Jurij Vasiljevič Bondarev

Ještě neumlkla děla

KAPITOLA PRVNÍ

Kráčeli pomalu ulicí.

Sníh šikmo šrafoval záři osamělých svítilen, pršel ze střech; u ztemnělých dveří byly naváty čerstvé závěje. Celá čtvrt se halila do bílého, nikde ani noha, jako za hluboké zimní noci. A zatím už bylo k ránu. Bylo pět hodin ráno nového, právě zrozeného roku. Ale jim oběma se zdálo, že ještě neskončil včerejší slavnostní večer se svými světly, chomáčky sněhu na límcích, shonem a zmatkem na zastávkách elektriky. Teď se vylidněnými ulicemi spícího města proháněla loňská metelice, narážela do plotů a vrátek. Začala ve starém roce a v novém nechtěla ustat. Zanášela čerstvé stopy Valji a Alexeje. A ti šli a šli kolem prašných závějí zasněženým městem… Čas ztratil smysl. Včera se zastavil.

A najednou se daleko v ulici objevila elektrika. Osiřelý vagón, jako bývá ráno vždycky, se tiše soukal sněžnou mlhou. Elektrika připomněla existenci času a ten se najednou prudce rozběhl.

„Počkejte, kde to jsme? Říjnová! Podívejte, my jsme se dostali až k Říjnové! Tak dost! Nebo se únavou svalím do sněhu.“

Valja se prudce zastavila, zabořila hlavu do kožešinového límce a zadumaně se zadívala na světla tramvaje zkalená metelicí. Zmrzlý dech jí ojínil kožešinu u rtů, jinovatkou se jí pokryly i konečky řas a Alexej si všiml, že jsou k sobě přimrzlé. Povídá z ničeho nic:

„No ano, vážně… vážně je už ráno…“

„Ta elektrika je taková skleslá, malátná, jako my dva,“ řekla Valja a tiše se zasmála. „Po oslavě je člověku vždycky něčeho líto. Vy se taky tváříte nějak smutně. Pročpak?“

Upřel pohled na špičky svých kožených rukavic:

„Čtyři roky jsem nejel tramvaji. Chtěl bych si připomenout, jaké to je. Čestné slovo.“

Cítil, že to zní hloupě.

Tady, v této studentské partě, se Alexej seznámil s Valjou.

Pil málo a nemohl se dostat do nálady – byl nějak nesvůj, chybělo mu cosi, na co byl zvyklý, cosi obyčejného. Spatřil ji, lépe řečeno všiml si jí, když se tančilo. Boris, osmahlý a veselý, ji s rytířskou úklonou vyzval k tanci a ona šla; její pružná, štíhlá postava se poslušně pohybovala a trochu se pohupovala na vysokých podpatcích. Něco Borisovi kurážně a rychle vykládala, oči jí blýskaly a smály se. Když Alexej hleděl na její světlé vlasy, na hbité pohyby, když viděl její vyzývavě smělé chování k Borisovi, pomyslil si najednou, že bude asi do větru a dost rozmazlená – nějaký maminčin mazánek. Postřehl také, že není vhod hostitelce, Maje Něvské, hubeňoučké dívce drobné postavy s neobyčejně tmavýma očima, temnýma jako noční voda, že ti dva spolu tančí; sledovala Borise dotčeně.

Tanec končil. Se smíchem a spoustou řečí usedli na pohovku. Valja jakoby náhodou sklouzla po Alexejově obličeji tázavým pohledem a pak zazněl její trochu posměšný, zvučný hlas:

„A kdo je tenhle? Ten s tou spoustou řádů?“

„Andrej Bolkonskij v hyronovském plášti,“ odpověděl Boris pohotově a vesele zašilhal po Alexejovi.

Když to Alexej slyšel, myslel nejdřív, že se mluví o někom jiném, ale hned nato pochopil, že ne, že se mluvilo právě o něm; dívala se na něho. Přikročil k Valje a Borisovi a řekl trochu vyzývavě:

„Promiňte, to je omyl. Nejsem Andrej Bolkonskij ani Borou, jsem prostě – Alexej. A tenhle vtipálek zná moje jméno už asi tři roky.“

„Ten má vždycky pravdu, Valjinko,“ uznal Boris s přehnanou uctivostí, vzdálil se a hned nato lehce a volně roztočil Majů Něvskou v rychlém valčíku.

„No?“ Zvedla oči a Alexej spatřil, jak její malé ouško s něžným lalůčkem zaplálo ruměncem. Usmála se, ani ne rozpačité, jako spíš překvapeně, pohodila hlavou, až jí světlé vlasy odlétly z čela, a hned žertovně natáhla ruku: „Mně říkají Valja. Příjmením Melničenková.“

„Ale já pořád ještě nevím, kdo jste,“ odpověděl rovněž v žertu.

„Kdo jsem? Svobodná sýkorka, která moře zapálila.“ Zasmála se, rychle a svižně vstala, zadívala se mu do očí a zeptala se s úsměvem: „Tančit pochopitelně neumíte?“

„Ne,“ odpověděl.

Když se za hluboké noci rozcházeli od Maji Něvské a dlouho rozesmátí dupali, pošťuchovali se v úzké předsíni a rozebírali si kabáty, galoše a boty, zjistil Alexej, že Valjin kabát visí pod jeho vojenským pláštěm, a připadalo mu to jako osudové předznamenání. Podal ji kabát a aniž se ptal na dovolení, prohlásil:

„Doprovodím vás.“

„Jen si zkuste!“ odpověděla Valja překvapeně, ale zamyslela se na chvilku a pak, když si natahovala úzkou rukavici, dodala: „Konečně, doprovoďte mě, když jste tak kurážný.“

A teď ji tedy doprovází. Slojí úplně sami v husté chumelenici na zastávce elektriky a hovoří – za bezvýznamnými slovy se skrývá zvědavost.

„Tak nastoupíme?“ zeptala se. „Nebo to vezmeme pěšky?“

„Samozřejmě pěšky.“

„Pěšky? Ba ne, radši se svezeme do Lesní. Jsem hrozně unavená. Na mou duši, že si sem sednu do sněhu… vážně si sednu, než přijede tramvaj…“

„To vás pak budu muset vzít do náručí a vynést do elektriky,“ řekl Alexej tiše. „A já to taky udělám.“

Najednou se zamračila.

„Nepovídejte hlouposti! To jste vždycky tak sebevědomý?“ řekla a na Alexeje jako by ledově zafoukalo.

Nastoupili do příštího vozu. Byl prázdný a vymrzlý. Huňatá ojíněná okna zářila ledovým svitem. Tu a tam byly na okna přilepeny projeté jízdenky – stopy včerejších silvestrovských návalů. Starý průvodčí v přepásaném kožichu, válenkách a galoších hlasitě chrápal, nos měl zabořený do zvednutého límce a kolem obličeje mu stoupala oblaka páry. Cely vagón skřípal mrazem. Lavice byly ledové. Valja usedla na krajíček, omotala si kolena cípem kabátu a řekla:

„Lístky si ale kupovat nebudem. Pojedeme načerno, to je zajímavější. Tím spíš, že se průvodčímu ještě zdá o Silvestru!“

Průvodčí se občas otřásl zimou, ospale pohekával, mumlal nazdařbůh „Park kultury“ a zase stahoval hlavu do límce.

Seděli v prázdné tramvaji sami proti sobě a tak blízko, že se Alexejův plášť dotýkal Valjiných kolen. Valja se ušklíbla, povzdychla si, odškrábala rukavicí vrzavou jinovatku na okně a začala na ně dýchat. Její horký dech se rozlezl po okenní tabuli a ovanul Alexejovu tvář – pocítil trochu tepla. Valja otřela „špehýrku“ – občas se v ní mihly kalné skvrny luceren. Oklepala rukavici o koleno, pozvedla oči, blízké, šedé, a požádala s vážnou tváří:

„Jestli můžete, vyprávějte mi něco o válce. Budu tichá jako myška. Máte chuť něco vyprávět?“

„Co mám vyprávět?“ hlesl Alexej, setkal se s jejím tázavým pohledem a pocítil k ní v tom okamžiku přímo bolestivou něhu. „Tak ano, dobrá… Byla chumelenice, ale ne jako teď, trochu horší, na dva kroky nebylo vidět. Bylo to u Žitomiru, lépe řečeno u samoty Makarov. Šli jsme na průzkum. Bez nehody jsme přešli zemi nikoho a plížíme se k německým zákopům. Byli jsme čtyři. Když jsme lezli po zemi nikoho, neozval se ani jeden výstřel, nevylétla ani jedna raketa. Seskočíme do německého zákopu – prázdno. Jen světýlka vidíme v té chumelenici a zdá se nám, že se tu někde zpívá. Němci slavili Štědrý večer. Jdeme k nejbližšímu úkrytu. Žádný strážný. Z komína lítají jiskry. Díváme se okýnkem, bylo hned u země, a vidíme: na stole stojí vánoční stromeček z lepenky, na něm svíčky, kolem sedí pět Němců a zpívají. Nechali jsme četaře před úkrytem na stráži a vrazili dovnitř – v maskovacích pláštích, se samopaly v rukou. Všichni samý sníh, jako přízraky. Jak nás Němci spatřili, zmlkli a zůstali s otevřenými ústy. Dívají se na nás a nejde jim to do hlavy. Ve škole jsem se učil německy a n průzkumníků mi bylo svěřeno vyslýchání zajatců. Mluvím německy strašně a domluvit se s »jazykem«, z toho by člověk docela zpitoměl. No ale domyslel jsem se, že nejvyšší v úkrytu je obrlajtnant, a tak mu s tou svou strašlivou výslovností velím: »Složit zbraň!« A než jsem si sesumíroval druhou větu křikne obrlajtnant německy: »To jsou Rusové!« A žene se po pistoli. Jeden z našich ho praštil granátem do hlavy. Obrlajtnant se svalil. V té chvíli jsme měli největší strach z toho, aby nám neumřel. Byl to moc cenný „jazyk“. Pak jsme ho museli napájet lihem a křísit, než jsme ho dotáhli na velitelské stanoviště…“

„A co jste udělali s těmi ostatními?“ zeptala se Valja rychle.

„Když se obrlajtnant svalil, začali ostatní Němci střílet. Obrlajtnant byl k nám nebliž. Popadli jsme ho a vynesli do zákopu. A to je všecko.“

„A co Němci?“

„Když jsme byli asi padesát metrů od nich, začal tam zmatek, spustili po nás z kulometů, ale jenom nazdařbůh – byla hrozná chumelenice.“

Elektrika se valila ulicemi, kola mrazivě skřípala. Valja se sklonila k prodýchané „špehýrce“ – naplnila se hustou studenou modří; buď svítalo, nebo přestávalo sněžit a nad městem se rozzářil měsíc.

„Tak vidíte, přejeli jsme o dvě zastávky,“ řekla najednou.

„Vystupujeme!“

Vystoupili na rohu u lékárny s tmavými okny. Na vrzavém namodralém sněhu spatřili své stíny a dlouhé stíny topolů. Bylo obzvláštní ticho, jaké bývá jedině po chumelenici. Kulatý lednový měsíc, kalený mrazem visel nad městem v čistém, chladném nebi. A prázdnou ulicí plnou závějí bylo vidět z jednoho konce na druhý.

Valja šla pomalu, dívala se do země, občas si stahovala z prstů úzké rukavičky a zase si je oblékala.

„Jak prostě umíte vyprávět o válce. Jako byste celý život bojoval.“

Procházeli zavátými měsíčními uličkami, kolem domů olepených čerstvým sněhem.

Valja najednou řekla do límce:

„Proč mlčíte?“

„Poslouchám,“ odpověděl Alexej smutně. „Poslouchám, jak sníh skřípe… Celé město spí… A my dva nespíme. Ticho na celém světě.“

„Veďte mne,“ požádala váhavě. „Nevidíte ty závěje?“

Vzal ji pod paží a ucítil, jak se chvěje.

„Vám je zima?“

„Ne.“

Stáhl okamžitě své rukavice.

„Vemte si je, mají kožešinovou vložku, ty mám z fronty. Zahřejete se, jak člověku začnou mrznout ruce, mrzne pak celý. To já znám.“

„A co vy?“

„Já jsem zvyklý, čestné slovo.“

„Dobře, dejte mi ty vaše rukavice,“ řekla po chvilce. „A vy si natáhněte moje – přece jenom vám nebude taková zima. Nebo si vyhrňte límec. Přede mnou můžete, já nejsem velitel baterie.“

Se zvláštním pocitem vzal do ruky její rukavičky, rozesmál se a vstrčil je do kapsy.

„Máte moc malé rukavičky… Ty by mi nebyly.“

Přešli most přes železniční trať. Tady zafičel pronikavý vítr. Vzdálená světla nádraží se třásla v husté páře. Pak zase měsíc a modré závěje, opět něžný skřípot sněhu pod Valjinými botami. A zase jemné chvění její ruky.

„Jsme tady.“

Stáli před vysokým neosvětleným domem. Nad vchodem smaltovaná tabulka s čísly bytů. Kolem lampičky fialový kruh. Teď se rozejdou… Ona zmizí v tomhle domě a už se spolu nikdy neuvidí…

„Na shledanou. Vezměte si své frontové rukavice. Děkuji.“

Alexej se zamyšleně mračil a mlčel. Potom se tiše a zbytečně zeptal, prohlížeje si smaltovanou tabulku:

„Tady bydlíte?“

„Ano.“ Usmála se. „Copak – nevěříte mi?“

„Valjo,“ řekl napolo vážně, „máte nešťastné číslo domu – třináctku.“

Podala mu ruku a zeptala se šibalsky:

„Snad jste se ve válce nenaučil být pověrčivý? Vážně?“

„Ne vždycky.“

Stiskl jí úzkou dlaň.

Valja vstoupila do temné chodby. Hlasitě bouchly vnější dveře a rozvály toulavě vločky po chodníku. Hluboko v domě zaduněly po schodech kroky.

Rozhostilo se ticho.

Asi za deset minut kráčel v modrém stínu domů, kolem huňatých, stříbřitě ojíněných plotů. Sníh skřípěl, až se to rozléhalo po celém bloku. Inu co, vždyť je to jedno… Tak šťastný a veselý, Aljoško! Šťastný a veselý!

Když byl nějaké dva bloky před učilištěm, zaslechl za sebou hvízdání a rychlé chrupání kroků. Ohlédl se. Uličkou kráčel v rozepnutém plášti Boris, hlasitě hvízdal a vyzpěvoval:

A dokud chlapci černý mrak

okýnko nezakryl…

„Aljoško, jsi to ty? Počkej, sákryš!“ vykřikl zdálky a udýchaně ho dohonil. „Všechny česly vedou do učiliště.“

Byl veselý, vzrušený a díval se na Alexeje rozradovaně, jeho namodralé bílé zuby blyštěly v širokém úsměvu a černé smějící se oči jiskřily.

„Poslechni, kam jste to s Valjou tak tajemně zmizeli? Doprovázela?“

„Ano.“

„No a co?“

„Nic. Jaképak co?“ podivil se Alexej.

„Jasné. Zapal si! Nikam nepospícháme. V učilišti všichni chrápou. Jak jsem tak šel, uvažuju: důstojníkem na celý život! To už je asi osud! Inu co, až uděláme učiliště, půjdeme na akademii. Za takových patnáct let se sejdeme jako plukovnici někde na nějaké ztracené vartě. Jak se vede, příteli Aljoško… Fuj, mně je vedro!“ Odhodil prudce cíp pláště a vytáhl krabičku cigaret. „Včera jsem je koupil u toho chlapce vedle biografu. Křičí na mne: Strýčku, kupte si Kazbek na vztek! Už jsme dávno nekouřili cigarety, vid? Pamatuješ? Ech, machorka, machorka, naše družka věrná! Škoda že ten silvestr tak rychle uteče! Hele, líbila se ti Maja?“

„Líbila, je hodná a veselá. Vid?“

„Jestli je hodná, to nevím.“ Boris škrtl zapalovačem a svraštil úzké obočí. „To je mizérie! Zhrubli jsme, nemyslíš? Představ si, loučíme se, dostal jsem chuť ji políbit… Udělal jsem pitomosti Už jsme vyrostli z let, kdy je možně líbal se pod lucernami. Zhrubl jsem, zhrubl!“ opakoval a pak rychle dodal: „A jaká je Valja, co? A vůbec, Aljoško, udělals dojem!“

„Čímpak?“

„Maja říkala, že ses jí líbil. A mně udělala poklonu. Povídá: »Vy jste se určitě promenoval v dešti střel s rozepnutým pláštěm!«“

Ještě před měsícem byli ve větrných, lesnatých Karpatech, tisíce kilometrů odtud, a nyní kráčejí v zápolí bílými novoročními ulicemi neznámého města s tichým názvem Berezansk. A připadalo jim nezvyklé a podivné, že čistý sníh není zjizven granátovými jámami, stopami tankových pásů a hlubokými kolejemi od dělových kol. Boris pronesl nejistě: „Aljoško, chápeš? Pětačtyřicátý.“

Zaslechli před sebou v mrazivém vzduchu hlasy, na verandě bliklo světlo a na ten tichý, blyštivý sníh se z malého domku vyvalila podroušená parta nějakých hlučných, rozkřičených lidí. V uličce chraptivě zakvílela harmonika, čtveřice mužů se vydala na vrávoravou cestu proti nim a zanotovala zaníceně a hlasitě:

Jen mi vá á-nku, ej, cuchej čupřinu…

„Slyšíš, vyřvávají čupřinu,“ řekl Boris. „Že by nějaká frontová sešlost?“

Byla to známá píseň a obou se nepříjemně dotklo, že ji slyší tady v zápolí. Desku s touto písničkou často nacházeli v německých úkrytech. Byla to píseň emigranta Leščenka.

„Aby do toho hrom!“ zabručel Alexej a zastavil se.

Hlučná společnost se blížila – rozepjaté pláště, všichni stejné černé jehněčí papachy sešinuté do týla. Na kraji šel vysoký zamračený harmonikář v krátkém kožíšku vojenského střihu. Nezpíval. Koutky rtů měl svěšené, v zubech držel sežvýkanou cigaretu a melancholicky přebíral knoflíky harmoniky. Když procházel kolem Alexeje, zvedl hlavu, pátravě sklouzl pohledem po jeho tváři, pak si upřeně a zkoumavě prohlédl Borise – a jeho zachmuřené oči pojednou zlostně zajiskřily. Prudce vyplivl nedopalek, vší silou smáčkl měchy a překvapeně, sípavě vykřikl:

„Stát, hoši! To je on! Na mou duši, je to on!“

Přimáčkl harmoniku k břichu, zabodl se Alexejovi do tváře úzkými, ostrými štěrbinami oči a těžce zafuněl. Zavanul z něho pach vodky.

„Jaký on?“ řekl Alexej, protože mu bylo jasné, že si ho s někým plete.

Píseň okamžitě zmlkla. A Alexej zároveň postřehl, jak ho tři mladíci mlčky a tiše, jako by byli domluveni, ze všech stran obcházejí. Uslyšel jejich zrychlený dech a opatrné vrzání sněhu pod nohama.

„Copak, miláčkové?“ zeptal se Boris ironicky, postavil se vedle Alexeje a popotáhl si rukavice na prstech. „Nu, copak je?“

„Kterej? Tenhle?“ řekl jeden z nich přiškrceně a pokročil k Alexejovi.

„Ten!“ zařval harmonikář. „Tak to jsi ty ta svině, co mě zašila kvůli sacharínu? Co? Na Lopatince? Co?“

Rychlým pohybem vstrčil harmoniku jednomu kumpánovi do ruky, zlostně pohlédl na Borise a přerývaně zamumlal:

„A ty zmiz, jesli nechceš přijít k ourazu! Tebe nepotřebuju! Tuhle potvoru už dávno hledám! Celej život se těším, až se sejdeme. Táák! Uvidíme, co dokážeš teď. Doma tě nepoznají.“ A křikl někam Alexejovi za záda: „Nesahej na něho, Sjomo, já si to vyřídím sám! Máme spolu starý účty!“

Popadl Alexeje za kabát a prudce ho k sobě přitáhl.

„Dej ty ruce pryč,“ zasyčel Alexej výhružně, stiskl harmonikáři lokty a odstrčil ho. „Já se dvakrát rozmýšlet nebudu.“

„Cože-e?“ Harmonikářova ruka zajela do kapsy.

„Je mi líto, hlupáku!“ procedil Alexej mezi zuby a zasadil dlouhánovi bleskovou, prudkou ránu do spánku. Kožišinová čepice sletěla do sněhu.

Harmonikář zavrávoral, zamával rukou – něco v ní matně zablesklo – a zakřičel sípavě a trhaně:

„Bijte ho, hoši! Do krve… bijte!“

A se skloněnou hlavou se rozběhl proti Alexejovi.

Alexej tentokrát reagoval okamžitě – jak ho vycvičila čtyři léta války.

Druhý úder srazil dloubána do obrovské závěje podlouhlý lesklý předmět upadl na dláždění do sněhu. Alexej na něj stoupl. To všechno se odehrálo v několika vteřinách.

Tři mladíci v rozepjatých pláštích přiskočili k Alexjovi, a on v té chvíli spatřil, jak se vzduchem mihly Borisovy ruce; jeden výtržník, sražený jeho pěstí, nemotorně žuchl na dláždění, druhý, uskočil a chraptivě zakřičel:

„Budu střílet!“

Dvěma skoky byl Alexej u něho, popadl ho za zápěstí, prudce ho k sobě přitáhl a smáčkl. „Tak co, kde máš zbraň, lumpe?“

Hned přispěchal Boris, chvatně mu začal ohmatávat kapsy a drtil zlostně, přerývaně mezi zuby:

„Jestli najdu bouchačku, tak tě s ní natřu přes hlavu! Rozumíš?“

„Kluci, to já jen tak, kluci, nemám zbraň, co si myslíte?“ Neměl nic.

„Vem si na starost tohohle, já chytím ostatní!“ vykřikl Alexej a rychle se rozhlédl.

Prostředkem ulice prchala trojice, ozářená jasným, nízkým měsícem.

V té chvíli oslnily Alexeje ostré paprsky reflektorů; do uličky nehlučně zajely dva willysy. Zadržený mladík se ihned začal zmítat Borisovi v rukou, udeřil mu hlavou do ramene a zakřičel: „Pomó-óc! Vraždá-á!“

Snažil se Borise kousnout, Boris mu zkroutil ruce dozadu, a právě v tom okamžiku zabrzdil na pět kroků od nich první willys a pokropil je studenou sprškou sněhu.

„Co se tu děje? Nechte toho!“ rozlehl se mrazivým vzduchem hromový hlas. „Co to znamená?“

Z willysu chvatně vylezl vysoký statný muž ve vojenském plášti a plstěných válenkách. Z druhého automobilu vyskočili na dláždění dva důstojníci. Zacinkaly ostruhy. A Alexej překvapeně poznal ve vysokém muži velitele prvního oddílu majora Gradusova. Jeho velký masitý obličej byl zkřiven hněvem.

„Copak to je? Rvačka? Frekventanti? Z kterého učiliště? Jak se opovažujete? Okamžitě toho necháte!“

„Co se stalo? Jaká rvačka, soudruhu majore?“ zeptal se jeden z důstojníků.

Alexej se mlčky díval na Gradusova, Boris držel za ruce zmítajícího se chlapíka, který zalykavě, přeskakujícím tenorem vykřikoval:

„Přepadli mě… Soudruhu majore, zachraňte mě!“ Dýchavičný major Gradusov prudce vykročil velkými kroky k Alexejovi a Borisovi, až se zdálo, že je chce svou širokou tělnatou postavou porazit.

„Co je to za člověka? Okamžitě vysvětlete, oč jde!“ Tu si Alexej upravil sešinutou čapku a pronesl co nejklidněji:

„Soudruhu majore, tenhle vtipálek nám chtěl vyhrožovat zbraní. Zastrašoval.“

Nedomluvil. Chycený mladík hodil hlavou, pokusil se vytrhnout Borisovi z rukou a zakřičel pištivě a žalostně: „Zmlátili měl Přepadli! Přepadli mě, soudruhu majore! Nemají přece právo na civilisty.“

„Nechte křiku!“ řekl Gradusov ostře, tvář se mu zatřásla a nalila krví. „Vy jste frekventantům vyhrožoval zbrani? Kdo vás přepadl? Oni? V dělostřeleckém učilišti nejsou frekventanti, kteří by přepadali civilisty. Ne, nevěřím! Předložte doklady! – Pusťte ho!“

Alexej se rozčíleně ušklíbl. Boris pustil ruce zadrženého. Ten se nahrbil, vtáhl hlavu mezi ramena a zasípal:

„Nemáte právo chtít doklady! Nemáte právo…“

„Jsou to spekulanti, soudruhu majore,“ prohlásil rozohněný Alexej. „Oni přepadli nás. My jsme se bránili. Škoda, ti ostatní nám utekli.“

Nastalo krátké mlčení. Bylo slyšet, jak Gradusov těžce oddychuje.

„Ták,“ řekl tlumeně. „Víte, občane, jak se za války kvalifikuje přepadení příslušníka armády? Co? Zřejmě nevíte. Soudruzi důstojníci, zadržte ho. U posádkového velitele prověřit. A co vy mlčíte? Frekventanti dělostřeleckého u-či-liš-tě! Jak jste se mohli opovážit?“ Gradusov se zabodl úzkýma očima Alexejovi do tváře. „Styďte se! Jak jste se mohli opovážit – dát se do rvačky?“ Přejel pohledem na Borise. „Hybaj do učiliště! Hlaste kapitánu Melničenkovi, že jsem vás potrestal – dva měsíce zaražené vycházky! Oba! Takhle řádit! Zítra po ránu zajdete ke mně! Hanba!“

„To jsou vaši, soudruhu majore?“ zeptal se jeden z důstojníků, mladý, se zbrusu novým pláštěm a řemením. „Vaši orlové?“

Gradusov se beze slova prudce obrátil a vykročil po vrzajícím sněhu k automobilu. Willys se rozjel. Druhý automobil ještě stál se spuštěným motorem. Mladý důstojník v novém plášti usadil schouleného muže do auta, otočil se k Alexejovi a Borisovi a zavelel:

„No tak, hybaj do učiliště. Vysvětlovat budete později!“ Najednou se usmál a povídá: „Z fronty? Správně. Jen se nenechat urážet, člověk narazí na všelijakou verbež.“

Automobily zmizely. Alexej a Boris mlčeli. Byli ohromeni.

„Proč najednou taková milost?“ pronesl konečně Boris jízlivě.

„Asi viděl, jak jsem toho čáru poslal k zemi!“ odpověděl Alexej. „Chápeš?“

„Hele, začíná nám týlová výchova. Když jsme tam oddělávali všelijakou sebranku, dostávali jsme vyznamenání, tady zaražené vycházky. A zatím pro tyhle slimáky je i kulka málo.“

„Škoda že nám ti ostatní špínové utekli!“ posteskl si Alexej upřímně a zaťal pěst. „Lumpové, na válce vydělávat. Ale major, kde se tu vzal major?“

„Čert ví! Asi z důstojnického klubu, slavil příchod nového roku. Zahlédl jsem ve willysu jeho ženu. Byla bledá jako papír…“

Alexej zvedl lesklý předmět, zadupaný do země. Bylo to niklované držadlo, sloužící zřejmě jako boxer. Štítivě se zamračil a vší silou jím mrštil do závěje.

KAPITOLA DRUHÁ

Valja vystoupila do druhého poschodí, zazvonila a ruce jí bezvládně klesly – byla hrozně unavena. V domě už se neslavilo – dům spal.

Dveře otevřela teta Glaša; hned vyjekla:

„Propána! Jsi samá jinovatka!“ Popadla z poličky košťátko, začala ji oprašovat a rychle spustila: „já jsem byla vždycky proti tomu, takhle dlouho vysedávat po návštěvách. Tvářičku máš jako smrt, na oči nevidíš…“

„Och teto Glašo, sotva stojím na nohou!“

Valja se sešinula na truhlu v předsíni a začala si dýchat na zrudlé prsty. Teta Glaša zavrčela:

„Jsi celá zmrzlá, ukaž, rozvážu ti boty, máš ruce dřevěné.“

Valja se unaveně usmála.

„Já sama. Venku je takový novoroční mráz, že by z člověka udělal rampouch. Naštěstí mě zachránily frontové rukavice.“

„Jaké rukavice?“

„No jaké, jako má Vasja,“ pokývla Valja na kožené rukavice s kožešinou, které ležely na poličce, a stáhla si plášť. „Zrovna takové. Vasja je doma?“

Teta Glaša odpověděla rozmrzele:

„Nemá náladu. Dostal dopis z fronty. Nějaký jeho poručík padl v Československu… Tak nemůže spát. Na silvestra nikam nešel, dozorčí důstojník mu sem dvakrát telefonoval.“

Valja vstoupila do pokoje promrzlá a vnesla s sebou chlad ulice.

„To jsou mi novinky! Dělostřelecký kapitán leží na otomanu, a jak se zdá, má světobol. A nahuleno tu má, hrůza!“

Vasilij Nikolajevič v rozepjaté blůze, pod níž prosvítala sněhobílá košile, ležel na pohovce, nohy na židli, v zubech cigaretu. Na kraji stolu nedopitý kalíšek a talíř se zbytkem huspeniny. Válely se v ní již vypálené sirky.

„A, přiletěla hrdá sýkorka, která moře zapálila,“ řekl a popaměti zamáčkl cigaretu v talířku. „Sedni si, napijem se, co říkáš, sestřičko? Ty jsi dneska krásná! Napijem se na kouzelné a odvážné sýkorky!“

Nečekal na souhlas, nalil Valje, přiťukl si s ní, vypil skleničku a trochu se zamračil.

„Už bys měl, Vasjo, nechat toho vymýšlení příčin,“ řekla teta Glaša. „Teď už ti zbývá jen připít tuhle na zdraví toho stínidla…“

„Vy jste nejstarostlivější teta na světě, věřte mi, teto Glašo.“ Vasilij Nikolajevič bezmyšlenkovitě zachrastil zápalkami v krabičce a dodal: „Miminko vždycky zajímá, co je uvnitř chřeslítka, a mne, teto Glašo, vždycky zajímalo, kolik je ve vás dobroty. Jenže čestné slovo, jenom s dobrotou se na světě nevystačí, je moc starostí.“

„Ach Vasjo, Vasjo, nešetříš si mládí,“ povzdychla teta Glaša a lítostivě na něho pohlédla.

Podle jejího názoru byl člověkem ne zcela obyčejným a ne zcela zdravým. Minulost v něm seděla jako v prkně suk – vyrazíš ho, a díru už ničím neucpeš. Kdykoli přicházel z učiliště, ptával se stále stejně. „Je něco?“ Odpovídala mu a sledovala výraz jeho tváře; nesmírně si přála, aby mu na čele nenaskočila vráska, i Dva měsíce mu nepřišel ani jeden dopis. Tam kdesi za Karpatami na něho buď zapomněli, nebo neměli na psaní kdy. Ale Vasilij Nikolajevič stále čekal, stále trpělivě čekal… Po večerech se zavíral ve svém pokoji h přecházel z jednoho rohu do druhého. Proč tak přechází, proč tak teskní? Teta Glaša ho nechápala. Takovým peklem prošel, a zůstal naživu, radovat by se měl ze života – je přece tak mladý a hezký! Nu co? Válka přece pomalu končí, měl by se veselit, oženit se, a tak…

Ale on se neradoval. Často se za nocí ozývalo z jeho pokoje škrtání zápalek a teta Glaša nespala, když slyšela ty zvuky ve ztichlém domě. Ráno vstupovala do opuštěného, prochladlého pokoje, zametala, vysypávala plné popelníky. Na posteli, na stole i na židlích ležely knihy s učenými vojenskými názvy, na otevřených stránkách nacházela popel z cigaret. O čem přemýšlí celé noci?

Jednou vypadla z knihy založená fotografie. Na rubu bylo kulatým písmem napsáno: „Drahý, jsem stále s tebou.“ Teta Glaša hlasitě vzdychla, usedla na židli a rozplakala se. Byla to Lidočka, nebožka žena Vasilije Nikolajeviče. Štíhlounká, nesmělá, s velkýma očima a naivním rozpačitým úsměvem, který jako by říkal: Nedívejte se na mne tak upřeně, já za nic nemohu. – Celý den přemýšlela teta Glaša o tom rozpačitém úsměvu na Lidoččiných dětských rtech a neměla nikde stání. V kufru Vasilije Nikolajeviče ležela malá zelená vojenská čapka s hvězdičkou. To bylo všechno, co po jeho ženě zůstalo. Opustila ho v dalekém Polsku, na výšině „235“, poblíž malého městečka Sanok. Vasilij Nikolajevič ji vynesl v náručí z palby tanků. Žila ještě několik minut. Bože, proč ji zabili?

Teta Glaša ani Jednou neviděla Lidočku živou, neslyšela její hlas – věděla jen, že byla vojenskou lékařkou, do války šla rovnou ze studentské lavice a její rodiče žijí kdesi ve vzdálené Vologdě. A tu si teta Glaša vzpomněla, že jednou Vasilij Nikolajevič – k velkému údivu ji i Valji – žádal v dopise, aby mu v balíčku poslaly alespoň tři lízátka pro jednoho doktora z ošetřovny. Že ten jeho známý lékař měl před válkou lízátka hrozně rád. Bylo to v třiačtyřicátém, žádné cukroví se neprodávalo, ale na bazaru se cukrátka za nestydatou cenu přece dostala, a tak je na frontu poslaly.

„Bože,“ pomyslela si teta Glaša toho dne, kdy spatřila Lidoččin obrázek, a přitiskla si ruce k prsům. „Vždyť to bylo docela dítě. Celý život měla před sebou…“

Vasilij Nikolajevič o své ženě nikdy nevyprávěl, a když Valja naléhala, aby o ni něco řekl, odpovídal zamračeně:

„To je všechno pryč, Valjo.“

Ale zřejmě nebylo.

Zašla k nim nedávno mladá ztepilá sestřička z nemocnice a Valja ji představila – „Tohle je Lidočka“. Vasilij Nikolajevič stiskl dívce podávanou ruku rychleji, než bylo třeba, a tetě Glaše se zdálo, jako by se mu v očích mihl výraz smutku, nevyslovené otázky. „Velice mě těší, Lidočko,“ řekl a slovo „Lidočko“ pronesl tak pomalu a nejistě, že mladičká sestřička zrudla a zeptala se: „Vám se moje jméno nelíbí?“ Podíval se na ni s lítostí, odpověděl, že jí tohle jméno velmi sluší, a odešel do svého pokoje. Vymluvil se na spoustu práce…

Na Silvestra večer nešel do učiliště. Brzy ráno dostal dopis. Teta Glaša vyndala ze schránky bílý trojúhelníček, rozechvělými rty přečetla text razítka: „Prověřeno vojenskou cenzurou“ a vykřikla radostně:

„Vaseňko!“

Vyšel s namydlenou tváří, bez blůzy, jen v košili, vzal do ruky dopis a hned na místě, se štětkou v ruce, jej přečetl. A poprvé od návratu z fronty sprostě zaklel – asi zapomněl, že vedle stojí teta Glaša.

„Cože?“ zeptala se zlomeným hlasem.

„Před soud s ním a ještě to bude málo, s lumpem.“ procedil Vasilij Nikolajevič mezi zuby a prudce mávl rukou. „Před soud!“

Hned se zavřel v pokoji a všechno utichlo.

A nyní si teta Glaša uvědomila, na co myslel, když mluvil o dobrotě, a zeptala se tiše:

„Ten dopis ti nedá pokoj. Vasjo?“

Zamračil se, pomalu uhasil nedopalek na talíři a nalit si novou skleničku vodky. Teta Glaša se upřeně, pozorně dívala na odlivku a přihlazovala dlaní ubrus. Valja se zeptala přísně:

„Proč piješ?“

Vzal ji vlídně za bradu a zadíval se jí do oči.

„Jen tak, mám chuť. Tobě to vadí?“

Valja se zeptala zase takovým zkušeným hlasem.

„Dostal jsi dopis z fronty? Ukaž mi to, prosím tě.“

Docela klidně vytáhl z kapsy složený dopis.

