů zemřít, musíme do tří dnů zmizet. A máme-li zmizet, musíš nám v tom pomoci, ať už ti říkají Nalezená laň, nebo jinak. Máš modré oči a tvoje vlasy jsou zbarvené hlínou, zatímco mají barvu zralé pšenice… Jak dlouho žiješ u skrelingů? Zapomněla jsi už svoje křesťanské jméno?“

„Pohádky Ryšavého vlka se pěkně poslouchají,“ řekla.

„Jsou vzácné v těchto lesích,“ ušklíbl se Ari. „Neboť čtvrtého dne bude po pohádkách i po Ryšavém vlku. Nu, snad ti dají aspoň ochutnat, dívko — i když není o co stát. Moje maso je tvrdé a přesolené.“

„Lidé Moudrého medvěda nejedí maso zajatců.“

„Tím lépe, Nalezená lani, tím lépe. Ostatně — kdepak tě nalezli, že na to nemáš do své smrti zapomenout?’ Snad ne tam, kde pobili naše bratry? Na něco takového se zapomenout nedá; ostatně tehdy, kdy se to v onom lese stalo, bylo ti jistě nejméně deset let.“

„O jakém lese to Ryšavý vlk hovoří?“

Ari odhodil pootevřeným vchodem stanu kost. „Co na tom záleží,“ řekl. „Jelikož nebylo jiné lodi než naší, která ztroskotala u Vinlandu, nepřijdou normanští bojovníci a Ryšavý vlk s Vysokým smrkem se odeberou na nebesa. Pán s nimi. Příště přines něco zeleniny, dívko. Neviděl jsem ji od té doby, co jsme opustili Bergen.“

Dívka sebrala prázdný koš a povstala. „Nalezená laň bude přemýšlet o slovech Ryšavého vlka,“ řekla.

„Přemýšlej,“ řekl Ari. „A přisámbůh — přemýšlej rychle.“

„Přijdu zase zítra.“

S těmi slovy opustila stan; hleděli jsme za ní a viděli, jak se jí jeden ze strážců pohnul vstříc.

„Hrdá jako královna,“ řekl Ari. „A moc bych za to nedal, že támhleten skrelinský mládenec vyje po nocích u jejího stanu nějaké pohanské madrigaly.“

„Proč jsi hovořil o vinlandském lese?“ zeptal jsem se.

„Jen se podívej na ostatní ženy, které se zabývají kůžemi u stanů svých manželů,“ odpověděl Ari. „Kterápak z nich aspoň trochu připomíná Nalezenou laň? Vsadím krk, že se kdysi jmenovala Gudrún nebo Freydís. Jestli to za těch sedm let zapomněla, je na čase jí to připomenout. Nebude přece nečinně přihlížet, jak jí mordují krajany.“

„Myslíš, že pochází ze zničené osady?“

„Však se to dá spočítat na prstech, Ívare,“ řekl Ari, vyhlížeje skulinou ze stanu. „Nezdá se, že by jí byla naše smrt příliš po chuti. Pročpak se ptala po jiné normanské lodi a bojovnících, kteří přijdou osvobodit své bratry?“

„Třeba proto, že jí to nakázali…, aby nás mohli zabít v klidu.“

„Vyznáš-li se v dobytku a setbě, nevyznáš se v ženách. Jen ať si pěkně v té své přesličné hlavince převrací až do zítřka pohádku Ryšavého vlka. Zítra uslyší další. A nechá-li mě Vysoký smrk přemýšlet, bude to pohádka o mnoho pěknější. U ďábla, Ívare — ať mi Pán tu kletbu odpustí — nemáme jinou možnost, jak si zachránit kůži.“

„Nemyslím, že bylo právě opatrné říkat jí o pomoc. Co když teď upozorní toho jejich náčelníka a ten zesílí stráže?“

„Nic z toho, co děláme, nebylo opatrné. K našemu kutění v skrelinské zemi chyběl jenom buben,“ ušklíbl se Ari. „A teď — nech Ryšavého vlka přemýšlet, Vysoký smrku. Můžeš zatím mezi skrelinskými ženami vyhlížet modrookou plavovlásku, která se jmenuje Krákoravá vrána nebo třeba Švitořící sýkora. Vsadím krk, že ji nenajdeš.“

„Sázíš už druhý,“ řekl jsem. „Ani jeden tady nemá větší cenu než žejdlík vody.“

„Vidíš, vodu nám nedonesla.“

Brzy nato přišel chlapec, který ráno nesl košík, a postavil před vchod stanu plnou nádobu z březově kůry, uvnitř vysmolenou; přišla nám vhod, protože jsme měli po masité snídani žízeň — i když maso nebylo slané.

Nechal jsem Ariho přemýšlet a pozoroval jsem život v táboře; ale kromě toho, že se dvakrát vyměnily stráže u našeho vězení, se nedělo nic, co by stálo za zmínku. Zdálo se, že někteří muži byli na lovu; viděl jsem i malé chlapce, kteří se bavili střílením z malých luků. Jejich matky se zabývaly ručními pracemi před otevřenými stany. Bzučení much uspávalo a ve stanu bylo horko.

„Rád bych věděl, co udělali s naším Krakenem,“ řekl Ari, když už do lesa začal padat soumrak.

„Snad nic,“ řekl jsem. „Je to přece mnohem lepší loď než ty jejich čluny z kůry. Jistě se jim hodí.“

„Meče a nádobí z Vinlandu by se jim jistě také hodilo,“ řekl Ari. „A přesto si nic neodnesli. Co mohli, zničili.“

„Myslíš, že zničili i Kraken?“

„Obávám se, že ano. Budeme muset ukrást jednu z těch jejich skořápek — a to se mi hrubě nelíbí. Bez plachty jim neutečeme daleko.“

„Snad nám o lodi řekne to děvče.“

„Snad. Pokud o ní něco ví. Jak dlouho jsme pluli po té řece, Ívare?“

„Snad půl hodiny,“ řekl jsem.

„Myslím, že je k pobřeží něco kolem dvou mil,“ kývl Ari. „Uvidíme, co nám poví naše v pravý čas Nalezená laň, až ráno slunce odkryje svou tvář. Zatím se tiše pomodleme a spěme.“

Nevím, modlil-li se Ari; já se modlil vroucně. Ale dívka druhý den nepřišla.

Jídlo nám přinesl chlapec; samozřejmě, nic jsme se od něj nedověděli, jenom nám po celou dobu jídla zíral do úst. Den nám uplynul v úzkostech, že dívce zakázali navštěvovat k smrti odsouzené zajatce.

Za celý den jsme prohodili jen pár slov, obírali jsme se neveselými myšlenkami, Ari si přitom hryzl knír a vytrhával chlupy z kožišin, prostřených na zemi. Pak přišel večer a po večeru noc, plná chmurných snů, z nichž jsme se co chvíli probouzeli. Sotva začalo svítat, byli jsme vzhůru a vyhlíželi Nalezenou laň.

Spadl nám kámen ze srdce, když jsme poznali z dálky její pružnou chůzi; tentokrát nesla košík sama. Na stráži nestál onen mladík, o němž Ari řekl, že po nocích vyje madrigaly, ale zamračený obr. Odvrátil se, když ho dívka míjela.

„Včerejší den byl plný zahálky, která vyvolává trudné myšlenky,“ řekl jí Ari, když vešla dovnitř a posadila se naproti nám.

„Byl také plný trudných myšlenek,“ odpověděla. „Proč Ryšavý vlk nechal svou pohádkou v duši Nalezené laně vyvstat vzpomínky s na věci, které už zapomněla?“

„Pohádka je pohádka,“ řekl Ari.

„Poslechnou si Ryšavý vlk a Vysoký smrk pohádku Nalezené laně?“

„Jak by ne,“ kývl Ari. „Zvlášť při jídle se pěkně poslouchá, když do úplňku zbývají celé dva dny.“

„Je to pohádka o dívce jménem Oddrún,“ řekla Nalezená laň a podala nám z koše pečené maso s několika hrstmi bobulí, které jsme ochutnali při své poslední svobodné večeři v ústí řeky.

„Vida, vida,“ řekl Ari. „Jaké to pěkné jméno.“

„Je to jméno normanské dívky, která připlula do Vinlandu z velké země na východě,“ začala Nalezená laň. „Je tomu už mnoho let… V té velké zemi žila v osadě ve fjordu. Leč jednou přišla do osady nemoc a mnoho sousedů zemřelo; i mniši v klášteře, ač se modlili a zaháněli nemoc vyzváněním. Lidé musili před nemocí uprchnout. Nastoupili tedy do lodí, větších, než mají lidé Moudrého medvěda… Potom dlouho pluli… Některé lodi se cestou ztratily, když se moře rozbouřilo. Ale jiné dopluly k zemi, kde byly pastviny i husté lesy. Oddrúnin děd řekl, že je to Vinland, a všichni začali stavět nové domy poblíž mysu. Přitom se Oddrúnin děd nepohodl s jedním ze sousedů a v hádce ho zranil mečem. Musel odejít a postavil si dům u malé říčky. Krátce nato připluli do zátoky lidé Moudrého medvěda… Oddrún byla právě u svého děda, kterého měla velmi ráda; protože však znala jeho prchlivost, běžela do osady pro pomoc. Bála se, že se pyšný stařec pustí sám do boje s tolika muži… V osadě žil i jeden z

mnichů, který přežil nemoc. Vzal všechny muže z osady, i otec malé Oddrún byl mezi nimi…“

Vzdychla a odmlčela se. „Byla Oddrún tehdy hodně malá?“ zeptal jsem se hloupě.

„Ještě jí nebylo deset let,“ řekla Nalezená laň. „Narodila se v neděli na nejsvětější Trojici roku třináctistého třicátého osmého.“’

„Ajta, co to slyším,“ řekl Ari.

„To, co slyšíš, Ryšavý vlku.“

„Říkej mi Ari, děvče.“

„Ráda,“ řekla a obrátila se ke mně.

„Já jsem Ívar Einarsson,“ řekl jsem. „Ale jak to bylo dál, Nalezená lani? Říkala jsi, že muži z osady a ten mnich —“

„Bojovníci Moudrého medvěda by jim bývali neublížili,“ pokračovala dívka. „Ale mnich je chtěl obracet na víru…, a když vytáhl kříž, Moudrý medvěd mu ho vytrhl, hodil na zem a šlápl na něj, řka, že nevěří v Boha v podobě zkřížených dřev. Nato Normané vytasili meče…“

Dívka si zakryla tvář dlaněmi.