„Tu máš, čti.“

Zdravím Vás, drahý soudruhu kapitáne!

Vzpomínali jsme dnes na Vás při přímé střelbě, bylo nám horko. Major S., aby hrom do něho, vyvedl takovou věc, že… (začerněno). Znáte ho, když jste byl u nás, sloužil u děl pluku a už tenkrát se rád vytahoval, sama paráda, lesk, hrozná, udatnost. A teď, co dostal Váš oddíl, ještě víc. A jeho vinou zahynuli Soijatnik a Mitrojanov tak hloupě, že rozum zůstává stát. Obsadili jsme městečko, malinké, ani nevím, jak se jmenovalo, a jen jsme vyjeli na západní okraj, z lesíka proti nám dvanáct německých tanku. Začaly pálil, rozvinuly se a perou do nás. Byli jsme sice v pochodovém proudu a ještě schovaní za domy, ale rozvinout jsme se mohli. Když to oznámili S., měl ten ťulpas hned tady u domů rozvinout první baterii, ale on skočil na kolesnu prvního děla a začal velet. Rval: „Kupředu, kupředu!“ Víte, jak rozvinul baterii? Přímo na silnici, jako na dlani, rovnou před tanky. Nu, dostali jsme co proto. Druhé dělo zničil okamžitě přímý zásah. Čtvrté bylo rozdrceno – dva „tygry“ je vyžehlily.

Tož z Milrofanovovy baterie zbylo jedenáct lidi a dvě děla. Byla to nejlepší baterie oddílu a S. ji zničil za jediný den. A Mitrojanov přece šel až od Stalingradu. Pamatujete se na něho u Kalače? Když jste odjel, dostal za Karpaty Řád rudého praporu, však jste ho ještě sám navrhoval. Nu, sbírali jsme Voloďu po kouskách a ten řád jsme našli naposled – byl celý zohýbaný, zkřivený.

„Tygry“ jsme samo sebou vyřídili, jak se sluší a patři, ale jenom diky lomu, že se druhá a třeli baterie včas rozvinuly u domů, mezi stromy, odtamtud spustily. Tam na okraji městečka bylo postavení báječné, maskovaně, všechno, jak má být – a on nás vyt i a čil na silnici jako terče. Asi se chtěl vyznamenat, dostat mermomocí řád.

Nezlobte se, soudruhu kapitáne, zepiští tak zlostně, ale nemohl jsem to vydržet, musel jsem se Vám svěřit, jinak – všechno normální. Postupujeme lak, že ani nemáme čas se naobědvat. A moc často na Vás vzpomínáme. Kosfa, Váš bývalý přikazník, pořád říká, že těch svých frontových sto gramu pije na Vaše zdraví. Prosil, abych Vám vyřídil pěkný pozdrav, a vzkazuje, že prý už nepouští z rukou volant, když tanky pálí přímou střelbou.

Váš dopis jsem dostal. Mnohokrát děkuji. Chápu, že o rozkaze se nediskutuje. Ale přisámbůh, s námi by Vám bylo lip.

Buďte zdráv. Na shledanou po vítězství! Z Vašeho dopisu jsem pochopil, že Vás hned tak neuvidíme. Je li to možné, dovolte mi, abych Vás upřímně objal.

Věčně Vám oddaný velitel druhé baterie navždy Vašeho oddílu

nadporučík D ě r b i č o v

KAPITOLA TŘETÍ

První oddíl dělostřeleckého učiliště, u něhož byl kapitán Melničenko velitelem baterie, se formoval již čtrnáct dni, ale teprve před několika dny zahájil vyučování, jeho příslušníky byli frontoví vojáci, žáci střední vojenské dělostřelecké školy a lidé z „civilu“ (studenti ze škol), takže vypadal v prvních dnech velmi různorodě. Frontoví vojáci, kteří se dostali do hlubokého zápoli přímo z předního okraje, chodili v ošoupaných pláštích, které už hodně zažily, v pomačkaných, dešti promáčených čepicích. Za podzimního útoku nebyl čas na výměnu stejnokrojů – staršinové měli co dělat, aby doháněli čela. proklínajíce přitom bláto a deště.

Ve třídách a po dunivých chodbách se rozléhal veselý, stříbřitý cinkot řádů a medailí. Všichni byli plni bojových vzpomínek, vyznačovali se zvláštními frontovými zvyklostmi, svérázně žertovali, svérázně mluvili, svérázně škrtali zápalkami, svérázně se tvářili, někdy bývali ostří a otevření, a někdy zas si sráželi čepici do čela se slovy: „Nám může každej políbit šos!“

Kapitán Melničenku věděl, že on, ani jeho baterie, ba ani jediný frekventant učiliště už se na frontu nevrátí. Než odcházel z fronty, dověděl se z rozhovoru s členem Vojenské rady generálporučíkem Semjonovem velmi jasně, že se ve městech hluboko v zápolí tvoři důstojnický Sbor pro mírově doby. A v polovině prosince 1944 dorazil s ešalonem frontových vojáků do Berezanska. Žádal, aby byl poslán do učiliště v témž městě, kde žil před válkou.

Mnoho důstojníků v jeho věku říkalo, že měl Melničenko ve válce z pekla štěstí – v šestadvaceti letech velel samostatnému protitankovému oddílu; jeho baterie „nevylezly z přímé střelby“, a k údivu některých smolařů měly jen malé ztráty.

Jedni to vysvětlovali tím, že je na důstojníky přísný, že od nich pedantsky žádá znalost „pravidel střelby“ – a jeho velitelé baterií a čet znali tuto obtížnou knížečku skutečně nazpaměť, Jíní říkali, že je prostě dítkem štěstěny. všechno se mu daří samo.

Náčelník spojeni pluku kapitán Selskij, vtipálek a knihomol, řekl jednou o Melničenkovi: „Ten Je stvořen pro armádu jako pták pro lítání.“

Docela tak tomu nebylo.

Nový rok uplynul a nastaly všední dny. Kapitán Melničenko sice bolestně pociťoval svou odtrženost od fronty, ale život učiliště ho přece jen pomalu vtahoval do svého víru.

Budovy učiliště byly rozlehlé a prostorné.

Široké mramorové schodiště s měkkým kobercem a zrcadly na odpočívadlech vede do pater, k jednotlivým bateriím. Nad schodištěm visi lustry. Jemným cinkáním se přidávají ke zvoněni ostruh na chodbách, září a klidně se odrážejí v zrcadlově lesklých podlahách. Čistota přímo ideální.

V Hlavní dvoraně se kupí frekventanti a metličkami si smetají snili z bot. Na nástupišti byl mráz, tady je led teplo, hlučilo a živo. Zaznívá smích a hlasitý hovor. Dozorčí přísnýma očima prohlíží příchozí. Co chvíli pánovitě volá:

„Berjozkin! Jsi uvědomělý, nebo nejsi? Vážíš si práce dozorčího? Přijdeš si jako někam ke tchyni – jen se podívej, co jsi sem nanesl sněhu!“

„Koljo, nač to fňukání?“ směje se Berjozkin. „Já nemám nebeskou kancelář na povel. Sněhu tam padá – hrůza! A vůbec, nedělej ty strašné kukuče!“

Dopolední zaměstnání skončilo. Za chvíli bude oběd. Tahle doba se kapitánu Melničenkovi líbí – oddíl ožívá.

Po schodech běží frekventanti v nových stejnokrojích. Tlačenice – a zase prázdno. V učilišti se všechno dělá ráz na ráz.

Tadyhle jde jeden mladíček za pomalým ruměným staršinou, který se tváří starostlivě jako pravý hospodář. Je už absolvent. Funící a rozpačitý frekventant nese hromadu nových, sněhem vonících plášťů. Staršina se ohlíží a nespokojeně brumlá:

„Na podlaze! Na podlaze! Kde jste to viděl – válet pláště po podlaze, drahý soudruhu frekventante? Je třeba chodit s otevřenýma očima. Zaneste to k intendančnímu. A neházejte je na hromadu, nejsou to polena. Myslet se musí!“

Když spatří kapitána, zatváří se přísně a hned pozdraví. Frekventant jen odfukuje, klouže po parketách a stydí se. Nemůže salutovat, má na sobě horu plášťů. Kapitán ho zná: je z první čety, jmenuje se Zimin.

Po pláštích přinášej chlapci lopaty, dálkoměry v pouzdrech, busoly, celuloidové dělostřelecké šablony a logaritmická pravítka. Obvyklý život učiliště v přestávce před obědem. Život plný vnitřního smyslu.

Nyní stojí kapitán ve dvoraně, rozhlíží se kolem a pomalu si stahuje rukavice. Právě se vrátil z nástupiště. Dozorčí oddílu s šavli a ochrannou maskou z něho nespouští oči a s přehnanou pohotovostí drží dlaň u spánku.

„Zavolejte mi do kanceláře poručíka Černěcova a frekventanty Dmitrijeva a Brjanceva!“

Dozorčí chvátá ke schodišti.

A již se rozléhá jeho břeskný hlas:

„Poručík Černěcov, frekventanti Dmitrijev a Brjaneev – k veliteli první baterie!“

„… první ba-te-rie-e…,“ duní mnohonásobná ozvěna rozkazu, jak jej opakují dozorčí na všech poschodích.

Kapitán vystoupil po měkkém koberci do třetího poschodí k baterii. Je tu ticho jako po vymření. Všichni odešli do jídelny. Bezvadně navoskované parketové podlahy svátečně jiskří. Postele a noční stolky, přísně vyrovnané, se v parketách odrážejí jako ve vodě.

Všude po postelích stočené pláště – do jídelny se chodí jen v blůzách. Někde nahoře nad střechou fičí kolem budovy vítr a řve, opírá se do černých okenních tabulí; uprostřed hučivé metelice zaznívá občas zvonění elektrik. Ale tady všechno dýchá blaženým teplem, všude je útulno a světlo jako doma.

Dozorčí baterie Saša Grebnin, bývalý plukovní průzkumník, pružný voják chlapecké postavy, se opírá lokly o noční stolek a s výrazem pochybností čte. Jakmile spatří kapitána, chvatně schová knihu do stolku a napřímí se.

„Baterie – pozor!“

„Zpět! A tu knihu neschovávejte, vidím všechno.“

Grebnin se na kapitána šibalsky zadíval zelenýma očima a zeptal se s upřímným zájmem:

„Nesloužil jste u průzkumu, soudruhu kapitáne?“

„Ne, jsem dělostřelec. Proč?“

„Že máte tak vycvičené oko, soudruhu kapitáne.“

„Však dělostřelec taky musí mít vycvičené oko. A tu knížku přece jenom radši schovejte, a někam dál, aby vás nepokoušela.“

Kapitán se usmál a vykročil po chodbě. Ostruhy mu jemně cinkaly.

V kanceláři už na něho čekal velitel první čety poručík Černěcov. Přeštípnutý v pase, v novém stejnokroji s blyštivými zlatými knoflíky, zlatými nárameníky a vrzajícími řemeny přes prsa, celý vyblýskaný. Okamžitě povstal.

„Volal jste mě, soudruhu kapitáne?“ zeptal se tak mladým, zvučným hlasem, že si kapitán mimoděk pomyslel: To je ale zvoneček!

„Ano, posaďte se, prosím.“

Chvíli si Černěcova mlčky prohlížel: ne zvlášť vysoká postava, ne zvlášť široká ramena, ještě chlapec. Čisté mladické čelo bez jediné vrásky, pod ním živé, jiskrné světle hnědé oči, na tvářích Jemný ruměnec, jako by byl neustále v rozpacích. Na pohled tak třiadvacet. Zbrusu nové řemení. Absolvoval učiliště s vyznamenáním. Na frontu ho nepustili. Na kapitánovy řádové stužky hledí zamyšleně. Někdy se zdá, že se před frekventanty z fronty stydí. Zajímavé!

Kapitán zabubnoval prsty do stolu.

„U všech čet jsou jmenováni pomocníci velitelů,“ řekl přísně. „U nás ještě ne. Proč?“

Pronesl to příliš oficiálně – Černěcov rázem zrozpačitěl a sklopil hlavu.

„Soudruhu kapitáne, máme u čety mnoho vojáků z fronty… Pozoroval jsem lidi,“ začal. „Ale návrh na pomocníky už mám. Tak…“

Vytáhl seznam. Ruce měl také mladické, prsty dlouhé.

„Navrhuju staršinu Brjanceva, rotného Dmilrtjeva a rotného Drozdova… Všichni jsou od jedné armády.“

Kapitán tázavě vzhlédl. Tenhle mladík se uměl tak červenat a stydět, že mu rudl dokonce i krk nad sněhobílým límečkem.

„Hlásili vám, že je major Gradusov potrestal?“

„Hlásili.“

„A nepomyslel jste na to, jak se bude na jejich jmenování dívat velitel oddílu?“

„Soudruhu kapitáne, Dmitrijev a Brjaneev byli na frontě tři roky ve funkci mladších velitelů. Kromě nich nemáme u čety žádné poddůstojníky.“ Černěcov se odmlčel a hned zvučně pokračoval: „A k té rvačce, soudruhu kapitáne. Major Gradusov nařídil podporučíku Ignaťjevovi, aby zadrženého odvezl k veliteli posádky. Při prověřování se zjistilo, že je to nějaké pochybné individuum. Bez stálého zaměstnání. Nějaký spekulant.“

V rozrušení se zatahal za své nové řemení. Vida ho, zvonečka. není tak nesmělý, jak vypadá, pomyslel si kapitán. Čím asi chtěl být před válkou tenhle poručík?

Ozvalo se zaklepání. Kapitán zavolal:

„Ano, prosím.“

Do kanceláře vstoupil Alexej Dmitrijev.

Tenhle je ještě mladší než Černěcov. Student. Tomu by nejlíp slušelo líbat se někde v aleji s děvčaty. Pochází z, Leningradu. Bojoval hned od prvních dnů války. Byl ve stejné armádě jako kapitán. Takových měl Melničenko ve svém oddíle mnoho. V těchto chlapcích se podivně spojuje dospělá vážnost a dětská naivita.

„Frekventant Dmitrijev. přišel jsem na váš rozkaz!“

Obočí měl zvlhlé roztálými vločkami sněhu, obličej klidný, malinko udivený. Ve škole byl asi kápem kluků, učitelům odmlouval, děvčata mu posílala psaníčka…

„Sedněte si, frekventante Dmitrijeve. Tak proč jsme vás s poručíkem Černěcovem pozvali. (Černěcov – kam se poděly jeho rozpaky! – hleděl na Dmitrijeva přísně.) Chtěli bychom vás jmenovat pomocníkem velitele čety. Dneškem počínaje.“

Dmitrijev okamžitě vstal.

„Soudruhu kapitáne, dovolte mi promluvit. Prosím, abych pomocníkem velitele čety jmenován nebyl.“

„Proč?“

„Prostě nechci.“

„Ach tak, prostě? Proč to neřeknete celé?“ pousmál se Melničenko. „Myslím, že nebudu daleko od pravdy, když řeknu, že na frontě jste byl velitelem děla a tady v zápoli si nechcete kazit vztahy se starými kamarády. Je to tak?“

„Fronta – to je něco jiného, soudruhu kapitáne! Přišel jsem se sem učit, a ne velet. A pak, nejsem nijak zvlášť ukázněný.“

„Inu, fronta je opravdu něco jiného, to máte pravdu, Dmitrijeve.“ Melničenko přikývl. „Ale chtěli jsme za velitele družstev jmenovat Brjanceva a Drozdova. Ti jsou od stejného pluku jako vy, počítali jsme, že by se vám spolu dobře pracovalo.“

„Na tom nesejde, soudruhu kapitáne!“ Dmitrijev zavrtěl hlavou. „Prosím, abych jmenován nebyl. Byl bych špatným pomocníkem.“

„Oddíle, pozo-or!“ rozletěl se poschodím dunivý povel a hned nato kdesi v hloub; chodby zabubnoval vzrušený hlas dozorčího: „Soudruhu majore, u vašeho oddílu…“

Černěcov zašilhal po dveřích, přitáhl si blůzu a přejel prsty po řemení.

Nastalo ticho, chodbou se rozezněl hromový hlas:

„Pohov!“ – a do kanceláře vstoupil udýchaný major Gradusov. Na čepici nalepený sníh, obličej zrůžovělý mrazem a ošlehaný větrem.

Důstojníci vstali. Velitel oddílu nedbale zdvihl k tváři silnou ruku v pevné kožené rukavici a pronesl hlubokým hlasem:

„Stálé zdraví, soudruzi důstojníci!“

Pomalu sňal čepici, oklepal z ní čerstvý snili a ze sírany pohleděl na Dmitrijeva; ojíněné obočí se mu trochu pozvedlo.

„Ále, starý známý! Boxer amatér! Ták! Představte si, soudruzi důstojníci, ještě ani nebyl oběma nohama v učilišti a už se vyznamenal, hned první dny. Co s vámi mám dělat? Jak se mám dívat na tu vaši rvačku? Co?“

V jeho trochu rozespalém hlase se ozývaly chraptivé tóny. Jeho pomačkaná, domácká tvář vypadala v té chvíli chytrá, moudrá, po dřívější drsnosti v ní nebylo ani stopy.

Dmitrijev skryl řasami posměšný záblesk v očích a řekl:

„Soudruhu majore, mýlíte se. tomu se nedá říkat rvačka. Bránili jsme se, a tak jsme se museli jaksepatří porvat.“

„Když voják mává pěstmi, to už není rvačka, ale hanba! Když se frekventant dělostřeleckého učiliště pere na ulici, je to skvrna na cti uniformy, skvrna na jeho vlastní cti, na cti celé armády! To tak, aby si chodci ukazovali na frekventanty prstem: Heleďte, jdou rváči od dělostřelců, v těch není kouska disciplíny!“

Gradusov zvedl bradu, rozepjal si plášť u krku, zamračeně usedl za stůl a nevrle pokašlával.

„Tak vida, mýlíte se! Kde je ten váš… jak on se… Brjanskij? Nebo Brjancev? Zavolal jste ho, kapitáne?“

„Brjancev musí co nevidět přijít, zavolal jsem oba,“ odpověděl Melničenko, zapálil si a nad plamínkem zápalky sledoval očima Gradusova.

„Hlásili vám, že jsem Je potrestal?“

„Ano, soudruhu majore. Ale já jsem je zavolal z jiného důvodu.“

„A to?“

„Chci je jmenovat mladšími veliteli.“ Kapitán pohlédl na Dmitrijeva. „Oba.“

„Že by? Z bláta rovnou na trůn? Hm-m…“

Major Gradusov si hlasitě od frkl, položil těžkou dlaň na okraj stolu, zadíval se na kapitána, pak se jakoby v rozpacích obrátil ke ztichlému Černěcovovi a zabubnoval prsty.

„Co si o tom myslíte vy, poručíku?“

Černěcov zrudl do nachova a rychle odpověděl:

„Myslím, že to zvládnou, soudruhu majore. Musí to zvládnout!“

„Proč tak nejistě, poručíku?“

Gradusov mávl rukou, těžkopádně povstal a přešel pokojem z rohu do rohu.

„Nno! To všechno je ohromně zajímavé, soudruzi důstojníci. Ohromně zajímavé…,“ pronesl v zamyšlení a prudce otevřel dveře.

„Dozorčí! Zavolejte frekventanta Brjariceva!“

Gradusov zřejmě patřil mezi ony vznětlivé velitele, kteří se dovedou v mžiku rozhodnout, ale když ochladnou, už se k svým rozhodnutím nevracejí.

Boris Brjancev sloužil v hodnosti staršiny jako radista na štábu dělostřeleckého pluku 191. střelecké divize. Ještě tehdy, když už byl daleko za frontou, často vzpomínal na kapitána Selského, náčelníka spojeni pluku – vděčil mu za mnoho.

Kapitán měl chytrý pohublý obličej, živý, posměšný pohled a kouty nad vysokým čelem. Před válkou byl aspirantem fyziky na moskevské univerzitě. Byl hodně sčetlý, svůj obor znal bezvadně a jako první z důstojníků pluku dostal za operaci na Donu Řád Alexandra Něvského.

Selskij chodil, jemně cinkal ostruhami, neustále kouřil, Cigaretu ve dvou prstech, popel poslepu oklepával přímo do německé misky, která sloužila za popelník, a mluvil s Borisem takhle:

„Tak co, staršino, račte mi říci, jaký je příjem. Tak přepněte! Cože? Že baterie uvízly? Měníte? Mne by zrovna zajímalo vědět, jaký mají příjem uvízlé baterie. V boji nebudete mít čas měnit. Přepojte na příjem!“

Boris se v duchu vztekal, ale cítil, že má Selskij pravdu.

Na viselském předmostí se přepravil na ostrov asi dvě stě padesát metrů od německého předního okraje. Kapitán řekl:

„Půjdeme sami dva. Ostrůvek je malý. Je vám všechno jasné?“

Pozorovali záblesky výstřelů a podle nich vysílali celou noc údaje o nepřátelském předním okraji k pluku, který stál za Vislou a prováděl prudké palebné přepady hitlerovských zákopů.

Před úsvitem zachytili jejich vysílačku Němci. A celé tři hodiny, až do rozednění, pálily těžké německé baterie na ostrov, až se malý písečný okop otřásal. Střely 7. dalekonosných děl se chrastivě trhaly, kosily mladé borovice kolem okopu, oba dusil nesnesitelný zápach tolu, čmoud ze střelného prachu jim div neroztrhl plíce.

Kapitán Selskij, celý od hlíny, zamyšleně bubnoval svými dlouhými prsty po dalekohledu a pozoroval Vislu. Boris seděl u vysílačky. Díval se na kapitánova úzká záda, obepnutá novou soukennou blůzou, a tlumočil jeho povely zuřivě, zlostně a prudce, a zdálo se mu v těch chvílích, že by mohl po boku kapitána v tomto malém okopu na předmostí Visly bez rozmýšlení zemřít.

Při šestém dělostřeleckém přepadu rozbily střepiny vysílačku. Boris pocítil bolest v ruce a uvědomil si, že je raněn. Mačkal si ránu a udiveně se díval na krev. Bylo zvláštní, že tolik své krve ještě nikdy neviděl, třebaže byl raněn již dvakrát. Selskij, ohlušený výbuchem a celý zčernalý, odplivoval písek a mlčky mu převazoval ruku kapesním obvazem. A když Boris spatřil kapitánovu úzkou zpocenou tvář, řekl tiše, ale pevně:

„Neodejdu, tohle je maličkost, hlavně že to nedostala kost!“

„Nesmysl, staršino! Nesmysl! Bez rádia tady nemáme co dělat!“

Prudce nakopl špičkou boty vysílačku, až sletěla do jámy, mrzutě si přehodil samopal přes rameno a podrážděně, vztekle vstal. Přes ostrov přeletovaly ječivé, rozeřvané granáty. Selskij si zamračeně setřásl z nárameníků písek a procedil skrz zuby.

„Smůla!“

Za vlhkého úsvitu přešli celý písčitý ostrůvek přebraný výbuchy a zamířili k malému voru, na němž se sem večer přeplavili. Borisovi škubalo v ruce, jako by se mu ji někdo pokoušel vykloubit, ale mlčel.

Zpátky přes řeku pluli mlhou. A když vystoupili na břeh, ocitli se v nedotčeném tichu podzimního rána, z něhož jako by se teprve rodil svět. Borisovi se ještě zdálo, že kvílí střely, že se mu pod nohama houpe okop jako živý, ale přitom ho mrzelo, že z ostrova odešli tak neslavně. Chystal se k větším věcem.

Po mokrém břehu Visly se ploužila mlha, podzim voněl a neobyčejné ticho nutilo k přemýšlení. Ale když se blížili k štábu pluku, ozval se kapitán důrazně:

„To nic, staršino, každý malý neúspěch je jen krokem k velkému úspěchu.“

Než Boris odjel do učiliště, zašel za Selským. Kapitán s ním vypil láhev červeného vína, zamyslel se a pravil:

„Dostanete se možná daleko. Hlavně se neutápějte v malichernostech. Žijte velké věci, krásně a moudře. Nikdy se nemotejte vzadu. Vždycky jděte kupředu. A – mimochodem – máte vlastně štěstí. Z učiliště vás bezpochyby pustí domů, na dovolenou. Až budete projíždět Moskvou, stavte se tam. Vyřiďte jí pozdravení, pokloňte se jí… až k zemi, pěkně po rusku. Tak vida, málem začínám zapomínat, v které ulici stála univerzita. Mládí – to je nejnádhernější čas, neopakovatelný! Máte celý život před sebou. Já už se zřejmě se spojařinou taky brzy rozloučím. Chtěl bych dělat něco pořádného, staršino. Někam k oddílu, do ohně a dýmu, jak se říká! Ťukneme si, soudruhu budoucí poručíku. Na skvělou důstojnickou budoucnost – v dobrém smyslu slova…“

To bylo před krátkou dobou.

Boris kráčel po chodbě a pohvizdoval si Toreadore smě-e-e-e-lý… Odvykl již čistotě a domácímu pořádku a nemohl se teď vynadívat na tuhle rovnou světlou chodbu, zalitou zimním sluncem, skleněné lustry, lesklé dveře po obou stranách chodby s mírumilovnými nápisy Sklad, Stranický výbor, Čistírna zbraní. Líbilo se mu, když ho míjeli mladincí frekventanti propuštění před nedávnem ze zvláštních škol a s nadšenou úctou zírali na dva Řády vlastenecké války a dlouhý řetěz zvonivých medailí.

Právě končil oběd. Chodba plná frekventantů hučela, vřela, a Boris se tímto proudem bezpečně prodíral.

Vstoupil dovnitř, veselým, rychlým pohledem přelétl důstojníky, ale vtom spatřil Alexeje a okamžitě pochopil, o čem se tu mluvilo, a na chvíli ho opustil pocit plnosti života.

„Frekventant Brjancev, přišel jsem na váš rozkaz!“

Major Gradusov stál s rukama zkříženýma na břiše uprostřed místnosti a díval se na Borise se vzteklým údivem.

„Abych pravdu řekl, frekventante Brjanceve, moc nepospícháte. Doufám, že na frontě jste si nedával tolik načas, když vás velitel volal do postavení. V učilišti se všechno dělá poklusem!“

Boris pokrčil rameny a sebejistě se usmál koutkem úst.

„Soudruhu majore, utíkat poklusem můžu, ale obědvat poklusem ne. Byl jsem v jídelně.“

Gradusovův obličej zešpičatěl a pomalu začal brunátnět.

„Nechte těch řečí, frekventante Brjanceve! Zapomínáte se! Nejste na frontě, ale v důstojnickém učilišti. Divím se. že vás za čtyři roky nikdo nenaučil kázní, nikdo vás nenaučil, jak se mluví s důstojníkem! Vidím, že se mnoha věcem budete muset učit znovu. Budete muset začínat od A.“

„Soudruhu majore,“ odpověděl Boris tiše, „vojenskou abecedu už trochu známe.“

„Vůbec to není vidět, frekventante Brjanceve! Vidět je jenom jedno – neukázněnost!“

Teď už to nevydržel ani Alexej:

„Soudruhu majore, na frontě snad kázeň neexistovala? Můžete nás učit lecčemu, ale frontové kázni ne.“

„Tak! Vy už tedy všechno umíte, soudruzi frekventanti?“ pronesl Gradusov důrazně a jakoby v zamyšlení přikývl, pak kývl ještě několikrát, prudce se otočil na podpatcích k důstojníkům a spustil oficiálně: „Soudruzi důstojnici, včera jsem byl svědkem m slýchaného skandálu, ale nebyl jsem si jist, nakolik jsou oni vinni. Teď! už nepotřebuji žádné vysvětlování. Ruším svůj dřívější trest. Vy, frekventante Dmitrijeve.“ pohledl na Alexeje, „máte dva dny za odmlouvání a rvačku. Vy, jako iniciátor rvačky a za hrubé chováni k důstojníkovi,“ přejel pohledem na Borise, „tři dny vězení. Soudruzi důstojníci, zítra dopravíte vězně na hlavní strážnici. Dovoluji, aby si s sebou vzali Kázeňsky řád!“

Alexej se ušklíbl – připadalo mu to nesmyslné.

„Děkuji,“ neodpustil si Boris ironii.

Major Gradusov se k němu otočil a řekl tvrdě:

„Uslyším-li Ještě jediné slovo odmluvy staršímu důstojníkovi. dostanete den navíc. Učte se aspoň z chyb, frekventante Brjanceve, když už se chcete stát důstojníkem.“

Alexej a Boris mlčeli – o majoru Gradusovovi se říkalo, že je nesmírně drsný, tvrdý a pedantský velitel. Za rozepnutý límeček nebo utržený knoflík prý trestá nepovolením vycházek, v minulém ročníku prý jednomu frekventantovi nařídil na čtrnáct dni zašít kapsy, aby ho odnaučil „hloupému civilnímu“ zvyku strkat do nich ruce. Aspoň se to říkalo.

Major Gradusov uzavřel suše:

„Kapitáne Melničenko, rozkaz o uvěznění oznámíte před celým oddílem. Můžete jít, soudruzi frekventanti. Jste volní. Do zítřka.“

Toho večera bylo u baterie neobyčejně živo. čety stály seřazeny a hlučně se bavily. Na krajní posteli ležely hromady čistého spodního prádla. Pomocník staršiny, občanský zaměstnanec Tichou Sidorovič Kumaňkov, dědoušek s hubeným růžovým krkem a blysknavýma pichlavýma očima, přecházel bezradně před vyrovnanou první četou a ohlížel se hodnotícím pohledem po hubené a dlouhatánské postavě frekventanta Míši Luce. A Míša Luc před sebou držel oba kousky bělostného prádla, jako by je měřil, držel je nechápavě a na cikánské tváří se zahnutým nosem mil hrál mefistofelský úsměv. Kumaňkov zvedal obočí a byl na rozpacích. Okolo se ozývaly rady:

„Ber to, Mišo, to nic, to se roztáhne! Nerajtuj na detailech a nenič nám nervy.“

Ale Míša Luc natřásal prádlo před sebou a říkal umíněně:

„Ba ne, soudruhu pomocníku, jen si pomyslete: kdybyste na lokomotivu natáhl noční košili, vydrží to? Na OVS vás pěkně napálili. Tyhle bílé trenýrky se štruplenit dostali z jeslí… To je bez debaty.“

„No-no!“ ozýval se roztržitě dotčený staršinův pomocník. „Z jeslí! A nenatřásej mi to tolik! Co je to za módu – takhle to natřásat! A neurážej. Asi budeš ze střední vojenské, viď? Já jsem náhodou taky byl tři roky na německé frontě… Tak to sem všecko dej. Ty – lokomotivo!“

„Prosil bych neurážet,“ prohlásil Míša.

Frekventanti se řehtali. Najednou se Kumaňkov ohlédl po dveřích kanceláře a v očích mu přísně zablýsklo.

„Pozor! Nežvanit!“

Čely ztichly – z kanceláře vyšel kapitán Melničenko.

Měl na sobu plast, (lahodu provléknutou pod nárameníkem. a vypadal, jak by se chystal k pořadovému výcviku.

„Pohov!“ zavelel. „Co je, frekventante Luci?“

„To nenatáhnu, soudruhu kapitáne,“ ohlásil Luc předpisově. „Tím to všecko vzniklo“

„To je fakt, tohle nenatáhnete. Pomocníku staršiny, vyměnit!“

Kumaňkov se uctivě povytáhl na špičky bot a zašeptal dotčeně.

„To nejde, soudruhu kapitáne. Ta výška, však vidíte, ty rozměry.“

„A díval jste se u sebe ve skladu?“

„Ve skladu?“ Kumaňkov si odkašlal. „Ale to přece, soudruhu kapitáne… A co když se objeví někdo s ještě majestátnější postavou?“ zašeptal a znovu se vypjal na špičky. „Ti gardisti tomu dali! Provedu, vyměnit!“ dodal nespokojeně

„Na rozdáni prádla máte dvě minuty.“

„Provedu…“ Kumaňkov se nafoukl, jako spousta pomocníků staršiny a mnoho jiných armádních hospodářů se zřejmě domníval, že prádlo není k tomu, aby se nosilo, roztrhalo a vyměnilo, nýbrž k tomu, aby se objednávalo a fasovalo do skladišť. A přitom neměl nikdo pochopení pro všechnu jeho pekelnou práci!

Zatímco Kumaňkov rozdával soupravy, přecházel kapitán s rukama za zády před nastoupenou baterií a zamyšleně mlčel.

Suchar! pomyslel si Alexej a díval se na něho nevraživé. Hrozně se bojí nadřízených. Nevidí nic než řády.

Boris pohrdavě přimhouřil oči a řekl tiše:

„Týlové manýry.“

Přesně za dvě minuly se již baterie hlučně a se smíchem řítila po schodech dolů do prostorné dvorany.

Dozorčí. nějaký starší ročník, vstal od stolku, chápavě se usmál na oživlou baterii s balíčky v podpaží a řekl dobromyslně:

„Koupání, to je něco, kamarádi.“

„Neprozrazovat vojenské tajemství!“ varoval ho výhružně Míša Luc. „Neznáte řády?“

Baterie se vesele vyhrnula na ulici.

Černým večerním vzduchem měkce padal sníh, město zakrývala souvislá pohyblivá clona, kolem pouličních svítilen se rozlévaly žluté skvrny. Jen všechna tři poschodí učiliště, vzpínající se k nebi, vysílala do chumelenice teplý jas oken. Alexej se zhluboka nadechl, pocítil v prsou chlad a sněhové vločky mu studeně lechtaly tvář.

„A poslední den života našeho,“ prohlásil žertem a začal lepit kouli. „Braň se, Bořku!“

„Nech toho,“ zavrčel Boris. „Že se ti chce!“

Najednou zazněly hlasy a smích.

„Kluci, do toho!“

Ale ještě dřív než Alexej, smáčkl Saša Grebnin narychlo hrst mokrého sněhu, nadšeně vyrazil divoký skřek a vší silou se trefil do dlouhých zad Míši Luce. Ten překvapením vyjekl.

„Kde je disciplína?“

„V takovém počasí a disciplína?“ Saša se zasmál a nastavil Míšovi nohu. „Nezlob se, Mišo, tady je závěj.“

Luc poskočil, zabořil se dlouhýma nohama do hluboké závěje, nabral si do širokých nohavic sníh, upadl na záda a zakřičel:

„Umírám! Kde mám soupravu prádla? Bez prádla zahynu!“

„Nastoupit,“ zavelel Kumaňkov, bázlivě pobíhaje kolem rozprchlé baterie, a polekaně sledoval, jak se vzduchem míhají uzlíky. „Prádlo!“ vykřikoval. „Souprava! Jako děti. A to přišli z fronty. Vy jste v životě neviděli sníh? Co vyvádíte? Zapomněli jste na řády? Vyrovnat! Vyrrrovnat!“

Konečně se baterie opět seřadila. Alexej měl celé rameno od sněhu; udýchaně se postavil vedle Borise, dýchl mu teplo do tváře a řekl posměšně:

„Nech už té zádušní. Vážně, ty se tu tváříš tak hlubokomyslně jako Napoleon před Waterloo.“

„Dej pokoj. Nechápu, že můžeš takhle jančil.“ odpověděl Boris suše. „Kde na to bereš?“

„Povídám ti přece – ono to nějak dopadne.“

Po večerce, když se učiliště pohroužilo do ticha a ke zčernalým oknům se měkce přimáčkla tma. rozproudily se obvykle u čety debaty, které končily až dlouho po půlnoci. Vzpomínalo se na všechny zážitky, na něž stejně žádný z nich nikdy nezapomene. Tak tomu bývá cestou ešalonem, nebo v nemocnicích, nebo konečně i v učilišti, když se spolu seznamují lidé nejrůznějších povah.

Náhodně zapředený rozhovor pokračuje za účasti všech ostatních, jako dnes. Když všichni ulehli na lůžka a dozorčí důstojník dokončil obhlídku ložnic, ozval se z kouta zvučný hlas náruživého, neúnavného vypravěče Saši Grebnin

„To jsme vám, chlapci, dostali jednou úkol…“ Neřekl ještě ani pět vět, ale celá četa na lůžkách se začala jeho žertovnému líčeni smát tak, že dozorčí, který si u svého stolečku zdříml na onu klidnou chvilku po večerce, vletěl z chodby do „podpalubí“ tak si frekventanti překřtili ložnici a bezmyšlenkovitě zavelel:

„Nechat žvanění!“ Pak se najednou vzpamatoval, vlídně se usmál a požádal: „S tím žvaněním trošku tišeji, prosím vás na kolenou, mládenci!“

Toho usněženého večera před nástupem trestu ležel Alexej Dmitrijev na svém lůžku, poslouchal vytí větru v korunách topolů a vzdálené troubení automobilů, stopene ve fujavici. Pronásledovaly ho neodbytné vzpomínky, do hlavy se mu vkrádaly neveselé myšlenky.

V pološeru podpalubí se z různých stran ozývaly bzučivé hlasy vypravěčů. Na jednom místě se všichni sborově smáli, ale potichu, aby je nezaslechl dozorčí důstojník. V koutě si kdosi broukal:

Zarostly naše chodníčky býlím,

kde jsme se kdysi vodili s milým…

Na sousedním lůžku se převracel a vzdychal Alexejův kamarád od pluku Tolja Drozdov. Najednou zvedl hlavu a řekl ostře: „Nech už ty chodníčky!“

Pobrukování přestalo. A tu Drozdov potichu: „Spíš, Aljošo?“

„Ne.“

„Já taky nemůžu.“ Vzdychl a opřel se o loket; z límce noční košile se mu vynořil silný krk. „Chápeš, Aljošo, je to všechno tak zvláštní.“ začal zamyšleně. „Prošel jsem válkou, zůstal živ, teď do učiliště… A Ljoška Solovjov už tu není. Víš, zahynul divně, hloupě. Jak si na to vzpomenu, je mi do breku… Sedíme v chalupě, teplo, zakouřeno, venku chumelí… To už bylo za Vislou… Dva kilometry od předního okraje. Ljoša seděl u stolu, psal dopis a potichu si prozpěvoval. Vždycky zpíval Zarostly naše chodníčky… Víš, a já poslouchal. A bylo mi z těch slov smutno, aby do toho!“

Zarostly travou špinavou, šedou,

tam, kde jsem, milý, chodila s tebou…

Vrazila se do mne nějaká zima, asi jsem zbledl. Ljoša to vidí. mrkne na mne a ptá se: »Co je ti?« Víš, vstal a začal jazykem olizoval obálku. A najednou – cink – v okenní tabuli dvě dírky A Ljoša se pomalu kácí na lavici »Co je, soudruhu poručíku? Co je vám?« V první chvíli jsem nepochopil, co se stalo. Na stole obálka, dopis z ní vyklouzl, a jako by to bylo teď, pamatuju se na první řádek: Milá Mášenko…

Chápeš. Aljošo, a teď tyhle chodníčky, jako naschvál. A já nikdy nevěděl, že Ljoša… nu, jak bych to, nu, že je něžný, a tak… Nikdy na to nezapomenu a dodnes nemůžu tuhle písničku slyšet, vždycky mám před očima Ljošu.

Pod silným tělem Tolji Drozdova zaskřípala péra. Ulehl s rukama pod hlavou a zadíval se do tmy. Dlouho mlčeli.

V obou žila nedávná minulost, ještě příliš palčivá a čerstvá, nehojená časem.

„Na Ljošu se pamatuju,“ zašeptal Alexej.

A najednou se všechno, co Alexej prožil, co přežil a čím prošel, na něho navalilo jako bouřlivá vlna a minulost mu připadala tak nezměrně veliká, lak strašně krutá a nelítostná, že si uvědomoval jako podivný zázrak: vždyť jsem tím vším prošel, desetkrát se mi smrt vyhnula…

V té chvíli vyprávěl Boris Brjancev komusi o svém civilním životě před válkou – o parku v Petrodvorci, o rozžhavené písečné pláži v zálivu, o kopané, o lásce, o průzračné modři leningradských bílých nocí, o Něvě s třaslavými světýlky vzdálených lodí – Admirála Kruzenšterna a Soudruha. Ve vzpomínkách na mládí vždycky převládá to pěkné.

Ráno stála četa nastoupena. Chladné zimní slunce zalévalo prostory baterie bílým sněhovým světlem.

„Frekventant Dmitrijev, vystupte!“

„Frekventant Brjaneev, vystupte!“

„Frekventant Drozdov, vystupte!“

Proč volají taky Tolju Drozdova? Aha. no samozřejmě…

„Frekventante Drozdové, tady máte trestní lístek, vyzvedněte si pušku a pět ostrých nábojů.“

No ovšem, všechno podle předpisu. Kdyby se Alexej nebo Boris dal na útěk (Kam by asi běželi? A proč?), má Drozdov právo střílet… Báječné!

„Frekventanti Dmitrijev a Brjancev! Odepnout řády, nárameníky a opasky.“

Odepjali řády, nárameníky a opasky. Když to Alexej všechno odevzdával Drozdovovi, zatřásla se Toljovi ruka a na podlahu s cinknutím dopadl řád rudého praporu. Alexej jej rychle zvedl a znovu mu ho podal. Drozdov se odvrátil. Ve třiačtyřicátém dostal Alexej tento řád za násilný přechod Dněpru. Společně s Drozdovovou obsluhou naložili děla na vory, přeplnil za úsvitu na protější břeh, opevnili se tam na výšině a se svými dvěma děly ji udrželi až do večera. To ovšem bylo ve třiačtyřicátém, teď se píše pětačtyřicátý. – Nevadí, Tolko, nevadí. Ono to nějak dopadne…

„Odvedete vězně na hlavní posádkovou strážnici!“

„Brzy na shledanou,“ řekl Alexej.

„Hlavu vzhůru, hoši,“ ozval se Saša Grebnin z řady. „Ono se to vystříbří!“

V pláštích bez opasků a bez nárameníků sestoupili po schodech, prošli dvoranou a vyšli na nádvoří. Nad zasněžené střechy učiliště se zvedalo v malinovém oparu lednové slunce. Topoly obalil těžký sněhový kožich. Vzduchem poletovala jiskřící jinovatka. Pod nohama se ozývalo kovové dunění udusaného sněhu. Kráčeli mlčky. Alexej si najednou vzpomněl, jak na Nový rok doprovázel Valju modrými zavátými uličkami, jak šla vedle něho s bradou zamyšleně zabořenou do kožešinového límce, jak poslouchali skřípot čerstvého sněhu. Pohlédl na Borise. Ten kráčel s rukama v kapsách a ponuře si hleděl pod nohy.

Tak šli zalidněnými ulicemi přes celé město. Ohlíželi se po nich. Suchá stařenka v šátku, s kabelou v ruce, se zastavila na chodníku a lítostivě zamrkala.

„Kampak je vedeš, chudinky?“

„Do muzea, matko,“ odpověděl Drozdov zamračeně.

Šli kolem nemocnice, obrovské budovy obklopené parkem naplněným mrazivou září jiskřivého slunce. Před vraty stály kryté sanitky porostlé huňatým jíním. Do města zřejmě dorazil lazaretní vlak. Od budovy utíkaly k automobilům zdravotní sestry v bílých pláštích. Alexej měl chuť se zeptat, odkud přijel ešalon, z které fronty, není-li tam někdo od osmadvacáté armády, ale ústa neotevřel. Viděl, jak začínají skládat z automobilů nosítka.

Oni odtamtud, a my na strážnici… To je hloupé, neuvěřitelně hloupé, hloupé, hloupé! uvažoval do rytmu svých rychlých kroků.

Kolem oběda se v šatně setkal velitel baterie s velitelem oddílu.

Major byl již oblečen a stál v chodbičce, tělnatý, jakoby nafouknutý.

„Tak co, jdete taky? Můžeme jít, ne? Svezu vás.“

„Myslím, soudruhu majore, že ten konflikt, ke kterému včera u nás došlo, nebude na prospěch ani nám dvěma, ani frekventantům,“ řekl kapitán suše, zapínaje si plášť na prsou.

„Ach, tak na tohle myslíte?“

Gradusov otevřel tabatěrku, se zkřiveným obličejem přejel prsty po cigaretách (neměl v pořádku srdce a kouřil jen určitou normu denně), ale nevzal si a znovu zastrčil tabatěrku do kapsy.

„Chápu, kapitáne! Vím, vím!“ Gradusov si odfrkl. „Teď sedí v base a říkají si: Kapitán je skvělý chlap, kanón, chtěl nás jmenovat pomocníky, zato Gradusov je grobián! Je to tak, kapitáne?“ Gradusov zamyšleně smáčkl rukavici. „Inu, kapitáne! Chlapečkové jsou drobet nafoukaní, na frontě si zvykli na příliš volné chování. S důstojníkem mluví kapánek frajersky. Musí se obrousit, spadne z nich slupka a jádro zůstane. Na frontě se dala určitá uvolněnost přehlédnout, tady ne. Zapomínají, že už nejsou vojáci, ale z jedné třetiny důstojníci. Čemu se nenaučili tam, naučí se tady.“

Kapitán mlčel.

Gradusov si natáhl rukavice na velké ruce a zeptal se tlumeně:

„Vy si asi myslíte – jsem na frekventanty hrubý, nenávidím je, viďte? Co? Ach jo, chlapče, chlapče…“

Lítostivě pokýval a vykročil těžce a unaveně chodbou. Kapitán se za ním dlouho zamyšleně díval.

KAPITOLA ČTVRTÁ

Toho rána, kdy Alexejovi vypršel trest, byl Boris nadobyčej čilý a hlasitě si pohvizdoval; vypadalo to, jako by si byl zvykl na život v posádkové strážnici. Avšak Alexej cítil, že není ani zdaleka tak bezstarostný. Ležel mlčky na pryčně a hryzal slámu vytaženou ze slamníku.

Kolem jedenácté se objevil Drozdov.

„Nasadit nárameníky, opasek, řády, rychle!“ popoháněl a jeho jasné dětské oči zářily. „Velitel baterie nařídil podat hlášení o propuštění osobně jemu.“

„Osobně jemu?“ ušklíbl se Alexej a pomalu vstal. „No co, ohlásíme to osobně jemu.“

Pomalu si oblékl všechno, na co měl nyní opět právo, prohlédl si sám sebe a řekl s notnou dávkou ironie:

„Nu vida, a už jsem zase frekventant… jen se podívej, Borisi.“

Boris seděl na okně v prokouřené šedivé místnosti strážnice a objímal si koleno; z výše nevlídných zamřížovaných oken bylo vidět sluncem ozářené zasněžené město s bílými ulicemi a tichými zimními dvory. Boris hleděl na toto jitřní město, na četné sloupy dýmu. stoupající nad oslnivými střechami, zamyšleně se mračil a říkal:

„Poslechni, tady odtud je asi vidět dům, kde bydli Maja. Tamhle za biografem. V té malé příčné uličce.“

Alexej pravil se stále stejnou ironií:

„Poslyš, neměl bych tu ještě ten jeden den zůstat, abychom pak mohli zajít společně do učiliště za Gradusovem a ohlásit, že jsme za tu bandu poctivě odseděli stanovenou dobu? Myslím, že by z toho měl Gradusov ohromnou radost.“

Boris se otočil, seskočil z okna a Jeho obličej nabyl bolestného, ošklivého a zlého výrazu.

„Nech si ty vtipy!“

Dozorčí strážnice, četař pomocné služby, starší mlčenlivý muž, který měl za povinnost být přítomen propouštěcímu ceremoniálu, si přísně odkašlal, ale neřekl nic, jen pohledem Alexeje pobídl.

„No tak co?“ zeptal se Alexej. „Mám tady zůstat?“

„Máš štěstí, Aljoško! K čertu, máš! Horší je jedno: Gradusov nás teď bude hlídat. Jak to bylo, četli rozkaz v celém oddíle?“ ptal se Boris Drozdova s předstíranou veselosti.

„Ano, četli to v celém oddíle.“

„No, půjdeme k bráně,“ prohlásil Boris a rychle si natahoval plást. „Dovolíte, dozorčí?“

„Dovolím, na pět minut.“

Mlčky vyprovodil Boris kamarády k bráně, stiskl jim ruku a najednou zlostně spustil:

„No, Gradusov, a co má být? Ale museli jsme zrovna potkal ty spekulanty? Jako naschvál!“ Alexej pokrčil rameny. „Kdybych mohl tahle individua ještě jednou potkat, s radosti bych odseděl třeba deset dní. Co když máma, evakuovaná taky do nějakého takového města, prodává ze sebe poslední šaty… To všechno je fantazie. Fuj, ani mluvit se mi nechce, chce se mi spát!“ Boris se otočil a rychle vykročil zpátky k šedivému stavení strážnice.

Za čtyřicet minut stál Alexej v kanceláři před kapitánem Meluičenkein. díval se mu do očí a ironicky hlásil, že se dostavil ze strážnice za účelem dalšího výkonu služby. Melničenko ho klidně vyslechl a ukázal na židli.

„Sedněte si.“

„Děkuji… Seděl jsem dva dny,“ odpověděl Alexej chladně, s důrazem na slově „seděl“, aby tak dokázal, že škraloup nepřátelství mezi ním a kapitánem nezmizel.

Zadrnčel telefon. Kapitán přiložil dlaň na sluchátko a zeptal se:

„Víte. Dmitrijeve, co jsem vám chtěl říci? Přes to všechno bych byl velmi rád, kdybyste byl pomocníkem velitele čety, u Černěcova.“

„Proč zrovna já, soudruhu kapitáne?“

„Protože ve vás opravdu věřím. Máte za sebou čtyři roky války, a to je nějaká škola. To je všechno, co jsem chtěl. Rozmyslete si to do večera.“

Po těchto slovech zvedl sluchátko, usedl na kraj stolu, a převraceje v prstech krabičku zápalek, kývl na Alexeje:

„Můžete jít.“

„Dobrá, rozmyslím si to,“ odpověděl Alexej trochu rozpačitě, nechápaje tu náhlou upřímnost, a odešel.

Večer oznámil, že souhlasí.

Když se Boris nazítří vrátil ze strážnice a spatřil na Alexejových náramenících širokou zlatou stuhu, vykřikl s nelíčeným údivem:

„Vždyť to povídám, že máš štěstí – ze strážnice rovnou mezi náčelnictvo! Teda, buď je kapitán hrozně odvážný, nebo ničemu nerozumím.“ A rychle se zeptal: „A kdo jsou velitelé družstev?“

„Tolja Drozdov a Gračevskij. Tvoje jmenování, naštěstí pro tebe, Gradusov odvolal. Tak mi to vyložil Černěcov.“

„To nechápu, zase Gradusov?“ opakoval Boris dutě. „Gradusov! Ba ne, Alexeji, tohle jsou ještě drobné pozornosti… Ale co, pámbu s ním! Jo – a abych nezapomněl, gratuluji, gratuluji!“

Zmáčkl Alexejovi loket a v zamyšlení si skousl ret. Jeho obličej byl bledý, přepadlý. Jako by vyhasl.

KAPITOLA PÁTÁ

Již třetí den burácela vichřice, vrhala se ze stepi na město, vítr pronikavě svištěl v úzkých skulinách plotů, zuřivě pleskal do střech a v zahradách zpíval divoké stepní písně. Po opuštěných, vymřelých ulicích se svíjely sněžné víry. Celé městci bylo zahaleno bílou mlhou. Domovníci nestačili odklízet závěje, elektriky obalené jinovatkou se po hmatu plížily ulicemi, stápěly se v metelici, zastavovaly se na křižovatkách a matně svítily zamrzlými okny.

Za nocí, kdy vítr obzvlášť sílil, sténaly na perifériích táhlé a žalostné píšťaly lokomotiv, až se někdy zdálo, že ohlašují nálet.

Četa neměla normální zaměstnání již druhý den.

Jedné bouřlivé noci byla baterie ve dvě hodiny probuzena neočekávaným poplachem.

„Poplach! Poplach! Baterie… poplach!“

Alexej shodil přikrývku. Na všech poschodích práskaly dveře, ozývaly se povely a v kratičkých okamžicích ticha svištěl ve skulinách okenních rámů komáří bzukot ostrého severáku.

Alexej popadl blůzu, ležela navrch na nočním stolku, přetáhl si ji přes hlavu (knoflíky nezapínal, to se dá udělal potom) a natáhl si boty.

Ze všech stran se ozývaly rozespalé hlasy.

„Nastoupit!“ zavelel Alexej.

Rozběhl se k východu a cestou si zapínal knoflíky. Drozdov a Boris Brjancev utíkali vedle něho a v běhu si prudce utahovali opasky. U východu se kupila a řadila četa. Poručík Černěcov, čilý. celý poprášený čerstvým sněhem, stál před vojáky v plášti, přepásán řemeny, čepici pošinutou do týla, a otíral si mokré čelo kapesníkem.

„Nastoupit venku!“ zavelel zvučným hlasem. „Soudruhu Dmitrijeve, určete dva frekventanty, ať vezmou od pomocníka staršiny lopaty! Četa – venku nastoupit!“

„Polukarov a Brjaneev, ke mně!“ řekl Alexej. „Chlapci. skočte do skladu pro lopaty! Borisi, ty podepíšeš převzetí. Já jdu za četou.“

„No, pěkně sis to vybral,“ utrousil Boris, zapínaje si háček pláště, a zkřivil rty. „Teď ještě přijde: Brjaneev, ze starého přátelství – umejt podlahy! Provedu – vyfasovat lopaty!“

Jeho snědý ospalý obličej byl nespokojený, hlas zněl napůl ironicky, napůl žertovně. Ten tón se Alexeje nelibě dotkl: Tak vida, takhle začíná mé pomocníkování! A řekl tiše:

„Dobrá, zařaď se s četou, jdu pro lopaty sám.“

„Hohó,“ vykřikl Polukarov ironicky. „Tohle slyším prvně, že by se v armádě odvolávaly rozkazy.“

„Co ty… Co ty se do toho mícháš, ty fíkusi!“ skočil mu do řeči zlostný Boris a vykročil ke skladu.

Alexej se na okamžik zastavil nad schodištěm a zadíval se za ním – za jeho rovnými zády, pružnou energickou chůzí; pak seběhl dolů. Chodby už byly prázdné. Jen v hlučné dvoraně se rozléhaly povely velitelů. Otevřenými dveřmi proudila dovnitř studená pára a zahalovala žlutý svit žárovky pod ojíněným stropem.

Venku se ledový sníh řezavě opřel do rozpálených tváří a zalepil jim oči. Vítr v jediném okamžiku vyfoukl všechno teplo z plášťů. Byla hluboká noc. Ze sněhových vírů vystupovaly nejasné obrysy děl, zdálo se, že pluji napříč dvorem a někde v dáli mizí.

„Baterie, na můj pové-él – vyrovnat!“

Teprve nyní zaslechl Alexej povel kapitána Melníčenka a spatřil ho. Stál před útvarem, vítr mu rval čipy bílého, sněhem obaleného pláště.

„Pozor!“ Povel ihned zanikl a po něm se ozvalo: „Soudruzi frekventanti! Na předměstí byla zavála železniční trať. Dva vlaky s tanky uvízly na výhybně. Na rozkaz vojenského okruhu je učiliště vysláno trať vyčistit. Termín – čtyřiadvacet hodin. Všechno jasné? Baterie, na můj povel Soudruzi důstojníci – na svá místa.“

Šli v jednom trojstupu – Alexej, Boris a Tolja Drozdov. Kráčeli se skloněnými hlavami, aby se chránili před větrem a sněhem. Šlo se vesele.

Kolem zuřil vichr, ale uvnitř pochodového proudu se zdálo teplo. Mluvení nepřestávalo, stále tryskaly nové vtipy a smích.

Po obou stranách ulice se táhly tmavé obrysy rozkývaných topolu, nízké domky s okenicemi – periférie. Pak se vpředu z provazů sněhu vynořila velká kalná světla. A když se proud přiblížil, spatřili všichni obrovskou nádražní budovu, jasně osvětlená široká okna, snad okna útulně vytopené restaurace, a sněhem olepené svítilny u prázdných vchodů. Zazněly i teskné píšťaly lokomotiv, zda blízké, nebo vzdálené – to se rozeznat nedalo.

„Baterie-é zastavi-ít stát! Velitelé čet – ke mně!“

Kolem vojáků se nesla roztrhaná oblaka sněhu. Hučely topoly, bouře vířila mezi zasněženými lavičkami nádražního parku.

Boris schoval do rukávu pláště zapálenou cigaretu a pohvizdoval si.

Alexej zapíchl lopatu do sněhu a přistoupil k němu:

„Poslyš, ty se na mne čertíš? Řekni mi, co je?“

„Já? já že se čertím?“ opáčil Boris. „Ne, co bych se čertil. Nesmysl. Jenom nesnáším ty malé rozkázečky: Vyfasujte lopaty, podepište převzetí materiálu! Začínáme se vyžívat v malichernostech, lam člověk nasazoval život, dělal veliké věci, a tady… Všechno vzhůru nohama! A když ty, když zrovna ty tni nařizuješ jít pro lopaty – to je mi proti srstí! A ty mi klidně řekneš – podepiš to; jako by sis už na tenhle život zvykl. Cožpak se z nás stávají obyčejní týloví horlivci?“

„Jak to – horlivci?“ ozval se Alexej podrážděně, ačkoli věděl, o čem Boris mluví; ale cítil, že je v jeho slovech něco nedořečeného… „Připadalo mi, jako by tě můj rozkaz urazil. Chápu, jsme jeden jako druhý, dělá ti obtíže se mi podřizovat. Ale co s tím?“

„Nesmysl! Cítím, že se tady nedokážu s lidmi sžít. Gradusov stejně lidi žít nenechá! Moje vizáž se mu zřejmě nezalíbila!“

Boris zlostně odhodil nedopalek do sněhu a rozmáčkl jej podpatkem.

Alexej si vzpomněl, jak se vraceli na Nový rok ráno do učiliště, jak Boris mluvil o budoucnosti, o akademii – a najednou se ho zmocnil mlhavý, trpký pocit jakési ztráty, pocit, že oba o něco přišli.

„Na frontu nás nepustí,“ řekl teď. „To už je mi dávno jasné.“

Kdosi zadupal a prohlásil rozmrzele:

„Jak na severním pólu! Profukuje to skrz naskrz!“

Kolem přešel přihrbený Polukarov, plácl se prudce palčáky do boků.

„Jak na severním pólu, Ženo?“ ušklíbl se Boris, jako by Alexeje nebral na vědomí. „Jinde byly větší mrazy. Počítat příklady ve vytopené třídě, to je samo sebou lehčí.“

„Budeš zas vyprávět něco z fronty? Jdi se vycpat s kázáním!“ zahučel poskakující Polukarov. „Na co se čeká? To je lumpárna, nechají nás stát na mrazu jak osly. Vidíš, kamaráde Zimuško, tomuhle se říká dis-ci-plí-na. Přijde rozkaz, lak stůj jako pitomec. Jestli je to třeba, nebo není, na tom nezáleží, hlavně stůj.“

„Na to je ještě trochu brzy, abyste zrovna vy, Polukarove, dělal celkové závěry o armádě,“ dopálil se Alexej.

Z dálky zazněl povel:

„Pochodem v chod!“

Šlo o zavátý úsek železniční trati mezi nádražím a výhybkou. Koleje tu vedly úžlabinou.

Na pahorcích řvala bouře v sněžných vírech. Z úžlabiny se kouřilo, jako by byla plná hustého dýmu.

Nikdy od návratu z fronty nebyl Alexej tak unaven jako za téhle bouřlivé noci. Již ke konci pochodu vyprchalo všechno vzrušení a po dvou hodinách práce se přihlásila nesnesitelná únava. Vítr mařil práci. Zdálo se. že vůbec nestojí za námahu sníh odhazovat – vítr jej hned zas vracel zpátky, sypal do tváří, lepil na pláště, roznášel jej do všech stran. A to šlo na nervy. Lidé v četě byli rozděleni podle svých fyzických schopností. Alexej pracoval mezi Míšou Lučeni a Polukarovem. Opodál se míhaly lopaty Zimina, Saši Grebnina a Drozdova.

Alexejovi bylo stále větší horko. Házel jednu lopatu za druhou a s tíživou netrpělivostí čekal, kdy čepel lopaty zazvoní o koleje. Ale lopata se nořila do sněhu měkce jako do prachu. Alexej pracoval jako stroj, ani se nenarovnával. Z neustálého ohýbání ho rozbolelo v kříži. Opasek mu stahoval navlhlý, těžký plášť a bránil v pohybech. Uši měl již dávno přikryté chlopněmi čepice, ale sníh mu přesto vnikl pod okraje a roztával. Navlhlý vlas pláště škrábal do obličeje. Alexej byl celý promáčený a rozpálený, blůza se mu přilepila na prsa, a když se přece jen napřímil, cítil na zádech studené, mrazivě potůčky roztálého sněhu, který mu vnikl za límec. Kolik už uplynulo času? Dvě hodiny? Nebo snad tři? Proč neudělají přestávku? Při takové práci by se mělo odpočívat. Nebo na přestávku zapomněli?

„Soudruzi frekventanti!“ rozneslo se po úžlabině. „Po jednom odpočívat! Práci nepřerušovat!“

„To se to velí,“ zahučel udýchaně Polukarov a bezvládně usedl do závěje. „On si stojí, rozumíš, a velí. A ty abys jako kůň… Kuřácká přestávka!“

„Copak, ztratil jsi dech, soudruhu studente?“ zeptal se Míša Luc ohleduplně. „No, jen jdi, zakuř si. Takový bohatýr – a on je unavený!“

Polukarov nejistě vstal, opíraje se o lopatu, a zašilhal po Lucovi.

Alexej si pomyslel: Je z nás opravdu nejvíc unaven, víc než Míša Luc nebo Zimní?

Ve skutečnosti v družstvu Tolji Drozdova trpěl únavou nejvíc Víťa Zimin. Bylo vidět, jak zaráží celou lopatu do sněhu, přidupává ji nohou, a když ji vyvrací, klátí se jako třtina ve větru. Násada mu vyklouzává z rukou a sníh se sype na totéž místo, odkud ho Víťa vyrýpl. Zimin aul nehlesl, jen namáhavě oddychoval. V jeho trpělivosti bylo kus dětské umíněnosti. Každou chvíli se stalo. že nešikovně odhozenou hroudu sněhu zanesl vítr z jeho lopaty k Alexejovi a hodil mu ji na záda. Zimin se tvářil, že to byla náhoda, otáčel svou hubeňoučkou postavu k Lucovi a rozpačitě křičel:

„To je ale vítr! Ten nám byl čert dlužen!“ Jako by se Alexejovi omlouval. Pro unaveného Alexeje nebylo nic příjemného cítit, jak mu na ramena a na záda dopadají sněhové hroudy, ale jazyk se nezmohl na nic: Zimin byl tak zmožený, tak houževnatě a bez odpočinku pracoval, tak provinilá a rozpačitá byla jeho tvář, když nadával na vítr, že Alexej mlčel.

Zimin se asi poprvé ve svém kratičkém životě setkal s těžkostmi. A Alexej si najednou pomyslel, že možná zítra při samostatné přípravě napíše Víťa, usínající únavou, mámě někam do tichého Arzamasu, že včera šlo učiliště plnit důležitý bojový úkol a že on, Víťa Zimin, byl společně se všemi ostatními. „Ale bylo to strašně snadné, samé maličkosti, maminko, jenom docela obyčejná věc, neměj starosti, maminko, už je taková doba.“

A zjistí asi, že dopis je příliš rozcitlivělý a příliš dětský, Zamračí se, ovládne stesk v srdci a připíše: „Na shledanou. S frekventantským pozdraveni Viktor Zimin. „Taková slova, jako „líbá“ nebo „objímá“, ta v tomhle dopise nebudou. Copak pro vojáka se hodí taková slova? Alexej psal podobné dopisy v jedenačtyřicátém roce.

Alexej se narovnal, udýchaně rozepjal prudkým pohybem opasek, strčil jej do kapsy a rozhrnul plášť má takhle víc volnosti a lip se mu bude pracovat. Vítr se však okamžitě zmocnil mokrých cípů pláště a zuřivě jimi zamával. Mrazivý chlad bolestně ožehl kolena a prsa, sníh olepil propocenou blůzu ledovou náplastí. Alexej ve vteřině celý ztuhl.

„Soudruhu pomocníku-u!“

Otočil se. V rozvířeném oblaku sněhu spatřil hubenou Ziminovu postavu. Stál na dva kroky od něho. Kolébal se v poryvech větru jako mladý topol a rukama si chránil tvář.

„Už nemůžu!“ vydechl a klesl do závěje.

„Co je ti, Vito?“ vykřikl Alexej.

„Polukarov odešel, Luc kouří. Jenom Saša a Boris pracují,“ dostal ze sebe namáhavě Zimin. „A ten sníh… ten sníh… Musíme rychle, bez zastávek. Jinak to nezvládneme. A já jim přece nemůžu rozkázat.“

Odmlčel se, pozvedl obličej a poslouchal.

Kdesi v letícím nebi se teskně neslo sotva slyšitelné houkání lokomotiv. Jejích roztrhaná ozvěna bloudila nad stepí, nad ztemnělou periférií města. A tamhle probleskuje žluté světélko. Dřív tam nebylo. Asi bude brzy svítat.

„Lokomotivy houkají,“ řekl Zimin rozechvělým hlasem. „A my tady… Ešalony stojí…“ A znenadání zvýšil hlas:

„A Polukarov si odejde. Říkal – momentík! A ten momentík je u něho hodina. Dělá ze sebe ohromně vzdělaného inteligent!“

Alexej se rozhlédl. Na jeho úseku bylo téměř prázdno. Jen v dálce se rýsovaly postavy Drozdova a Saši.

„Sakra práce!“ zaklel zlostně a vykřikl co měl síly: „Lu-uc! Polukaro-ov!“

„Zde! Zde-e!“

Za závějí se objevila vysoká Lucova postava. Podivně zakopával a bořil se. Vypadalo to, že kulhá. Když spatřil Alexeje, napřímil se a rozpačitě se usmál. Obličej měl špinavě šedý, vlasy na čele obalené jinovatkou. Popadl lopatu, odhodil hroudu sněhu a zakřičel s přehnanou veselostí:

„Byl jsem u Saši. Těm už zvoní lopaty o koleje! Chápeš? Stop! Kde je student? Není slyšet jeho vtipkováni.“

„Polukarov tu není,“ řekl Alexej a znovu se zlostně rozhlédl. „Polukaro-o-ov!“

„Soudruhu pomocní-íku-u!“

Úžlabinou se pomalu prodíral poručík Černěcov, celý nakloněný kupředu proti prudkému větru. Došel až k nim. Pod zledovatělou čepicí zablýskly vzrušené oči.

„Jak to vypadá?“

„Nestojí to za moc.“

„Co je?“

„Asi před hodinou odešel Polukarov.“

„Kam?“

„To mi nehlásil!“

„Okamžitě přesuňte lidi na Grebninův úsek! Zimine, masírujte si tváře… budete spojkou u velitele baterie. Vystřídá vás Karapetjanc.“

„Soudruhu poručíku, nemyslete si…,“ zamumlal Zimin rozpačitě. „Já nechci…“

„V armádě slovo nechci neexistuje.“ Černěcov se obrátil k Alexejovi. „Polukarova okamžitě najděte. I kdybyste měl projít celé město. Vezměte si s sebou Brjanceva. Ostatně, já vám ho pošlu sám. Jdeme, soudruhu Zimine.“

Propadli se ve sněhové mlze.

Asi za pět minut vyšli Alexej a Boris z úžlabiny a mlčky vykročili čerstvými závějemi k městu. K rozhovoru neměli sil. Vyčerpávala je chůze hlubokým kyprým sněhem.

Začali míjet tmavé prázdné chaty se zabedněnými okny. Malé verandy, květinové záhony a terasy, to všechno bylo zavaleno sněhem. Chvilku si odpočinuli a vydali se dál při plotech, obcházeli zledovatělé studny. V chatách nezářilo ani světélko. Alexej cítil, že je celý promrzlý. Třásla jím zimnice. Bál se o ruce – vůbec je necítil, prsty mu ve zmrzlých rukavicích zcela zdřevěněly.

„Hej,“ vykřikl najednou.

Před nimi se cosi začernalo. Jako kdyby tu kráčel člověk. Boris ihned zavolal.

„Kdo tam?“ A dodal zlostně: „Jestli toho lumpa potkám ještě zatepla, poletí nosem do sněhu.“

Muž stál na silnici. Měl veselou chlapeckou tvář. v zubech cigaretu, od níž vítr rval řetězce rudých jisker.

„Mysleli jste, že jsem od vás?“ zeptal se. „A hleďme, frekventanti. Sousedi. Nejdete se ohřát? Tamhle, druhy dům, jak se svítí. Jsou tam naše děvčata a jeden soudruh od vás… Veselá kopa. Postava jak Don Quijote!“ Hodil si lopatu přes rameno a rozplynul se v metelici.

Brzy spatřil Alexej před sebou rozplizlou skvrnu. Narůžovělé světlo blikalo v okně chaloupky, zastrčené v úzké uličce, zaváté až po vršky plotů. Z hřebenů závějí se třaslavě, překotně kouřilo, jako by se sesouvaly.

„Zajdeme tam.“

Vyběhli po schůdkách a vstoupili do temné zasklené verandy, v níž se vznášela slabá, mrazivě svěží vůně podzimního kvítí a studených jablek. Za stěnou se ozýval hovor a tichý smích.

Alexej po hmatu naše! dveře a rázně zaklepal. Rozhovor za stěnou umlkl.

„Dál, prosím,“ ozval se příjemný sametový hlas za dveřmi.

Zavanulo omamné teplo z hořících březových polen.

U hučících, do červena rozžhavených kamínek seděl rozvalen v křesle Polukarov v rozepjatém plášti a bez čepice; udiveně se díval na Alexeje a Borise, najednou vztáhl ruku, zatřepal s ní, rozesmál se a zvolal přehnaně vesele:

„Zdravím vás kategoricky! Soudruzi ve zbrani! Soňo, Klavočko, seznamte se, to jsou přátelé z naší čety.“

Prostornou místnost slabě osvětlovala petrolejová lampa. Obě dívky seděly na pohovce přitisknuty k sobě, byly oblečeny do beránčích kožíšků, u nohou jim ležely lopaty. Alexej a Boris se tvářili tak zamračeně a rozhněvaně, že se po sobě jen mlčky podívali.

„Pojď ven, promluvíme si,“ řekl Alexej chladně.

„Promluvit? Prosím,“ Polukarov se ochotně zvedl, křeslo zapraštělo. „Promiňte laskavě,“ pokývl dívkám a uctivě se usmál.

Vešli do mrazivé tmy na verandu. Alexej řekl chraptivě:

„Vem čepici a jdem.“

„Chlapci, mne nějak zlobí žaludek,“ spustil Polukarov tajuplným šeptem a ohlédl se po dveřích. „Co vy si hned… Nejsem malý!“

„Ty jsi marod? Proč jsi to neřekl aspoň mně?“

„Divná otázka. Jako bys to neznal, že tě nikdo nikam nepustí. Nebudou ti věřit. To už je vojna!“

„U nádraží stojí sanitní vlak. Pomůžeme ti tam dojít, když jsi nemocný,“ řekl Alexej a měl co dělat, aby se ovládl.

„Kam? Až záchvat povolí, přijdu sám. Za to já nemůžu…“

Boris odsekl pohrdavě:

„Tak tys tedy dostal strach z mrazu, z práce?“

„Jděte mi k čertu!“ odsekl Polukarov. „Už jsem vám řekl…“

Alexej pocítil, jak se mu rozhořely tváře, ale pronesl co nejklidněji:

„Poslouchej, my jsme tě jenom potkali. Nebudu nic hlásit. Ohlásíš se sám – byl sis zakouřit, a tím to končí. Jdem.“ Otočil se, nečekal už, co na to Polukarov řekne, a vykročil ke dveřím. Boris mezi zuby sprostě zaklel, vyšel za ním a práskl dveřmi.

Alexej stál na zápraží, zdřevěnělé ruce v kapsách, a čekal. Chvíli mlčeli.