Mlčeli jsme a čekali; po chvilce jí klesly paže do klína a se skloněnou tváří líčila dál ten krvavý příběh. „Pobili je všechny… Děd Oddrún uhořel ve svém domě. Potom se pustili k vesnici, Oddrún jim musela ukázat cestu… Viděla přitom v lese zakrvácenou mrtvolu svého otce… V osadě muži Moudrého medvěda naložili ženy a děti do člunů. Oddrún viděla, jak ničí domy a rozbíjejí všechno, co našli uvnitř. Oni myslí, že ve věcech Normanů jsou zlí duchové, kteří by jim škodili…, a potom…, když čluny vypluly — některé ženy nechtěly být otrokyněmi pohanů i za cenu smrtelného hříchu; jedna se vrhla i se svými dvěma dětmi do moře.Jiné ji následovaly, prosíce přitom hlasitě Boha, aby jim odpustil. Řada lodí se přitom převrhla… Mužů se zmocnila zuřivost a ty, které nechtěly utonout, pobíjeli oštěpy a sekerami. Všechny ženy zahynuly…, i děti. Jenom malou Oddrún, ztuhlou strachem, a její starou chůvu nechali žít…, asi jen proto, že byly na náčelníkově lodi.“

„A potom?“ zeptal jsem se.

„Moudrý medvěd vzal obě do svého stanu,“ řekla Nalezená laň. „Později učinil Oddrún svou dcerou.“

„Jaká to zvláštní pohádka,“ řekl Ari. „Kterak mi ale vysvětlíš, že za sedm let, kdy byla Oddrún dcerou skrelinského náčelníka, nezapomněla svou rodnou řeč?“

„Celá léta hovořila norsky se svou chůvou, která se nikdy nenaučila řeči skrelingů… A ani když chůva zemřela, nechtěla Oddrún zapomenout. Její děd říkával, že jazyk je to jediné, co ze starého domova zbývá. On… nebyl rodákem z té velké země na východě; přišel do ní z jiné země, ležící v moři ještě východněji. Z té ho vyhnali běsové, kteří mu dvakrát zničili dům. Ale ani tam se nenarodil. Pocházel ze staré vlasti Normanů.“

„A jmenoval se Ólaf Jednouchý,“ zvolal Ari. „Budou si ti muži venku myslet, že jsem se zbláznil, dám-li se do hlasitého smíchu dva dny před úplňkem?“

Nezmohl jsem se na slovo a dívka hleděla na Ariho se zmatkem v očích. „Ano, tak mu říkali… Ale jak to víš?“

„Ach milá Oddrún, „řekl Ari, „mám pro tebe dvě noviny. První z nich se týká tvého děda… Neuhořel, ale řádně padl v boji. Pohřbili jsme ho stejně jako ostatní a na jejich hrobech jsme vztyčili kříže… Druhá novina se týká onoho kolohnáta, kterého jsi nazvala Vysoký smrk, ač by se teď na něj lépe hodilo jméno Mlčící škeble. Měl děda, který byl bratrem Ólafa Jednouchého. U všech svatých! Padněte si do náruče, děti moje!“

„Ach… ne,“ řekla.

„Což tvůj děd nikdy nehovořil o svém bratru Einarovi?“ zeptal jsem se. „Byl to otec mého otce Einara Einarssona.“

Chvíli na mě strnule hleděla; potom sebrala vyprázdněný koš, prudce vstala a vyběhla ze stanu.

„Sestro,“ vykřikl jsem popleteně.

„Plakal bych dojetím,“ řekl Ari a stáhl mě za rameno do stanu. „Ale jak můžu plakat, když si uvědomím, že jsi nevlastním synovcem Moudrého medvěda?“

„Ten žert je nejapný,“ řekl jsem.

„Beru ho zpátky,“ řekl vážně Ari. „Musím si tě předcházet, Vysoký smrku.“

Očekávali jsme s napětím, zda Oddrún přijde i následujícího rána, které mělo být naším předposledním. V noci jasně svítil měsíc a vrhal do lesa dlouhé stíny; teprve k ránu padla mlha, jakou jsme nezažili od svého vyplutí z Vinlandu.

Oddrún přišla, když už jsme byli celí rozčilení a Ari škubal z kožišin chlupy po tuctech.

Až mnohem později jsme se dověděli, jak těžká zkouška pro ni bylo uplynulých čtyřiadvacet hodin. V rodině Moudrého medvěda vyrostla; zacházeli s ní jako s vlastní. Kdoví, snad nebesa osvítila toho zavilého pohana a způsobila, že se v něm hnulo svědomí; načež, vědom si svého hříchu, kterého se dopustil na nevinném dítěti, snažil se to nějak srovnat. Jenže s nebesy se člověk nesrovná tak snadno, ať je křesťan nebo pohan, a je-li hřích jednou spáchán, dostaví se trest dříve nebo později — stejně jako odměna za dobré skutky. Však je tahle jistota mnohdy jedinou nadějí všech ctnostných ubožáků, co země nosí.

Když jsem Oddrún vylíčil, jakými nebezpečenstvími jsem prošel cestou z rodného statku až sem, a řekl jí, že jsme si jedinými příbuznými, které ve světě máme, zaplakala a podala mi obě ruce, které jsem upřímně stiskl a zulíbal. „Bratře,“ řekla, „Bůh ti žehnej. Nebýt tebe, stala bych se skrelinskou ženou, nebo bych propadla zoufalství. Váš příchod sem mi vrátil sílu k činu… Však mám v sobě krev svého děda Ólafa, který se nebál popadnout do křížku s medvědem — a dokážu to taky, nebesa jsou můj svědek.“

Po těch slovech sáhla pod svůj kožený šat a vytáhla podlouhlý balíček z jelenice. Když ho rozbalila, spatřili jsme svoje nože.

„Inu,“ řekl Ari, „hned se cítím líp. A loď, děvče? Máme ještě svou ubohou loď?“

„Vaše loď je tam, kde jste ji zanechali; nikdo se jí ani nedotkl. A bude-li štěstí stát jen trochu při nás, odplujete na ní v nadcházející noci.“

„Ne bez tebe, sestro,“ řekl jsem.

„Vaše životy jsou mi dražší než vlastní,“ odvětila Oddrún. „A potom — jedině já mohu odlákat ze stráže Skákajícího losa; neboť Skákající los si na mě hříšně myslí.“

„Odlákej ho někam, kde ho popadnu za chřtán,“ řekl Ari. „Bude po skákání i po myšlenkách.“

„Nechci, abyste zabíjeli lidi, kteří mě léta měli za svou.“

„Když pobili tvé příbuzné.“

„Ale oni je přece napadli!“

„Láry fáry,“ mávl rukou Ari. „Vždyť jsou to pohané.“

„Leč nade vše je jim čest,“ řekla Oddrún. „Milují pravdu a nenávidí lež… Ctí otce i matku — stejně jako křesťané.“

„Jak to vidím já, zabijí nás, budeme-li je šetřit.“

„Nikdy by Normany nezabíjeli, kdyby sami nezačali… Tahle země přece Normanům nepatří, a přesto se neptají, zda mohou zabírat půdu, stavět domy a lovit ve zdejších lesích. A přijde-li člověk z lesů s přátelskými úmysly, vytasí na něj meč.“

„Ale Moudrý medvěd pošlapal kříž,“ řekl jsem.

„Nerozuměl jedinému slovu toho mnicha,“ řekla hněvivě Oddrún. „Odkudpak by znal člověk z lesů latinsky?“

„Dobrá, žena má vždycky poslední slovo,“ řekl Ari. „Vylož nám tedy svůj plán. Jenom jedno ti říkám — nesluší se křesťanu, i když sotva světí neděli, ponechat svou bližní v rukou pohanů.“

„Můj bratr tedy poslouchá?“

„Tvůj bratr poslouchá,“ zabručel Ari.

„Až přijde noc,“ řekla Oddrún, „a všichni budou spát, zapálím čluny na řece. Oni poběží k nim. V zátočině řeky nedaleko odtud jsem ukryla loďku. Odlákám i Skákajícího losa. Druhý muž na stráži, který v noci stojí na opačné straně, bude upoután ohněm… a vy se pustíte k připravené loďce. Popíšu vám cestu… Pak poplujete po proudu, až dorazíte ke své velké lodi. Jakmile vztyčíte plachtu, budete na svobodě… Ráno bude mlha, a zamíříte-li na moře, nikdo vás už potom nemůže dostihnout.“

„Ten plán se mi zamlouvá,“ kývl Ari. „S jednou výhradou.“

„Ovšem,“ řekl jsem. „Půjdeš s námi, Oddrún.“

„Říkám vám, že byste museli zabíjet…“

„Tak budeme, u všech ďasů,“ řekl Ari.

„Nemohli bychom je spoutat?“ napadlo mě.

„Jeden z nás nestačí na jednoho z nich,“ řekl Ari. „A půjdeme-li na jednoho oba, druhý způsobí poplach.“

„Kdybychom je překvapili —“

„Nebuď blázen, Ívare. Žijí v lesích od narození a jistě vidí a slyší i to, o čem nemáme ponětí. Ach, mít tak samostříl… nebo aspoň ten nejmizernější luk.“

„Ten spor je zbytečný,“ řekla Oddrún.

„Ovšem,“ řekl Ari. „Prostě na to zapomeň, děvče. Zůstaneme tady a necháme se utratit jako zaběhlí psi. Choď se potom modlit na naše hroby, nedávají-li skrelingové mrtvoly svých obětí sežrat šelmám.“

„Dejme tomu, že bys odlákala pozornost Skákajícího losa,“ řekl jsem. „Od tebe jistě nebude čekat uskok. Dokázala bys ho omráčit jednou ranou?“

„Snad ano…, obrácenou sekerou. Možná.“

„Obrácenou sekerou ho zabiješ,“ řekl Ari. „Ale když ji obalíš kůží, uspíš ho jako nemluvně.“

„Vezmu si palici z tuleního žaludku.“

„Cože?!“ podivil se Ari. „Palici z tuleního žaludku? Myslel jsem si, že tady žádní tuleni nežijí.“

„Ne v této roční době,“ řekla Oddrún. „Chceš, abych líčila, jak se vyrábí palice z tuleního žaludku, bratře?“

„Eh…, dejme tomu, že palice z tuleního žaludku poslala Skákajícího losa tam, kam patří. Co dál, Ívare?“

„Přinese-li nám potom Oddrún jeho zbraně, může se jeden z nás přiblížit ke druhé stráži. Bude-li dost velká tma, mohlo by se to podařit…, zvlášť naučí-li nás Oddrún několik slov v jejich řeči.“

„Například — hledíš taky na ten oheň, Vrtohlavý mezku?“ řekl Ari. „Tvůj plán se mi líbí, Ívare — až na to učení pohanské hatmatilky.“

„Evhike katon toke mosún,“ řekla Oddrún.

„Slyšte, slyšte,“ zabručel Ari.

„Já se to naučím,“ řekl jsem.