„S takovým individuem se musí jinak!“ vybuchl Boris popuzeně.

„Jak?“

„Přivést ho zpátky násilím, Vždyť je to zbabělec prvního řádu!“

„Nepopírám! Podle všech pravidel by se patřilo rozbít mu hubu, a ne mu něžně domlouvat. Ale je mi toho pitomce líto.“

Boris se zamračil. Začínal mít nepříjemný zlozvyk nespokojeně se mračit. Řekl ostře:

„No, jak myslíš.“

Alexej mlčel. Stál nad schůdky roztřesený mrazem a zimnicí. V okně tohoto útulného zavátého domku se stále ještě chvěl narudlý odlesk rozžhavených kamen. V celé osadě nebylo slyšet jediný zvuk. Ani šramot, ani kroky.

Najednou se prudce rozletěly dveře a vyšel Polukarov. Límec pláště měl zvednutý, ruce v kapsách. Seběhl po schůdcích a zamumlal dutě:

„Můžeme jít, ne?“ a bez ohlížení vykročil do zamlžené uličky.

Za několik minut docházeli k úžlabině. V metelici se. opět začalo ozývat žalostné houkání lokomotiv, sníh šlehal do tváří jako mokrý hadr. Alexej už prsty na rukou vůbec necítil, vlhký plášť mu obalil celá prsa syrovým chladem. Svíral ho jako kazajka.

Několik kroků před svým pásmem se zastavil a začal si třít ruce sněhem. Prsty měl celé mrtvé. Boris s Polukarovem zatím sestoupili do úžlabiny a najednou oba spatřili mezi závějemi polozavátý willys. Pohybovaly se u něho dvě obrovské sněhové hroudy – poručík Černěcov a major Gradusov. Pokřikovali na sebe přes vítr něco nesrozumitelného.

Boris nemohl popadnout dech. Ale jakmile se přiblížil, okamžitě nabyl jeho obličej chladného a rozhodného výrazu.

„Soudruhu majore, dovolte mi promluvit se soudruhem poručíkem! Soudruhu poručíku, váš rozkaz je splněn! Našli jsme Polukarova v prázdné chalupě u kamen. Choval se zbaběle. Nechybělo mnoho a byli bychom museli použít násilí.“

Černěcov mlčel a ve tváři se mu objevil zvláštní ostýchavý, provinilý výraz, jako by ho někdo omylem udeřil.

„Že… se… nestydíte!“ vybuchl Gradusov s důrazem na každém slově. „V takové chvíli opustit soudruhy! Že se… nestydíte! A to jste… budoucí… důstojník!“

Dál už Polukarovovi neřekl nic a obrátil zamračený obličej k Borisovi:

„Jste chlapík, Brjanceve!“

Za chvíli seběhl z náspu Alexej a spatřil, jak si Gradusov obaluje plášť kolem kolen a zachmuřeně usedá do willysu. Vedle něho stojí Černěcov, vzpřímený, napjatý.

„Poslouchej, kdo ti dal právo podávat takové hlášení?“ řekl rozzlobeně Borisovi, když se od Černěcova všechno dověděl. „Víš přece, co jsem Polukarovovi slíbil! Do jakého hloupého světla mě stavíš!“

„Přece se nebudeme párat s tím mazlíčkem.“ odpověděl Boris podrážděně. „Jen ať si zvyká, není u babičky za pecí!“

Když kapitán Melničenko vstoupil do maličké, k zalknutí přetopené budky traťového obchůzkáře, oklepal si rukavicí sníh z rukávu a rozepjal mokrý plášť. Za modrajícím oknem burácela vichřice, škrábala po zdech a zuřivě bubnovala do skla. Elektrika v budce nesvítila – bouře zpřetrhala dráty. Jen petrolejová lampa slabě blikala.

Za několik minut přestoupil práh Polukarov. Žluté světlo ozářilo jeho obličej s vysokým čelem a jemné rty. Tvář i rty vypadaly lhostejně, jen podle slabého lesku očí kapitán pochopil, že mu Polukarov chce něco říci. Asi proto sem jde. A Melničenko začal první:

„Poslouchám vás, Polukarove.“

Polukarov se podíval kapitánovi do tváře a nyní se i v jeho očích objevila předstíraná lhostejnost. Prohlásil:

„Vím, že mě musíte potrestat. Práce mimo střídu? Nebo vězení? jsem připraven. Mně je všecko fuk.“

V nastalém tichu bylo slyšet, jak se do střechy opřel hlučný závan větru.

„Nevěřím, že byste tolik toužil po vězení,“ řekl Melničenko chladně a povytáhl knot. „Nevěřím, že by zrovna vám s vaši chorobnou samolibostí bylo fuk, co si pomyslí ostatní.“

Polukarov odpověděl až po chvilce.

„Soudruhu kapitáne, velmi dobře chápu, že jsem se dopustil neetického činu.“

„Ale proč jste se ho dopustil?“

„Možná že nejsem hrdina, soudruhu kapitáne.“

„Jste špatný herec, Polukarove! Špatně jste se cestou sem naučil roli!“ pronesl Melničenko s nelibostí. „Mluvíte, jako by vám život už bůhvíjak ublížil a rozčaroval vás. Kolik je vám?“

„Jedenadvacet, soudruhu kapitáne.“

„A kdy jste se přesvědčil, že nejste hrdina? Kde jste přišel k tomu skeptickému názoru na sebe a na lidi?“

„Dovolte mi, abych o tom nemluvil, soudruhu kapitáne,“ řekl Polukarov tiše a vyčkávavě a jeho obličej s vysokým čelem uhnul do stínu.

„Nemusíte. Už vás nezdržuji, můžete jit.“

Polukarov stál, ani se nepohnul.

„A kdo mě dá zavřít?“ zeptal se polohlasně.

„Ne, zavřít vás nedám Chtěl jsem to udělat, ale nebylo by to dobře. Vy přece nejste hrdina. Uvěznění byste nevydržel, naříkal byste na osud, ztratil byste chuť k životu. Litoval byste sám sebe. Proč vás ponižovat? Vy se ponižujete sám. Chcete si nádherně potrpět – já ubližovaný. Ba ne, zavřít vás nedám. Můžete jít.“

Polukarov odešel.

KAPITOLA ŠESTÁ

Za svítání byla trať uvolněna.

Kapitán Melničenko vedl baterii do učiliště a viděl, jak sklesle, jakoby v dřímotě frekventanti pochodují, jak často mění baterie krok, jak leví krajnici stále více vybočují ze směru – bouřlivá noc všechny jaksepatří vyčerpala.

V jídelně usedli bez obvyklého halasu. Někteří vysíleně nalehli na stoly a okamžitě usnuli; jiní skláněli hlavy nad talíře, lžíce jim vypadávaly z rukou.

S obličejem zšedlým únavou zašel Melničenko do kanceláře prohlédnout si rozvrh. Poslední hodiny měla první četa taktickou přípravu. Téma – volba pozorovatelny v terénu. Ostatní čety měly mít dělostřelectví, topografii. Tedy vyučování ve třídě. Kapitán se zadíval z okna a přimhouřil oči. Po bouřlivé noci bylo jitro oslepivě slunečné, ostře mrazivé. Jen sloupky kouře nestoupaly z komínů přímo vzhůru do rozzářeného ledového nebe, ale plazily se po zemi, jejich tmavé stíny klouzaly po bělostných střechách a závějích. Hlavně děl zšedly a obalily se pevnou vrstvou jinovatky. U děl přecházel strážný. Ze zvednutého límce kožichu, potaženého hustým bílým povlakem, stoupala pára. Bylo dvacet stupňů pod nulou.

Dvě hodiny cvičení ve stepi… Kapitán se přimhouřenýma očima zadíval na řezavě bílé závěje, na mrazivou páru, rozplývající se nad hlavou strážného, na oslepivě chlupaté slunce a pocítil, jak mu hlavu pomalu oviji teplá propast spánku. Vytrhl se, pohladil si čerstvé strnisko na tvářích a zavolal dozorčího.

„Vyhlaste baterii večerku! Je učitel taktiky v učilišti?“

„Není, ještě nepřišel.“

„Baterii budit pouze na můj rozkaz. Pláště do sušárny!“

Vydal se do třetího poschodí k veliteli oddílu.

Gradusov měl žilnaté ruce položeny na opěradlech křesla a četl. Brýle na nose, horní knoflík blůzy rozepnutý – to mu dodávalo domáckého vzezření. Jakmile spatřil kapitána, okamžitě si knoflík zapjal, sundal brýle a zastrčil je do pouzdra. Styděl se za svou stařeckou dalekozrakost.

„Sedněte si,“ ukázal na křeslo a rty se mu poroztáhly, jako by se připravoval k úsměvu. „Poslouchám.“

„Chtěl jsem si s vámi promluvit, soudruhu majore,“ začal kapitán. „Myslím, že taktická příprava první čety.“

„Vím, vím,“ přerušil ho Gradusov a na jeho široké tváři se objevil zdrženlivý úsměv. „Lidé jsou vyčerpáni ze závějí, že? Také si prohlížím rozvrh…“

Bělmo očí měl po bezesné noci načervenalé. Před hodinou se vrátil do učiliště a únavu bylo znát ve všem – v tom, jak seděl, v jeho pohledu, v pohybech jeho zavalitého těla a rukou.

Znovu se usmál a zamyšleně zabubnoval prsty po stole.

„To je všechno pravda, lidé se unavili,“ opakoval a měkce se díval na kapitána. „Zakuřte si!“ Přitáhl otevřenou krabičku s cigaretami, vzal si jednu, ale nezapálil ji, jen ji několikrát otočil v prstech a pečlivě zasunul zpátky. „Teď začali vyrábět tak hnusné cigarety,“ pohnul se v křesle, hlučně, nějak domácky si povzdychl a pokračoval klidným hlasem: „Mne zajímá jiná otázka, kapitáne. Co si pomyslí sami frekventanti, až se dovědí, kvůli čemu jsme odvolali výcvik v terénu. Dejme tomu, že jste frontový důstojník, vaši lidé celou noc kopali dělostřelecká postavení, jsou unaveni, a ráno mají zahájit boj. Jak se zachováte? Jen kurte, kuřte… Na mne neberte ohled. Vždyť víte, že kouřím málo.“ Opatrně si přejel dlaní po prsou.

Starý uvažuje a získává čas. Ještě se nerozhodl, pomyslel si Melničenko.

„Soudruhu majore, všechno, co bylo na frontě, se nedá přenášet do učiliště. Je to nesmyslné a není toho třeba,“ začal polohlasně a jemně odstrčil balíček s cigaretami. „Děkuji, právě jsem dokouřil. Nebudete přece používat při dělostřeleckém přepadu ostrého střeliva jen proto, abyste lidi naučil rychleji se zakopávat nebo ležet celé hodiny ve sněhu. Je to velmi prosté. Lidé jsou mokří, vyčerpaní ze závějí, a výcvik v terénu nemůže přinést potřebný užitek. Odpočinek, alespoň krátký – to by podle mne bylo potřeba.“

Gradusov rozpřáhl nad stolem ruce, jako by s laskavou shovívavostí přijímal kapitánovo mladické rozhorlení.

„Musíte lidí učit, kapitáne, aby přesně plnili rozkazy. Čím obtížnější jsou podmínky k plnění rozkazu, tím lip. Zaměstnáni je právě takovým splněním rozkazu, a my je nemůžeme zrušit, jako nemůžeme zrušit rozkaz. Tak je to. Už k tomu nic nemám, soudruhu kapitáne!“ Ohrnul manžetu rukávu a zamžoural na hodinky, které na jeho širokém zápěstí, porostlém nazlátlými chloupky, vypadaly směšně malinké. „Přesně za hodinu dejte četě nástup! Bez váhání, kapitáne! Ostatně, budu na zaměstnání taky. Můžete jít.“

Četa stála seřazena na pahorku, dva kilometry od města.

Vpravo začínala step, po níž v bílých vlnách přebíhal přízemní vítr, šustil suchý sníh a svíjel se v drobných vírech.

Učiteli taktiky, plukovníku Kopylovovi, se v mrazivém vzduchu potily brýle.

Frekventanti se spojařskými bubny, busolami, dalekohledem a lopatami stáli mlčky. Nevyschlé mokré pláště jim odstávaly. Obličeje nevyspalé, bledé, pomačkané; tu a tam se některý zakousl do rtů, aby přemohl zívání, s křečovitým napětím zíral do modrého nebe; jiní zas roztržitě zkoušeli své malátné svaly – pohybovali rameny. zavírali a rozevírali pěsti, vypadali, že naslouchají něčemu ve svém nitru. Víťovi Ziminovi na levém kraji co chvíli klesala hlava; pokaždé se vzchopil a rozpačitě mrkal. Když Kopylov prohlásil: „Naše pěchota prošla prvními liniemi,“ klovl se Zimin dvakrát svým ostrým nosem do prsou, jako by to schvaloval, pak se vzpamatoval s pocitem, že ho někdo bouchl do prsou, doširoka otevřel oči a zadíval se nechápavě na plukovníka Kopylova.

Z mrazivé dáli zazněla siréna lokomotivy. Ozvaly se hlasy:

„Tankisti už jsou daleko…“

„Já se nezahřeju ani za nic. Plášť mám na kost…“

„Zaměstnání v terénu za takového počasíčka – to je moje. Zvlášť když je pláštík suchý. Hned je člověku veseleji…“

Ozval se smích.

V zadních radách frekventanti dupali a třeli si uši.

„Zakalujou nás.“

„Soudruzi frekventanti, nechte řeči!“ napomenul je přísně Gradusov. Poručík Černěcov, zahalený párou od úst, sklopil oči.

Nad sluncem ozářenou mrazivou stepí se objevil a začal se pohybovat modrý kouř z lokomotivy. Všichni hleděli do stepi.

„Soudruzi, soudruzi, prosím, pozor!“ Kopylov sundal brýle a odkašlal si.

Gradusov se zamračenou, mrazem zčervenalou tváří pokročil k útvaru a obhlédl četu drsnýma, pozornýma očima:

„Soudruzi frekventanti, musíte poslouchat učitele, a ne se dívat, kde co litá. Prosím o pozornost!“

Jen se mračte, majore, mračte se, jak je libo, říkal si v duchu Melničenko. Vaše povely teď asi sotva pomohou. Ta lhostejná pozornost předních řad a neveselé vtipkování na levém křídle svědčily nesporně o jednom: frekventanti chápou, že dnešní taktická příprava není žádná příprava, že je prostě třeba být v mokrých pláštích dvě hodiny venku na mrazu, protože důstojníci plní rozvrh.

A čím zřetelněji si to kapitán uvědomoval, tím zřejmější mu bylo, jak v těchto chvílích upadá autorita majora Gradusova, plukovníka Kopylova, autorita velitele čety i autorita jeho, velitele baterie. Za jiných okolností se někdy cena rozkazu rovná ceně života a rozkaz je stejně svatý jako přesvědčení o tom. že velitel, který jej vydal, má pravdu.

Ale v každém případě – rozkaz byl vydán, a teď už se nedá odvolat.

„Dmitriji Ivanoviči, můžete na chviličku?“ zavolal Melničenko polohlasně učitele taktiky.

Kopylov, pohublý starší plukovník s brýlemi a pečlivě přistřiženým vousem, pokašlával; jeho zmodralé rty se sotva pohybovaly, bradku měl od dechu celou ojíněnou.

„To voláte mne, Vasiliji Nikolajeviči?“ zeptal se a zimomřivě schoulil špičatá ramena.

Kapitán k němu přistoupil a řekl tiše: „Dmitriji Ivanoviči, neberte to ve zlém, ale dovolte mi, abych praktickou část cvičení vedl sám. Právě praktickou část. Jsem celý zmrzlý, frekventanti taky. Nezlobte se, že to říkám otevřeně. Myslím, že pro tentokrát by teorie mohlo být dost.“

Plukovník Kopylov sňal brýle a tázavě na něho pohlédl.

„To je zajímavé. Mám vám tedy předat hodinu taktiky?“

Vytáhl kapesník, přejel jím zpocená skla. rozpačitě zakašlal do své bradky, až ji zahalila pára.

„Inu,“ zamumlal, „myslím, že to dnes nějak nejde…“ A zašeptal: „Zaměstnání se mohlo taky to… Vasiliji Nikolajeviči. Nějak se mi to nelibí…“

Kapitán se díval, jak Kopylovovy promrzlé prsty otírají brýle, a řekl:

„Už je pozdě, Dmitriji Ivanoviči, pozdě… jste hodný člověk.“

Gradusov otočil na kapitána mrazem ožehnutou tvář a pronesl důrazně:

„Myslím, že to nespadá do vašich povinnosti, kapitáne.“

„Ne, nemám nic proti tomu, prosím, Vasiliji Nikolajeviči, správně!“ rychle spustil zrozpačitělý Kopylov. Obrátil se k četě a dodal nahlas: „Soudruzi frekventanti! Druhou část zaměstnání povede velitel baterie.“

„Frekventanti Dmitrijev, Zimin, Polukarov a Štěpánov – ke mně! Čelo, na můj povel!“ zavelel kapitán zřetelně a obrátil se k četě. „Nepřítel ustupuje směrem k železniční trati. Naše pěchota prošla prvním pásmem zákopů a odráží protizteče nepřátelských tanků. Podporujeme stotřicátou pátou střeleckou divizi, která vnikla do průlomu, a dvoustý devadesátý pluk. Vy, Dmitrijeve, zaujmete postavení v prostoru silníce a okamžitě zahájíte palbu. Palba musí být zahájena nejpozději za dvacet minut. Frekventant Polukarev zůstane zde s telefonem. Frekventanti Zimin a Štěpánov vezmou buben, busolu a dalekohled. Pochodem – v chod!“

„Navrhuji, kapitáne, abyste určil ještě Brjanceva,“ pronesl zvučně Gradusov a otočil se.

„Četo – za mnou! Poklusem – v klus!“ zavelel kapitán a rozběhl se do stepi, kde už se po jiskřivém sněhu pohybovaly čtyři postavy. Ledový vzduch jako by opařil obličej, plíce se křečovitě sevřely.

„Delší krok!“

Lidé se za ním rozběhli se zamračeným, nespokojeným výrazem a on si toho všiml. Ale musí je zahřát, musí je udržovat v neustálém pohybu a napětí – to teď bylo pro něho nejdůležitější. Za zády se mu ozývalo dupání bot a vrzání sněhu, kapitán slyšel dech lidí. jejich poloposměšné výkřiky; i ty výkřiky chápal.

Alexej Dmitrijev, Štěpánov, Boris Brjancev a Zimin šli před nimi rychlým krokem, skoro běželi. Drát se odvíjel. Hubená Ziminova záda byla skloněna kupředu. Zakopával. Přemáhal tíhu bubnu. Dmitrijev chraptivě zavelel:

„Vpřed!“

Pláště zmrzly v mrazu na kost a povlékly se ledovým škraloupem. Vadily v pohybu.

Kapitán dohnal Dmitrijeva a křikl:

„Jak dlouho jdete?“

„Devět minut. Ne, deset minut!“

Kapitán rychle pohlédl před sebe. Ze vzdálených kopců se jako namodralý šíp vynořovala silnice, řídce lemovaná topoly. Za ujíždějícími automobily vířila oblaka sněhu. Při silnici bílý násep. Povislé větve křovin při modravé rokli.

„Kolik zbývá k silnici?“ vykřikl kapitán.

„Asi dva kilometry,“ odpověděl Dmitrijev.

„Správně. Ale budete za deset minut hotovi?“

„Myslím, že ano.“

„To »myslím« si nechte. Mluvte přesně.“

„Ano, budeme hotovi. Poklusem – v klus!“ zavelel Dmitrijev spojařům.

„Zpět!“ vykřikl kapitán ostře a výrazně. „Pláště dolů!“

Dmitrijev se na něho udiveně zadíval.

„Velitel čety a spojaři – pláště dolů!“ opakoval kapitán tvrdě. „Tak se to dělá. Poručík Černěcov – ke raně!“

Rychle svlékl plášť a hodil jej přibíhajícímu veliteli čety přes ruce.

„Zbývá nám deset minut, hlavní pozorovatelna čeká na váš signál! Nepřátelské tanky je odtud vidět, jsou ve vzdálenosti tři sta metrů od silnice. Vydejte rozkaz!“

Dmitrijev a Brjancev první shodili pláště. Zimin na ně vyvalil oči, poplašeně stahoval z ramen popruhy telefonního bubnu a chvatně si neohebnými prsty rozpínal háčky. Štěpánov se nechápavě rozhlížel a také si svlékal plášť. Četa se na ně mlčky dívala.

„Za mnou – poklusem v klus!“ zavelel kapitán hlasitě a první se rozběhl kupředu.

Mrazivý vítr pichlavě štípal a škrábal do tváří, ale rychlý pohyb vléval do těl život. Najednou zaslechl Melničenko smích. Nemýlil se – v tomto smíchu uslyšel za svými zády, jak ledový vzduch prořízlo zvučné:

„Mišo… Prokrista. já umřu… Cha-cha, ty vypadáš jako velbloud, když běží trním! Dívej se dobře, Kime, Míšu nedohoníme Fuj! Mně se to dokonce rýmuje!“

Tohle je Grebnin. Výborně, že se lidé smějí, báječně – právě to kapitán chtěl – v takové chvíli maximální únavy lidi povzbudit…

Doběhl k úžlabině, s námahou popadl dech a vykřikl: „Stát!“

Přiběhli k němu Dmitrijev a Brjancev, obaleni mrakem páry; za nimi utíkali Zimin a Štěpánov. Zimin, který nesl ze všech nejvíc, měl celá prsa dechem zledovatělá, zářil kovovým leskem jako pancíř Nemohl chytit dech, drobnými krůčky vrávoravě došel k Melničenkovi. zdálo se, že užuž upadne. Díval se na kapitána – skoro zamilovaně, a jeho chlapecký obličej, do ruda spálený mrazem, vyjadřoval otázku: Takhle to bylo na frontě? Přitom měl očividně tisíc chutí svalit se na zem. přitisknout se do sněhu a odpočinout. Únavou dokonce povzlykával. Ale neposadil se. Přidržoval roztočený buben. Boris Brjancev si odfukoval a nadšeně se smál:

„To je koupel.“

Kapitán si zavolal Dmitrijeva. Ten dýchal skoro pravidelně, ale obličej měl bledý, vypadal hubenější.

„Stihli jste to za devatenáct minut. Máte ještě minutu.“ řekl Melničenko. „Ať si lidé odpočinou a vy jednejte, veliteli čety.“

„Zimin, spojení!“ zavolal Dmitrijev.

„Kde zvolíte pozorovatelnu? A jak to, že chodíte vzpřímeně? Nepřítel vás vidí! Kulometná palba!“

„Pozorovatelnu zřídím na pahorku.“ Dmitrijev se sehnul, najednou uklouzl a padl hrudi do sněhu, ale hned zase vstal a masíroval si prsa rukou. Rty mu zšedly.

„Co je vám?“ zeptal se kapitán.

„Nic… maličkost… Špatně jsem šlápl,“ zamumlal a opakoval trhaně: „Na pahorku zřídím pozorovatelnu… na svahu přivráceném k nepříteli.“

Melničenko nařídil:

„Pláště obléknout! Všichni zakopat!“

A frekventanti již utíkali s dalekohledem a lopatami, navlékajíce si v běhu pláště.

Teprve když měli všichni vojáci pláště na sobě, přehodil si i kapitán svůj a přistoupil k Ziminovi, který ležel na sněhu a zuřivě hrabal lopatou.

„Spojení je hotovo?“

„Ne… není hotovo, soudruhu kapitáne,“ odpověděl Zimin, odhodil lopatu a z plných plic foukl do mluvítka.

„Zavolejte Don!“

„Don, Don, volá Fialka… Don, Don, volá… Tak kde jsi? Spíš nebo co? Aha! Kdo? No přece já!“ Zimin se rozzářil úsměvem. A pak tiše: „No, tak co tam u tebe? Aha! Rozumím. Tak na to šlápni! já? Ne! jako na frontě!“

Vyskočil a ohlásil slabým, svědomitým hlasem:

„Spojení navázáno, soudruhu kapitáne.“

„Výborně. Hlaste to veliteli čety.“

„Provedu!“ odpověděl Zimin slabounce.

Shýbl se a rozběhl se klopýtavě k pahorku. Běžel tak, aby ho „střely“ nezasáhly. Ovšem být to na skutečné frontě, sotva by se před Melničenkem takhle shýbal. V sedmnácti nebo osmnácti letech, když se člověk dostane poprvé do palby, neshýbá se – smrt je příliš vzdálená a touha po hrdinském činu příliš silná.

Doběhl k pahorku, zalehl a začal se plazit po svahu.

„Soudruhu veliteli čety!“ zašeptal udýchaně a zmlkl.

Dmitrijev seděl na svahu, ukusoval ze sněhové koule, třel si jí čelo a přitom se mračil a zavíral očí. Vypadalo to, že se mu k smrti chce spát. Všiml si Zimina, svraštil čelo a zeptal se:

„Co? Spojení už je?“

„Ne! Totiž – ano!“ zamumlal Zimin roztržitě.

„Ech ty, Zimuško,“ ušklíbl se Alexej. „Tak to spojení přitáhni sem. Na pozorovatelnu. Zahajuji palbu!“

Slova mu hučela v uších, jen stěží si uvědomoval jejich smysl.

Když Melničenko vycházel z učiliště, spatřil majorův willys a hned si uvědomil: Gradusov přece celou dobu zdálky pozoroval zaměstnání a pak beze slova přejel kolem. Teď ho Gradusov pohybem ruky pozval k sobě, pohlédl na něho rychle, rozveseleně a řekl hlasem, který kapitánovi připadal dojatý:

„Díky, kapitáne, jste chlapík, můj milý. Ale přece jsem měl pravdu já!“

KAPITOLA SEDMÁ

Celý propocený kráčel Alexej ulicí.

Trápila ho nesnesitelná žízeň. Co kdyby zašel do některého domu a poprosil o trochu vody? Nabrat tak plechovým džbánkem ledovou vodu z vědra a pít, pít, slyšet, jak drobné škraloupky ledu cinkají o okraj džbánku, a zažívat slastný pocit, jak pálivá voda ochlazuje celé tělo.

To byla jediná myšlenka, která ho zaměstnávala. Bolelo ho v krku a v prsou. Z neznámého důvodu ho pálilo v rameni. Alexej si domyslel, že to bude jeho prostřelená plíce. Už v závějích mu nebylo docela dobře. A tahle bolest začala na pahorku, když klopýtl. A pak už nepřestávala.

Pamatoval si, jak vběhl do umývárny – tak, jak byl, v plášti a čepici, otevřel kohoutek, nastavil ústa a dlouho pil ledovou vodu; pak nabral dech a znovu pil.

Brzo ho obklopilo ticho. Zůstal u baterie sám. Všichni odešli do jídelny, on nešel; už jen při pomyšlení na jídlo se mu zvedal žaludek.

Ta rozkoš – svléknout se a cítit na těle dotyk čistého, šustivého prostěradla, polštář pod rozpálenou hlavou. Spát, spát. zavřít oči a spát! Ale lomcovala jím zimnice. Zuby mu drkotaly. Přehodil přes pokrývku plášť. Dýchal pod něj. Dlouho trvalo, než se zahřál. Ale jakmile jím proniklo teplo, okamžitě se mu před očima vynořila sanitka v oslepivé zasněžené stepi, bosý muž kličkuje v závějích, klopýtá a padá; dohání ho mladinká sestra s vyděšenou tváří. Co to je? Aha, neuvědomil si to hned. To je přece velitel baterie Birjukov, nemocný tyfem; vyskočil v horečce z vozu a rozběhl se hledat svou baterii.

Pak si chtěl vzpomenout na něco krásného, jasného, čistého, co se nedávno stalo. Ale co se přihodilo – na to si nemohl vzpomenout. Kdy se to stalo? Musí si připamatovat, jak to šlo všechno po pořádku, a pak to přijde – to jasné, čisté…

Kráčeli uličkou. Za střechami domů dohasínala chladná záře, na římsách růžověla jinovatka. Za nimi zaplála nemocnice, rozhořela se celá najednou všemi okny, jako by se vynořila zpod země, a časný březnový soumrak vplul do večera. Na dláždění hulákali kluci, hráli hokej.

Alexej měl suchý vyžehlený plášť, na chromových botách ostruhy. Trochu ho uváděl do rozpaků jejich veselý, lehkovážný cinkot: ale přitom jako by hovořil společně s nimi, mluvil vesele, vypadalo to, že se chce vyzpovídat. Ale tvářil se smutně. Valja se ústy dotýkala teplého, dechem zahřátého límce a mlčela. Byla udivena tím, co jí říkal.

„Valjo, třeba vám to bude velíce divné, snad jsem neměl dnes přijít a čekat na vás. Vím, že nemám právo ptát se na to, viděl jsem vás přece jen jednou… ale přesto se zeptám. Bude to třeba pro mne těžké, ale řekněte mi, Valjo…“

„Co?“ zeptala se. Zůstala stát a dívala se na něho zdola. „Na co se chcete zeptat? No, tak se ptejte…“

„Nevím.“ odpověděl pomalu. „Jsem dnes hrozně unaven, nu, zkrátka hrozně unavený. A najednou jsem si vzpomněl, že bydlíte v tomhle městě. Víte, Valjo, napadlo mě: to je výborné, že bydlíte v tomhle městě…“

„Neznáte tady nikoho Jiného,“ řekla a dlouho kráčela mlčky. Pak se zeptala: „Jak jste mě našel? Jak jste se dověděl, že pracuji v nemocnici?“

„Někdy bývám drzý,“ ušklíbl se. Začalo jemně, řídce sněžit. Valja v zamyšlení vytáhla ruku z rukavice a v chůzi chytila hvězdicovitou vločku.

„Jak je ten březnový sníh měkký!“ A dodala váhavě: „Já vím, za co jste šel do vězení.“

Zastavili se. Valja pozvedla oči, znenadání přikročila k Alexejovi a dlouho se mu beze slova dívala do očí, ruku na jeho opasku.

Dělil je pouze padající sníh.

Opakoval tiše:

„Valjo, to je skvělé, že bydlíte v tomhle městě…“

Usmála se:

„Skvělé? Dobrá, dejme tomu, že je to skvělé.“

Zašla k nejbližšímu zápraží, shrábla se zábradlí sníh a řekla vesele:

„Už voní jarem. Cítíte to?“ A znenadání se zeptala: „Trefíte se do tamhleté lucerny? Tam na rohu?“

Se smíchem hodila kouli. A ten smích mu bůhvíproč připomněl rozpálenou, horkou pláž, měkké šumění vln, bílé slunečníky na pisku – všechno to milé, předválečné, dávno minulé, co už se mu napůl vytratilo z paměti.

„A jé! Mám vám to předvést?“ zažertoval a také si slepil kouli.

„Vy se rád vytahujete, že?“ zašilhala po něm celá rozesmátá.

„Tak dobře, dívejte se!“

Napřáhl – ale koule se nerozplácla o sloup lucerny, proletěla mimo. Při prudkém rozmáchnuti však Alexej pocitů bolest v prsou, tam, kde ho bolelo neustále, a hned měl v ústech slanou příchuť.

„Valjo, počkejte,“ zamumlal, zabočil stranou a odplivl si. A udiveně se zahleděl na červenou skvrnu ve sněhu.

„Co je vám?“ zeptala se znepokojeně. „Teče vám krev? Copak, máte vytržený zub? Dejte si studené na tvář. Vemte si sníh.“

Stál beze slova s přimhouřenýma očima, jako by si v té chvíli na něco vzpomínal. Pak odpověděl pevným, zvláštním hlasem:

„Ano, to bude… zub.“

Vytáhl kapesník a přiložil jej ke rtům.

„To je hloupé,“ řekl rozmrzele, ale oči se na ni s přemáháním usmály. „No, na shledanou, Valjo… Chtěl jsem si pohovořit…“

„Copak? Bolí vás to moc?“ ptala se zneklidněně. „Jděte do učiliště. Doprovodím vás.“

„Ba ne, to je zub,“ odpověděl tiše. „Obyčejný zub.“

Za čtvrt hodiny se rozloučili.

Kdosi vedle něho tiše pronesl:

„Okamžitě lékaře z ošetřovny.“

Tento hlas přivedl Alexeje k vědomí. Připadal mu velice známý a pocítil dokonce upřímnou radost. Ale proč, proč je tady velitel baterie Birjukov? Rozevřel víčka a nepříjemně jasné světlo lustru ho ostře, bolestně píchlo do očí. Alexej přimhouřil oči a chtěl se zeptat: Soudruhu Birjukove, kde se tu berete? ale neslyšel svůj hlas. Jenom spatřil kapitána Melničenka, vedle něho poručíka Černěcova a bledou Borisovu tvář. Velitel čely mu pokývl a stydlivě pravil:

„Jen… klidně ležte, Dmitrijeve.“

Boris pohnul rty:

„Aljošo, copak to?“

U baterie je ticho. Za okny tma. Je asi hluboká noc. Kapitán přisedl na pelest a řekl polohlasně:

„Je vám hodně zima?“

„Ale kdepak, soudruhu kapitáne,“ zašeptal Alexej.

„Já si to hned zkontroluju,“ prohlásil kapitán a stiskl mu zápěstí svými studenými prsty; modré oči zamyšleně hleděly na Alexeje.

A najednou si Alexej naprosto jasně připomněl bouřlivou noc v úžlabině, taktické cvičení, sebe, jak běží bez pláště za kapitánem, pahorek, silnici… pak Valju, stíny vloček na její tváři, červenou skvrnu ve sněhu. Začal se dusit. Hustý a mazlavý chuchvalec mu stoupal z míst, kde ho bolelo v prsou. A opět ucítil nepříjemně slanou příchuť v ústech.

„Jděte pryč, soudruhu kapitáne,“ řekl a zvadle mávl rukou.

Z hrdla se mu vyvalila krev.

„Okamžitě sanitku!“ ozval se kapitánův hlas.

„Z ošetřovány se ptají na teplotu a stav…“

„Okamžitě sanitku!“

V jedenáct hodin v noci odvezli Alexeje do posádkové nemocnice.

Otevřel se mu průstřel v pravě plíci. Lékaři označili jeho stav za velmi vážný.

Valja si sedla před zrcadlo, rozepjala si pásek na šatech a přehodila jej přes židli. Teta Glaša otevřela dveře:

„Vasja není doma,“ zašpupala pantoflem a něčím nespokojena zase odešla. Z jejího pokoje bylo slyšet přecházení a vzdechy.

Pracovaly ve stejné nemocnici – teta Glaša jako pomocná síla, Valja jako diplomovaná sestra. Odešla z prvního ročníku lékařské fakulty počátkem čtyřiačtyřicátého roku. Vasilij Nikolajevič byl tehdy na frontě, život ve městě byl nákladný, muselo se počítat s každou kopejkou. A třebaže teta Glaša byla zuby nehty proti jejímu rozhodnutí nechat studií: „já to utáhnu sama!“ – Valja stručně prohlásila: „Potáhneme to spolu!“ A po ukončení zimního semestru odešla.

Ve ztichlém bytě pronikavě zadrnčel telefon. Co je to zas? Ozvalo se hekáni tety Glaši: „Kdo to otravuje takhle v noci?“ zapleskaly pantofle, pod dveřmi se prodral proužek světla.

„Valjuško, spíš? Nějaký Boris se na tebe ptá. Našel si ale vhodnou dobu!“

„Boris? Nerozumím. Hned, teto Glašo, hned!“

Valja vyskočila, vklouzla nohama do trepek a rozběhla se do bratrova pokoje. Vzala se stolu sluchátko a řekla obvyklým zdrženlivým tónem:

„Prosím…“

„Valjo, nezlobte se, asi jsem vás probudil. Vlastně, omluvy až potom. Jde o to, že Alexej…“

Zeptala se chvatně:

„Kdo je u telefonu?“

„Boris. Alexejův přítel. Pamatujete se na sil v es tra? Tak před hodinou odvezli Alexeje do nemocnice. Má chrlení krve. Otevřelo se mu staré zranění…“

Sevřela sluchátko v zaťaté pěsti, až ji prsty rozbolely a vyhrkla:

„Před hodinou?!“

Položila sluchátko, zvrátila hlavu a opřela se o stěnu. Z vedlejšího pokoje se ozval tetin rozladěný hlas:

„Tak co se děje? Co je to za moresy – teď v noci?“

„Nic, nic, teto Glašo, musím do nemocnice…“

„Propána, kampak? Vždyť je půlnoc!“

Na rohu plála bílá okna lékárny, kolem svítilen se rojil měkký, lehký sníh. Kdosi se postavil s široce rozevřenou náručí Valje do cesty a zabreptal v opilém dojetí:

„To jsou krásný oči.“

„Jděte k čertu!“ odsekla zlostně.