„Jsi moc velký na to, abys mohl představovat Skákajícího losa i mezi slepými skrelinskými stařenkami,“ řekl Ari. „Jak to bylo, Oddrún? Přisámbůh, naučím se to, když mi to ještě stokrát zopakuješ.“

Muselo to stačit pětkrát; Oddrún už byla v našem stanu příliš dlouho a strážný k nám pohlížel podezíravě.

„Neuvidíme se do té chvíle,“ řekla Oddrún, sbírajíc koš. „Do chvíle, kdy přinesu zbraně Skákajícího losa… Jinak se už neuvidíme vůbec.“

„Obejmi mě, sestro,“ řekl jsem. „Pokud zemřu, jsem šťasten, že jsem tě před svou smrtí našel. Shledáme se jinde… a tam jistě nebudou skrelingové.“

Nato odešla; hleděl jsem za ní s obavami v duši, zatímco si za mnou Ari tiše mumlal: „Evhike katon toke mosún.“

Zatímco tábor žil po celý den poklidným životem, neměli jsme stání. Ari si stále opakoval onu skrelinskou větu, takže zakrátko namísto „Evhike katon toke mosún“ říkal „Kevhike aton moke tosún“ a podobně, až jsem mu musel říci, že poplete-li onu nešťastnou větu v noci, skončí náš útěk velice brzy.

Odpoledne se nebe zatáhlo; doufali jsme jenom, že se nedá do deště, který by nenechal ohni na skrelinských loďkách vzplanout. Večer byla obloha černá jako smola a v dálce bylo slyšet podivné hřmění, ač se neblýskalo.

Leželi jsme u východu stanu a pozorovali stráž; jistě už byla hodně pozdní hodina, když muže před stanem vystřídal jiný, o němž jsme se domnívali, že je to Skákající los. Stál u stromu asi sedm sáhů od nás a chvílemi jsme sotva tušili jeho přítomnost.

Abychom viděli, kde je druhý strážný, vyřízli jsme s nekonečnou opatrností malý otvor do kůže naproti vchodu; teprve tiché zakašlání nám prozradilo místo, kde muž stál. Stejně jako Skákající los si vybral strom, s jehož silným kmenem v temnotě splynul.

Jak jsme třeštili oči do tmy, domnívali jsme se vidět to i ono, ale neviděli jsme nic; pak jsme zaslechli tichý dívčí smích a vzápětí nato tlumenou ránu. Do toho se ozvaly hlasy z tábora a kdesi u řeky se objevila slabá růžová záře.

Oddrún se ve tmě pohybovala jako duch. Najednou se ocitla před vchodem. „Rychle,“ zašeptala sotva slyšitelně, „oštěp…, sekeru a luk… a pero. Pero do vlasů, bratře.“

„Evhike katon toke mosun,“ řekl tiše Ari. „Pán s námi.“

„Mosún,“ řekla Oddrún.

Ari se rychle ozbrojil a zasunul si do vlasů ptačí pero. Zatímco jsem se vrhl k otvoru v zadní stěně stanu, vyšel ven. Našel jsem v temnotě ruku Oddrún, která hledala mou.

Viděl jsem stráž na pozadí sílící záře; muž opustil svůj strom a vystoupil na malou vyvýšeninu, odkud měl k řece lepší výhled. Ari k němu kráčel klidným krokem, ověšen zbraněmi Skákajícího losa. Potom pod jeho nohou praskla větvička.

Muž na stráži se ohlédl a cosi řekl.

„Evhike katon toke musún?“ řekl Ari a šel dál.

V okamžiku, kdy si skreling uvědomil, že něco není v pořádku, ať už proto, že se mu Ariho otázka nezdála, či pro jakoukoli jinou příčinu, byl již Ari příliš blízko a nenechal ho vykřiknout; neviděl jsem víc než dvě do sebe zapletené postavy, které se svalily z návrší do tmy směrem k nám.

„Pomoz mu, bratře,“ vzdychla Oddrún a vsunula mi do ruky topůrko těžké palice.

Vyběhl jsem ze stanu a hnal se do tmy; zakopl jsem o těla zápasících a zaslechl jsem hlas Ariho: „Vezmi ho po hlavě, Ívare…, vezmi ho po hlavě. Nemám-li ho zardousit docela…, pospěš si! Ale najdi tu pravou hlavu, probůh.“

Sklonil jsem se a nahmatal pohanovy dlouhé mastné vlasy; rozmýšlel jsem se jenom mžik; pak jsem mávl podivnou zbraní, kterou mi dala Oddrún, a bojovník znehybněl.

„Ách,“ udělal ve tmě Ari.

„Jsi zraněný?“

„Nebudu-li hovořit o tom, co napáchala jeho kolena v mých slabinách, jsem zdravý jako ryba,“ řekl Ari. „Běžme, u všech všudy. Kde je to děvče?“

Setkali jsme se s ní u stanu; uchopila mě za ruku a táhla do tmy. Ari náš následoval.

Teprve teď jsme poznali, jak malou naději bychom byli měli, kdybychom utíkali sami. Proplétali jsme se spletí stromů, které tu rostly, padaly a tlely po celá léta; brodili jsme se po pás třasovisky a provlékali se skulinami mezi kluzkými balvany. Když jsme z prudkého svahu sjeli k zátočině řeky, kde pod převislými kořeny padlého stromu Oddrún ukryla člun, ozval se z dálky za námi řev z mnoha hrdel.

„Dovedete řídit skrelinský člun?“ zeptala se Oddrún.

„Naučím se to rychleji, než si myslíš,“ řekl Ari. „Neboť řev za námi může značit jen jedno.“

„Tudy,“ řekla Oddrún. „Vezměte pádla… Budu kormidlovat na zádi. Pospěšte si.“

Neviděli jsme ani člun, natožpak pádla; ale Oddrún nám ukázala, kam klást nohy, abychom nevstoupili přímo do řeky. Jakýmsi zázrakem jsme se v té egyptské tmě ocitli v loďce a v rukou drželi pádla. Pak Oddrún loďku odstrčila a rozjeli jsme se po proudu říčky. Nebylo lehké pádlovat v páru; loďka byla velice lehká a zdála se i vratká. Ale s hrůzou, která nám seděla v zádech, a s kormidlující Oddrún jsme člun zvládli. Letěli jsme po řece jako šíp.

„Nemohou nás pronásledovat podle řeky,“ řekla Oddrún. „Jediná schůdná stezka vede oklikou…, ale možná, že ještě nenašli naši stopu. V močálech to není lehké ani za dne… Pozor — tady je uprostřed řečiště balvan.“

„Nevidím ani řečiště,“ řekl Ari.

Delší dobu jsme tak pluli tmou, v níž jen voda mírně pableskovala. Potom se nad námi trochu rozjasnilo, když hustý prales ustoupil a koryto řeky se snížilo. Viděli jsme, že se mraky shlukují na západě, zatímco nad mořem bledě zářil nízký měsíc. Z lesa za sebou jsme neslyšeli nic, zpředu jen slabé pleskání mořských vlnek na písku.

„Tady je vaše loď,“ řekla Oddrún.

Kraken kotvil v ústí říčky tak, jak jsme ho zanechali.

„Teprve teď se mi lépe dýchá,“ řekl Ari.

„Pojďme… Ať jsme na moři dřív, než nás vyčenichají. Ívare — zasaď té jejich skořápce pár řádných kopanců; nepůjde-li to, použij toho svého zabijáku. Ať není schopna plavby. Vyskoč nahoru, Oddrún, a sedni si pod stříšku… Ívare, odstrčíš loď? Musíme veslovat. Pádla —ta jejich pádla sem také hoď, nedají-li se zlomit přes koleno. Co bych dal za trochu správného větru od pevniny! To mizerné povětří se ani nehne. U všech mořských prasat! Měl bych radši bouři než tenhle olej.“

Zatímco hovořil a klnul, prorazil jsem na několika místech dno skrelinské lodice; potom jsem odstrčil Kraken od břehu. Říční proud ho uchopil a nesl ven ze zátoky. Nasadili jsme vesla. „Ještěže je tu nechali,“ řekl jsem.

„Stejně nemáme vyhráno,“ řekl Ari. „Pokud jim zůstala jediná loďka, dohoní nás. Bez větru jsme beznadějně pomalejší, bohužel.“

„Snad bychom měli zamířit k tomu dlouhému mysu a schovat se v lese.“

„Ne, plujme na moře, tam jsme doma. Snad tam najdeme i tu trochu větru, která nám chybí.“

Obrátili jsme tedy příď člunu k východu a řádně se opřeli do vesel. „Vezmi do dlaní trochu vody, Oddrún,“ řekl Ari. „Když poleješ havlinky, půjdou vesla tišeji.“

Jak jsme se vzdalovali od břehu, spatřili jsme dohasínající záři za vrcholky stromů.

„Na to jen tak nezapomenou, „zasmál se Ari. „Podpálila jsi jim to tam řádně, sestřičko.“

„Oni nemilují své lodi jako Normané,“ řekla.

„Ještě jsme ti nepoděkovali,“ řekl jsem.

„Ach bratře…, neučinila jsem víc, než jsem byla povinna…, nemluvme o tom.“

Mohli jsme být od břehu skoro míli, když se ozvaly hlasy. Nesly se po vodě v tom mrtvém tichu a Oddrún jim pozorně naslouchala.

„Nuže?“ zašeptal Ari.

„Vidí nás… Zdá se, že mají čtyři lodi. Jedna uveze i pět bojovníků.“

„Přidejme, Ívare,“ řekl Ari. „Vydržíme-li do rána, i kdyby náš náskok zmenšili na deset sáhů, ujedeme jim. S ránem musí přijít vítr… Cítím to v kostech. A na ty jejich skořápky postačí i ten nejmenší.“

„Možná, bratře,“ řekla Oddrún. „Jenže oni mají luky.“

Veslovali jsme snad hodinu, když jsme zaslechli tichý zvuk pádel; naši pronásledovatelé byli ve výhodě, neboť nás na moři ve svitu zvolna zapadajícího měsíce měli jako na dlani, zatímco my jejich loďky proti tmavému břehu neviděli.

„Jak myslíš, že jsou daleko, Ari?“ řekl jsem. „Už skoro necítím ruce.“

„Myslím, že nebudou dál než sto padesát sáhů,“ odpověděl Ari. „Ale měsíc už brzy zajde a pak by nás mohli ztratit. Nebudou-li ovšem do té doby příliš blízko a nezačne svítat.“

„Zdá se mi, že svítá už teď,“ řekl jsem. „A přesto vidím břeh čím dál hůř.“

„To z lesů stoupá mlha,“ ozvala se za námi Oddrún.