Třetího dne ho operovali.

Operaci prováděl doktor s nespokojeným kuřáckým hlasem. Po celou dobu nadával sestrám, vrčel,– brblal, zlobil se, řinčivě odhazoval nástroje a Alexej měl nesmírnou chuť se na něho podívat. Měl však na očích roušku, sestry ho pevně držely, a lak se podívat nemohl. Ležel zalit studeným potem, kousal se do rtů, aby nesténal, a čekal na jediné: kdy už skončí ta řinčivá bolest, kdy se ho přestanou dotýkat cizí ruce, kdy zmlknou odporně cinkající nástroje. Občas se mu zdálo, že ztrácí vědomí, že se plavně kolébá a potápí do teplé zvonivé vody. Hlava se mu nalévala dunivým hučením, jen kdesi vysoko nad ním neodbytně burácel kuřácký bas:

„Dilavátor! Svorky! Tep…“

Konečně nastalo ticho. Unaveně, ostře břinkly nástroje. Přestali se ho dotýkat. S pocitem uvolnění si pomyslel: A je to! A chtěl si oddychnout. Ale nebylo to. Táhlým hukotem se mu do uší mlhavě prodral bručivý kuřácký hlas:

„Rychle jehlu! Ale co to… Valentino Nikolajevno! Sakra…“

Nad hlavou přelétl a rozplynul se jako vánek číši šepot:

„Neklejte, Semjone Afanasjevíči.“

Odkud znám tenhle hlas? mihlo se Alexejovi v podvědomí. Kdo. to je? A proč zas ta bolest?

Opět ticho, opět prudká bolest. Pak nějaký pohyb, a zase ticho a pofrkávání. A hlas jako rány v tichu:

„Tep? Tep?“

Tohle už slyšel jen mlhavě. V Uších mu narůstal táhlý, mdlobný hukot. Ale když na okamžik rozevřel víčka, spatřil před sebou klidně přimhouřené oči. Velké ruce měl onen muž zkříženy na prsou. V očích se mu mihly veselé nazlátlé záblesky. Shýbl se a otočil si k sobě Alexejův zpocený obličej.

„Odneste ho!“

Zvláštní, pomyslel si Alexej, jak s malým dítětem. A necítil již. jak ho položili na vozíček, jak mu Valja lehce otírala mokrou tvář tampónem a opatrně mu odstraňovala vlasy z čela.

Cožpak opravdu někdy seděl ve třídě a počítal rovnici o třech neznámých, a za otevřenými okny hlasitě šustilo listí, pokřikovali jarem rozjaření vrabci a veselé sluneční skvrny zalévaly a zahřívaly podlahu, tabuli i lavici?

Cožpak opravdu kdysi po zkouškách ležel ve vyhřátém pisku pláže na břehu zálivu, opaloval se, potápěl se do zelené vody a prožíval neobyčejný pocit svobody na celé léto?

Tam v Leningradě zůstala matka. Irina, mladší sestra, evakuovala k tetě na Sibiř. Dávno, je to hrozně dávno, co dostával dopisy, Irinka psala o blokádě, o tom, že maminka nechtěla odjet na Sibiř a zůstala pracovat v nemocnici. Kde je? Co je s ní? Že by ztratila jeho adresu? Kolikrát se měnila jeho polní pošta! Psal dokonce do adresní informační kanceláře do Moskvy, ale odpověděli: „Adresát vyškrtnut.“ Co je s matkou? Kde je?

Všechno, co mu bylo drahé a blízké, smutné i trpké, vynořovalo se neobyčejně jasně a tíživě v jeho vědomí, pohybovalo se, mísilo, Alexej se vznášel ve spletitých snech a blouznění a žalostně toužil po klidu.

Šestého dne pocítil na víčkách teplé světlo, zaslechl lehké ťukání kapek a snad šumot stromů někde docela blízko.

To už nebyla halucinace. Zvuky dolétaly ze skutečného světa, odděleného od něho zavřenýma očima. Alexej byl přízračnými vidinami tak unaven a bylo mu v tomto prvním okamžiku tak lehce a volně, že se neodhodlal otevřít oči, aby se nedočkal zklamání.

Pak přece jen oči otevřel – tak přitažlivé byly ty zvuky, tak vábivě doléhaly z tohoto skutečného světa, kde bylo slunce, teplo, život.

Bylo světlé, teplé dubnové ráno. Mokré zčernalé větve Utkaly do rozmrzlých oken. A Alexejovi se zdálo, jako bv se venku lil silný, šramotivý jarní déšť. V nemocniční zahradě drze povykovaly kavky a houpaly se na větvích před okny. S nakloněnými hlavami se dívaly sklem na Alexeje uličnickýma očima, jako by říkaly: Proč ležíš? Máme tady jaro! A rozhodily křídla a uletěly do modré rozzářené prázdnoty nebe. Otevřeným větracím okénkem vnikaly dovnitř kotouče páry.

Alexej položil ruku na zahřátou přikrývku, dlouho se diva! oknem do mokrého parku a cítil, jak se jeho tvář mazlí se sluncem a vzduchem.

Na všech pokojích je teď asi prázdno, nikdo se v budově nedá silou mocí udržet. Všichni se hned ráno sešli na schůdkách. Posedávají, besedují, pokuřují, poslouchají křik havranů ze zahrady, dívají se na slunce a osychající stromy. Tak to bývá v nemocnicích každého jara! Občas zaťukají Valjiny podpatky, když jde přes dvůr na obvaziště. Její měkké šedé oči se zahledí zpod řás a ústa řeknou: „Pročpak jste si rozepjali pláště? Hned si: zapněte!“ A ranění, o hodně starší než ona, důstojní otcové rodin, si rozpačitě zapnou nemocniční pláště.

„Nevšimli jsme si, Valentino Nikolajevno, promiňte!“

A dlouho se budou zamyšleně za ní dívat.

Alexej si to jasně představil, a jak tak naslouchal pleskotu kapek o mokrou římsu, pokoušel se ujasnit si, co k Valje cítí. Líbila se mu její štíhlá postava, drobná chůze, její měkký pohled, když se smála, i rovné přísné obočí, když se mračila.

Ale co to znamená – milovat? Dříve, v dětství, byl pevně přesvědčen, že milovat znamená neustále se líbit tomu, koho miluješ, a být v jeho očích jediným hrdinou. V osmé třídě přešel po římse kolem celého třetího poschodí školy, aby vzbudil hrůzu a nadšení u spolužačky Nadi Sergejevové. Tenkrát ho div nevyloučili ze školy. Ale on se vyloučení nebál ve jménu klukovského hrdinství a lásky. A co teď? Přešel by kvůli Valje po římse? Ne, to by neudělal. Dětství dávno skončilo.

A najednou si pomyslel, jak celou válku žil v očekávání, že dříve nebo později uvidí a pochopí skutečné štěstí, jasné a neopakovatelné, jako toto dubnové ráno s jeho táním a kavkami, s vlídným sluncem a rozmrzlými okny.

KAPITOLA OSMÁ

Celé dny pokřikovali a rámusili havrani; v nemocniční zahradě se skláněly topoly v náporech teplého jarního větru. Tu a tam ležely pod stromy ještě ostrůvky mokrého sněhu, ale pískem vysypané pěšiny už začaly vysychat. Každé ráno je zametali.

Z mokrých větvi šikmo slétaly kapky na cestičku, na zahřátý písek, na vlhké, tmavé lavičky.

U vchodu patlaly rampouchy, jemně cinkaly ze schodu na schod a z proteplených schůdků stoupala jemná pára – pravý duben!

Alexej, zabalený do županu a nemocničního kabátu, seděl na Zábradlí a nadšeně se rozhlížel. Dnes mu poprvé dovolili, vyjít z pokoje; Valja ho doprovodila na verandu a řekla:

„Dýchejte. Aljošo, ale nosem, ne ústy. vzduch je ještě studený.“

Na verandě se kupili ranění. Seděli ve slaměných křesílkách, vyhřívali se na sluníčku, župany rozhalené. Marně dávala Valja každému spínací špendlíky, aby se zapnuli – kdepak, je tu jaro!

Čilý kulometník Sizov, který si řád a medaili připjal přímo na košili, vypaloval lupou do zábradlí letopočet „1945“. Od zábradlí se vinul vzhůru proužek bílého dýmu. Sizov mrkl na Alexeje a říkal:

„Nechám tady děvčatům na sebe upomínku. Zahlídnou to a řeknou: Jo – to tady byl nějaký Peťka Sizov. – Koukni sel Koukni! Už se do sebe dají, prevíti!“ vykřikl a rozesmál se. „To jsou ale po ten tát i, ty tak poslat na frontu, hned by je roupy přešly!“

V zahradě pod lavičkou stáli proti sobě dva nemocniční kocouři s vyhrbenými hřbety a táhle a výhružně mňoukali. Do raněných vjel život.

„Ten rezalý je strašpytel.“

„A ten bílý ho vzal po krku. Diplomat!“

„To když jsme šli Ukrajinou – tam byly všecky kočky černé. Ať jsi zašel do které chtěl chalupy, hned na tebe s pece hupla kočka. A samozřejmě černá.“

Matvejev, mladý chlapec o berlích, s dobromyslnou tváři, začal vyprávět příhodu, jak z dočista vypálené vesnice přišla k baterii ohořelá kočka s dvěma koťaty; zabydlela se u kuchyně, a tak došla s armádou až do Karpat Pak někdo vyprávěl, jak před válkou měli ve vesnici kočku, která chrápala – spala a klidně si chrápala na celou chalupu Všichni se rozesmáli a začali dýmat z cigaret, které si jeden po druhém zapalovali lupou.

Petr Sizov zakroutil hlavou a řekl:

„To nic není! Ale my jsme měli případ V městečku Malino, když nikdo nevěděl, kde jsou Němci a kde naši, spíme v nocí v chalupě, lidí jako obyčejně fůra – na podlaze, na peci. Najednou slyším za oknem burácet motor Vykouknu ven, dívám se, a on tam přímo u dveří stojí panther a kroutí hlavní s tou bambulí na konci. Oj, matičko skákavá, říkám si, měl bych probudit kluky.“

„Počkej, počkej,“ Matvejev hlučně zavětřil, „cítíš, jak voní pupence? To bude apríl, viď?“

V tiché nemocniční aleji se blyštěly v slunci průzračné topoly. Nad jejich vrcholky se mihotavě chvěly vlny teplého vzduchu. Vysoko v hřejivém bezedném nebi kroužilo jiskřivě bílé hejno holubů. V sousedním dvoře stál na pařící se střeše kůlny poseté hoblinami. chlapec v lehkém kabátku a díval se do nebeské modře. Let holubů ho okouzlil.

Za plotem sekali domovníci porozměklý led. Občas přefrčel kolem automobil a vychlístl louži na chodník.

Učiliště bylo uprostřed města, daleko od nemocnice. Tam teď asi běží výcvik, v prosluněných třídách je ticho…

„Pacient Dmitrijev!“ ozvalo se na verandě. „Na pokoj! No tak, jsi hluchý?“

Na zápraží vyšla teta Glaša a přísně se po všech rozhlédla jako učitel zpod brýlí.

„Zase, Peťko? Dělej, zapni se. No tak. jsi snad na pláži?“

Sizov zafuněl, otočil se a bez odmluvy si ihned zapjal župan. A Glafira Semjouovna přísně:

„No, to je něco jiného. Dmitrijev, hybaj na pokoj.“

Alexej na ni prosebně pohlédl, nechtělo se mu odtud.

„Ještě chvilinku, vždyť je docela teplo, teto Glašo, mě to v pokoji nebaví…“

„Už ať to je, pochodem v chod!“ zvýšila Glafira Semjonovna hlas, vzala ho za ruku a neúprosně ho táhla za sebou. „Vám tak popustit uzdu, vy kavaleristi!“

Kavaleristy nazývala náladové pacienty, kteří by potilo jejího názoru určitě chodili po hlavě, kdyby jim jenom trochu povolila uzdu.

Alexej ulehl s otráveným obličejem a prosebně se na ní díval. Byla neproniknutelná, sklepala teploměr, vsunula mu ho pod paži a odešla.

Alexej ležel a uvažoval.

Najednou uslyšel na chodbě dupání, kdosi se ptal:

„Kde to je?“

„Boty, boty, honem zpátky, očistit o rohožku! Chcete nám sem nanést bláto z celého města?“

Na chodbě hluk a pohyb. Pak se pootevřely dveře, vpustily do pokoje rezatý sluneční snop, a znenadání se dovnitř prostrčila bílá hlava Saši Grebnina a obličej se mu rozzářil jako měsíček.

„Aljošo, já tě zdravím!“

S rozbušeným srdcem odhodil Alexej přikrývku.

„Saško!“

Dveře se rozletěly dokořán a dovnitř se prudce, hlučně vhrnuli Saša Grebnin a Tolja Drozdov. Nebyli v těch nemocničních pláštích ani k poznání.

„Aljošo, mučedníku! Tak co? Žiješ, ďáble?“

Tolja a současně s ním Saša Grebnin napřáhli své červené, větrem ošlehané ruce. Prudce se s Alexejem objali. Alexejovi se zachvěl hlas.

„Vy prevíti, vy prevíti, to jsem rád, že vás vidím…“

Stáli uprostřed pokoje, dychtivě se na sebe dívali a Alexej byl tak vzrušen, že radostí nevěděl, co dělat.

Chlapci měli bílé pláště přes blůzy, Drozdovovi čouhaly z krátkých rukávů zrudlé tlapy, boty s ostruhami byly plné bláta. Ale z obou dýchalo teplo ulice a jarní vítr; jejich obličeje byly tak pevné, veselé, ošlehané, ramena tak široká, že se bílý pokoj zdál těsný a úzké pláště vůbec neladily se zadržovanou silou, která z nich přímo tryskala.

„Tak povídejte, povídejte,“ pobízel Alexej. „Povídejte o všem, nevím vůbec nic.“

„Jsou velké změny, Aljošo,“ začal Drozdov. „Především – spousta nových předmětů. Němčina, dělostřelecký nácvik, střelecká příprava. V dělostřelecké přípravě už jsme u přístrojů.“

„Drž se, ať nepadneš!“ vmísil se Saša rychle. „Představ si, už ve čtvrtek jsme se s Míšou Lucem chtěli k tobě vypravit. Přijdeme ke staršinovi. Počítá prádlo, bručí si pod nos, má špatnou náladu – nějaký povlak mu chyběl. Oslovíme ho podle všech předpisů, a on nás, prevít, nepustil Nejdeme prý na správnou instanci. Chtěli jsme druhý…,“ tu Saša žalostně zašilhal po usmívajícím se Drozdovovi, no a druhý den jsme s Misou vyfasovali týden zaražených vycházek. Znělo to: »Za úspěšné organizování taháků v četě.«„ Opět zašilhal po Drozdovovi. „Zkrátka a dobře, chtěli jsme si s Míšou napsat odpovědi na otázky ze zdravotnické přípravy, ale vůbec k tomu nedošlo, major Gradusov to zkazil. On totiž před zkouškou slyšel, jak jsme si to s Miškou na klubovně domlouvali. Umíš si představit tu situaci? Pak samosebou zavolal Černěcova, nástup celé čety. „Frekventanti Grebnin a Luc vystoupit! Tak co, moji milí…« A začal zuřit! Držel nám takové kázání, že Míša začal z nudy před četou podřimovat. Já povídám: »Soudruhu majore, dovolte mi vysvětlit…« – »Nedovolím!« A já na to: »Soudruhu majore, jsme trestáni neprávem. Ani jsme ty taháky nestačili napsat.« – »Cože-e? Za odmlouvání a výmluvy – čtrnáct dni nepovolených vycházek!«„

„Vážně, Saško, tohle je fakt?“ zeptal se Alexej se smíchem.

„Básní,“ prohlásil Drozdov rozpačitě.

„Co povídáš? Kluci jsou svědky. Ať stojím před hlavní kanónu, jestli jsem něco přilhal. Beton! Chápeš, to se ti stala ještě taková věc…“

Za soumraku se přátelé začali zvedat – končila jim propustka. To to uteklo!

Při loučeni si však Tolja se Sašou vyměnili významné pohledy. Drozdov se rozpačitě poškrábal na čele a zamumlal:

„Mimochodem, rozumíš, jak se to… totiž, zkrátka, jak tady krmí?“

„Krmí?“ opáčil Alexej. „A co?“

Drozdov si prstem pohladil mozol v dlani.

„To máš tak, rozumíš, nedá se říct, že bys tady nějak zvlášť ztloustl. A vůbec… plíce. Víš, třeba máš někdy chuť na mlíko, víš, bývají takové chutě. Zkrátka, brali jsme služné.“

Alexej pochopil.

„Já mám, Tolko, ještě peníze z fronty tamhle v brašně. To je mi nápad!“

Drozdov mu pevně stiskl ruku, Saša řekl sklíčeně:

„Škoda, nedopověděl jsem ti jednu příhodu. No nic, až příště.“ Vytáhl jakýsi papír a výhrůžně štěkl: „Pozor! Rozkaz dozorčího baterie! Srdečný pozdrav od Borise, Zimina, Luce, Kima Karapetjaneč, Štěpánová, Polukarova, a tak dále, a tak dále… seznam je strašlivý, až se jazyk plete.“

„Dobře! Vyřiďte chlapcům, že je pozdravuji!,“ smál se Alexej a dodal rychle: „Co že nepřišel Boris?“

Drozdov sklopil oči a začal si prohlížet mozol na dlani.

„V poslední době si spolu nějak nerozumíme. Ty to ještě nevíš – on je teď staršinou oddílu. Nedá se s ním mluvit.“

„Oni ho udělali staršinou?“ podivil se Alexej.

„Nebudeme se babrat v maličkostech,“ poznamenal Saša ironicky. „On náhodou zavádí ideální pořádek. Ostatně, přijdeš a uvidíš. No, tak tě čekáme.“

Pokoj ztichl. Za dveřmi se vzdalovalo cinkání ostruh, až docela zmlklo. I když zpráva o Borisovi byla podivná, cítil Alexej v této chvíli lehkost.

Za Černými větvemi topolů tekla růžová řeka západu a nad jejím středem se již nesměle a něžně chvěla teplá zelená hvězda. V parku se kavky ukládaly ke spánku. Neúnavný jarní halas neutichal a proti barevnému západu se na stromech rýsovaly jejich černé siluety.

„Aljo-ošo-o!“ zaznělo ze zahrady.

Alexej se rozběhl k oknu, narážeje v šeru do židlí. Dole u nemocničního plotu stáli kamarádi a mávali čepicemi.

„Aljošo-o! Pozdravuje tě taky poručík Černěcov! Zapomněli jsme-e!“

Alexej otevřel větrací okénko, vystrčil ruku a zamával. Pak uviděl, jak si nasadili čepice, vykročili po chodníku a brzy splynuli s davem; pod topoly zaplála světla, ozářila blyštivý asfalt i jarní zástupy na chodnících.

KAPITOLA DEVÁTÁ

Pozdě večer zašel Alexej do nemocničního parku a zabalen do pláště hleděl na řídké květnové hvězdy mezi holými větvemi stromů. Vál čerstvý vítr. Celý park tiše šuměl a kdesi v šeru navlhlých alejí neodbytně a jemně zurčela voda. Park byl provoněn vlhkou kůrou.

Pokoje zhasínaly jeden po druhém Pak už mezi stromy zářilo jen obrovské okno v křídle, kde byla služba. Najednou i tam světlo zhaslo, bouchly dveře a po vypískované cestičce zavrzaly podpatky.

K hlavni budově kráčela sestra v bílém plášti – kouzelný přelud…

„Valjo!“ vykřikl rozradostněně.

„Proč nejste na pokoji?“ zeptala se překvapeně a přistoupila k němu.

„Jsem rád, že jsem vás potkal…“

„Poslyšte,“ přerušila ho Valja. „Já se na vás rozzlobím. Okamžitě jděte dovnitř. Moc si troufáte.“

„Ale vždyť jsem zdráv. Naprosto. Radši se podívejte, jaký je měsíc – pokušitel. Kdysi jako malý kluk jsem lezl na kůlnu a střílel z praku na měsíc. Chtěl jsem ho sestřelit. To jsem byl hlupák.“

Valja se pousmála.

„Vy máte rád měsíc?“

„Květen mám rád.“

„Opravdu tu máme jaro,“ pronesla Valja trochu dotčeně, jako by byla nespokojena sama sebou. „Co to křičí ty kavky? Nesedneme si?“ navrhla najednou.

Sedli si na navlhlou lavičku. Alexej slyšel, jak se na hoře opatrně dotýkají a šustí holé větve, jak v nich neklidně poposedávají a pokřikují kavky. A kdesi v hloubi parku stále neúnavně bublala, zvonila a šplíchala voda. Mokrý topol vydával pronikavou vůni. A Alexejovi se zdálo, že vůně topolu vychází z Valji, z jejích rtů, z jejího pláště.

„Podívejte se,“ řekla Valja a zadívala se mezi stromy nahoru. „Nevšiml jste si ještě, že jakmile se někdo začne dívat a nebe, hledá nejdřív Velký vůz? Nevím proč, ale připadá mi to legrační.“ Mlčel. „Proč mlčíte? A vůbec, vy tady sedíte a myslíte asi na všelijaká ta vaše děla…“

„Ne, na děla nemyslím. Prostě je mi s vámi dobře,“ odpověděl Alexej tiše a upřímně, sám nevěděl, jak to z něho vyhrklo. „A nevěřím, že by vám laky nebylo dobře… teď.“

Jakmile to vyřkl, všiml si, jak se Valja rychle obrátila, oči jí ztmavly a změnily se v hluboké propasti. Spatřil temné proužky obočí. uviděl její něžná, okrouhlá prsa obepnutá pláštěm.

Valja vsunula ruku do kapsy a najednou se vesele rozesmála.

„Vzpomínám si, jak se mi v deváté třídě líbil jeden chlapec, víte, takový lev třídy.“ Natáhla se a utrhla větvičku javoru; na Alexeje dopadla sprška chladné rosy. „Jednou mě pozval na brusle, poslal mi takový hloupý lísteček. Měli jsme se sejít u nějaké lékárny. Přišla jsem přesně v osm. A tenhle maličký lev byl tak přesvědčen, že jsem do něho zamilovaná, že se zpozdil o celou půlhodinu. Přišel, pohvizdoval si, brusle v podpaží. »Promiň, hledal jsem boty.« Na nic lepšího nepřišel! Strašně jsem se dopálila, nechala jsem mu podržet své brusle povídám: »Vzpomněla jsem si. že si musím převléknout svetr!« A jdu pryč. Vrátila jsem se přesně za půl hodiny. »Nemohla jsem za žádnou cenu svetr najit.« Pochopil to dobře. A co vy?“

„Já – taky…“

Podívala se na něho a usmála se.

„Nezlobte se, ale jděte, prosím vás, na pokoj, já už běžím musím k pacientům…“

Oné májové noci, plné vůně mokré mladé kůry, pocítil v sobě Alexej cosi něžného, k nevíře křehkého, co by mohl jediným neopatrným pohybem rozbít.

Ale ať je to cokoli, slyšet Valjin smích, její hlas, vidět ji – už to je štěstí.

Ve spánku měl pocit, že slyší odněkud hlasitý hovor, pak zvučně, prudce zabouchly dveře, na chodbě zadupaly rychlé kroky; vypadalo to, jako by všemi patry nemocnice protahoval průvan.

„Budíčé-ék!“ vykřikl kdosi, div si hlasivky neztrhal.

Alexej otevřel oči. V pokoji bylo rozsvíceno. Za okny se modral vzduch. Sizov ve spodním prádle běhal mezí postelemi, strhával z Udí přikrývky a příšerně hulákal:

„Budíček, chlapci! Vstávejte, chlapci! Vítězství! Hitler je kaput. Válka skončila! Chlapci, hlásili to v rádiu!“

Rozběhl se ke své posteli, popadl polštář, zuřivě jim praštil o zeď, až se peří rozletělo na všechny strany, a rozesmál se.

„Co se tak koukáte? Jste z toho tumpáchoví?“

Namáhavě oddychoval, rozesmáté oči mu svítily nezměrnou radostí.

Rozespalý Matvejev nevěděl, či je, seděl na posteli, roztřesenýma rukama si připínal protézu a nesouvisle, jako v horečce mumlal:

„Tak ona skončila? Tak on je konec? Jak to přijde? A my nic nevíme… nic neslyšíme… jak to přijde?“

„Vyhráli jsme,“ zašeptal Alexej a stále ještě nemohl uvěřit, že teď, ve chvílí, kdy tato slova pronáší, už je po válce.

Byl to neobyčejný den. Nemocnice duněla, všechno bylo na nohou. Rozlítané sestry a ošetřovatelky ani nestačily zavírat vrátka; nakonec je zamkly, ale za chvilku musely znovu otevírat – toho dne byly všechny předpisy pro kočku! Znepokojení lékaři chodili po vyprázdněných pokojích. Na svém místě zůstali jen ti. co nemohli chodit… Z města co chvíli přibíhali rekonvalescenti, v radostném vyčerpání usedali na schůdky a vykládali:

„Tam je vám lidi – ani projít se nedá! Všichni se líbají, objímají, pláčou. Z muziky se kouří! Na ulicích se tancuje. Ani jeden voják neprojde jen tak. Přijel sem nějaký letec a odnesli ho na rukou až do hotelu!“

„To jsou věci, to jsou věci! Tohle… tohle je tedy štěstí.“

Jeden z raněných otáčel dopisem v rukou a lítostivě vyprávěl:

„Sergej… kamarád, jel na frontu, poslal mi dopis ze Znaménky, a tumáš, konec války!“

Zvenku zaznívají zvuky dechovky. Do středu města se slévají proudy lidi, míhají se čepice, třírohé šátky, lodičky, šály, vzrušené ženské tváře. Okna i dveře domů jsou dokořán. Kluci vylezli na všechny ploty, ověsili svítilny, vyvolávají „hurá!“ a mávají čepicemi. Ulice vře. Prázdné automobily a autobusy stojí pod topoly u chodníků. Elektriky bez jediného cestujícího zastavily na křižovatkách. Veškerá doprava ve městě se zastavila. A v nebi nad domy, nad hlučícími ulicemi vrkají holubi a z ocasů jim vlají rudé stužky, zalité sluncem.

Chodníky jsou plné vyšňořených dívek, vojáků, mužů, smějících se i plačících žen.

„Vítězství! Vítězství!“

Vprostřed ulice vyhazují lidé do vzduchu letitého dělostřeleckého plukovníka. Na chvilku zmizí v davu, a hned zas vyletí do vzduchu, až mu plášť vlaje. Rozpačitě se usmívá. Čepice mu spadla. Drží ji chlapec s bystrýma očima a křičí:

„Hrdinovi Sovětského svazu – hurá! Strýčku, čepici mám já!“

A honem si nasazuje čepicí na hlavu, až inu uši odstávají.

Jakási drobná žena se šátkem sešinutým do týla hořce a zalykavě pláče a objímá pořízka tankistu v kukle. Vytahuje se na špičky, tiskne se hlavou k jeho hrudi a s námahou objímá malýma rukama jeho široká záda. Tankista něco rozpačitě mumlá, bezmocně se rozhlíží a hladí ji po rameni.

V davu se ozývá čísi výkřik: „Hurá!“

„Hurá-á!“ odpovídá dav.

Husté proudy lidí se valí mezi domy ke středu města, obchvacují řádku opuštěných trolejbusů. Na střeše jednoho z nich se objevuje muž, cosi křičí a zvedá čepici. Není slyšet jediné slovo. Proud ve vlnách odpovídá „hurá“.

Dnes zmlkla děla. Čas postavil mezník. Nad světem se rozhostilo ticho.

MÍROVÉ DNY

KAPITOLA PRVNÍ

Alexej byl propuštěn z nemocnice. Lékaři mu zakázali jakoukoli fyzickou námahu, radili mu, aby nechal kouření a byl hodně a vzduchu. Za měsíc se má dostavit před posádkovou komisi. Avšak Alexeje už tak hrozně nebavilo válet se po posteli a nic nedělat, že zprávu pro ošetřovnu v učilišti zmuchlal a zahodil do koše na odpadky. jen opustil bránu nemocnice. Už měl po krk věčných lékařských prohlídek.

A když toho horkého červnového dne kráčel v plášti a zimní čepici po dvoře učiliště, s očima přimhouřenýma před prudkým sluncem, když šlapal po hustém koberci topolových jehněd a pak procházel prosluněnou chodbou baterie, cítil, jak se mu svírá srdce.

A když prošel celou baterii a přiblížil se k „podpalubí“ první čety se známým stolkem, u něhož měl stát pomocný dozorčí, pocítil najednou, že se mu divoce rozbušilo srdce.

V podpalubí bylo ticho, prázdno, chladno, okna zastiňovaly husté topoly. Nazlátlé pruhy slunečních paprsků, pronikající listím, zářily na umyté podlaze a zimomřivě se chvěly v láhvi s vodou. Za otevřenými okny rozjařeně povykovali vrabci.

Alexej si zhluboka povzdychl, rozhlédl se, a teprve pak spatřil pomocníka dozorčího. Funěl a soukal se z mezery mezi skříní a stěnou. Držel koště jako pušku a něco si zlostně bručel pod nos. Najednou jeho pihovatý nos rychle zavětřil, vyvalené oči nechápavě utkvěly na Alexejovi, pomocný dozorčí vzlykavě natáhl vzduch, pisklavě kýchl a vykřikl.

„Tady je prachu! Aljošo… To je práce pro vraha!“ A rozkýchal se v celé sérii. Čepice se mu svezla do oči, koště mu vypadlo z rukou. Byl to Víťa Zimin.

„Buď zdráv!“ Alexej se zasmál a zvedl koště. „Nazdar. Víťo!“

Zimin se vůbec nezměnil, jen nos měl strašlivě opálený, loupal se mu a obočí tnu vybledlo až doběla.

Mrkal dlouhými řasami:

„Zase hejbali s tou skříní, jen taktak, že jsem se tam dostal! Buďte zdráv, soudruhu rotný! Já jenom to pitomé koště…“ Začal uspěchaně pobíhat a tak zčervenal, že mu i pihy z tváře zmizely.

„Dej pokoj s tím rotným!“ opravil ho Alexej a usmál se. „Vykašli se na subordinaci. Jdu přece z nemocnice.“

„Jak říkám, práce pro vraha, tolik prachu za skříní…,“ mumlal Zimin. „Je to pravda, že vás, soudruhu rotný… totiž Aljošo, operovali?“ zeptal se nesměle a s neskrývaným obdivem. „Je to pravda?“

„To už je za námi, Víťo. Kde je četa? Pojď, sedneme si semhle na mou postel. Dovolíš mi to jako pomocník dozorčího?“

„Sedni si, Aljošo, jen si sedni. Víš, já ti tak rozumím, čestné slovo! Ani představit si to neumíš Až mi běhá mráz po zádech. Teď se všichni připravuji a taktiku a dělostřelectví, biflují až hrůza, je to k zblázněni. A vůbec – máme na krku zkoušky.“

Alexej se nemohl dočkat, kdy spatři četu. Ale než půjde do učebny, rozhodl se zajít do skladu baterie, aby se převlékl.

Několik kroků od skladu uslyšel známý hlas: „Pomocník dozorčího, ke mně!“ Ohlédl se a ihned spatřil Borise. Kráčel chodbou, zvonil ostruhami a měl na sobě šviháckou soukennou blůzu, jakou v učilišti nosili jen důstojníci. Úzké chromové boty se mu blýskaly; nová dělostřelecká čepice s krátkým štítkem seděla lehce na černém obočí. Celý byl nějaký nový, blyštivý – takového ho Alexej ještě neviděl.

„Pomocník dozorčího!“ znovu křikl přísně. „Jak je to možné, že je pod okny špína? Špačky se tam válejí. Uklidit!“

Alexej zavolal:

„Borisi!“

„Aljoško!“

Boris se k němu prudce rozběhl, smáčkl ho v krátkém objetí:

„Vrátil ses?“

„Ano.“

„Nadobro?“

„Nadobro.“

„Doufám. Aljoško, že se na mne nezlobíš. Nemohl jsem za tebou do nemocnice. Byl jsem hrozně utahaný. Věř mi – práce až nad hlavu.“

„Dobrá, vždyť a tom nesejde.“

Borisův obličej byl veselý, jeho čistě bílý límeček prudce kontrastoval s opáleným krkem. A do oči bily nové nárameníky – dva bílé pruhy ve formě T.

„Gratuluju k povýšení.“

„Na to kašli,“ Boris se zamračil, tenhle starý zvyk mu tedy zůstal, „radši si na takové setkáni zakouříme. Já něco mám…“

Vytáhl balíček cigaret a ledabylým pohybem jej otevřel.

„To zas ano!“ souhlasil Alexej.

„Mé postavení to vyžaduje. Hospodáři mě zásobují,“ vysvětlil Boris žertem a dychtivě si Alexeje prohlížel. „Víš co, zaskočíme napřed na nástupiště – a pak jdem spolu na učebnu. Co říkáš? A dozorčím lady musím načechrat peří – co je tu špíny! Nevšimnou si toho! A máme Zrovna zkoušky. Vrátil ses do horkých dnů. A vůbec, hodně věci se změnilo. Především – po tobě jmenovali pomocníkem velitele čety Drozdova, a za měsíc ho zbavili funkce.“

„Proč?“

„Ale, za bratříčkováni!“ Boris se vesele ušklíbl. „Říkal jsem mu: »Drž kluky na uzdě!« Ale kdepak on, pořád mlel svoje: »Jsou to přece známí kluci, z fronty. Sami vědí, co a jak!« Nu a… major Gradusov jim smáčkl tipec. Přijde na samostatnou přípravu, a tam boží dopuštěni! Luc klidně pospává, Polukarov bez dechu hltá Dumase, a Tolja nikde – stojí v kuřárně a polovička čety s ním Zimin, Gračevskij a ještě dva, to bylo všechno z čety, co se učilo. Gradusov okamžitě: »Seznam příslušníků!« Zavolal si Tolju, a už letěl po baterii rozkaz – odvolal! Černěcov si to zatraceně vypil!“

„A co Tolja?“

„To si umíš představit. Jmenovali Gračevského.“

„A jak? Je to dobrý kluk, ten Gračevskij?“

Boris se zamračil.

„Je uzemněný jako telefon. Nezná nic než „Vyrovnat! a »Pozor!« Ovšem učí se slušně, celé noci šprtá.“

Prošli tichými, chladivými chodbami učiliště. Oslnilo je slunce, ovanulo je teplo červnového dne. Vykročili po pískové pěšince dál do dvora, k dělostřeleckému parku Z topolů se snášely jehnědy, rozestýlaly se měkce po dvoře, plavaly v sudu s vodou, postaveném v kuřáckém koutku pod stromy.

Již zdálky spatřili děla s hlavněmi vztyčenými k nebi a zářícími v slunečních paprscích. U nich stála vyrovnaná četa. Četař Gračevskij s nervózním, hubeným, ošklivým obličejem otíral hadrem vrátníky. Před četou těžkopádně přecházel Gradusov a ohebným proutkem si švihal do holínek.

Bylo naprosté ticho.

„Osobně kontroluje výzbroj,“ řekl Boris se zjevným znepokojením.

„Tá-ák!“ ozval se hluboký, dunivý Gradusovův hlas. „Postavte se na pravý kraj, Gračevskij! Tak co, teti jste všichni viděli, jak se čistí materiál. H-h…“ Gradusov se prudce obrátil k četě. „Proč mlčíte? Kdo čistil tohle dělo, krok vpřed!“

Z řady neohrabané vystoupil Polukarov a za ním – Luc. Nervózně pohyboval prsty a díval se na majora s otázkou v očích.