„Blahoslavená mlha,“ řekl Ari. „Na tu jsem nevzpomněl. Pokud dojde až k nám, změníme směr k severu a tam někde zastavíme. Máme naději, že poplují dál a minou nás.“

Oddrún jen ustaraně vzdychla; znala mnohem líp než my, co dokážou skrelinští bojovníci, a obávala se, že se nedají oklamat tak snadno.

Veslovali jsme stále k východu, který se pomalu jasnil; půl druhé míle od levoboku jsme měli břeh mysu, vyčnívajícího z písčin jako paže, ukazující nám cestu domů. Každým rázem vesel jsme se také domovu blížili — leč o kousek věru nepatrný. Tehdy jsme také poprvé spatřili své pronásledovatele; pádlovali na svých úzkých lodicích ve čtyřech a v té chvíli jsme se podivili, že nás nedostihli už dávno.

„Naházela jsem jim pádla do řeky,“ řekla Oddrún. „Pokud snad některá vylovili, jistě jich nemají dohromady víc než jedno na člun… Ostatní muži pádlují kdoví čím — a musejí mít řádnou zlost. Neboť nic se tak netkne mužů Moudrého medvěda jako směšnost…, a jestli už pochopili, že je zesměšnila žena, mají o důvod ke zlosti víc.“

„Kdybych mohl pustit veslo a byl tvůj příbuzný místo Ívara,“ řekl Ari přes rameno, „šel bych tě za to políbit.“

„Nevadí-li to Oddrún,“ řekl jsem, „nemám proti tomu to nejmenší.“

Vtom cosi drnčivě uhodilo do lodi; šíp s kamenným hrotem měl i z takové dálky dost síly, aby se zabodl do stěžně mezi námi. „Lehni si na dno, Oddrún,“ křikl jsem.

Ale v tu chvíli se tmavé obrysy loděk za námi rozplizly, zešedly a zmizely; vzápětí stěna mlhy dostihla i nás a všechno se rozplynulo v mokré šedi.

Beze slov, veslujíce co nejtišeji, jsme změnili směr lodi k severu. Pak jsme vesla zvedli z vody a pluli, dokud se loď pohybovala. Teprve když už skoro stála, opatrně jsme ji popohnali. Zvuky pádel z mlhy se zdály přicházet odevšad, ale Oddrún, která pozorně naslouchala, ukázala rukou, že pronásledovatelé zatím naši lest neprohlédli. Když jsme urazili vzdálenost, která se nám zdála dostačující, nechali jsme loď plout jen s mírným proudem, který působil odliv.

Pleskání pádel brzy utichlo.

Oddrún se tiše přiblížila a vzala mě za ruku; cítil jsem, jak se její prsty chvějí.

Byli jsme ztuhlí chladem, když se moře kolem lodi rozčeřilo drobnými vlnkami; na tvářích jsme ucítili vánek, který se zvedal s postupujícím dnem. Čekali jsme dál, až trochu zesílí. Potom se mlha začala trhat a měnit v cáry a chuchvalce. Záhy se na východě objevil perleťově stříbřitý kotouč, který žloutl, jak mlha řídla. Cosi tmavého vystoupilo na levoboku.

A pak byla z ničehož nic mlha pryč; stáli jsme sotva padesát sáhů od pobřeží mysu, z něhož na nás mířily luky skrelinských bojovníků. Z opačné strany se k nám rozjely čtyři lodice, uzavírajíce nám cestu k volnému moři.

Sklonili jsme hlavy, když se na nás snesl mrak šípů. Naštěstí byla vzdálenost příliš velká a mnoho střel dopadlo neškodně do vody. Kraken zasáhly jen tři nebo čtyři; mnohem nebezpečnější byly loďky, které se blížily od jihu.

„Lehni si k Oddrún,“ řekl mi Ari. „Vítr už postačí.“

„U kormidla budeš terčem pro lučištníky,“ řekl jsem.

„Kdo se má utopit, toho nezastřelí,“ zasmál se Ari a popadl plachetní provazec, zatímco jsem rychle rozvinul plachtu. Zachytila vítr od pevniny a člun se pohnul.

Neměli jsme jinou možnost, než plout souběžně s mysem. Přitom jsme ovšem byli vystaveni střelbě ze břehu a loďky zprava se hnaly jako o závod, aby nás odřízly od volného moře za mysem, kde by naše plachta dostala mnohem víc větru. Byl také naší jedinou nadějí; pronásledovatelé už byli tak blízko, že jsme zřetelně rozeznávali jejich úsilím i vztekem zrůzněné tváře. Na přídi nejbližší loďky seděl sám náčelník Moudrý medvěd.

Náš Kraken se už ježil šípy, z nichž některé dokonce propíchly plachtu. Jak vítr sílil, začala šumět voda před přídí. Ari seděl na podlaze člunu, kryl se před střelami, jak se dalo, a povzbudivě se na nás ušklíbal. Vyhlédl jsem přes okraj lodi a viděl, že už ke špici mysu není daleko. Také jsem si všiml, že lučištníci na břehu sklonili zbraně, jako by uznávali marnost svého snažení. Leč důvod, proč přestali střílet, byl docela jiný — nechtěli zranit muže na loďkách, kteří znásobili své úsilí, kďyž jsme začali unikat, a zatímco jsme věnovali pozornost břehu, přiblížili se na dvacet sáhů.

Hleděl jsem na Ariho a náhle jsem s hrůzou spatřil šíp v jeho pravém boku!

Pustil kormidlo a provazec; pak popadl šíp a prudce ho vytrhl z rány. Mezi prsty mu vytryskla jasně červená krev. „To nic není, Oddrún,“ řekl. „Jenom škrábnutí o nic větší, než jaké utrží neodbytný dotěravec, vymáhající hubičku.“

Načež se předklonil a padl na tvář.

Vyskočil jsem a běžel ke kormidlu; jen zázrakem mě nezasáhl žádný z šípů, které se v ten ráz na loď sesypaly jako roj vzteklých vos. Špička mysu byla vedle nás a vítr se opřel do plachty. Položil jsem se na dno a chopil se provazce a rukojeti kormidla, zatímco se Oddrún vrhla k nehybnému Arimu a zastavila unikající krev tak, že do rány vložila prst.

Doposud všechno probíhalo v tichu; zato ve chvíli, kdy jsme míjeli špičku mysu a rychlost lodi znatelně vzrostla, ozval se ze břehu i z lodic řev — a přes okraj pravoboku jsem spatřil divokou tvář skrelinga, mávajícího dlouhým kopím. Byla to tvář Moudrého medvěda.

„Oddrún,“ řekl jsem, „sbohem, sestřičko.“

Poručil jsem svou duši Bohu, ale provazec a kormidlo jsem z rukou nepustil. Nevěděl jsem, proč starý skreling nemrštil svůj oštěp. Do lodi náhle padl stín. Když jsem zvedl zrak, kterým jsem se němě loučil s Oddrún, spatřil jsem nad sebou dlouhý kloun a střechovitou obšívku lodní přídě, která se nad námi tyčila jako hrad.

Potom řízně houkla puška a já poznal Magnúsarsúdin.

XIII

JAK JSME ZNOVU NAVŠTÍVILI VINLAND A ZLATÝ ZÁLIV; VELKÉ ZKLAMÁNÍ; NÁVRH UROZENÉHO PÁNA RANIHO ÚLFSSONA; NOVÝ ÚTĚK A ŠŤASTNÉ ZAKONČENÍ CESTY

„Ach, prosím,“ zavolal jsem nahoru, „vytáhněte na palubu Ariho, dokud dýchá… Snad nebesa nedají, aby zemřel.“

Z oblaku štiplavého dýmu se vynořila tvář pana Ásmunda. „U všech kozlů,“ řekl komusi za sebou, „za tohle štěstí dám sloužit mši svatou po celý rok každou lichou neděli v měsíci.“ A hlas pana Raniho zahřmotil: „Pozor, pane Ásmunde, ta nectná pohanská láje střílí z luků, a nikterak špatně.“

Potom se rozdrnčely tětivy samostřílů; neviděl jsem lodice skrelingů, od nichž nás odděloval trup Magnúsarsúdin; nevšímal jsem si ani lučištníků, kteří zmateně pobíhali mezi stromy, kam je zahnalo zahřmění výstřelu. Podpíral jsem s Oddrún Ariho, který byl bledý jako křída, a zdálo se, že je nadobro mrtvý. V očích Oddrún se leskly slzy a já k nim neměl daleko. Shora spustili provazový žebřík a do člunu sešplhal Ulf s dalším lodníkem. Znovu houkla puška, při břehu se poplašeně vznesli ptáci a ozvěna vrátila dlouhé zadunění jako zahřmění vzdáleného hromu.

„Přivažte člun k zádi, až je vytáhnete,“ ozval se shora hlas pana Pala. „Cože? Nikoliv, nebudete pronásledovat pohany, pane Rani. Nenechám Vaši Urozenost páchat pošetilé kousky. Nebo snad myslíte, že se skrelingové vzdají jen proto, že jste oděn plechem a umíte pater noster?“

Za chvíli nato už jsme byli na palubě Magnúsarsúdin, která se pod větrem vzdalovala od břehu; dvě z lodic, které nás pronásledovaly, byly dnem vzhůru a několik mužů plavalo kolem nich. Zbylé dvě stály prázdné opodál; salva ze samostřílů udělala svou krvavou práci.

„Postarejte se řádně o toho muže, není-li mrtev,“ řekl pan Ásmund, ve tváři celý očazený střelným prachem. „Neboť bude souzen a pověšen pro uloupení Mariánského zvonu.“

„Pověz nám, Ívare,“ obrátil se ke mně pan Pál, „jak se stalo, že nás Mariánský zvon zanechal v pustině, kde jsme hladem a strádáním divže nezemřeli? A nesnaž se ve své dobrotě lhát, abys komukoli ulehčil, neboť tím jen zhoršíš svoje postavení, jež i tak není k závisti druhých.“

„Přiznáním si ulehčíš a odpustí ti Pán, když ti neodpustí lidé,“ přidal se síra Audun, jehož břich poněkud splaskl od doby, kdy jsme se viděli naposled.

Lodníci i páni se shlukli kolem nás; Oddrún jako by je neviděla a klečíc u Ariho, stále tiskla jeho ránu.