„Co to má znamenat, soudruzi frekventanti? Co to má znamenat? Neznáte snad řády?“ začal Gradusov s přestávkami. Jeho hlas nesliboval nic dobrého… Pomocník velitele čety vám nařídil vyčistit dělo – a vy? Prosím, abyste mi odpověděli: kdo… vás… takhle… učil… Čistit… děla?“ vyrážel zřetelně každé slovo zvlášť. „Na frontě jste to dělali taky tak? Co? Odpovězte mi?“

Ukázal proutkem na Luce.

„Soudruhu majore, promiňte, já jsem na frontě nebyl,“ odpověděl Míša tiše a klidně. „Já jsem ze střední vojenské školy.“

„Ze střední vojenské? A kdo vás ve střední vojenské učil takhle zacházet s materiálem? Kdo vám všem, jak tu stojíte,“ Gradusov zvýšil hlas, „dal právo tak šlendriánsky čistit děla? Stát na vás vynakládá peníze, chce z vás vychovat opravdové důstojníky, a vy nedbáte na své nejzákladnější povinnosti! Tohle je vaše dělo! Já… vás… varuji, soudruhu pomocníku! Příště budu postupovat jedině tak: budou-li špatně vyčištěna děla budete je čistit vy. Osobně! A když se vám to nelibí, buďte náročnější na lidi.“

Četa mlčela. Gračevskij si nervózně kousal rty, žalostně mu cukalo obočí, v očích mu stála vlhká clona.

Alexej to všechno nechápavě pozoroval a řekl:

„Já tomu nerozumím. Co to dělá?“

„Jen se hned nerozčiluj,“ odpověděl Boris suše a do dal posměšně: „Jdu podat hlášení.“

Upravil si čepici a pevným krokem došel ke Gradusovovi. Alexeje překvapilo, jak se Borisův osmahlý obličej najednou změnil – objevila se na něm náramná přísnost a zároveň odhodlanost ke všemu. Elegantním rychlým pohybem zvedl ruku ke štítku čepice:

„Soudruhu majore, dovolte mi s vámi promluvit.“

„Co chcete?“

„Soudruhu majore, učitel nařídil, abych sdělil pomocníku velitele čety, že očekává četu ke konzultaci. Začala hodina.“

Major Gradusov ukázal proutkem na dělo:

„Račte se podívat, staršino, lajdácky, velmi lajdácky čistí vaše četa děla! Vás taky musím napomenout, kontrolujte čištění materiálu, osobně kontrolujte!“

„Provedu, soudruhu majore!“ Boris stiskl rty a odhodlaně vykročil k dělu. „Četař Gračevskij! Po zaměstnáni za mnou zajděte do skladu.“

„Provedu,“ zašeptal Gračevskij.

„Ach jo,“ vzdychl kdosi v řadách. „To jsou věci…“

Gradusov sklopil očí a podíval se na hodinky.

„Staršino, pošlete ke mně velitele čety! Okamžitě.“

„Provedu!“ Boris zvučně cvakl ostruhami a rozběhl se na oddíl.

„Pomocníku velitele čety! Odveďte lidi! V osobním volnu znova všichni na čištění zbraní. V drážkách je prach, rydla nejsou otřena. Odveďte četu!“

Četař Gračevskij, zakopávaje samým chvatem, vystoupil z řady, jako by nic před sebou neviděl, udělal několik kroků a zničeným, chraptivým hlasem vydal povel. Gradusov se přiblížil k pravému konci tvaru, přimhouřil oči a zadíval se na špičky bot.

„Zpět!“ vykřikl nahlas. „Opakujte povel, četaři! Nevyznáváte lásku holce! Neslyším rozhodný tón!“

„Četo, vpravo – v bok!“ zavelel Gračevskij zpěvavě a bojácně se schoulil.

„Zpět! Zapomínáte na řády!“

Gračevskij už se sotva ovládal, brada se mu chvěla. Skoro zašeptal:

„Dovolte mi odvést četu.“

„Odveďte. A proč tak nejistě? Co je to s vámi? Odveďte četu!“

„Četo, pochodem…“

„Zpět!“ Gradusov zvedl proutek a prudce jím švihl. „Poklusem – v klus!“

Když četa zmizela za topoly, přelomil Gradusov proutek, zahodil jej do zaprášeného bezového křoví a pomalu, unaveně se vydal k budově učiliště. Přimhuřuji oči, pořád jenom přimhuřuji oči! Byl nespokojen a podrážděn, a třebaže se mu v hloubi duše tahle první četa líbila, a líbila se mu celá první baterie, ani na okamžik z ní nespouštěl pozornost. Dobře věděl, že ve frontových vojácích oddílu je jako péro stlačena veliká síla, a podřídí-li ji své vůli, přinese žádané výsledky.

Byl však pevně přesvědčen, že je lepši přehnat přísnost, než pak někdy stonásobně sám před sebou odpovídat za svou dobrotivost. Chorobně střežil svou důstojnickou cest, protože jej život kdysi těžce ranil a on za to málem zaplatil celou svou bezúhonnou pověsti dvacetileté služby v armádě. A v jeho životě neexistovalo nic, co by nebylo spojeno s armádou.

Ve svízelném roce 1941 velel Gradusov baterii houfnic.

Stála u Lvova, v bílém pohraničním březovém hájku, a zahájila boj hned v prvních dnech. Kryla ústup plukovních týlových složek.

Za hluboké noci pronikly německé tanky po silnici, obešly baterii a odřízly ji od týlu. Na každou houfnici zbývaly tři náboje. Spojení s oddílem a plukem bylo přerušeno. Té noci se před úsvitem rozhostilo podivuhodné ticho, jen cvrčkové poplašeně vrzali, a zdálo se, že se celá země stápí v měsíční tišině. Daleko vpředu hořel Lvov. huňatá záře podpírala nebe a zastiňovala hvězdy na obzoru. Hájkem se rozlézal hořký, tíživý pach spáleného střelného prachu, do něhož se občas z polí přivalila těžká vůně kvetoucí pohanky.

Té noci ti baterie nikdo nespal. Vojáci v očekávání seděli na lafetových ramenech, úkradkem kouřili do rukávů a šeptem rozprávěli.

Za tíživého mlčeni obešel Gradusov baterii, pak se vzdálil z palebného postavení a usedl na pařízek. Dlouho se díval na dalekou zlověstnou záři. na blízké německé rakety, které se pohupovaly na kouřových stéblech a rozstřikovaly se v nočním nebi. Vlevo na silnici slabě, jemně pobrukovaly motory. A také možná že se mu to všechno jen zdálo, že mu jen hučelo v uších po celodenním boji. Mít tak čtyři nová tažná vozidla, zrovna ta, co zůstala v týlu odříznuta německými tanky, rozhodl by se této noci k průlomu.

„Poručík Kazakov!“ zavolal polohlasně.

Kazakov měl funkci staršího baterie. Vyznal se v řadové službě nejlíp z celého pluku. Byl bledý, mlčenlivý a na bezvadných chromových botách mu s mírovým klidem pocinkávaly ostruhy. Nyní usedl na trávu vedle Gradusova.

„Tu bude mela, co?“ řekl Gradusov tlumeně a pohodil hlavou na stoupající raketu, pak se upřeně zadíval do bílého, klidného Kazakovova obličeje: „Jsme obklíčeni? Je to tak, Kazakove?“

„Je,“ odpověděl Kazakov a také se podíval na raketu.

„Nu. Kazakove,“ Gradusov se křivě ušklíbl, „musíme tedy odtud… Do rozednění musíme být pryč. Co myslíš? Zajdeme si do zemljanky.“

V zemljance zapálili svíčku, zavěsili přes vchod stanový dílec a Gradusov rozložil mapu. Váhavě a opatrně vybíral místo průlomu, opřen širokou hrudí o bedničku od nábojů, dlouho jezdil tužkou po bezstarostně zelených skvrnkách hájků. Bylo rozhodnuto shromáždit za půl hodiny celou baterii a probíjet se k vlastním vojskům. k pluku, děla vyhodit, zaměřovače odnést s sebou, zbývající náboje vystřílet.

„Děla vyhodíte vy, Kazakove. Necháte si tu jednoho velitele děla. Já odvedu lidi. Místo setkání – Goluštovský les. Zítra v noci. V Ledičích. Všechno jasné?“

Kazakov odpověděl:

„Všechno jasné.“

Povzdychl si, odšrouboval zátku láhve a vypil několik doušků.

„Co to je?“ zamračil se Gradusov.

„Vodka. Včera ji staršina přivezl. Kde je teď asi náš staršinka?“ povzdychl si Kazakov.

A tu mu Gradusov láhev vytrhl a vyhodil ji ze zemljanky.

„Tečka!“ prohlásil drsně a pozorně si poručíka prohlédl. „A ostruhy dolů! Nejsme na přehlídce!“

Vyšli ven. Bylo ticho. Z prochladlých orosených polí se nesla silná vůně pohanky. Měsíční svit zaléval hájek a omýval každý lístek strnulých bříz. Jen někde vlevo, na silnici, vrčely vzdálené motory a občas světlo reflektorů šikmo ozářilo němé vrcholky stromů. A najednou docela blízko vzplanula raketa, zanechávajíc za sebou kouřovou nit, zapadla přes děla a dlouho hořela na zemi jako zelený táborák.

„Blíží se,“ řekl Kazakov a bůhvíproč se zadíval na hvězdy.

„Zahájit palbu na silnici!“ rozkázal Gradusov, rychle přistoupil k prvnímu dělu a divným hlasem, chraptivým a přitom zvučným, zavelel: „Baterié-é! Na silnici tři granáty, sal-va-mi-i!“

Ticho měsíčné noci roztrhl rachot baterie, ze shluku stromů třikrát vyrazily ohnivé jazyky. Výbuchy rozechvěly hájek, střásly listí a rosu z bříz. A opět se rozhostilo ticho, až v uších bolelo. I cvrčkové přestali vrzal. Džin, džin, džin, zvučelo pisklavě v tiších. Nic víc nebylo slyšet. Nyní byla baterie mrtvá.

„Dejte se do toho, Kazakove!“ vykřikl Gradusov chraptivě. „Baterie, za mnou! Rozvinout do rojnice!“

Za čtyřiadvacet hodin dovedl Gradusov do Goluštovského lesa dvanáct lidi; víc z baterie nezbylo. Devět mužů ztratil při průlomu z obklíčení. Když vstoupili do malé vesničky Ledičů, přeplněné vojsky a týlovými složkami, a spatřili před nabílenými chaloupkami zaprášené štábní vozy s vysílačkami, děla a tanky, rozestavěné v těsných dvorech a zamaskované větvemi, jízdní pobočníky s tvářemi zšedlými únavou, mlčenlivě, rozesazené ve stínu plotů – měl Gradusov pocit, že je odzbrojený a nahý. A tento jeho pocit zanedlouho ještě zesílil.

V Ledičích našel štáb pluku. Velitel pluku major Jegorov, hřmotný a odulý, s vyvalenýma očima a nevyspalým obličejem, seděl u stolu a namáčel suchar do čaje. Snídal. Měl nemocná játra. Když zahlédl na prahu Gradusova, zvedl chladné oči.

„Kde je baterie?“ zeptal se stroze.

Gradusov vysvětloval. Jegorov odstrčil hrnek, až čaj vyšplíchl na stůl.

„Kde jsou důkazy? K soudu, k soudu tě poženu! Opustil baterii! Bez baterie tě nepotřebuju!“

„Jsem ochoten jít k soudu.“ odpověděl Gradusov, kterého se rovněž zmocňovala zlost. „Dovolte, abych ještě jednou opakoval: poručík Kazakov tam zůstal, aby vyhodil děla. Vrátí se se zaměřovači. To budou důkazy. Vyvedl jsem z obklíčeni dvanáct mužů.“

Jegorov povstal.

„A když se nevrátí? Co?“

„Vrátí se,“ opakoval Gradusov. „Znám toho důstojníka.“

Poručík Kazakov se vrátil druhého dne. Přišel bez čepice, zarostlý, s chorobně propadlými tvářemi, blůzu měl na loktech potrhanou. Četař, který ho doprovázel, si olízl rozpukané rty a zašeptal:

„Tady,“ a vytáhl z tlumoku dva zaměřovače.

„Kde jsou ostatní?“ zeptal se Gradusov příkře.

„Nestačili jsme…,“ pronesl Kazakov a vyčerpaně se svezl do trávy u plotu. „Tanky a samopalníci vnikli do hájku.“

Se zkřivenou tváří pokročil Gradusov ke Kazakovovi a zuřivostí roztřesenýma rukama rozepjal pouzdro pistole.

„Zastřelím tě, lumpe! K soudu, k soudu za nesplnění rozkazu! K soudu!“

A Kazakov sedící pod plotem, hleděl nahoru na Gradusova výsměšně a s pohrdáním.

Od té doby se v Gradusovově nitru cosi zatvrdilo, jako by se mu srdce povleklo okoralou skořápkou Začal lidem nedůvěřovat a jednal s nimi drsně.

V bojích u Tarnopólu byl raněn. Drobná střepinka miny uvízla dva centimetry od srdce. Tři měsíce polehával na nemocniční posteli a po uzdravení byl odvelen k záložnímu důstojnickému pluku. A tady v zápolí, v záložním pluku, přišla konečně dlouho očekávaná hodnost „major“. A pak Gradusova, jakožto důstojníka z fronty, poslali pracovat do učiliště.

KAPITOLA DRUHÁ

Dozorčí i jejich pomocníci velmi dobře věděli, kdy k oddílu přichází major Gradusov. Přesně v devět hodin se u budky dozorčího u vchodu objevovala majorova rozložitá postava a v té chvíli začínaly poslední horečné úpravy. Dozorčí baterií vyhlíželi z oken, vzrušeně, jako zpěváci, si odkašlávali, aby byli připraveni podat hlášení podle všech předpisů. Pomocníci dozorčích si upravovali ochranné masky, urovnávali si záhyby u opasku a zaujímali u stolků nehybnou pózu s ustaraným výrazem ve tváři.

Všichni velmi dobře znali velitelovy zvyklosti. Když prošel vchodem, zamířil vždycky k dělům, načež se vydal k budově učiliště – prohlédnout kuřárny. Jestliže cestou od děl k budově ulomil větvičku šeříku a ponuře si v chůzi švihal po botě, znamenalo to, že je nespokojen. A napětí vzrůstalo: na tvářích dozorčích vystupovaly rudé skvrny, nevyspalí pomocníci vzrušením zívali.

Bývaly však i šťastné dny – major větvičku neutrhl. Tehdy bez jediného slova stoupal ke své kanceláři. Z toho vyplývalo, že děla jsou bezvadně čistá, naleštěná jako zrcadlo, kuřárny jsou v ideálním stavu. Za těchto vzácných dnů býval u baterie nezvyklý klid a pomocníci dozorčích, ohromeni tichem, si mezi sebou říkali: „Tak, teplota klesla, normálka.“

Právě toho horkého bezoblačného dne, kdy měl službu pomocníka dozorčího Víta Zimin, přiletěla bouřka; byla tím překvapivější, že Gradusov přišel bez větvičky.

Odsouvaly se skříně, posteli, noční stolky; pak Gradusov přejel zčervenalého Zimina zkoumavým pohledem a zavelel:

„Pomocníku dozorčího! U baterie hoří! Co uděláte? Moří skříň s ochrannými maskami!“

„Musím vzít… hasicí přístroj a… uhasit požár,“ řekl Víťa Zimin nesměle a zašilhal po hasicím přístroji.

„Ale – jak! Opakuji, hoří skříň. Jak zlikvidujete požár?“

Zimin rozpačitě přešlápl. Už ani dobře nechápal, co od něho velitel oddílu chce. Oči mu začaly šilhat víc než obvykle, na horním rtu mu vyrazily krůpěje potu.

„Jak, ptám se vás?“ opakoval major. „Co stojíte? Skříň hoři, plamen přeskočil na noční stolky! Co uděláte?“

Víťa polkl a vypravil ze sebe:

„Beru… hasicí přístroj. Udeřím nárazníkem o podlahu.“

„Ale jak, ptám se vás? Předveďte mi to!“

Ziminovi se zachvěly rty. Ale náhle si poopravil na boku ochrannou masku, na jeho pihovatém chlapeckém obličeji se objevil rozhodný výraz. Trochu pobledlý se rozběhl k hasicímu přístroji a strhl jej ze stěny, ale byl tak rozrušen, že mu vyklouzl z rukou. Nárazník udeřil o podlahu. A okamžitě hlučně vyrazil bílý kypivý proud, se šplíchotem dopadl na dveře skříně, zaznělo skandální zvoněni rozbitého skla, na podlaze šíleně zavířila pěna. Proud zanesl ke stěně všechny knihy, rachotivě skácel noční stolek.

„Zpět!“ křičel Gradusov. „Zpět!“

Víla Zimin s námahou zašeptal:

„Hasím. nečekaně…“

„Zpět!“ zavelel Gradusov. „Vyneste přístroj na chodbu, rychle!“

Za pomoci dozorčího vynesl Víta Zimin hasicí přístroj na chodbu, pokrývaje přitom tryskající pěnou stěny i podlahy, a opřel jej o zeď. Měl pocit, že mu v prsou něco bolestivě cuká a chystá se v nejbližší chvíli utrhnout.

Major Gradusov, široce rozkročen, ho mlčky sledoval zpod svraštělého obočí a nevěděl, co má říci.

„Dobře,“ pronesl nakonec velmi klidně. „Tak co, Zimine, co? Nu dobrá, dobrá.“ Pohlédl na dozorčího, který opodál strnul v očekávání, a dodal měkčeji: „Všechno uklidit! A vzorný pořádek!“

Obrátil se, ale tu jeho pohled padl na skleněnou lahvičku válející se v pěně vedle převrhnutého nočního stolku.

„Co je to za láhev?“ zeptal se udiveně. „Kde se tu vzala?“

„Tam je zavařenina. Poslala mi ji máma.“ odpověděl Víta, „to je moje…“

„Noční stolek je taky váš?“

„Ano.“

„Přineste ho sem!“

Brodě se vrstvou pěny přinesl Víťa Zimin noční stolek, postavil jej před Gradusova a nesměle zvedl vzrušením šilhající oči. Celý noční stolek byl obalen pěnou. Zimin předpokládal, že ho tato okolnost zachrání, ale zmýlil se.

Gradusov se supivě sehnul, dvěma prsty štítivě vytáhl ze stolku mokrý baliček s cukrovím a hned nato sáček s bonbóny. Vítovi se rozšířily zorničky. Stejně mlčky vytáhl major z nejzazšího kouta nočního stolku malý sešitek, naprosto suchý. Když ten sešitek Zimin spatřil, vrhl se k majorovi, ale hned zas svěsil ruce a špitl:

„Soudruhu majore…“

„Vy si potrpíte na sladké?“ zeptal se Gradusov polohlasně a ukázal na cukroví a bonbóny. „Odkud to máte?“

„To… to mi máma poslala balíček,“ zašeptal Zimin se sklopenou hlavou. „Soudruhu majore, ale tohle… to ne. To je deník.“

„Vy si píšete deník? Tak to je deník? Pochopitelně, ten deník vám vrátím, dobře. Pak ke mně zajděte.“

Víc neřekl ani slovo.

Na obálce bylo pečlivě napsáno: Deník Viklora Zimina 1944-1945. Gradusov jej otevřel na první stránce. Byla hustě popsána. Dočetl se toto:

11. 5. 44

Tak vida, já, nejzavilejší nepřítel deníků a vůbec každého zapisování soukromých myšlenek na papír, si začnu psát deník! Ale nezačínám proto, že bych se neměl s kým o své myšlenky podělit, to ne!!! Jen tak pro sebe. Mám na krku maturitu. Jistě bude zajímavé, až si potom, až budu velký a dospělý (důstojník), přečtu tyto řádky a vysměji se tomu, jaký jsem byl dříve, o čem jsem uvažoval.

25. 5. 44

Potkal jsem četaře Ž. Řekl, že asi přijede Zina. Rozhodně prý viděl copy. Zjistilo se, že to nebyla ona, a četař se mi dlouho omlouval.

28. 5. 44

Hurá! Na Ukrajině začala ofenzíva. Naši teď biji Němce hlava nehlava! Byly vypáleny čestné salvy.

20. 5. 44

Major Koršunov odvolal čet. Ž. z funkce pomocníka velitele čety. „Vy si myslíte, že kvůli vám, čet., pošpiním šest let své služby v armádě? To jste na omylu!“ Čet. mi řekl: „Pro mne nastalo období kruté reakce, jak by se napsalo v románě.“ Je roztrpčen.

30. 5. 44

Večer. Prší. Díváš se kolem sebe, posloucháš, dýcháš čerstvý vzduch, a v duši se ti rozhostuje klid a smutek. Vnímáš pak všechno mnohem citlivěji a hlouběji. Můj klid se střídá s tichým nepokojem, kdy znovu a znovu začínám myslet na Zinočku. A každý den čekám, že Zina přijede. A přitom dobře vím, že ne přijede. Má ovšem ze svého hlediska pravdu Grigorjev o ni prohlásil: Ta má ale povahu!).

Ach zlato, zlato moje, proč se tak ráda hádáš? No nic. Dost. Tohle vypadá, jako bych byl skutečně malý kluk.

Jednou jsem mezi řeči řekl Slávce: „My jsme se se Zinuškou zase pohádali!“ – a řekl jsem to s pitomým, trochu smutným úsměvem a nakonec jsem se začervenal. Hloupý zvyk! Kdy už se přestanu červenat? Červenaly se snad velké osobnosti? A vůbec – já, budoucí důstojník, abych se pak červenal před svými vojáky? To přece nesedí.

1. 6. 44

Ještě dvě minuty. Dvě minuty učení ve vojenské střední škole! len považte! Pak učitel, kapitán P., vyšel ze třídy. Nevyslovitelný pocit radosti. Nejraději bych – křičel „hurá“!

Budeme čekat na přiděleni do dělostř. učiliště. Hurá, před námi je neznámé. Mám rád neznámé. Jaké asi potkám lidi? Mám rád silné, odvážné lidi.

Připsáno 4. 3. 44

Sešel jsem se tu s Alex. Dm., Drozdovem, Borisem Br., prošli celou frontou, mají řády.

4. 6. 45

Najednou jsem před školou potkal Zinu! Začervenal jsem se jako osel! O dřívější hádce ani slovo, pak jsme si ji připomněli, promluvili o ní a zasmáli se tomu. Zina je nádherně opálená. Vlasy má jako slámu. Šli jsme, kam nás oči vedly, a zapadli jsme na jilm Poznali se v Moskvě do kina Úderník, já jako voják jsem bez fronty obstaral lístky a Zina zůstala úplně stát: „Jů, ty jsi hotový kavalír!“ Proč by taky ne?

Je to veselý, optimistický jilm. Smáli jsme se, dívali na plátno… a na sebe. Jak rád mám život! Myslím, že v budoucnosti se lidé budou hodně a hodně smát…

Ozvalo se zaklepáni. Gradusov zvedl hlavu.

„Prosím, prosím!“

„Soudruhu majore, splnil jsem váš rozkaz. Poručík Černěcov se dostaví za dvacet minut.“

Gradusov neodpověděl, v zamyšlení dlouho přejížděl prsty po křesle. Boris strnul u dveří v odhodlané a vyčkávavé póze, která vyjadřovala, že je připraven vyslechnout každý další rozkaz.

„Sedněte si, staršino, promluvíme si.“

Boris zůstal stát.

„Tak si sedněte, sedněte si, prosím,“ opakoval major s mírnou naléhavosti. „Nestyďte se.“

Boris usedl. Od chvíle, kdy se stal staršinou oddílu, kdy ledy svým postavením předstihl ostatní frekventanty o celou hlavu, jako by si ho byl Gradusov k sobě přitáhl, ale zároveň si ho nepřipouštěl tak blízko, aby mezi nimi došlo k upřímnosti.

„Podívejte se, staršino, líbí se mi vaše četa,“ pronesl Gradusov pomalu, položil velkou dlaň na stránku Zimir nova deníku a tiše si odkašlal; měl ve zvyku odkašlávat, když uvažoval.

„V četě je hodně zajímavých, schopných frekventantu, kteří mají jasný cíl…“ Znovu si odkašlal a pohladil boky křesla „Vypravujte mi podrobně o Ziminovi.“

„Rád řeknu, soudruhu majore, co o něm vím,“ řekl Boris zdrženlivě; správně uhodl, že major ve chvíli nepochopitelných rozpaků hledá upřímnost, a hledá ji nešikovně. U lidi, kteří byli zvyklí spoléhat jen na svou moc, mohl být takový poryv jen chvilkovou náladou, a Boris věděl, že obvykle velmi brzy vyprchává. „Frekventant Zimin je velmi mladý a naivní. Je v něm ještě hodně dětského. Vojenské zkušenosti nemá žádné. Pravda, hodně čte. Podle mého názoru ještě docela neví, vybral-li si svou cestu správně.“

Boris umlkl. Tento upřímný rozhovor s velitelem oddílu v něm vzbuzoval ostražitost.

„Tak,“ utrousil Gradusov polohlasně a křeslo pod ním zapraskalo. „A řekněte mi… zajímá mě totiž: jaký vliv na něho má Alexej Dmitrijev nebo… Drozdov? Alexej Dmitrijev, jak se mi zdá, je velmi schopný frekventant. Je to výborný frekventant?“ Gradusov se zadíval do Vítova deníku na poznámku z pozdější doby a otočil se k Borisovi. „Dmitrijev je v četě významná osoba? Má vliv?“

Boris pohlédl na majora. Co s tím má co dělat Dmitrijev?

„Alexej Dmitrijev je schopný frekventant. Byl pomocníkem velitele čety před Gračevským, ale…“

„Jaké »ale«?“

„Soudruhu majore, nerad bych o Dmitrijevovi cokoli říkal, jsme ze stejného pluku.“

„Nemusíte odpovídat. Požádejte frekventanta Zimina, aby za mnou zašel. Zatím místo něho určete jiného pomocníka dozorčího.“

Neřekl „zavolejte“, ale „požádejte“. Boris tomu vůbec nerozuměl. Gradusov nařizoval, ale jeho oči hleděly bez obvyklé pánovitosti, kterou Boris tak dobře znal – jeho pohled byl změklý, těkavý, skoro vlídný.

„Provedu!“ pronesl přehnaně nahlas.

„Počkejte, staršino.“ Gradusov se opřel o stůl a vstal. „Vy máte, staršino, velkou moc,“ začal tlumeně. „Ale málo, málo vyžadujete od lidí, já chci, aby náš oddíl byl vzorný. Dnešní případ se špinavými děly je neodpustitelný. Vy, staršino, musíte být bez kazu. Nezapomínejte na svou čest. Žádejte a pečlivě kontrolujte plnění rozkazů. A všechno bude výborné.“

„Vícekrát se to nebude opakovat, soudruhu majore!“ odpověděl Boris skoro opovážlivě a pomyslel si: Asi chtěl říci – nezapomínejte na mou čest, staršino! – To známe.

Na chodbě vytáhl kapesník, otřel si vlhké čelo a pokrčil rameny: Nevyzpytatelné jsou cesty tvoje…

Za několik minut vstoupil do kanceláře Zimin. Přišel nesměle, ohlásil příchod a začervenal se. Major ho vybídl, aby si sedl, a zatímco se Víťa uveleboval na krajíčku křesla, popotahuje si těžkou ochrannou masku, prohlížel si ho velitel oddílu s neskrývaným zájmem.

„Předně mi, drahý Zimine, prosím, promiňte, že jsem přečetl několik stránek z vašeho deníku,“ začal Gradusov dobromyslně a měkce. „Váš deník… vlastně nebudeme mluvit o deníku…“ Zimin zamrkal, vybledlé řasy se sklonily a zase zvedly – chlapec, obyčejný chlapec s myšlenkami čistými a jasnými jako oblázky na dně potůčku. Mlčel. Zdálo se, že veškerou jeho pozornost přitahuje niklované víčko kalamáře. Gradusov měl syna – Igor se jmenoval. Hned v prvních dnech války odešel na frontu. Byl to vášnivý diskutér, měl rád čokoládu a kopanou. Sousedům rozbíjel okna. Dnes je nadporučíkem někde v Německu. Oženil se, je docela samostatný člověk.

„Že vám matka posílá balíčky, na tom není nic špatného,“ pokračoval Gradusov stále stejně laskavě. „Opravdu nic špatného. Každý má rád sladkosti. Že mám pravdu? Ale vy jste budoucí důstojník, dělostřelecký důstojník, studujete řády a předpisy a víte velmi dobře. Že v kasárnách nesmí být nic nenáležitého, nejméně pak potraviny. Představte si, že se nám tu usadí myši, ty roznesou nemoci, a kvůli vašemu nevinnému balíčku se roznemůžou lidi…“

Gradusov mimoděk upadl do tónu, jakým obvykle dospělí hovoří s dětmi. Byl to extrém, on si to uvědomoval, ale nedokázal si teď poručit. Najednou se ho zmocnila vlna něžnosti a nesla ho kamsi – tolik mu Víťa Zimin svými nazlátlými pihami připomínal někdejšího Igora; zrovna tak seděl Igor kdysi na krajíčku židle, s rukama na kolenou, s výrazem očekávání a netrpělivosti.

„Máte rád sladkostí? Dobře, ale neschovávejte to v kasárnách. Zaneste balíček, nu… řekněme ke mně do kanceláře nebo do skladu, dejme tomu. Můžete přijít, vzít si něco do jídelny, dáte si čaj se zavařeninou… Kdo vám to může zakázat? Důstojníci také pijí čaj se zavařeninou.“ Gradusov se usmál. „To je všechno, Zimine. Deník vám vracím. Přečetl jsem jen několik stránek… Píše vám Zina?“ zeptal se najednou se zájmem.

Zimin přikývl se sklopenými řasami.

„To je dobře, dobře. Mimochodem, radim vám, věnujte se tělocviku. Hasicí přístroj vám vypadl, viďte? Jděte do rohovnického kroužku. Je tam hodně frontových vojáků z vaší čety – Drozdov, Brjancev, Dmitrijev je tam…“

Když pak přišel poručík Černěcov, připravený na nepříjemný rozhovor, neřekl Gradusov ani slovo o bojové technice, ale žádal jen, aby ze štábu vyzvedl osobní spisy Drozdova. Brjanceva a Dmitrijeva.

Nač je potřebuje? pomyslel si Víťa Zimin. Zvláštní člověk.

Když Gradusov osaměl, rozepnul si na prsou blůzu, unaveně přešel kanceláří z kouta do kouta. Koberec spolehlivě tlumil kroky. Ticho v kanceláři bylo Gradusovovi nepříjemné, stejně jako samota. V chůzi si smutně uvědomoval, že asi za celou dobu jeho služby v učilišti nebylo jediného případu, aby si některý z frekventantů jeho oddílu zašel k němu pohovořit, poradit se, otevřít srdce… A toto poznání se ho bolestně dotýkalo.

Měl frekventanty rád láskou, která nic nepromijí, naučil se skrývat své city, ale právě tak skrývali lidé své city před ním. Inu, armáda je drsná záležitost – to není jenom cinkáni ostruh na přehlídkách. Ale při této myšlence se mu neulevilo.

KAPITOLA TŘETÍ

Alexej zamyšleně seděl v kuřárně, čekal na Borise. Před koncem zaměstnání mu Boris řekl, že si spolu musí vážně promluvit – prý se to týká jeho, Alexeje. Bylo osobní volno. Před vraty se shlukli frekventanti, mrkala souhvězdí ubalených cigaret, stoupaly proužky dýmu, tryskaly vlny chechtotu. Když halas utichl, počkal Saša Grebnin ještě chvilku a pokračoval:

„Proč bych lhal? Zeptejte se Míši. Tenhle staršina vedl baterií na koupání, a proti nim dvě děvčata. Staršina se zatvářil důležitě, ale najednou baterie ztratila krok, staršina z toho byl celý vedle, a v řadách za tím zmatek a neustálý smích. Zastavil baterii, dal vyrovnat – a začal kázání: »Vite, co to je etika?«

U vchodu se objevil Boris a hned za ním Gračevskij; jeho hubená nehezká tvář vyjadřovala bezmocnost.

„Pamatujte si, Gračevskij, že na vás budu sedět tak dlouho, dokud se bojová technika nebude blýskat jako niklovaný samovar v sobotu,“ říkal Boris posměšně a tak hlasitě, že ho bylo slyšet až do kuřárny. „Gradusov myslí, že je vinna četa. Ale já myslím, že jste vinen vy. Jenom vy!“

„Soudruhu staršino, čím?“ vypravil ze sebe Gračevskij rozpačitě. „Čím jsem vinen?“

„Jděte a uvažujte, za co jsem vám dal kapky. Můžete jít.“

Když Boris vstoupil do ztichlé kuřárny, vesele se zeptal:

„Grebnine, zase klábosíte? Pojď, Aljoško, zakouříme si.“

Alexej vstal. Vykročili kolem budovy po asfaltovaném chodníčku. Mlčeli.

„Tak ses stal skoro hrdinou oddílu,“ spustil Boris rychle a jen jako mimochodem. „Dokonce i starší důstojníci se ptají: »Kdo je to ten Dmitrijev?«„ Poplácal Alexeje po rameni a pronesl jiným, vážným tónem: „Poslechni, Aljoško. chtěl jsem ti říci tohle. Gradusov se na tebe vyptával. Asi se mu líbíš. Cítím, že tě chce udělat pomocníkem velitele čety, místo Gračevského. Chápeš: ty pomocník velitele čety, já staršina. Spolu tady zavedeme náramnou frontovou disciplínku! Jenom nedělej moc skromného. Ač je to, jak chce, je lepší rozkazy dávat než je plnit. Nedá se nic dělat, to už je armáda, kamaráde.“

„Jdi do hajzlu,“ řekl Alexej pomalu. „S disciplínkou! Myslím, že jsi to s Gračevským přehnal. Udělal jsi mu velikou radost s těmi kapkami. Za co?“

Boris svraštil obočí, pohlédl na něho, ale odpověděl klidně:

„Všechno je v pohybu, všechno se mění. Jsme teď mírová armáda.“ Zapálil si. „Kázeň je podle řádů… A zastávat se Gračevského je blbost.“

„A ty nechápeš, kdo je tím vinen?“ zeptal se Alexej nespokojeně.

„Myslíš major Gradusov? No. víš, on má svým způsobem pravdu. Kdyby povolil, polezou mu vojáci po hlavě.“

„Tak?“ podivil se Alexej. „Už dávno jsi došel k takovému názoru? Po té base?“

Boris se shovívavě zasmál:

„Aljošenko, dívej se na věci seriózně. Vždyť jsme za pět minut důstojníci.“

„Proč jsi na Gračevského tak vylítl? Měl přece pravdu a ty to dobře víš, hrom do toho!“

Boris se zastavil, prudkým pohybem si upravil záhyby u opasku a zlostně přimhouřil oči.

„Poslyš, tak ty ze sebe děláš šlechetného zastánce? Bráníš Gračevského tělem i duší? A myslels taky na mne? Ano, na mne – ale objektivně? Do mého postavení se vžít nechceš? Bráníš Gračevského, tu fňukavou slečinku, na kterou jdou z práce mimo střídu mdloby. Toho bráníš a neuvědomuješ si, že za Gračevského dostanu já. Práce mimo střídu? To je toho! Obyčejná lapálie. My jsme spolu seděli v base, a co – taky jsme neumřeli!“ Borisovo jemné chřipí se rozšiřovalo. „Postav se na mé místo, na to nešťastné místo dohlížitele na vnitřní pořádek. Ty ses vrátil z nemocnice, nic pořádně neznáš – a děláš dona Quijota. Kdo je ti bližší – Gračevskij nebo já? Co udělal on pro stát? Stál u děla, když po nás prali přímou střelbou? Chodil Němcům do týlu s vysílačkou? Nebo seděl ve škamně a poslouchal zprávy z fronty? Nebo navštěvoval dětskou poradnu?“ Boris posměšně potřásl hlavou, černé vlasy mu spadly do spánků. „Měl by míň pokřikovat a víc dělat!“

„Ty ses změnil, Borko!“

„Co bych se, k čertu, měnil?“

„Zkrátka, stal ses staršinou – a už nechodíš po zemi. Funkce je ti dražší než všechno ostatní. Jednou… jednou jsi řekl, že se ze mne stává horlivec. Myslím, že se horlivec stává z tebe!“

Borisovi zajiskřily v očích zlé plamínky.