„Dřív než začne se svým přiznáním,“ řekl pan Rani, „hoďme přes palubu onu pohanskou ženu, která svou přítomností poskvrňuje palubu křesťanské lodi.“

Namouduši — snad bych byl v té chvíli raději zpátky v zajetí skrelingů! „Pane Pále,“ řekl jsem, „síro Audune…, nebýt Ariho, neviděli byste z Mariánského zvonu ani ten malý člun, který vlečeme za zádí. Nebýt Ariho, snad by záhy Mariánský zvon plul pod vlajkou hansy a loupil pobřežní osady…, a kdyby nebylo Oddrún, mé sestry — byli bychom oba dnes večer mrtvi.“

„Sestry? Co to blábolíš, mezku?“ houkl pan Rani. „Zdali —“

„Jsem křesťanka,“ překřikla ho Oddrún. „Dcera Ólafa Ólafssona a Margrét Jónsdóttir, pokřtěná v srpnu roku třináct set třicet osm… Můj děd byl bratrem Ívarova děda. Jací jste to křesťané, když se hašteříte jako ženy a bezbrannou dívku byste utopili jen proto, že nenosí šat, na jaký jste zvyklí — zatímco necháte na holých prknech umírat muže tisíckrát lepšího, než jste sami?“

„Ještě slovo,“ zařval pan Rani jako tur, „a ucpu ti tvou zlolajnou hubu navždycky!“ A aby dodal pádnosti už tak dost silným slovům, povytáhl z pochvy meč.

Sáhl jsem po svém noži a byl bych snad tasil na pana Raniho, kdyby byl do hádky nezasáhl pan Pál. „Počkej, pane Rani,“ řekl, „zastrč svůj meč, který se rdí za tebe.“ Vzápětí se rozkřikl na zevlující: „Co stojíte jako hlupci? Seberte toho statečného Góta… Stejně jsem nikdy nevěřil, že má na svědomí loď pana Ásmunda. Odneste ho do kajuty síry Auduna — přestěhuje se zatím ke mně nebo jinam. A vy dva —,“ obrátil se ke mně a k Oddrún, „pojďte se mnou. Chci slyšet všechno, nač si jen vzpomenete. Egile… hej, Egile! Dones víno a něco k zakousnutí pro naše zbědované poutníky, Ívara Einarssona a jeho milou sestru, pannu Oddrún Ólafsdóttir.“ Hlasitě se zachechtal a zavrtěl hlavou. „Zdá se mi, že je dnešek plný zázraků.“

„Nezměřitelná je dobrota Páně,“ řekl síra Audun.

„Pojď s námi, důstojný síro,“ vzal ho za rameno pan Pál. „Můžeš jim hned udělit rozhřešení.“

Kromě síry Auduna se přidal i zamračený pan Ráni a též pan Ásmund, stále ještě odhodlaný soudit a věšet; Egil přinesl velkou konvici vína a chtěl s naléváním začít, jak se sluší, u velitele, načež mu pan Pál nadal nevzdělaných trulantů, kteří nevědí, že se nejprve obsluhuje dáma. Pan Rani se přitom, jako obvykle, tvářil, že hledí z okna.

Jídlo, které přinesl Egil, mělo zvláštní chuť; teprve po několika soustech jsem si uvědomil, že to dělá sůl.

„Nuže, Ívare?“ řekl pan Pál, když jsem se napil vína, které mi rozproudilo krev. „Nejdřív řekni, který z těch bohapustných ničemů má na svědomí Mariánský zvon. Pan Ásmund na to čeká, aby se za ním mohl pustit s konopnou oprátkou.“

„Lehko se ti žertuje, pane Pále,“ ušklíbl se pan Ásmund. „V té lodi bylo moje celé jmění.“

„Byl to Gaetano,“ řekl jsem. „Gaetano a Súni, pane Pále.“

„Cože?!“ podivil se pan Pál. „Ten taliánský tajtrlík?“

„Nechte ho vyprávět,“ zabručel pan Rani. „Nebo se nedočkáme konce.“

Začal jsem tedy líčit, jak jsme byli s Arim zajati v podpalubí Mariánského zvonu; jak jsme byli nuceni předstírat, že jdeme s piráty, abychom zachovali životy; jak se hned zpočátku jejich počet zmenšil krvavou hádkou; jak jsme pluli na západ podle grónského lodivoda a jak jsme nakonec přistáli ve Zlatém zálivu, který Súni objevil v Hellulandu při lovu tuleňů před osmi léty.

„Jakže,“ přerušil mě pan Ásmund, „proto tedy ukradli mou nebohou loď? Ale řekni přece, chlapče — bylo v tom zálivu hodně zlata?“

„Naplnili jsme celé skladiště, pane Ásmunde,“ řekl jsem. „A přitom to na pobřeží nebylo ani trochu znát.“

„Takže tam zlato stále je, říkáš?“

„Magnúsarsúdin by to ložisko nevyprázdnila, kdyby se obrátila desetkrát… Možná stokrát. To není zlatý důl, pane Ásmunde. To je přímo zlatý lom.“

Páni začali hovořit všichni najednou, až je pan Pál přerušil. „Nikdo nám ten záliv neukradne,“ řekl. „Ať nám to Ívar napřed dopoví.“

„Ovšem, ať pokračuje,“ kývl pan Ásmund tváří, hutně začerněnou čoudem ze střelného prachu. „Je to nadmíru pěkné vyprávění.“

Mluvil jsem tedy dál. O tom, jak Gaetano a Súni s naší pomocí uprchli Sverkirovi, Kůlovi a Yngvarovi; jak jsme si stále lámali hlavu, kterak zachránit králův majetek; o záhadně porouchaném kompasu, o plavbě k ostrovu Brazil… Potom o bouři, která nás zanesla k Vinlandu, o mořské obludě, která zahubila poslední dva z pirátů…

„Strach má velké oči, chlapče,“ řekl pan Pál, když jsem líčil obrovského krakena, který stáhl pod vodu Mariánský zvon.

„Namouduši,“ řekl jsem. „Byl čtyři sáhy dlouhý, nepočítáme-li choboty. Ale možná, že by byl loď nepřevrhl, kdyby se zlato nepřesypalo k levoboku.“

„Nekonečná je moc Páně,“ řekl síra Audun. „Zahrávali si s ďáblem a Bůh dopustil… Buď milostiv jejich duším.“

„Možná že byl kraken menší,“ řekl pan Ásmund, „ale jinak to zní rozumně. Stalo se už mnohokrát, že špatně uložený náklad převrhl loď.“

„Podle čeho jste soudili, že jste ve Vinlandu?“ zeptal se pan Pál.

„Podle mapy, kterou měl v kajutě pan Ásmund,“ odpověděl jsem. „Později jsme našli zbytky osady a padlé…“

„Myslíš, že to byli ti lidé z Vestribygdu?“

„Však vám to poví Oddrún, pane Pále.“

„Vypravuj, děvče,“ řekl pan Pál. „Snad to upokojí tvou duši, když už to skvělé víno ponecháváš stát.“

„Pravda,“ řekl síra Audun. „Proč se neosvěžíš, sestro?“

„Nejsem zvyklá sedat s muži u jednoho ohně,“ řekla Oddrún. „Moje tělo je zde a duše dlí u zraněného. A potom — nikdy jsem nepila vína, které se mi zdá palčivé a trpké.“

„Hej, Egile,“ houkl pan Pál ze dveří kajuty, „poptej se po zdraví toho gótského filuty. Sám budu rád, je-li mu líp — Gunnbjörn není špatný felčar, pokud jde o uříznutí nohy. S dírami v žebrech si poradí jen s pomocí boží.“

„Duše hrdinů jsou příliš velké, aby se protáhly otvorem po šípu,“ řekla Oddrún.

„Jak ta žena divně mluví,“ zabručel pan Rani. „Její vyprávění bude jistě plné podobných pohádek, jaké jsme slyšeli od tohoto špatného podkoního.“

„Prchlivý býk záhy sezná, že můj jazyk není křivý,“ řekla Oddrún.

„Jak?“ zaburácel pan Rani. „O kom to mluví?!“

„Odpusťte mé sestře, pane Rani,“ řekl jsem. „Od dětství žila v zajetí skrelingů…, říkali jí Nalezená laň. Je neznalá našich způsobů. Ale my se po způsobech netázali, když nám zachraňovala krk.“

Pan Pál s panem Ásmundem se odvrátili, a dokonce i síra Audun předstíral zívání, aby zakryl smích. „Kdopak té dívce řekl, s kým hovoří?“ pravil konečně pan Pál, škubaje koutky, ke zrudlému rytíři. „Konečně — Prchlivý býk je lepší než Přestárlý mrož, jak by mohla nazvat mě. Vždyť je rozumné volit jména podle vlastností — každý hned ví, s kým má tu čest.“ Obrátil se k Oddrún. „Dovol, ctná panno, abych ti představil urozeného rytíře pana Raniho Úlfssona — bude lepší, zůstaneme-li při tom. Pan Ásmund Jóhansson býval stýrimadurem lodi, o kterou jsme přišli. A síra Audun Ólafsson se stará o naše duše.“

„I s námi ve Vinlandu byl mnich,“ řekla způsobně Oddrún. „Také tlustý.“

„Vyprávěj, dítě,“ řekl pan Pál, zatímco síra Audun povážlivě zrudl.

Bál jsem se toho vyprávění; ale páni byli jako pěny, dokud hovořila. Jen jednou přerušila líčení svého smutného příběhu, a sice tehdy, když do kajuty vešel Egil se zprávou, že se Ari probral a v horečce blábolí o jakýchsi laních.

Zároveň požádal o plátno ze skladiště a pan Pál se na něj rozkřikl, že jeho žádosti jsou hloupé; ať tomu statečnému lodníku ováží ránu třeba veškerým plátnem, které ve skladu najdou.

Když Oddrún skončila své líčení, přistoupil k ní pan Rani a řekl: „Odpusť mi mou nezdvořilost a prchlivost, ctná panno. Málokterá křesťanská dívka by dokázala to, co ty… Můj meč je ti od této chvíle k službám.“

Teprve k polednímu, když se dlouhý mys změnil v pouhou sotva zřetelnou čárku na obzoru, jsem se dověděl, co nejvíc přispělo k našemu zázračnému zachránění. Stál jsem na zádi chvíli po tom, co mě propustil pan Ásmund, jemuž jsem musel podrobně a několikrát za sebou vylíčit všechno, co se týkalo Zlatého zálivu; u kormidla stál Úlf a řídil loď k jihovýchodu a muži co chvíli měnili úhel plachet, jak bylo třeba křižovat. Mezi jednotlivými obraty měl Úlf dost času ukojit mou pochopitelnou zvědavost.