„Mlč už! Tohle ti neodpustím. Už je dost těch advokátských řečí. Vidím, že jsem se nezměnil já, ale tvůj vztah ke mně. Přátelé se jeden druhému nikdy nevnucuji. Přátelství není manželství, to se zákonem nedá sešít. Hotovo! A promiň, že jsem se vnucoval!“

KAPITOLA ČTVRTÁ

Půlnoc, je po večerce. V podpalubí je zhasnuto, jen slabá lampička dozorčího svítí.

Nikdo nespí. Všichni jsou po samostatné přípravě unaveni, ale spánek nepřichází. Po čem touží – nikdo neví. Vzpomínají možná na něco vzdáleného, napolo zapomenutého. Nebo by nejraději hleděli na měsíc a mysleli na to, že teď na člověka někde někdo čeká a vzpomíná, že přitom právě tak poslouchá cvrčky v této teplé měsíční záři. Nikdo, nikdo nic neví. Je noc – to je všechno.

Na krajní posteli u okna leží Tolja Drozdov, až k prsům přikrytý lehkou pokrývkou. Zamyšleně se dívá do prázdna, ruce složené pod hlavou.

Vedle něho se převrací Alexej a vzdychá. Pak odhazuje pokrývku. Ve svitu měsíce vypadá jeho obličej rozpačitý.

„Nespíš, Toljo?“

Drozdov neodpovídá. Alexej tiše opakuje otázku.

„Ne,“ šeptá Drozdov. „Zvláštní věc, Aljošo. Slyšíš, jak ti cvrčci rámusí? V noci mám ten jejich cvrkot hrozně rád…“

Alexej se pozvedá na lokti a poslouchá.

„Hm,“ říká, „rámusí.“

„Měsíc a cvrčkové, to je přece krása,“ pomalu opakuje Drozdov. „Chtěl by ses teď, Aljošo, toulat někde po stepi, poslouchat cvrčky a dívat se na měsíc? Já bych to vydržel celou noc… Nechápu to – je v tom něco takového, co se nedá vypovědět. A člověku je najednou smutno – k slzám…“ Vytahuje ruku zpod hlavy a protahuje se, jeho široká prsa se dmou a zhluboka vydechují. „Poslyš… mně se zdá, že v každém člověku, i v tom nejzkostnatělejším, musí být něco stejně krásného jako v téhle noci. A vždycky to vyjde na povrch. Posloucháš mě? Vzpomínám si, měl jsem mířiče. Nějakého Zeňkova. Takový zamračený nemluva to byl, mohlo mu být tak třicet. Střílel báječně. Ale nevypáčil jsem z něho nikdy ani slovo. V Minsku mu zahynula nevěsta, jednou po boji, po strašném boji, jsme se zastavili na břehu řeky Psel. Ukrajina – léto. Zavedl jsem chlapce do chalupy a jdu zkontrolovat strážného u děla. Nádherná noc. Rosa. Hvězdy. Řeka se blyští. Na břehu kvákají žáby. Jako by válka vůbec nebyla. Přijdu k dělu a vidím, jak Zeňkov sedí na lafetových ramenech, divá se na řeku a záda se mu otřásají. Že by plakal? Nepochopil jsem hned. »Co je ti?« plám se. Mlčí, utírá si rukávem tvář. Sedl jsem si vedle něho. Mlčím. Dlouho jsme tak seděli. A kolem nás žáby a slavíci – jako o závod. Pak jsem se zeptal: »Zeňkove, co je s tebou?« A on na to: »Četaři, vy jste ještě mladý, třeba to ani nepochopíte. Kdyby tak člověk za takové noci nemusel vědět, že na něho nikdo nečeká.« Chápeš, Aljošo? Mně se za takových nocí taky někdy zdá. že jsem někoho miloval nebo miluji,“ Toljovi se zachvěl hlas. Dodal zamyšleně: „Chápeš, Aljošo? Mně se často zdá, že někde v nějakém městě žije dívka, bydlí v nějaké zapadlé uličce, v domku s okny na dvůr. a že se určitě setkáme. Tebe nikdy nic takového nenapadne?“

Drozdov otáčí hlavu k Alexejovi, dívá se na něho upřeně, v obličeji se mu rýsuje černé obočí. Alexej neodpovídá. O něčem přemýšlí.

„Ale vždyť na tom nezáleží!“ Drozdov mávne rukou a natahuje se k nočnímu stolku. Na podlahu padá složená blůza, měkce pocinkávají řády. „I ksakru, ne, nebudu kouřit,“ a Drozdov skládá blůzu znovu na noční stolek. Najednou sedí na posteli, objímá rukama koleno a zvedá obličej k měsíci uvízlému mezi topoly. Má vypracovaná atletická ramena a mladicky ladný, opálený krk.

Alexej na něho překvapeně hledí.

„Na tom nezáleží,“ opakuje Drozdov. „Mně se někdy zdá. že mě někde čeká štěstí. Možná že to je la dívka ze zapadlé uličky. A třeba ještě nějaký jiný, neznámý život. Já jsem přece před válkou chtěl být geologem… A já bych, Aljošo, chtěl za takovéhle nocí někde v horách při vrzání cvrčků stavět stan k noclehu, sekat větve na táborák… Po nějaké těžké túře sedět u ohně a vědět, že někde v uličce stísněné lipami, tisíce kilometrů odtud, svítí pro tebe okna…“

Alexej šeptá:

„Chápu, Toljo. A ty máš… taková okna?“

„Ne,“ odpověděl Drozdov tvrdě.

„A měls?“

„Nevím,“ zakroutil hlavou. „Nevím. Všechno se mi v dětství nějak pomotalo. Mám ti to vyprávět?“

„Povídej.“

Drozdov se zamyslel a pak tiše začal:

„Tak poslouchej, jak to bylo. Byl jsem příšerný chuligán, proháněl jsem po dvoře míč, rozbíjel okna, zvonil na cizí zvonky. Sousedé si u matky podávali dveře: »Váš syn zase provedl to a to.« A všichni sousedé a babičky po mně pošilhávali, když jsem šel přes dvůr.

Hltal jsem Londonovu Klukovskou armádu a Rudé ďáblíky. Matka mi zakazovala číst, zhasínala, ale četl jsem pod pokrývkou a svítil baterkou. Četl jsem i ve škole při hodinách. Ve dvoře jsem zorganizoval svou vlastní Mladou armádu, z kluků a holek. Dřevěné kulomety, tačanky ze sáněk, špuntovky, měli jsme svůj řád i přísahu. Všechny jsem donutil, aby se podepsali na papír krví. Holky pištěly, ale podepsaly se taky, píchly se do prstu jehlou a každá vymáčkla kapičku krve. Nepamatuju se přesně, v čem byl smysl té přísahy, myslím, že ve vzájemné věrnosti, v přátelství. Přísahu jsme slavnostně zakopali do země a vypálili salvu ze špuntovek. Měli jsme své heslo, svůj signál – trojí zahvízdání na čtyři prsty pod oknem. To znamenalo – Pojď ven, poplach! A když se pískalo večer, musel každý dvakrát vytáhnout záclonu. To znamenalo – ano, jdu ven. A začínaly bitvy, útoky, průzkum a zteče na »bilé«. Potom jsme zalézali do jeskyně – tam byl štáb. Zapálili jsme svíčku, já jsem vytahoval seznam příslušníků oddílu a se zamračeným obočím, jak se sluší na velitele, jsem s komisařem vybíral, koho odměnit a vyznamenat. Měli jsme řády – vyráběli jsme si takové blyštivé hvězdičky z plechovek.

No, Aljošo, a měl jsem v oddíle nějakou Věru Vinogradovovou. Bydleli jsme na stejném dvoře. Odvážná dívka, sčetlá, říkala si Tajemná střela. Obrovské oči. Všichni kluci z mého oddílu byli do ni zamilování. Pamatuji, jak vychovávala své bázlivé kamarádky: »Vy onuce nešťastné! Báby ustrašené, bojíte se skočit z kůlny!« Ale já jsem nedával najevo, že se mi líbí; byl jsem hrubý, ohrnoval jsem nos a tvářil se, že něco cítím k jiné dívce, k její přítelkyni Klavě. Mnohem častěji jsem dekoroval řády právě Klavu, a ne Věru. A Věru jsem peskoval za to, že nevyšla na signál, ale četla Chaloupku strýčka Toma, že nemá opravdovou kázeň atakdál. Viděl jsem, že to Věru někdy bolí. Její ukrutánsky veliké oči na mne hleděly jednou zlostně, jindy pohrdavě, a mně se zdálo – i zamilovaně.

Pamatuju se, jak jsem jednou seděl doma a četl. Někdo zvoní. Přišly Klava a Věra. Obě vypadaly nějak divně. Šilhají po sobě. A Věra vypadá, jako by zrovna přestala plakat. Něco mě bolestivě píchlo, ale ptám se velitelsky: »Co to máte, soudruzi bojovnici?« – »Toljo, musím ti něco říct,« skoro šeptá Věra. »Ano, musí ti něco říct,« opakuje Klava a dívá se do prázdna. »Je to tajemstvím Najednou Věra pohodí hlavou a povídá Klavě: »Já to nemůžu říct, já to napíšu. Dej mi kousek papíru a tužku.« Vzala papír, napsala pár slov a usmála se provinile: »Tak, Toljo.«

Pamatuju se na ten lístek, jako by to bylo dnes: Toljo, cítím k tobě totéž, co Becky Thatcherová k Tomu Sawyerooi. Přečetl jsem to a hned jsem ucítil, jak mi hoři uši. Pak jsem se samo sebou zatvářil drsně a spustil: »Co to má znamenat? Na tohle teď není čas. Naše myšlenky musí patřit Mladé armádě.« A mlel jsem všelijaké pitomosti.

No, Věra odešla a já… v té chvíli jsem pocítil, že ji příšerně miluji. Byla to asi první chlapecká láska… A vůbec, první láska přináší víc útrap než štěstí. O tom jsem přesvědčen.“

Drozdov se odmlčel. Ticho. Vrzají cvrčci.

„A co potom?“ zeptal se Alexej.

„Potom? Potom jsme povyrostli. Naše Mladá armáda se rozpadla, na schovávanou a na vojáky už jsme si nehráli. Trénoval jsem, sportoval – abych byl fyzicky odolný pro své budoucí expedice.

Věra se přestěhovala do jiného domu. Na náš dvůr přicházela málokdy a chovala se ke mně oficiálně. »Nazdar«, »Na shledanou« – a víc ani slovo. Když jsem chodil do devítky, zahlédl jsem ji jednou v parku kultury. Bylo léto. Seděla v lehátku u rybníka, na hlavě široký klobouk, četla. Když mě uviděla, vstala. A já… Mimochodem, chlapci, s nimiž jsem šel, se začali vyptávat, kdo to je. Řekl jsem, že jedna známá. A nějaká síla, naprosto nepochopitelná, mě stejně jako tenkrát v dětství donutila, abych jí jenom pokývl a šel dál. Co bys tomu řekl? Idiotství! A teprve když jsem jel na frontu. napsal jsem jí lístek, pitomý, posměvačný: že jako k ní cítím totéž, co Tom Sawyer k Becky Thatcherové. Na větší hovadími by snad nikdo nepřišel.“

Drozdov se hořce usmál, lehl si na záda a rozmrzele si dlaní přejel silná prsa.

Alexej se ozval tiše:

„Myslím, žes ji prostě miloval…“

„A celou válku, Aljošo, tam někde zářilo to světélko v okně. víš, jak se o tom zpívá. Zářilo a já nevěděl komu – mně, nebo někomu jinému?“

„Chápu. Chodily dopisy?“ zeptal se Alexej. „Od ni?“

„Ne.“

„A… ty?“

„Napsal jsem jí jednou z nemocnice. Pak jsem si to přečetl a roztrhal. Zjistil jsem, že to není ono. A k čemu taky?“

Drozdov ležel bez hnutí naznak, ruce pod hlavou, díval se do měsíčně namodralého stropu, na čistém čele mu ležel naivní prstenec vlasů, obličej vypadal v šeru starší a přísnější. Alexej, opřen loktem o polštář, se na něho díval se zádumčivou něžností a mlčel.

Tou dobou Boris v podpalubí nebyl; nebyl ani na učebnách. Ve dvě hodiny v noci rychle vkročil do budovy oddílu. Unavený dozorčí se zvedl od stolku a s napolo sklopenýma očima vyhrkl polekaně:

„Staršina?“

„Klid. dozorčí,“ zarazil ho Boris. „Gradusov na kontrole nebyl? Tak dávej pozor – přišel jsem ve dvanáct. Jasné?“

KAPITOLA PÁTÁ

Alexeje probudilo hlučné cvrlikáni. Byl celý promrzlý. Pokrývka mu sklouzla a ležela na podlaze. Otevřenými okny proudil dovnitř svěží úsvit.

Dneska je zkouška z dělostřelecké přípravy, vzpomněl si a pocítil zamrazeni. Na lístku budou tři otázky, každá z jiného odvětví. Zavřel oči a snažil se vzpomenout si na všechno, co mlhavě znal, ale v mozku se mu míhaly jen jednotlivé útržky tezí – spletitá motanice u chaos. Hlavu měl unavenou – v noci studoval.

Celá parketová podlaha byla rozřezána na pásy načervenalými pruhy. Frekventanti spali – za letního rozednívání se spává tvrdě. Jen na konci podpalubí seděli na postelích v nočním prádle ospalý Polukarov s knihou v ruce a Saša Grebnin. Potichu si povídali.

Pomocník dozorčího Něčajev, pomalý jako chroust, přešlapoval u nich a vrčel:

„To vás něco kouslo? Proč budíte lidi?“ Všichni pomocníci dozorčího se po probdělé noci určitě stávají buď filozofy, nebo bručouny; Polukarov a Saša to asi dobře znalí, protože ho vůbec nebrali na vědomí. Polukarov listoval v knize, mačkal si prstem kořen silného nosu, na němž se červenala otlačenina od brýlí, a přesvědčivě vykládal:

„Zkoušky – to je loterie. A v každé loterii máš dvě možnosti: vyjde, nebo nevyjde. Když vyjde, máš štěstí, rozvíjej úspěch a vysuti se do operačního prostoru. Když nevyjde, musíš zavolat na pomoc erudici. Musíš prostě dokázat, že otázka je pro tebe směšně lehká. Vyloudíš skeptický úsměv: No, taková lapálie, to jsem nemohl dostat těžší otázku, na které bych se mohl rozvinout? Ale konkrétní odpovědí nezačínáš. Provedeš exkursi přes delší úvod. Prohodíš, jakoby mimochodem, dva tři poněkud nekonkrétní citáty, řekněme z Nikiforova.“ Polukarov zaťukal na knihu. „A zase jako mimochodem je na místě rozcupuješ z pozic zkušeností, dejme tomu válečných. A pak!“ Polukarov roztočil v prstech brýle. „Pak pokračuješ v rozvíjení své myšlenky, aniž se ovšem přibližuješ k přímé odpovědi, ale pořád se musíš tvářit, jako by ses k ni přibližoval. Musíš, Sašo. mluvit s nadšením, rozpálit se a čekat, až ti řeknou: »Stačí.« Pak si zklamaně vzdychneš: »Provedu.« A máš výtečnou. Hlavně, když rozfofruješ erudici…“

Ale jak konkrétně rozfofrovat erudici, to už Alexej nezaslechl, protože pomocník dozorčího panovačně vyštěkl:

„Budíčé-ék!“

KAPITOLA ŠESTÁ

Všude kolem jiskřilo opravdové léto s horkým pískem pláží, chladivými můstky plováren, se zelenou vodou, prozářenou až hluboko na dno slunečními paprsky. A v učilišti zatím probíhaly zkoušky. Slunce, léto – to všechno tady neplatilo. Na chodbách před učebnami se kupili frekventanti od všech baterii. Ve třídách naprosté ticho, tady tlumený hluk hlasů. Jedni chvatně dočítali poslední stránky konspektů, jiní se vrhali na kamaráda, který právě přišel od zkoušky, s nedočkavými otázkami: „Co jsi dostal – Jaké jsi měl otázky?“

Alexej se Jen s námahou protlačil touto předzkouškovou zácpou a došel k dělostřelecké učebně. Ve vrstvách se tu vznášel dým z cigaret – tajně tu kouřili. U dveří přešlapovali z nohy na nohu Grebnin, Míša Luc a Karapetjanc – čekali na zavolání. Polukarov seděl na okenním rámu, bohorovně listoval v knize a jeho tvář vyjadřovala ledový klid. Frekventant Štěpánov stál opodál a předkloněn se roztržitě a krátkozrace díval na nástěnku. Boris nikde.

„Udělals?“ zeptal se Alexej Štěpánová. „Cos dostal?“

„Nevím.“

Byl trochu podivínský tenhle Štěpánov. U čety se o něm skoro nevědělo. Byl měkký, tichý, zádumčivý; často ho bylo před večerkou vidět před budovou, jak chodí po chodníku, bezmyšlenkovitě švihá utrženým proutkem po kmenech topolu a pořád o něčem uvažuje. Říkalo se, že šel na učiliště dobrovolně z druhého semestru filozofické fakulty. Výborně se učil, bezvadně znal taktiku i dělostřeleckou přípravu, a že ani v nejmenším nedodržoval pořadové vystupování, to se mu nějak promíjelo.

Zatímco Alexej rozmlouval se Štěpánovem, vyběhl ze třídy Zimin, odfoukl si, s úlevou se opřel zády o dveře a rukou si přejel zpocený nos.

„Fu-uj!“ ulevil si vzrušeně. „Hrůza!“

„Tak co? Udělals?“ zeptal se Grebnin. „Proč hrůza?“

„Chápeš, Sašo,“ spustil Zimin a zašilhal. „Chápete, soudruzi, první otázka – podstata střelby, uměl jsem. Druhou otázku a příklad – vypočítal jsem. Třetí otázka – schéma dálkoměru. Dvacet minut mě zkoušel ze součástek. Postaví tě zády k dálkoměru – a teď vykládej. Zpaměti!“

Ze všech stran se sesypaly otázky:

„Které číslo lístku jsi měl?“

„Kdo je tam teď?“

Zimin ani nestačil všechny otázky zodpovědět, otáčel rozrušený obličej do všech stran a neuvěřitelně rychle drmolil:

„Pak se všichni ptají na společnou otázku, navíc, mimo lístek. Velitel baterie i Gradusov. Tedy, řeknu vám, soudruzi, to je zkouška! Takovou jsem v životě nezažil!“

„No, on len tvůj život… nebyl zvlášť dlouhý,“ zachrčel Polukarov skepticky. „A vůbec, každá situace potřebuje zhodnotit, chlapci. Tak se praví v taktice.“

Ze třídy vyšel poručík Černěcov. Měl novou blůzu, jeho mladický obličej byl přísný a vzrušený, oči mu jiskřily sluncem – vnikalo mu pod štítek čepice. Za dveřmi se zastavil.

„Ticho, soudruzi! Proč tak hlučíte? Kde je Zimin a Štěpánov?“ Když spatřil Štěpánova, měkce se usmál. „Vy jste odpovídal dobře, Štěpánove. Všichni vání dali bez váhání výtečnou.“ A rozveseleně se zeptal: „Odkud znáte Clausewitzovu teorii války? To přece nebylo v látce?“ Štěpánov zrozpačitěl, váhavě si rukou přejel kulatou ostřihanou hlavu, ale neodpověděl. „Všichni jsou s vámi spokojeni,“ řekl Černěcov rychle a hned se udiveně otočil k Ziminovi. „Ale vy jste měl trému. A docela zbytečně. Teď, prosím, Brjancev, Grebnin, Dmitrijev. Pojďte dál. Kde je Brjancev?“

Kde je vlastně Boris? uvědomil si Alexej. Dnes jsem ho vůbec neviděl. Drozdov, který byl právě u tabule hustě počmárané vzorci, se na chvíli odmlčel. U dlouhého stolu seděl uprostřed major Krasnoselov, již starší důstojník s jemnou chytrou tváří a veselým úsměvem v úzkých očích; po jeho levém boku kapitán Melničenko, vpravo major Gradusov. Všichni v bílých letních blůzách. S úsměvem, který mu kreslil hluboké vrásky ve tvářích, ptal se Gradusov unaveně Drozdova:

„Tak jak to je, co? V čem je podstata určení hlavního směru střelby?“

Alexej a po něm Saša Grebnin přistoupili ke stolu a stručně ohlásili, že se dostavili složit zkoušky.

„Vezměte si lístky, prosím,“ vybídl je Krasnoselov oživeně, ukázal na stůl a usmál se.

Který si mám vzít? Není to všechno jedno? Zimin jednou řekl, že v každém maličkém lístku je ukryt lidský osud. Inu co, podíváme se na svůj osud!

V té chvíli mu za zády hlasitě bouchly zasklené dveře. ozvaly se rychlé kroky a výrazný, zvučný hlas:

„Staršina Brjancev, přišel jsem složit zkoušku z dělostřelecké přípravy.“

Proč se opozdil? pomyslel si Alexej, vzal první lístek, který se mu namanul, a přečetl otázky:

„Jednotlivá údobí časové přípravy první salvy. Rozptyl při střelbě z několika děl. Zásady řešeni třetího úkolu. – Lístek číslo třináct,“ dodal ještě. „Otázky jsou mi jasné.“

„Hm! Pro vás jsou to asi příliš lehké otázky.“ poznamenal Krasnoselov rozmrzele. „No, uvidíme. Připravujte se.“

Na okamžik Alexej skutečně nabyl dojmu, že jsou otázky tak lehké, že by mohl odpovídat bez přípravy. Pohlédl na Borise – ten si zběžně přečetl lístek, zašilhal po něm, po Alexejovi, po tváři mu přeběhl stín, a prohlásil s ledabylým sebevědomím:

„Otázky jsou mi jasné. Dovolte mi odpovídat hned.“

„Vy své otázky natolik znáte?“ zeptal se Krasnoselov, poškrábal se malíčkem na obočí a něco si zapsal na kousek papíru.

„Ano,“ odpověděl Boris. „Dovolte mi odpovídat!“

„Ne, nedovolím,“ zažertoval Krasnoselov. „Nevyplácí se skládat zkoušku s rozběhem. První dojmy mohou být klamné.“

Jaký lísteček si Boris vybral? Lehký nebo těžký? pomyslel si Alexej a nemohl pochopit, proč se Boris tak ukvapuje.

Třída byla plná slunce a ticha. Alexej si přitáhl čistý list papíru a začal si poznamenávat odpovědi. Psal téměř bez rozmýšlení. Jakousi Složitou, neznámou cestou mu paměť napovídala první závěry, vzorce a načrtávala souřadnice schémat.

Až odpoví na otázky z lístku, začne se dotěrný Krasnoselov pochopitelně vyptávat na celou látku. Proč je tohle a nač je tamto? V čem je podstata a v čem je rozdíl? „A představte si takovou situaci…“ To byl jeho známý způsob. A ostatní se budou taky ptát. To je naprosto jasné. Major Gradusov svými otázkami Drozdova úplně zpotil. A přitom Drozdov se v dělostřelecké přípravě vyznal báječně. A to Krasnoselovo: „No, uvidíme,“ – to znělo jako výstraha.

Drozdov končil. Setřel hadrem křídu z tabule.

Důstojníci se polohlasně radili, ozval se zvučný Gradusovův bas:

„Ano, ano, samozřejmě.“

„Tak kdo jste hotov?“ otázal se Krasnoselov.

„Já.“ řekl Boris.

„Já,“ řekl Alexej, protože nemělo smysl čekat. Bál se, že ho zase přepadne bolest jako prve.

Oba povstali. Boris si popotahoval blůzu.

„Oba?“ zeptal se Krasnoselov. „Výborně! Prosím, frekventant Brjancev. jaké máte číslo lístku?“

„Dvacet dva.“

„Tak prosím. Co tam mále? Máte… hm… konstrukci a určení přístroje PUAZO v protiletadlovém dělostřelectvu. Ano? A prosím žádné dlouhé výklady – konkrétně a přesné.“

Boris začal odpovídat. Mluvil svým rychlým, výrazným, jistým hlasem. Alexej se ho snažil pozorně poslouchat a pozoroval přitom výraz Krasnoselovova bledého, jemného obličeje. Major pomalu kouřil, nohu přes nohu. a s klidnou zvědavostí hleděl na Borise přes dým. Nepřerušoval ho, ani nepřikyvoval. Bylo těžké domyslet si, jaký názor má na odpověď.

Major Gradusov složil na stůl své velké bílé ruce, pod stolem potřásal bezmyšlenkovitě nohou a soustředěně naslouchal. Kapitán Melničenko si něco kreslil na papír a jen občas se na Borise podíval průzračně modrýma očima.

Ano. Boris zřejmě znal otázky výtečně a odpovídal na ně s jistotou, která nevzbuzovala ani nejmenší pochybnost o tom, co říká.

„Stačí!“ ozval se Krasnoselov.

Melničenko mlčky přikývl. Boris přistoupil ke stolu. Krasnoselov zamáčkl cigaretu a obrátil se na Gradusova: „Budete mít nějaké otázky?“

Gradusov přestal třást nohou, hřmot ně se opřel o opěradlo skřípajícího křesla a zaťukal si ukazovátkem do dlaně. Ve třídě se rozhostilo napjaté mlčení.

„Ne, nemám žádné otázky,“ řekl konečně Gradusov. A přimáčkl si kapesník na ztvrdlou masitou tvář. Asi špatně snáší horko, blesklo Alexejovi hlavou.

„Prosím, frekventant Dmitrijev!“ Major Krasnoselov pohlédl na Alexeje a řekl popaměti: „Vy máte číslo třináct? Nešťastné číslo. No, jaká je tam první otázka? – Proč jste tak bledý? Nejste po léčení ještě ve své kůži? Nebo máte trému?“

„To… to už mám takovou barvu pleti,“ pokusil se zažertovat Alexej. „První otázka…“

Neodpovídal déle než deset minut. Krasnoselov mu nedal dokončit druhou a třetí otázku a přerušil ho:

„Ukažte, podívám se na vaše skici schémat.“ Prohlédl je. „Tohle znáte.“ Pak se zamyslel. „Nu tak. Řekněte mi tohle, frekventante Dmitrijeve. Jak vezmete v úvahu stranový skok při střelbě? A za druhé: v čem je podstata teoretické chyby dálkoměru?“

Bylo jasné, že ho Krasnoselov těmito otázkami přezkušuje z celé látky. Alexej začal odpovídat. Připadal si jako na houpačce; občas se mu zdálo, že letí z výše, občas riskoval – houpačka letěla dolů, pak zase prudce stoupala. Počítal na tabuli a neustále slyšel za zády ve třídě napjaté pokašlávání.

„A v tom je podstata teoretické chyby dálkoměru,“ zakončil a podtrhl výsledný vzorec.

Najednou bylo ticho. Krasnoselov se tázavě díval na majora Gradusova. Velitel oddílu se těžkopádně ošil, krátký krk se mu zařízl do drsného límce blůzy.

„No tak… A slyšel jste, frekventante Dmitrijeve, někdy něco o Wielově zákonu?“

Teď asi začne to nejzajímavější. napadlo Alexeje. Odpověděl:

„Pokud se nemýlím, soudruhu majore…“

„Jaképak – pokud se nemýlím?“ Gradusov zaklepal ukazovátkem na okraj stolu jako dirigent na pult. „Voják se nesmí mýlit. Konkrétně!“

Alexej řekl:

„Říkám »pokud se nemýlím, protože jsem viděl u Nikilorova poznámku pod čarou, kde se zákonu tvorby plynů říká zákon Wielův. V konspektech se mu ovšem říká jen zákon tvorby plynů…“

„Tak. Dobrá. To znáte. Nu tak. Jste na pozorovatelně. Zastřelujete se. Výbuch v prostoru cíle není vidět. Co učiníte, frekventante Dmitrijeve?“

„Vystřelím znovu.“

„Tak. Vystřelil jste znovu. Výbuch je za cílem. Ale vy jasně cítíte, že rána byla krátká… Čím to je?“

„Tím, že vítr odnesl dým výbuchu za cíl.“ Alexej se dokonce ušklíbl – taková otázka v seznamu nebyla.

Major Gradusov chvilku mlčel a pak se soustředěně zeptal:

„Vy jste byl v Kurském oblouku? Byl. Tak se podívejte. Pozorovatelna je v prostoru magnetické anomálie, přístroje ukazují nesprávně. Co učiníte?“

Alexej mlčel. Co to dává za otázky? Kde je bere?

„Copak to, frekventante Dmitrijeve? Vždyť jste tak pěkně odpovídal…“

„Soudruhu majore,“ řekl Alexej unaveně. „Tyto otázky jsem v seznamu neviděl.“

Bylo mu teď docela lhostejné, jakou známku dostane. Byl unaven, znovu se ho zmocnila slabost, ve spáncích mu bušilo; dodal:

„Zkouška neznamená chytačky. Dovolte, abych neodpovídal.“

„Frekventante Dmitrijeve!“

Gradusov se zvrátil v křesle, zatřásla se láhev vody na stole a po tabuli polekaně poskočil sluneční odraz. „Co jste to řekl, frekventante Dmitrijeve?“ zeptal se Gradusov hlasitě. „Ano, kladu vám hodně otázek. Ale zameškal jste několik měsíců zaměstnání a naší povinností je prověřit vaše znalosti.“

„Dobrá, budu odpovídat na všechny otázky. V Kurském oblouku byly i takové případy: směr střelby se určoval podle hvězd, podle měsíce, podle železniční trati. To se stalo jednou v noci, kdy busola nejen ukazovala nesprávně, ale byla docela rozbita, a na seřaďovacím nádraží zrovna nakládali německý ešalon. Co se týče magnetické anomálie…“

„Dost!“ Gradusov si zaťukal ukazovátkem do dlaně. „Můžete jít. Vidíte, znáte to výborně.“

Alexej se otočil a vyšel ze třídy. Saša Grebnin se okamžitě zvedl a s pohledem upřeným na přibouchnuté dveře vyhrkl vzrušeně:

„Soudruhu majore, dovolte mi promluvit. Totiž Dmitrijev se svým dělem první pronikl do Kurska, podporoval tenkrát pěchotu.“

„Že by?“ utrousil Gradusov zamyšleně a těžce se sehnul ke kapitánu Melničenkovi. „To není špatný frekventant, že? Pohotový, viďte?“ Na rtech se mu objevil úsměv.

„Zdá se,“ odpověděl Melničenko chladně a maloval na vysvědčení tučnou výtečnou. „Grebnine, jste připraven?“

KAPITOLA SEDMÁ

V té době v tělocvičně, zalité žhavým sluncem, duněly rychle za sebou údery boxerských rukavic.

Koncem měsíce měla být uspořádána první soutěž o přebor posádky, a tak jednotlivé dvojice trénovaly dokonce i v přestávkách mezi zkouškami.

Když zkouškou unavený Alexej vstoupil do tělocvičny, uslyšel:

„Aljošo, tady!“

Pod ribstoly seděl Boris, stahoval si blůzu a živě na něho kýval. Byl zřejmě v povznesené náladě.

„Gratuluju k výtečné. Ostatně, ani na chvilku jsem nepochyboval, že by to mohlo dopadnout jinak. Prý jsi jim předvedl hotový ohňostroj. Gratuluju!“

„Žádný ohňostroj se nekonal,“ odpověděl Alexej mdle. „Alespoň jsem si nevšiml.“

„No tak, Aljošo, sedni si,“ Boris mu s rozmarným úšklebkem položil ruku na rameno. „Myslím, že jsme tenkrát oba přestřelili. Jsme oba jako dynamit…“

„Nejspíš.“

V černých Borisových očích se mihla nedůvěra i vlídnost.

„Ty říkáš – nejspíš; my dva se přece nebudeme hádat! Myslíš, že jsem netrpěl, když jsem viděl, jak se na zkoušku připravuješ sám? Srdce se mi svíralo, ale samolibost mi nedovolila za tebou přijít. Chceš-li, omluvím se ti. Já tě mám přece rád, Aljoško!“

„Já tebe taky,“ řekl Alexej napolo v žertu, „ale sám nevím za co.“

„Vidím, jak mě máš rád!“ Boris se dotčeně zasmál.

V tělocvičně se touto dobou scházeli frekventanti ze všech baterií. Plno hluku. Rukavice dutě dopadaly na tréninkovou hrušku. Kousek od ringu skákal Míša Luc v tričku a širokých trenýrkách přes švihadlo. Trénoval práci nohou. U věšáku se svlékal Víťa Zimin a stydlivě pohyboval nahými rameny. Opodál bušil v předklonu Drozdov do hrušky, až mu tuhé svaly na zádech hrály. Boris ho dlouho pozoroval, sledoval jeho rány a trochu mhouříl oči. Pak řekl:

„Tolka bude těžký soupeř. Má báječný direkt.“

Míša Luc přistoupil k Borisovi, napjal svaly a vykřikl na celý sál:

„Rozdáme si to, šampióne?“

„Ty máš moc úzký hrudní koš,“ odpověděl Boris dobromyslně. „Nejsem vrah. Mišo.“

V té chvíli se k němu přiblížil vysoký nazrzlý sportovec, trenér baterie, se stopkami v rukou, zpocený a rozcuchaný. Upřeně si Borise prohlédl:

„Jak se cítíš?“

„Skvěle! Jako vždycky, maestro!“ odpověděl Boris vesele, vyskočil a začal si rozviklávat nohy.

„Ring volný!“ zavelel trenér a pohlédl na stopky.

Když do tělocvičny přišel Saša Grebnin, bylo právě v plném proudu první kolo. Ozývaly se vzrušené výkřiky, zuřivý potlesk, vzduch se zdál rozžhavený.

„Tady je veselo,“ zamumlal Saša a protlačil se mezi frekventanty nakupenými kolem ringu. Nejprve zahlédl Luče, byl celý rozvášněný. Mával pěstí, při každé ráně vyrážel skřeky, oči mu zuřivě plály, zpocený nos se mu blyštěl. Udivený Saša shovívavě pokrčil rameny a přes hlavy diváků pohlédl na boxery.

Drozdov přecházel do obrany. Rohovnickému laikovi Sašovi se zdálo, že Boris musí Drozdova umlátit. Lehký a štíhlý Drozdov vypadal ve srovnáni s ním – vysokým a statným – jako chlapeček. Boris útočil sebevědomě, celé tělo soustředěně sehnuto, hlavu na stranu, při rychlých pohybech bylo vidět, jak se mu převalují svaly. V jeho osmahlém, rozpáleném obličeji, husté kštici vyletující při každém úderu bylo cosi nelítostného. Drozdov se bránil, krátkými údery odrážel Borisův tlak a zřejmě se snažil nepřipustit boj na králkou vzdálenost. A Boris asi ztrácel potřebné vteřiny. Najednou se pružně sehnul, ruka prudce vystřelila a zasadila zprava tvrdý direkt. Drozdovova hlava se zvrátila dozadu.

„Chlapci, tohle je přece vraždění!“ vykřikl Saša. „Soudcé-é!“

Drozdov padl zády do provazů a složil rukavice přes prsa. Boris stál před ním a těžce oddychoval. Drozdov najednou klesl na jedno koleno, schoulil se, pak se zkroutil na bok, tváři k podlaze.

„Jedna, dva, tři, čtyři…,“ odpočítával nazrzlý soudce, mával rukou a díval se na Drozdova nelítostně provokujícím pohledem, „pět…“

„Drozdov! Toljo!“ zařval kdosi zoufale: „Vstaň! Vstaň!“

„Sedm…,“ odpočítával soudce.