Původcem našeho zachránění — a nejen našeho, nýbrž i skupiny pana Pála, opuštěné ve zříceninách Vestribygdu — se stal pan Ívar Bárdarson, který sám podnikl cestu do Herjúlfsnesu, když se mu zdálo, že se Mariánský zvon dlouho nevrací; naléhal na urychlení práce na opravě Magnúsarsúdin. „Byli jsme už skoro hotovi,“ vyprávěl Úlf. „Ale rozkaz pana Pála čekat v Herjúlfsnesu by nám byl nedal vyplout. Pan Ívar onen rozkaz změnil na vlastní odpovědnost, dal nám mapu, kterou sám kreslil, a opatřil nám nového lodivoda za Súniho.“ Zle se zamračil. „Vytřásl bych z toho prokletého ďáblova syna duši, dostat ho do rukou. Nebýt našeho příjezdu do Vestribygdu… Jedli maso z mrtvého tuleně, kterého našli v ledu…, a docházelo už na boty a řemení. Skoro týden trvalo, než se vzpamatovali. Ale všechna čest panu Pálovi — ještě sotva stál na nohou, když dal příkaz vyplout na západ. A díky starému Einarovi z Herjúlfsnesu a mapě pana Ívara jsme zamířili přímo k Fúrdurstrandiru.“

„Na Einara si vzpomínám, jestli je to ten, od něhož jsme si půjčovali čerpadlo,“ řekl jsem. „Ale nemám ponětí, co je to Fúrdurstrandir.“

„Je to on,“ kývl Úlf. „Nevidíš ho na přídi? Zezadu sice vypadá stejně jako každý jiný dědek, ale tak holou hlavu nemá v celém Grónsku nikdo jiný. A vyzná se, všechna čest. Fúrdurstrandir, tak staří Gróňané pojmenovali tohle dlouhé pobřeží s písečnou mělčinou. Řekni, není podivuhodné? Onen mys, který ho dělí a u něhož jsme se tak šťastně setkali, nazvali Kýlový, protože připomíná obrácenou loď. Nu — a jelikož se pan Pál domníval, že bychom tady mohli nejspíš najít zmizelé Gróňany, stříleli jsme z pušky.“

„Však jsme to včera slyšeli. Mysleli jsme, že je to vzdálená bouřka.“

„Díky střelbě byla puška nabitá. Myslím, že si to budou zdejší skrelingové pamatovat hodně dlouho.“

„Všichni jsme měli štěstí…, až se tomu věřit nechce.“

„Jenom pan Ásmund na cestu doplatil.“

„Zdá se mi, že už ho ztráta Mariánského zvonu nemrzí zdaleka tolik jako ráno.“

„Koupí si nový,“ kývl Ulf. „Pokud se ti ovšem o Zlatém zálivu nezdálo stejně jako o krakenovi.“

„Uvidíš sám. A pokud se té obludy týče —“

„Slyšel jsem o ďábelské rybě, slyšel. Ale nikdy jsem ji neviděl. Ale z toho si nic nedělej,“ zamrkal na mě. „Svého pradědečka jsem neviděl taky, a přece jsem musel mít čtyři, ne? Eh, podívej se, co to vleče Egil? Jako bychom měli v kajutě celý špitál. Hej, Egile! To sukno je na obvazy tuhé.“

„Zato se hodí na šaty pro dámu,“ křikl Egil.

Druhý den ráno se kdekdo točil za Oddrún, která odložila skrelinský kožený oděv, a z látek, vyhrabaných Egilem v kdovíjakém zastrčeném koutě skladiště, si upravila dívčí šat. Jelikož si také umyla vlasy a nechala je volně splývat po zádech, zdálo se, že na Magnúsarsúdin přišla princezna, aby převzala velení. Kdekdo se také podle toho choval; páni i lodníci se předháněli v pozornostech a já sám byl proměnou své příbuzné celý popletený.

„Ach bratře,“ řekla mi, kladouc svoji ruku na moji, „měla bych být šťastná, ale pokud se Ari neuzdraví, nevím, co si počnu…“

Proseděla u něj při svém šití větší část noci; k ránu ji u Ariho lože vystřídal síra Audun se svými modlitbami.

Ari se probral z mrákot teprve čtvrtý den plavby k Vinlandu, a když jsem ho navštívil v kajutě, řekl mi: „Blahoslavená Nalezená láň… I když nechci tvrdit, že mi modlitby síry Auduna nepřispěly rovným dílem.“

Potom snědl velký kuthan polévky, kterou připravila Oddrún. Egil, který musel strpět její vpád do svého kuchyňského soukromí, kupodivu neprotestoval, ale poslušně hledal v zásobách to i ono, jen aby Oddrún vyhověl.

Jak se Ariho zdraví vůčihledně lepšilo, přibývalo i úsměvů ve tváři mé příbuzné a pan Rani se stále víc kabonil. Neboť, jak se zdálo, pojal úmysl učinit z Oddrún dámu svého srdce. Pan Pál se tomu smál pod frňousy, ale střežil se to dát najevo urozenému rytíři. Mně to působilo starost, neboť jsem vlastně zastupoval rodinu Oddrún a nevěděl jsem, co počít.

„Nevěš hlavu, Ívare,“ řekla mi Oddrún, když jsem se jí svěřil se svými myšlenkami. „Bude-li třeba pana Raniho odmítnout, udělám to sama.“

Koncem týdne jsme byli na dohled Vinlandu; síra Audun chystal mši za zemřelé a pan Ásmund vyhlížel místo, kde se potopil Mariánský zvon. A pan Pál se nechtěl vrátit do Bergenu, aniž by na vlastní oči neviděl země, o nichž bude osobně podávat zprávu králi.

Magnúsarsúdin zakotvila v místech, kde kraken potopil Mariánský zvon. Zavedl jsem potom pány k nasypaným rovům, kde se upřímně pomodlili a síra Audun odsloužil zádušní mši. Postál jsem s Oddrún nad hroby a slíbil jí, že učiním vše, abych jí nahradil ztracené rodiče. Pokud má vřelá slova kdesi na nebesích slyšeli, jistě se zaradovali.

Na pobřeží už neležela mrtvá obluda, zato jsme našli spoustu trosek Mariánského zvonu, jak je vyvrhl příliv, když se uvolnily ode dna; pan Ásmund se též pokusil zatíženým vědrem, vlečeným po dně, vylovit něco utopeného zlata; ale bud jsme správně neodhadli místo, kde se loď potopila, nebo už zlato zanesl pohyblivý písek.

Pan Pál se vypravil i k troskám vesnice a uvažoval o pokusu obeplout Vinland; jelikož ale pomalu vrcholil čas, vhodný k plavbě zpátky, a pan Ásmund — ostatně ne sám — naléhal na velitele, aby zamířil do Zlatého zálivu, rozloučili jsme se jednoho rána s místem, plným smutných upomínek pro mě i Oddrún, a zamířili jsme k severu.

S příznivým větrem ubíhala cesta rychle; pro nalezení Zlatého zálivu ovšem byly plavební znalosti Gróňana Einara k ničemu, protože v zeměpásu Vestribygdu nikdy neplul tak daleko k západu. Naštěstí se už Ari zotavil natolik, že mohl přecházet po palubě a vyhlížet povědomá místa na pobřeží.

K jižnímu mysu širokého ústí zálivu jsme dopluli jednoho poklidného odpoledne, kdy vítr uléhal a loď plula taktak; celý den nám trvala plavba zálivem a proplétání mezi ostrovy jsme museli nechat na ráno dalšího dne. Ponor Magnúsarsúdin byl příliš velký na lehkomyslnou noční plavbu mělkými průlivy, která nám pak za denního světla trvala až do odpoledne.

Když jsme obeplouvali ostrůvek před ústím samotného Zlatého zálivu, nemohli jsme se s Arim nezamýšlet nad osudem tří mužů, co u zlata nedobrovolně zůstali; byli na tom vlastně ještě hůř než skupina pana Pála, opuštěná ve Vestribygdu. Hellulandské pobřeží neskýtalo k životu takřka nic, zvlášť lidem, neozbrojeným ničím víc než noži; nerostla tu ani klikva, ani bobule, které jsme s Arim jedli v Marklandu na Fúrdurstrandiru; a nebylo tu nic, čím by se dal živit aspoň ten nejmenší ohníček — jistě si vzpomínáte, že jsme za svého pobytu v zálivu topili přepážkami, vylámanými z podpalubí Mariánského zvonu.

Na pobřeží nebylo vidět živou duši, ani stopy po tom, že tu někdy přistáli lidé — a přesto tomu nebylo tak dlouho, co tu zněly kletby i prosby. Teprve když jsme se přiblížili na dostřel samostřílu, všimli jsme si tří podivných homolovitých kup, vzdálených od sebe navzájem nějakých padesát sáhů, těsně nad čarou přílivu.

„Snad je to upozornění pro lodi,“ řekl Úlf. „Trochu nízko… Měli je postavit tak, aby byly vidět proti obzoru.“

„To bude něco jiného,“ řekl Ari.

Záhy nato zařinčel kotevní řetěz a pan Pál dal spustit oba čluny, ve kterých se vydalo ke břehu šest pánů, pan Ásmund, síra Audun, pan Pál, Ari a s veslaři i já.

Vystoupili jsme na břeh poblíž jedné z těch kup; byl to zlatý štěrk, nakupený do výše pěti loktů, a muselo dát řádnou práci ho snést a navršit; druhé dvě hromady byly podobné.

Mezi prostřední z nich a čarou přílivu jsme v mělkém dolíku našli mrtvoly Yngvara a Kula.

„Nebe budiž milostivo jejich ubohým duším,“ řekl síra Audun. „Za své hříchy došli odplaty už na tomto světě.“

Ohledali jsme mrtvá těla, abychom zjistili příčinu smrti. Yngvar byl zřejmě raněn šipkou z Gaetanova samostřílu, o čemž svědčil starý špinavý obvaz na rameni. Ale kromě toho měl několik ran v břiše a tyto rány nejspíš pocházely od nože, který ještě svírala Kůlová mrtvá pravice.

Jak zemřel Kůl, nebylo možné zjistit — ostré zobáky racků vykonaly své dílo. Přesto se dalo předpokládat, že lotříci zemřeli na rány, které si způsobili navzájem. Třetího z pirátů, Sverkira, jsme nenalezli, ale usoudili jsme, že jeho mrtvé tělo odplavil příliv.

„Potrestali se sami,“ řekl pan Pál. „Každý z nich snášel na hromadu svoje zlato, až se jim všem začalo zdát, že ti druzí mají víc…“

Byla to hrozná představa, jak ti tři muži snášeli zlato, místo aby se starali o to jak přežít. A ani pomyšlení, že jejich dny jsou tak jako tak sečteny, jim nezabránilo v závisti, a nakonec v nenávisti, která vyústila v boj na život a na smrt. Dovolil jsem si cosi takového poznamenat; nato řekl pan Ásmund, který se namísto o mrtvé piráty zajímal o předmět jejich sporu, že má představu ještě hroznější. A na dotaz pana Pala nadhodil v ruce zlatou hroudu a řekl: „Vraťme se na loď…, síra Audun se tady zatím může pomodlit za jejich hříšné duše.“

Při těch slovech se pan Ásmund tvářil tak nevýslovně ztrápeně, že nikdo nic nenamítal; ostatně blízkost oněch mrtvol neskýtala nijaké potěšení z pobytu na břehu. A tak, zatímco síra Audun poklekl poblíž, vrátili jsme se oběma čluny na Magnúsarsúdin.

„Hodlal jsi nám něco říci, pane Ásmunde?“ zeptal se pan Pál, když jsme vystoupili na palubu.

„Pojďte ke kormidlu,“ řekl pan Ásmund.

Následovali jsme ho tedy a na jeho pokyn obklopili misku s vodou, v níž plavala jehla kompasu. „Říkali jste,“ obrátil se pan Ásmund na mě a na Ariho, „že vám po vyplutí ze Zlatého zálivu ďábel popletl kompas?“

„Ano, pane,“ řekl Ari. „Točil se dokola jako pomatený.“

Potvrdil jsem jeho slova kývnutím.

„Pohleďte,“ řekl pan Ásmund, „čím ďábel předešel kata, kterého si ti zlolajní lotříci dávno zasloužili svými nekřesťanskými skutky.“

Načež přiložil zlatou hroudu ke kompasu, jehož jehla se vychýlila, a když zlatem zakroužil, poslušně se za ním otáčela.

„To znamená —?“ řekl pan Pál.

„To znamená,“ odvětil pan Ásmund, ušklíbaje se hrozně, „že to žádné zlato není. Neboť zlato na kompas nepůsobí.“

„Co pravíš, pane Ásmunde?“ řekl pan Ráni a přistrčil k jehle ruku s těžkým prstenem. Jehla se ani nepohnula.

„Ale co to tedy je?“ zeptal se jeden z pánů.

„Je to jistý druh železné rudy,“ pravil pan Ásmund. „Železné rudy, jejíž krystalky jsou obarvené sírou, takže hrají do žlutá. Jakpak by nepomátly kompas Mariánského zvonu, když tím ti hlupáci naložili celou loď?“

Načež mávl rukou a hrouda žbluňkla do vody zálivu.

Snad ani není třeba říkat, že jsme po slovech pana Ásmunda všichni zůstali jak opaření; jenom pan Rani měl ještě pochybnosti, ale stýrimadur Mariánského zvonu, člověk zkušený ve věcech obchodu i řemesel, řekl, že tuhle žlutou rudu nevidí poprvé. Potom už o zlatě nepadlo ani slovo, a jakmile jsme pohřbili mrtvé piráty do moře, odrazila Magnúsarsúdin ke zpáteční cestě. Měli jsme se zastavit v Gardaru, kde chtěl pan Pál zpravit pana Ívara Bárdarsona o výsledku cesty i o smrti nešťastného grónského mnicha. Pak jsme měli pokračovat na Island, abychom převzali v Reykjavíku uskladněné zboží.

Plavba byla klidná až do Gardaru, kde jsme strávili čtyři dny; cestou k mysu Hvarf jsme v Herjúlfsnesu vysadili Einara, aby se vrátil ke svému osiřelému vodnímu soustruhu; pan Pál ho za jeho služby bohatě odměnil vším, čeho se mu k práci na opravách lodí nedostávalo.

Byli jsme na půl cesty k Islandu a na obzoru už bylo vidět jeho ledem pokryté horské štíty, když si mě, Oddrún a Ariho nechal zavolat do své kajuty pan Pál; byl v kajutě ve společnosti síry Auduna — pan Ásmund stál u kormidla.

„Je na čase,“ řekl pan Pál, když Oddrún usedla na nabídnutou stolicí a já s Arim stanuli za jejími zády, „abychom se ustanovili na odměně, která vám bezesporu náleží za vaši odvahu a věrnost úkolu, kterým nás pověřil král.“

„Nečekal jsem odměnu,“ řekl jsem, přičemž mi Ari šlapal na nohu, „chtěl jsem najít své příbuzné a našel jsem Oddrún — s vaší pomocí, pane Pále.“

„Ta skromnost tě šlechtí, synu,“ řekl síra Audun.

„Ba že ho šlechtí,“ přikývl pan Pál. „Je nejen skromný; je i zdvořilý, když mi přisuzuje podíl na záchraně své příbuzné ze zajetí skrelingů. Leč — jaképak já mám zásluhy, chlapče? Sedl jsem na vějičku těch protřelých lotříků jako hejl; a na Fúrdustrandiru jsem vás našel náhodou.“

„Bylo to řízení boží,“ řekl síra Audun.

„Budiž,“ kývl pan Pál. „Bylo to řízení boží. Leč já ti nechtěl nabídnout peníze, Ívare.“

Mlčel jsem a čekal na jeho další slova.

„Pohleď, Ívare,“ pokračoval, „tvá sestra se nemá kam vrátit, její rodná osada už není. A ty sám — vrátíš-li se s ní tam, kde jsi zanechal jen hrob svých rodičů, budeš muset začít z ničeho. To tenhle udatný Gót,“ obrátil se k Arimu, „je na tom neskonale líp. Odmalička žil na moři a kterýkoli stýrimadur ho rád přijme do své posádky.“

Mlčel jsem dál, protože pan Pál měl bezesporu pravdu. Ari jenom něco zabručel a Oddrún si natáčela na prst pramen vlasů.

„Pokud se tebe týče, Ívare,“ řekl pan Pál, „chtěl bych, abys vstoupil do mých služeb. Jsi z dobré rodiny, jak je na tvých mravech znát.“

Vykoktal jsem cosi, celý zmatený tou ctí.

„Tvoje sestra,“ přerušil mě pan Pál, „by se mohla stát manželkou pana Raniho Úlfssona.“

Chtěl jsem cosi namítat, ale umlčel mě pokynem ruky. „Není to z mé hlavy, Ívare,.., to pan Rani mě sám požádal, abych byl prostředníkem. A hovořím tedy s tebou jako s jediným mužským členem její rodiny.“

„Proč pan Rani nepřišel za mnou?“ řekla Oddrún. „Bojí se snad, že mu odpovím kyjem z tuleního žaludku?“

Panu Palovi zacukaly koutky úst. „Ach ctná panno,“ řekl, „u nás ženy neodpovídají na nabídky k sňatku kyjem, ať už je z čeho chce. Zvláště pak ne tehdy, žádá-li je o ruku muž tak urozený a vznešený, jako je pan Rani Úlfsson.“

„Žila jsem dlouho mezi pohany, pane Pále,“ řekla Oddrún, „ale nesetkala jsem se tam s bojovníkem tak ješitným. Nechci být a nebudu manželkou pana Raniho.“

Protože pan Pál pohlédl na mě, řekl jsem, že sdílím názor své sestry; že si pochopitelně velice vážím pana Raniho, neboť je stejně zbožný jako statečný, že by mi bylo ctí stát se jeho příbuzným, a ať mu to také laskavě vyřídí. Přesto však také nade vše ctím přání své sestry Oddrún, a pokud ona nehodlá vejít ve sňatek s urozeným rytířem, nedá se nic dělat.

„Hleďme,“ řekl pan Pál, „zdá se, že se z tebe mezi těmi pohany stal i obratný řečník, Ívare. Tvoje slova budu panu Ranimu opakovat, a jako že je nebe nade mnou, musí ocenit roztomilost, s jakou byla vyřčena. Dobrá, je to za námi. Chce-li tedy panna Oddrún vstoupit do mých služeb s tebou, budu jenom rád. A tobě,“ obrátil se k Arimu, „nabízím místo stýrimadura na Magnúsarsúdin. Král je jistě rád potvrdí.“

„Chci se provdat za Ariho,“ řekla Oddrún.

Samozřejmě že jsem neměl proti rozhodnutí Oddrún to nejmenší, a z ostatních lodníků i pánů nebylo jednoho, který by Arimu nezáviděl — pokud nebyli ženatí, to se ví. Pan Pál vyřídil můj vzkaz panu Ranimu, a když krátce nato rytíř přišel za mnou sám, byla ve mně malá dušička a čekal jsem, že mě přinejmenším hodí do moře přes brlení, u kterého jsme stáli — nebo se o to aspoň pokusí. Leč úmysly pana Raniho byly zcela jiné, a když mi je vyjevil, byl bych býval skoro radši, kdyby mě opravdu přehodil přes brlení.

„Sedláku,“ řekl se svou obvyklou nadutostí, „pan Pál mi vyřídil tvá slova, řečená, to připouštím, se značnou vznešeností, leč tvému stavu nepříslušnou. Nemám chuť o nich s tebou rozmlouvat… Ale přece bych ti rád něco řekl: Doporuč své příbuzné, aby zvážila svoje rozhodnutí. Neboť muž, kterému hodlá dát přednost před mou urozeností, je bývalý podloudník.“

„Obávám se, že kvůli tomu svoje rozhodnutí nezmění, urozený pane,“ řekl jsem.

„Uvidíme,“ odpověděl pan Rani a nechal mě stát u brlení.

Nebylo mi jasné, co má za lubem; kupodivu, dověděl jsem se to záhy od pana Ásmunda, který za mnou přišel ke kormidlu, kam jsem právě donesl Úlfovi jídlo.

„Pojď stranou, Ívare,“ zakýval na mě prstem, „chci ti říct něco, co je pouze pro tvoje uši.“

Odvedl mě co nejdál od Úlfa, který se tvářil, že ho kromě oběda zajímá jen blížící se pobřeží Islandu, rozhlédl se a zašeptal mi do ucha: „Víš-li, co obmýšlí pan Rani?“

Řekl jsem, že nemám tušení.

„Nuže poslyš,“ zabručel pan Ásmund do svého sáhodlouhého vousu, vlajícího ve větru, „trvá na tom, aby byl Ari v Bergenu předán královskému soudu.“

Musím se přiznat, že mě to vyděsilo.

„Zdá se,“ pokračoval pan Ásmund, „že by se dal obměkčit jedině tím, kdyby tvoje panna sestra vrátila Arimu slovo a zasnoubila se jemu.“

„Oddrún to neudělá,“ vypravil jsem ze sebe konečně.

„Jistě,“ pousmál se pan Ásmund. „Slyšel jsem. Vezme urozeného rytíře po hlavě palicí z tuleního žaludku. Jenže tím nic nevyřeší —spíš všechno ještě zhorší.“

„Ale co tedy máme dělat, pane Ásmunde?!“

„Mám ti snad radit? Samozřejmě že Ari patří královskému soudu. Dělej co dělej, podloudník to je. A podloudnictví pan král nakázal přísně trestat. I když zase ta vaše snaha zachránit mou ubohou loď…“

Hleděl jsem do moře a mlčel.

„Tuším, že máš nějaké přátele na Islandu…“

„Ano, pane. To mám.“

„Nebudeme kotvit od břehu dál než deset sáhů,“ řekl pan Ásmund. „A v téhle době není voda příliš studená.“

„Ano…, myslím, že není, pane.“

„Noci budou temné.“

„Jenže pan Rani nás jistě bude pronásledovat,“ namítl jsem. „A přivede nás zpátky.“

„Doví-li se o vašem zmizení, až bude loď na cestě do Norska…, pan Pál kvůli vám neobrátí.“

„Nezdá se mi to slušné vůči panu Pálovi,“ řekl jsem. „Chce mě vzít do svých služeb… Zmizím-li v Reykjavíku, budu vypadat jako nevděčník.“

Pan Ásmund se zatahal za vous a řekl: „A jak si budeš připadat, Ívare, až tvého přítele pošlou na šibenici?“

Po těch slovech se ode mne odvrátil a odešel.

Bezradně jsem se rozhlédl; Úlf se ke mně obrátil od rukojeti kormidla a řekl: „Budeme se za vás modlit, Ívare.“

Zařídili jsme se podle slov pana Ásmunda; čtvrtou noc v Reykjavíku, kdy byl všechen náklad v podpalubí a odplout se mělo s ránem, jsme se za nejhlubší tmy vykradli na palubu a spustili se do vody; musel jsem Arimu pomáhat, nebyl ještě natolik zdráv, aby mohl řádně plavat.

Nikdo nás nespatřil, ale když jsme vylézali na molo poblíž skladiště, v němž bývalo zboží pro Magnúsarsúdin, zaslechli jsme z lodi hlasy. Přikrčili jsme se ve stínu kolny a poslouchali; nejdříve jsme mysleli, že jenom někdo z lodníků vyšel na palubu a odpovídá komusi v kajutě — ale pak jsme uslyšeli to nejhorší. Byl to hlas pana Raniho, který volal: „Člun… Pospěšte si, líná bando.“

Oddrún mě uchopila za ruku a stáhla za roh kůlny; potom jsme, stále kryti rozlehlým stavením, rychle běželi dál. Opustili jsme vesnici dřív, než člun odrazil od lodi, a viděli jsme světlo pochodní, jak se odráží ve vodě přístavu mezi molem a Magnúsarsúdin, vyhlížející jako černý, plovoucí hrad.

„Víš, co udělám, dostihnou-li nás?“ řekl Ari. „Vrazím do toho oplechováného nadutce nůž. V té jeho brni se jistě příhodná škvíra najde.“

„To by nebylo nejmoudřejší,“ řekl jsem.

Oddrún mlčela a spěchala v čele nás tří; přestože měla oděv, který si ušila na lodi, boty si ušít nemohla, takže byla obuta do skrelinských střevíců z jemné jelenice, které byly pro útěk mnohem vhodnější než naše hrubé škorně. Na hřebeni návrší za vsí jsme se ohlédli; člun už přistál a krvavé ohně pochodní spěchaly mezi staveními. Rozštěkali se psi a rozhlaholily hlasy, objevila se další blikající světla a až k nám dolehl hlas pana Raniho: „Psi…, psi je vyslídí!“

„Je tu někde nějaký potok?“ zeptala se Oddrún.

„U křižovatky,“ řekl jsem.

„Je to daleko?“

„Snad míli…“

„Nevím, kolik je míle.“

„Asi jako od přístavu sem a zpátky.“

„To stačí,“ řekla Oddrún. „Pospěšme si… Zatím nejspíš myslí, že jsme se ukryli někde ve vesnici.“

Skutečně to tak vypadalo, protože se ohně mezi domy rozdělily, a zdálo se, že naši pronásledovatelé chodí dům od domu, burcujíce jejich majitele. Obrátili jsme se a spěchali po kamenité cestě dál.

Za návrším hlasy utichly; běželi jsme, co jsme mohli, a dosáhli jsme rozcestí dřív, než se na hřebeni za námi objevily pochodně. Tady jsme měli odbočit na úzkou pěšinu, vedoucí k horám, zatímco hlavní cesta, kterou křížil potok, mířila ke Skálholtu. V rychlosti jsem to Oddrún vysvětlil.

„Musíme k potoku,“ řekla, „jedině tam se nám podaří svést psy ze stopy.“

„Poslyš, Oddrún,“ začal Ari, „snad bychom měli —“

„Žila jsem dost dlouho u skrelingů,“ přerušila ho. „Vyznám se v takových věcech líp.“

„Ano, Ari,“ řekl jsem. „Má pravdu…, víš, že už nás zachránila jednou.“

Běželi jsme tedy dál a chvílemi se ohlíželi; dorazili jsme k brodu ve chvíli, kdy se v dálce na návrší objevila světla; bylo to míli za námi, ale zdálo se to mnohem blíž.

„Počkejte tady,“ řekla Oddrún.

Ari chtěl znovu cosi namítat, ale Oddrún nás nechala stát na cestě a přebrodila potok; pak se rozběhla po cestě do tmy.

S obavami jsme hleděli směrem, odkud se blížila světla pochodní; slyšeli jsme štěkot psů a zdálo se nám, že už slyšíme i hlasy pronásledovatelů. „Pan Pál se nás určitě zastane,“ řekl jsem.

„Na to bych nespoléhal,“ zabručel Ari.

Mlčeli jsme a čekali; štěkot psů už byl docela blízko, když se na druhém břehu bystřiny objevila Oddrún. Přebrodila ji do poloviny a pokynula nám, abychom šli za ní. Vstoupili jsme do vody, a když se naše ruce setkaly, zašeptala: „A teď rychle vodou proti proudu… Půjdou dál po mých stopách. Na kamení nepoznají, že jsem se vrátila — psi ztratí stopu, a než někoho napadne, co jsme udělali, budeme daleko.“

Bylo to jednoduché a mělo to úspěch; byli jsme nějakých dvě stě kroků proti proudu potoka, když se dole pod námi psi přehnali přes brod a běželi dál cestou na Skálholt; muži s pochodněmi kleli, když se brodili na druhou stranu. Ale i my už sotva cítili nohy, po kolena ponořené ve vodě bystřiny — a nakonec jsme museli na břeh, když už nás odmítly nést.

Podupávali jsme na štěrku, abychom rozproudili krev, a v obavách přitom hleděli k brodu, který ležel ve tmě pod námi. Pak se náhle na cestě od vesnice objevila další světla.

„Pojďme,“ řekl jsem. „Pojďme, proboha.“

Dali jsme se na další pochod, ale nebyl snadný, protože tudy nevedla cesta. Ohlíželi jsme se znovu a znovu. Viděli jsme, jak se pochodně zastavily u brodu. Potom jsme viděli světla pronásledovatelů, kteří se vraceli od Skálholtu. Obě skupiny se sešly, rozděleny jen potokem, znovu bylo slyšet štěkat psy a hlasy mužů, domlouvajících se přes brod.

„Myslím, že se hádají,“ řekla Oddrún. „Normané jsou často jako ženy.“

„Eh,“ udělal Ari.

„Kdo s kým se hádá?“ řekl jsem.

Oddrún mě umlčela stiskem paže a přiložila si dlaň k uchu.

„Měli bychom radši jít,“ řekl po chvilce Ari. „Co když nás psi ucítí?“

Oddrún přestala naslouchat a pobídla nás k cestě; když jsme překročili další skalní hřeben a narazili na pěšinu k horám, řekla: „Psi nás přece ucítit nemohli… Vítr vanul k nám. Díky tomu jsem slyšela hlasy…, v té druhé skupině byl i pan Pál. Myslím, že pana Raniho přesvědčil, aby se vrátil.“

„Obdivuji se tvé chytrosti,“ řekl Ari.

„Není to tak dlouho, co jsi mi tvrdil, že se v ženách vyznáš,“ připomněl jsem mu.

„Zapomněl jsem říci, Ívare,“ zasmál se Ari, „že ani ten nejzkušenější muž neví, co může čekat od té své.“

„Jakápak chytrost,“ řekla Oddrún. „Tyhle věci přece zná u skrelingů každý čtyřletý chlapec.“

Když jsme vystoupili na předhůří, viděli jsme světla, mizející v dálce směrem k přístavu.

Ráno nás zastihlo vysoko v kopních; k polednímu jsme si odpočali na zeleném pažitu v malém údolí, kde pramenil potůček. Pojedli jsme něco placek, které nám po dlouhém pochodu chutnaly jako mana nebeská, i když jsme je v noci namočili do slané vody přístavu.

Ariho zmohl útěk víc než nás, ale díky péči Oddrún se brzy vzpamatoval natolik, že jsme po krátkém odpočinku mohli pokračovat v cestě.

Vzpomínal jsem na Magnúsarsúdin, na pana Pála, na Úlfa, starého Gunnbjórna, na pana Ásmunda… i na síru Auduna, který mě chtěl učit latinsky — a bylo mi smutno při myšlence, že už se s nimi nikdy neuvidím. Ale když jsem si vybavil zpupnou tvář pana Raniho, byl jsem rád, že jsme od přístavu tak daleko.

Měli jsme za sebou nějakých pětadvacet mil a do večera jsme mohli být v údolí pod Hlódufellem, kde stál Gunnarův statek. Dny byly ještě dlouhé a nemuseli jsme se bát, že budeme muset poslední úseky cesty překonat ve tmě.

Nebe na západě se teprve začalo rdít klesajícím sluncem, když se před námi otevřelo zelené údolí s jezírkem a proužkem kouře nad mechem porostlými střechami; kdosi právě zaháněl stádo krav do ohrady a na zápraží stál hospodář, clonící si rukou oči proti červánkům.

„Jsem rád, že tě zase vidím, Gunnare,“ řekl jsem, když jsme k němu došli.

„I já tě rád vidím, Ívare,“ odpověděl. „Nečekal jsem tě tak brzy.“

Slyšel jsem zvonce, jak se blížilo stádo; Gunnar se široce usmíval a kouř, klesající k zemi, voněl večeří.

„Jak vidím, našel jsi…,“ řekl Gunnar.

„Svou sestru,“ řekl jsem. „Ostatní už zemřeli… A tohle je Ari, Gót. Můj přítel…, bývalý lodník z Magnúsarsúdin.“

„Vítejte i vy,“ usmál se Gunnar.

Vtom vyšla ze dveří Gunnhild. „Ach ti muži,“ řekla. „Nevidíš, že sotva stojí na nohou? Tvůj manžel,“ obrátila se k Oddrún, „vypadá, že by nepohrdl postelí, Námořníci nejsou na chůzi zvyklí. Pojďte — právě jsem odstavila z ohně polévku. A ty, Gunnare,… dones víno.“

„Rádi bychom —“

„Zmlkni, Ívare,“ zasmála se Gunnhild. „Na vyprávění budeš mít času, kolik budeš chtít.“

Hleděla přitom kamsi přes mé rameno; ohlédl jsem se a spatřil Herdís, která nechala stádo stádem a běžela trávou ke mně.

A v té chvíli jsem věděl, že tady moje dlouhá cesta končí.