„Drozdové! Jú-ú!“ převalilo se sálem. Ozvalo se hlučné plácáni. Bylo to zvláštní, že při osmi se Drozdov pomalu zvedl a levou rukavicí si shrábl vlasy ze spánku. Udělal dva kroky kupředu a tázavě pohlédl na Borise. Ten popadal dech a čekal. Netrpělivě se pohupoval. Nemohl se uklidnit. Pokoušel se o úsměv a cenil gumový chránič zubů.

Najednou Drozdov poklesl v kolenou a několika nepostřehnutelnými údery do ramen a prsou donutil Borise o několik kroků couvnout, a hned nato zasadil ránu levou. Byla to nádherná série. Sál překvapením zahučel. Boris nechápavě pozvedl obočí a začal se krýt. Nespouštěl z Drozdovova obličeje zkoumavý pohled. Ustupoval do rohu a urputně se bránil té nečekané sérii úderů.

Jak couvali do rohu ringu, dostali se do jasného pruhu slunečního světla. Saša spatřil oči Tolji Drozdova. Bojovně jiskřily, na tvářích mu plál jasný ruměnec. Boris, celý zalitý potem, lapal po vzduchu.

V tělocvičně bylo ticho.

Po jednom z úderů vletěl Boris zády do provazů, hned však se jako pružina vymrštil, postavil na nohy a zůstal stát, vrávoraje vyčerpáním a očekávaje další ránu. Drozdov se k němu přiblížil. Boris ucouvl. Najednou se mu v obličeji objevil jakýsi ostrý výraz, jeho pohled se vpil do bílého, neopáleného pruhu těla pod Drozdovou hrudí, rty se zaťaly…

V tělocvičně se ozvaly výkřiky, hvízdot, hluk. Saša ničemu nerozuměl, vpředu vyskočilo najednou několik lidi a hlavami mu zastínili Drozdova I Borise. Když se konečně protlačil až k ringu, spatřil, jak se Boris nakláni nad Drozdova, vysíleně opřeného o židli, otírá si rukavicí zpocená, rozpumpováná prsa a trhavě nadechuje.

Kolem poletovaly vzrušené výkřiky: „Brjancev vyhrál!“

„Spočítat body! Drozdovi“

„My chceme vítěze!“.

Soudce nejistě zvedl ruku Brjancevoví. Když zbledly Boris slyšel ty nesouhlasné výkřiky, vytrhl rozhodčímu ruku, přistoupil k Drozdovovi, objal ho a chraptivě, ale hlasitě, aby to bylo slyšet po celé tělocvičně, prohlásil: „Odmítám. odmítám. Zvítězil Drozdov. Na body!“ Alexej se usmál. Viděl do toho – Drozdov je opravdu techničtější než Boris; ale přesto bylo podivné a překvapující slyšet toto nečekané Borisovo přiznání, tuto jeho Otevřenou velkodušnost.

Nakonec se Saša protlačil až k Drozdovovi, stiskl mu hořký, vlhký loket a vyřídil, že ho volají na štáb učiliště. Drozdov se zeptal: „Co chtějí?“

Grebnin odpověděl, že nemá tušeni Byla sobota. Když Drozdov vyšel z budovy učiliště, trochu unavený, pečlivě opásaný a čepici pevně naraženou na dva prsty nad tmavým obočím, zdálo se mu, že teprve teď po sprše a boxu pociťuje všechnu nádheru červnového slunce. U zdi učiliště rostla sytě zelená tráva, bohatě zalitá slunečným odpolednem: z ulice znělo houkání automobilů. V dělostřeleckém parku čistili frekventanti děla. Všude bylo léto – v modrém nebi i v téhle prohřáté trávě u plotu, kde třaskavě vrzaly kobylky, v úsměvech frekventantů i ve strážném, stojícím s bandalírem ve skvrnitém stínu. Vzduchem se nesla nahořklá vůně topolových jehněčí. Pokrývaly nástupiště jako housenky, ležely kolem strážného, zemdleného vedrem, na střechách garáží i strážní budky. Zachytávaly se Toljovy čepice i nárameníků.

Dozorčí kontroly u vchodu žádal propustku, ale Tolja mu vysvětlil, že jde na štáb, a vyšel brankou na ulici.

Na rohu čněl bílý jednoposchoďový dům – štáb učiliště. V jeho stínu se prodávala sodovka. Stála tam fronta – docela jako za horkých dní v Moskvě.

Před chvilkou přivezli na autě led. Ležel teď přímo na chodníku v modravých špalcích. Drozdov s chutí vypil studenou šumící vodu. Neměl v úmyslu si ji dávat, ale prostě se mu zachtělo připomenout si Moskvu, stát ve frontě, jako kdysi dávno před válkou, sledovat, jak se sklenice naplňuje ledovou stříkající vodou a dostat mokrý desetník nazpátek. Když pil. sledovala ho děvčata a jejich pohledy a úsměvy klouzaly kolem jeho očí. Byl vážný, hezký a styděl se.

Lehce vybělil po měkkém koberci rozloženém na širokých stupních stinného schodiště do patra na štáb.

V malé místnůstce seděli dva pomocníci dozorčího u telefonů. Jeden právě přijímal telefonogram a rychle jej zapisoval do deníku.

Druhý, obtloustlý a blonďatý, chvíli tajemně Drozdova pozoroval, hrozivě vraštil pihovatý nos, až se mu bílé řasy spojovaly – jeho výraz, byl dost záhadný „Volali jste frekventanta Drozdova?“

„Tak ty jsi Drozdov?“ zeptal se blonďák chytráckým vševědoucím hlasem. „Já jsem Slavickij. To budeme z jedné branže.“

„Mě! jsem asi přijít.“

„Hm. Ták.“ protáhl Slavickij drsně. „Tak si to napíšem. Odkudpak jsi? Kde máš takhle rodinu?“

„Co je to za výslech?“

„A co – tabák bys nenabídl?“ uhnul vychytralý Slavickij a Ještě víc přimhouřil víčka. „Třeba na jednu ubalit.“

Drozdov položil cigarety na stůl. Slavickij si pomalu zapálil, dovedně vyfoukl dlouhý snop kouře, mistrovsky na něj navlékl kroužky dýmu. zašilhal po hodinách a velmi vážně pronesl:

„Inu, to je bída, cigarety jsou vlhké… To staršina takové vyfasoval? No, tak ty se jmenuješ Drozdov? To asi praděd nebo nějaký předek lovil drozdy.“

„Poslechni!“ Drozdov se zvedl. „Já zase jdu zpátky. Co má tohle znamenat? Proč jste mě volali?“

„Tak ty jdeš?“

„Samo sebou, Jdu,“ prohlásil Drozdov odhodlaně.

„Dá se říct, že odejdeš od vlastního štěstí,“ poznamenal Slavickij a konečně se zklamaným povzdychnutím podal Toljovi telegram. „Na Koukám, že ani nemáš radost. A já myslel…“

Drozdov rychle otevřel telegram.

Mam umístěnku projíždím třetího vlak patnact vagon osm vera

„Projíždím…,“ zašeptal Drozdov váhavě a vykročil ke dveřím. Nemohl tomu uvěřit.

„Tak vida, projíždí,“ opakoval filozoficky Slavickij a najednou zakřičel: „Cigarety, cigarety!“ Dohonil Drozdova na chodbě a zeptal se provinile: „Tak co, dobrý nebo špatný?“

V listí za oknem se pomalu rozlézal nazlátlý letni večer, ticho pokoje jen slabě narušovalo zvoněni vzdálených elektrik.

Maja Něvská seděla v lehkých šatech na okně. trochu bokem, aby ji světlo dopadalo na knížku. Měla ji na kolenou, otevřenou. Na stojedenácté stránce. Nečetla.

Nejdříve zazněly ze dvora údery volejbalového míče. Pak. na balkóně sousedního domu tiše zasténal gramofon Víťan jej pouštěl každý večer. Tenhle Vitan, ve sportovním tričku bez rukávů, se teď díval z balkónu dolů Maje do okna a ona cítila ošklivost a smutek.

Vlastně všechno má na svědomí on. Přistěhoval se sem nedávno, po Dnu vítězství, a seznámil se s Májou na volejbalovém hřišti. Byl „na smeči“ a obratným, bleskovým pohybem ruky posílal míč na polovinu soupeře. Maja mu na síti nahrávala. Víťan vykřikoval: „Dobře, dobře, ještě jednou… výš! Díky, holčičko!“ Hrálo se jí s ním lehce a radostně. Během hry přisni Boris. Když ho vzrušená, rozesmátá Maja s míčem v ruce spatřila, zavolala: „Borisi, s námi. hned sem k nám pojď!“ A on jí řekl vlídně: „Proč k vám, vy jste dost silní, musí být spravedlnost.“ – „Tím lip!“ vykřikoval Víťan vyzývavě. „Hrajte na druhé straně!“

A Boris šel na druhou stranu. Po několika minutách se tam všechno změnilo. Všichni křičeli: „Boris. Boris!“ Dokázal si ve vteřince podřídit hráče, jeho modré tričko se objevovalo u sítě právě tam, kde se vynořovalo žluté tričko Viťana. Víťan zuřivě smečoval, ale v tom okamžiku vždy vyskakoval Boris a za nadšeného křiku diváků smeče blokoval. Pak přešel do útoku Boris. Míč začal s dělovým třeskem dopadat na polovinu dvorce, kde hrála Maja. A Boris začal smečovat. A smečoval nemilosrdně. Stav zápasu se rychle měnil. Víťan se začal mračit. Celé mužstvo podlehlo depresi. Za celou hru se Boris na Maju ani jednou nepodíval. A ta div neplakala bezmocí, zlostí – za každou cenu by ráda Borise porazila, nenáviděla teď Viťana. který hrál jako svázaný a už vůbec nesmečoval. Šeptala: „Víťane, Vítané! No tak, Víťane!“ – a vrhala na Borise hněvivé pohledy.

Zápas skončil. Boris si vzal z lavičky blůzu – právě se kolem shlukovali malí kluci a prohlíželi si řády; žertovně cvrnkl kteréhosi z nich do nosu, přehodil si blůzu přes ruku a dobromyslně řekl Maje, že by se moc rád umyl.

Šli k ní nahoru. Stála vedle něho, popotahovala si šat v a její tmavé oči na něho vzrušeně hleděly. „Podívejme, jak ty umíš hrát,“ pronesla, a zřejmě aby se ho dotkla, dodala: „Mně je Viťana tak líto!“

„Líto?“ podivil se Boris a zcela jiným, naprosto klidným hlasem se zeptal: „Májo, kdepak máte koupelnu?“

Omyl se, z koupelny vyšel už v blůze, učesaný; chladně pohlédl na hodinky „Škoda že jsem celou dobu vycházky věnoval odbíjené. Na shledanou.“

„Co by ne, prosím,“ řekla nakonec ledabyle. „Jen abys neupadl, je tady stolek.“

„Neboj se, neupadnu,“ odpověděl Boris a usmál se:

„Můžu do pokoje?“

„Prosím, můžeš.“ Založila ruce za záda Nic ji nerozhází

„Dobrý večer,“ řekl a podal jí ruku.

Nestiskla mu ji. O krok ucouvla. Přišlo mu to divné.

„Copak, Májo, nemám radši odejít?“

„Můžeš.“

„Ty se na mne zlobíš?“

„Proč bych se měla zlobit?“

„Májo, skládal jsem zkoušky.“

„Výborně. Já taky.“

„Nu, prosím, nebudu překážet.“

Zaváhal. Ona řekla:

„Ano, jen mi nepřekážej.“

Boris došel ke dveřím, zastavil se a zase se vrátil do pokoje.

„Májo, jenom dvě minutky.“

„Jestli dvě minutky, prosím,“ odpověděla, ruce stále za zády.

Sundal čepici a pověsil ji na věšák. Maja se mu zadívala na čelo a najednou vykřikla:

„Modřina! Odkud máš tu modřinu?“

„To nic,“ řekl Boris. „Měli jsme dneska poslední trénink. Před posádkovým přeborem v boxu. No. a chápeš… Můžu si zapálit?“

„Prosím. Hned přinesu popelník. Je to ale legrační modřina! Tak si sedni na pohovku.“ Maja postavila na stůl popelník – malé kavčí mládě s rozevřeným zobákem. „Byls bit?“

„Trošku,“ odpověděl Boris vesele, sedl si na pohovku a promačkával cigaretu nad otevřeným zobákem kavčete.

„Vlastně, ani ne.“

Měkce pohlédl na Majů, potahoval z cigarety a jí jeho opálená, mužná tvář připadala neobvykle zamyšlená v tom zeleném světle stolní lampy. Stála ve stínu a dívala se na něho tázavě, vyčkávavě.

„Ty chceš o něčem mluvit, Borisi?“

„Ano. Máme v učilišti výborného chlapce, slušně boxuje, bojovali jsme spolu, jmenuje se Drozdov. No, a dneska jsme měli zápas. Soudce rozhodl, že jsem vyhrál já, ale já jsem odmítl jít na přebory posádky. A víš proč?“ Usmál se dobromyslně. „Cítil jsem, že Drozdov dává do boje všechno, jen aby si vybojoval prvenství. Inu co, ať boxuje v posádkovém kole on. A tahle modřina…“

„A teď tě to mrzí?“

„Jak bych ti to řekl? Tady jde o čest učiliště, Májo! Ty to asi sotva pochopíš, co to znamená pro vojáka. To je… no, jako čest vlastního domu.“

„Ba ne, já to chápu!“ prohlásila Maja nadšeně.

Boris řekl v něžném zamyšlení –

„Víš, dneska jsem skládal zkoušku z dělostřelecké přípravy, zdálo se mi, že mám křídla. Nevím proč. Věříš?“

„Co jsi dostal?“

„Samo sebou výtečnou.“

„Proč – samo sebou?“

„No tak, výtečnou.“ Boris se usmál.

Poslouchala ho, roztržitě si pohrávala se zeleným páskem a nemohla se vyznat v citech, které se ji zmocňovaly. Seděl před ní odvážný a milý muž s teplýma, rozesmátýma očima. Zdálo se teď podivné jeho nedávné ledové „na shledanou“, hozené jí k nohám suše a nepřívětivě; tak nemohl mluvit silný člověk.

„To je ale modřina,“ řekla s účastí. „Nechceš, já ti dám obklad? Hned to přejde!“

Ani jí nestačil odpovědět. Vyběhla do sousedního pokoje a za okamžik se vrátila s lahvičkou a vatou.

„Otoč se ke světlu,“ nařídila mu. „Nedívej se na mne, dívej se stranou, tak… Bože, to je ošklivá modřina! Vstaň.“

Vstal. Otočila mu obličej ke světlu, jemnými, chladivými prsty se dotkla jeho čela. Najednou se začervenala a zasmála.

„Tys ale vysoký! Radši si sedni.“

Usmál se a usedl. Sklonila se, namočila vatu a přitiskla mu na čelo cosi chladného, šimravého.

„Bolí?“ zeptala se a její oči, temné jako noční voda, se přiblížily k jeho tváři, rty se přestaly usmívat.

Neodpověděl hned. Polilo ho horko z jejího dechu…

„Ne… ne,“ odpověděl konečně a jako by se zajíkl.

„Tak vidíš,“ prohlásila Maja. „Ale asi tě to přece bolí. Máš zpocené čelo.“

Přemohl se a řekl něco jiného, než se mu dralo na jazyk:

„Dneska… Půjdem dneska do parku… je tam, myslím, zábava.“

Maja držela v jedné ruce lahvičku, v druhé vatu a nejistě se na něho dívala.

„Ale co moje chirurgie? Ty máš velkou chuť jít do parku? Vážně?“

„Mám. Vážně.“

„Dobrá. Ale na hodinku, víc ne. Platí? Slib mi to.“

„Slibuji – na hodinku.“

„Dobře. Ale musím se převléknout. Počkej.“

„Počkám.“

Maja odešla do vedlejšího pokoje. Boris se vyklonil z okna, rozepjal si knoflíček u límce a stál v slabém větříku.

Kutila něco v sousedním pokoji, šustila šaty. Najednou cosi upadlo, ozval se její polekaný výkřik:

„Och-och!“

„Co je? Co se stalo?“ zeptal se Boris snad až příliš hlasitě a nohy ho mechanicky zanesly ke dveřím.

Prudce je otevřel.

„Borisi! Co to děláš? Nechoď sem!“

„Co je… Májo, co se stalo?“

Stála u otevřeného šatníku; zřejmě se utrhl věšák, šaty se jí válejí na hromadě u nohou.

„Neopovažuj se, nechoď sem! Že se nestydíš! Slyšíš? Nechoď sem!“

Schovala se za křídlo dveří, její opálené nohy bezmocně přešlapovaly po utržených květovaných šatech. Dveře s jiskřivým zrcadlem se pohybovaly.

„Májo!“ Bez uvažování vstoupil do pokoje, rozběhl se k šatníku a začal zvedat šaty.

Zakrývala se dveřmi a říkala odtamtud rychle:

„Borisi, jdi pryč, jdi pryč, nebo začnu křičet na celý dům. Jdi, jdi pryč!“

A tu se vzpřímil, zadíval se upřené přes dveře šatníku a zeptal se vážně a tiše:

„Májo… Máš mě ráda?“

„Borisi, jdi pryč! Tohle ne! já… já nemůžu nic říkat, ja…

Řekla to zmateně a Boris se mimoděk usmál, takovou něžnost pocítil při jejích slovech. Opakoval zadrhnutým hlasem:

„Májo… máš mě ráda?“

Mlčení… Strčil nesměle do křídla dveří. Veliké oči, temné jako bezedné tůně, strnulé strachem a očekáváním, dívaly se na něho upřeně, úpěnlivě.

„Májo, nikdy jsem tolik nemiloval, věř mi.“

„Ne, neptej se mne na nic,“ zašeptala.

Spatřil, jak se ji po tvářích koulejí dvě malé, průzračné slzičky, vička se zachvěla.

„Májo, Májo,“ zašeptal vřele a trhané, „neplač… Nikomu tě nedám, žádnému Víťanovi! Nikomu!“

Líbal její uslzenou tvář, něžně ji k sobě tiskl a cítil, jak Maja utichá a její ruce ho slabě, nesměle objímají.

A potom Maja plakala a říkala, že už se to nikdy nesmi opakovat. Když si později vzpomínal na její slova a slzy, bylo mu jí nesmírně líto.

Procházeli se nazdařbůh městem, zalitým bílou září měsíce, až do dvou v noci. Zastavovali se ve stínu topolů a Maja svými prsty chvatně a polekaně chytala Borise za ruku: „Tamhle někdo jde, slyšíš?“ Zamilovaný Boris přelézal ploty cizích zahrad a trhal cizí květy, orosené, omamně vonící.

Vracel se do učiliště o třetí hodině ráno. Začínalo svítat. Kráčel sám vylidněnými ulicemi. Na nádraží houkaly lokomotivy. Na oknech narůžovělé záclonky – tam za nimi spí lidé v teplých pokojích… Jen on sám touto dobou nespí, šťastný, vzrušený, zamilovaný…

Bude to všechno krásné, říkal si v duchu a usmíval se. Nádherné! Dodělám s úspěchem učiliště a zažádáni si do Leningradu. Byl jsem staršinou oddílu, jistě mí půjdou na ruku. A Majů vezmu s sebou. Ona mě miluje! To je nádhera!

Jak to však často bývá, štěstí chodívá ruku v ruce s neštěstím. V hale zastavil Borise rozčileny dozorci a řekl:

„Staršino, máš okamžitě zatelefonovat veliteli oddílu. Rozumíš, byl tu kontrolovat propustky. A ty nikde. Nařídil. jakmile přijdeš, máš mu okamžitě volat do bytu. Proč jdeš tak pozdě?“

„Ono už jde na čtvrtou!“ zhrozil se Boris, když se podíval na hodinky. „To je teda pěkné. Jak se mu volá?“

Po chvilce rozmýšlení přistoupil k telefonu. Gradusovův byl se dlouho neozýval. Potom ve sluchátku zaznělo kašlání a rozespalý hlas:

„Slyším“

„Soudruhu majore, nařídil jste…“

„Kdo? Co?“

„U telefonu staršina Brjancev.“

Mlčení.

„Tak poslechněte, staršino Brjanceve. Kdy jste přišel z vycházky? Ve tři. A propustku jste měl do. dvanácti.

Když vy, staršíma, přijdete o tři hodiny později, pak mi račte říci, jak mají chodit frekventanti? Ve dvanáct hodin jste měl osobně zkontrolovat propustky – a vy zatím, kde jste byl? Mlčíte? Zmýlil jsem se ve vás, Brjanceve! Zmýlil! Můžete jít spát!“

Gradusov položil sluchátko. Boris ještě dlouho stál u telefonu. Jak malicherný, zbytečný, cizí mu připadal tento rozhovor s velitelem oddílu ve srovnání se štěstím, které dnes prožíval a jimž byl zcela naplněn. Ale někde li srdce přece jen vznikl a pohnul se jakýsi ledový střípek a něco tam rozbil.

„Kde jste byl včera v noci?“

„Doprovázel jsem dívku, soudruhu majore.“

„Doprovázel jste dívku a zapomněl na své povinnosti? Domníváte se, že staršina oddílu může porušovat řády?“

„Soudruhu majore…“

„Divím se, staršino Brjanceve, u oddílu ještě není zaveden patřičný pořádek, a vy jste každý den na vycházce. Račte se podívat, sebral jsem si vaše propustky. Pět propustek za dva týdny! Kam to chodíte?“

„Dovolte, abych na tuto otázku neodpovídal, soudruhu majore. To je má osobní…“

„Osobní, říkáte? Já myslím na vaši budoucnost, Brjanceve! Kdo je ta dívka? Co dělá? Prosím, abyste mi odpověděl.“

„Soudruhu majore, je to hodná dívka…“

„Tá-ák! (Odmlka.) Tak já vám něco řeknu. Vy jste starší na, Brjanceve, a víte, že mladší velitelé jsou oporou důstojníka. Vy jste mým prvním pomocníkem u oddílu z řad poddůstojníku. Máte téměř stejná práva jako důstojník. Do jídelny a na výcvik chodíte mimo tvar, večer disponujete svým časem, jak se vám zlíbí, do města můžete chodit permanentně. Nakonec i bydlíte ve zvláštním pokoji, jako důstojník. To všechno jste dostal proto, abyste se co nejlépe, vzorně učil a dbal na kázeň v oddíle, na čistotu výzbroje a na práci dozorčích. Vy se vlastně účastníte výchovy frekventantů. Ale nepozoruji, že by vás to nějak zajímalo. Kdybych vás z funkce odvolal, umíte si představit, s jakým posudkem byste jel k jednotce? A mám pocit, že pomýšlíte i na akademii. Byl jste na frontě. Doděláte učiliště, stanete se důstojníkem, všechny dveře vám budou otevřeny… (Odmlka.) Bylo vám umožněno, abyste se projevil jako vzorný mladší velitel. A vy si teď začínáte kazit budoucnost. Nikdo vám pochopitelně nezakazuje milovat hodné děvče. Ovšem pokud vám to brání ve službě a vede vás to k tomu, že sám narušujete pořádek, ten pořádek, nad jehož udržováním máte bdít – rozmyslím si ještě, mohu-li vás ponechat ve funkcí staršiny. U oddílu by se našli vhodní lidé, staršino Brjanceve! Můžete odejít.“

K tomuto rozhovoru došlo příštího dne. Kráčející řád! Pedant! vztekal se v duchu Boris. Zrovna musel jít na kontrolu! Jak neúprosně mluvil! Ano, Boris sní o akademii, o skvělé budoucnosti – má pro to všechny předpoklady… A leží před ním celý život, celý život… Co teď? Jak se zachovat? Hloupě se to semlelo – Gradusov je ztělesněním jeho osudu.

A brzy to dopadlo docela jinak, než Boris očekával. Docela jinak…

KAPITOLA OSMÁ

Za chvíli spatří Věru.

Vlak přijížděl v deset hodin večer. Drozdov neměl stání. Každou chvíli vcházel do vysoké a hlučné nádražní budovy, pak se zas procházel po nástupišti nebo pročítal nejrůznější vyhlášky a jízdní řády, aniž z toho chápal jediné slovo. Na lavičkách seděli a polehávali lidé, hráli domino, jiní popíjeli čaj; dvoranou pobíhali demobilizovaní vojáci, rozpálení, v rozepjatých pláštích, naléhavě sháněli vojenské správce; nádraží sténalo, otřásalo se řevem lokomotiv, kolem širokých oken se táhl špinavý kouř. Zmořený čekáním vyhledal Drozdov s nejvyšším vypětím dozorce (stál schlíplé uprostřed hlučného davu a lhostejně odpovídal na otázky) a zeptal se, nebude-li mít vlak zpoždění.

„Všechno jede na čas, všechno jede na čas,“ mumlal dozorce jednotvárným, znuděným hlasem a bylo vidět, jak už má těchto otázek dávno po krk.

Jak se setkají? O čem budou mluvit?

Najednou se nástupiště zmateně rozhýbalo. Z nádražní budovy se vyvalil houf. S měkkým duněním se přehnala nádražní ještěrka: „Pozó-ór! Pozó-ór!“ Chvatným krokem přešel kolem výpravčí v čepici s červeným dýnkem.

Kdesi velmi blízko zvučně a silně zahoukala lokomotiva; megafon cvakl a zachraptěl:

„Prosíme pozor! Vlak číslo patnáct přijíždí na první nástupiště.“

Drozdov vykročil po nástupišti; měl pocit, že se mu srdce zastavilo.

Vpravo, v mezeře mezi tmavými soupravami vozů, se objevilo žluté okno. Blížilo se. Z komína se vydral bílý sloup kouře. Nádražní budova zahučela, roztřásla se. Drozdova zahalil horký vodní prach, lokomotiva přeletěla kolem, zamíhaly se zaprášené zelené vagóny s otevřenými okny.

V kterém vagóně jede Věra? začal usilovně vzpomínat. Celou dobu si číslo dobře pamatoval, teď si nemůže vzpomenout. Teprve když kolem něho přejelo číslo osm, zarazil se mu dech – tady je!

Vlak zastavil… Drozdov se začal prodírat zástupem a nespouštěl z očí dveře, v nichž se míhaly rozesmáté tváře. V tom okamžiku také Věru spatřil. Vystupovala. Její štíhlé nohy rychle seběhly po schůdcích. Rozpačitě se rozhlížela. Nemohl ji poznat. Nikdy ji neviděl takhle dospělou, v tomhle upnutém kostýmu, s copy sčesanými vzadu na hlavě do tuhého drdolu. V jejím krásném obličeji i účesu bylo něco neznámého, nepochopitelného. Je to opravdu ona, která kdysi napsala, že k němu cítí totéž, co Becky Thatcherová k Tomu Sawyerovi?

„Věro!“

Ohlédla se a vykřikla:

„Toljo… Anatolijí!“ Na okamžik se odmlčela a hleděla na něho s radostným údivem. „Ty jsi zesílil, Toljo! A těch řádů, co máš! Tak buď zdráv!“

Nemohl najít slova, jimiž by začal. Nedokázal se ani ovládnout. Mlčky, pevně, prudce Věru objal a nepouštěl její semknuté rty tak dlouho, dokud mu nedošel dech.

Věra se mu vytrhla, zvrátila hlavu a Tolja spatřil na její tváři bolestný smutek.

Musí přece o něčem mluvit, ptát se, ale žádný z nich v tomto okamžiku nenacházel slov. Kolem pobíhali zpoceni nosiči, na náměstí houkaly drožky – a oni dva po čtyřech letech odloučení mlčeli.

„Kde se tu bereš?“ hlesl konečně Drozdov.

„Já? Projíždím. Z Moskvy jedu!“ Pokusila se o úsměv, a jako by se bála, že se ještě na něco zeptá, chvatně dodala: „Dozvěděla jsem se tvou adresu od maminky.“

„Od koho?“

„Od tvé maminky. Zašla jsem k vám před odjezdem.“

„Věro, kam jedeš?“

„Daleko, Anatoliji… Je to skoro tajemství!“

„Věro, tajemství, netajemství – kam jedeš? A pak, ty jsi host, já tě vítám. Mohu ti nabídnout pohostinství? Bez řečí – zkrátka tě nepustím!“ vyhrkl prudce a odvážně dodal: „Už se nebudu rozmýšlet!“

Špičkou střevíce si pohrála s kamínkem na nástupišti.

„Pozdě… Bože, je tak pozdě!“ a nuceně se zasmála. „Doufám, že mě tu nenecháš bez mých kufrů. Toljo, přišel jsi pozdě. Jedu do Mongolská… Jsem přece geoložka, Toljo…“

„Do Mongolská? Ne, Věro, pochop, zdržíš se tady jeden den. Jeden den – to je maličkost,“ rozohnil se Drozdov a odhodlaně vykročil k vagónu. „Musíme si o všem promluvit. Musíme! V kterém jsi kupé? Přespíš v hotelu a s lístkem to zařídím.“

„Anatoliji, počkej!“ vykřikla a chytila ho za ruku. „Co to děláš? Ty to myslíš vážně?“

Pohlédl na ni.

„Proč ne? Prostě… já…“ Odmlčel se a dodal smutně: „Prostě – nevím, kdy tě zase uvidím.“

Řekla s výčitkou a bolestí: „Ale proč? Proč tohle? Je z tebe úplný voják, milý…“

Řekla mu „milý“ a toto slovo se ho podivně dotklo, jako by se jeho vyslovením stala dospělá, cizí, zkušená.

Ozvalo se první zvonění. To už? Lidé na nástupišti začali pobíhat. Ano, vlak má asi zpoždění – zvoní dřív, dohánějí. Drozdov se po vagónu ani neohlédl.

„Věro… Věro, musíme si o všem promluvit, zůstaneš lady na jeden den! V kterém kupé jsi? Vynesu ti věci.“

Zarazila ho:

„Anatoliji, nechci! Nemůžu!“ A rychle, jako by hledala záchranu, přistoupila k plošině vagónu a pronesla rozpačitě: „Sergeji, prosím tě, seznamte se, tohle je Tolja Drozdov…“

A Drozdov pochopil, že se stalo něco nenapravitelného.

Vysoký pohublý chlapec s kabátem přehozeným přes ramena, s bledým napjatým obličejem sestoupil na nástupiště a váhavě natáhl svou úzkou ruku.

„Já vás znám,“ řekl a zarazil se. „Chodil jsem do paralelky, v pětisté devatenácté škole… Sergej Golubjov.“

Druhé zvoněni.

„Neměl jsem tu čest vás“ znát!“ odpověděl Drozdov ostře, aniž věděl proč, a tázavě se zahleděl na Věru.

Zašeptala:

„To je Sergej Golubjov… Společně jsme absolvovali institut. Sergej Golubjov… Ty se na něho nepamatuješ?“

Je to všechno pravda?

Ano. Věra jela z Moskvy do Mongolska. Absolvovala institut a teď je inženýrkou geologie. Ale stejně v té chvíli nic nepochopil. Cožpak už ji nikdy neuvidí?

Tenhle Sergej Golubjov se neohrabaně omluvil a shrbeně vykročil ke dveřím vagónu. Věra se za ním ohlédla a zašeptala jemným pohybem rtů:

„Nu, tak jsme se viděli,“ a podala Toljovi ruku. „Toljo… Tys neposlal z fronty ani jeden dopis!“

„Nač?“ zeptal se.

„Toljo, učila jsem se se Sergejem pět let, seděli jsme spolu u jednoho stolu, tys byl daleko… a nepsals.“

„Není třeba, Věro,“ zastavil ji.

Souhlasila: „Ano, teď už není ničeho třeba…“

Vlak se hnul.

„Sbohem!“

Kde vzala tohle staré, ano, ano, staré, smutné slovo? Jsou přece jiná slova?

„Na shledanou! Hodně úspěchů!“ vypravil ze sebe.

Potom tichnoucí klapot posledního vagónu odplouvající do noci. Ticho a prázdno. Větrem rozvířené papírky dosedají na zaprášený čimišník na konci nástupiště. Hluk vlaku utichl. Naposledy zaznělo tlumené zahoukání lokomotivy.

Drozdov začal přecházet po nástupišti. Chtělo se mu kouřit a mlčet. V nitru cítil prázdnotu, tíhu, trpkost.

Vytáhl zapalovač a škrtl. Když si připaloval, zavoněla z jeho pravičky od Věřina stisku jemná šeříková vůně. Věra je vdaná! Ne, to není možné! Ale proč by to nebylo možné?

Je to pravda…

Daleko za devaterými zeměmi smutně a táhle vykřikovaly lokomotivy: Sbohem, sbohem!

Z parku zněl orchestr. Drozdov spatřil světly ozářenou obloukovitou bránu, svlačci porostlý plot, kapky žlutých svítidel rozvěšených nad písčitými pěšinami a sváteční proudy lidí v lipových alejích.

Pak seděl v letním amfiteátru. Hrál symfonický orchestr Našel si místo v zadní řadě, mezi nějakou světlovlasou dívkou a obtloustlým mužem v brýlích. Muž vztekle zašeptal:

„Dávejte pozor!“

Vál čerstvý větřík a přinášel vůni lip a blízké vody. Symfonický orchestr hrál Beethovena. Všechny lavice před pódiem byly obsazeny, po stranách a vzadu za sedadly stáli lidé; kolem hlav mužů kroužily proužky cigaretového dýmu.

Zazněl potlesk. Dirigent, zalitý prudkou září reflektorů, se děkoval; cípy černého fraku mu poletovaly jako ptačí křídla.

„Bravo, bravo,“ ozývaly se výkřiky.

Obtloustlý muž ohlušivě tleskal, poopravoval si brýle, pak zase tleskal, funěl a strkal do Drozdova loktem. Na druhé straně seděla bez hnutí světlovlasá dívka, zamyšleně si prstem podpírala spánek a dívala se do světel pódia. Na kolenou jí ležela kniha.

Drozdov si zapálil, obláček kouře zamířil k dívce. Spustila ruku od spánku a bleskla po Drozdovovi šedýma očima.

„Promiňte, prosím,“ omluvil se rozpačitě a zamáčkl cigaretu.

„Prosím,“ pokývla, najednou se jí zachvělo obočí a usmála se. „Já vás znám,“ prohlásila tiše a prostě. „Jste z první baterie, z dělostřeleckého učiliště, viďte?“

„Ano.“

„Zahlédla jsem vás v nemocnici. Chodil jste za Alexejem Dmitrijevem, že?“

„Ano, chodil jsem za ním. Odkud znáte Alexeje?“

„Inu – znám ho.“

„Vy jste z nemocnice?“ dovtípil se konečně Drozdov. „Nejste snad Valja?“

„Ano, jsem. Dobrý večer. Víte co? Já vás potřebuji.“

„Tohle už dál nejde!“ zasyčel muž v brýlích a jeho skla jedovatě blýskla po Valje a Drozdovovi. „Tady se poslouchá hudba! Pš-š!“

„Pravda, dvě věci se najednou poslouchat nedají,“ odpověděla Valja, ušklíbla se, vzala knihu a naprosto klidně vyzvala Drozdova: „Pojďte pryč.“

Zvedl se. Na lavičce v osvětlené aleji začala Valja psát lístek pro Alexeje. Drozdov sledoval rychle se míhající tužku, udiven prostotou, s jakou s ním Valja jednala, a mlčky čekal.

„Připomeňte veleváženému Alexeji Dmitrijevovi, že ve městě existuje nemocnice, kam se měl už dávno dostavit na kontrolu. Rentgen není tak hrozná věc, aby se jí člověk musel tolik bát. A nakonec mu řekněte, že se na něho veškerý nemocniční personál zlobí, A lístek můžete přečíst před celou baterií, aby Alexej pochopil, že už i sestry mu začínají psát milostná medicínská psaníčka.“

„Pokusím se o to,“ zamumlal Drozdov. „Zřejmě zapomněl…“

„Tak to je všechno, musím na trolejbus. A co vy? Víte co? Doprovoďte mě ke stanici.“

Vyšli z parku a zamířili ke stanici. Přihnal se houpavý, prázdný trolejbus, jehož reflektory se odrážely v asfaltu. Valja usedla a zamávala knihou.

„Ale nezapomeňte!“

Trolejbus se rozjel a brzy se jeho světla smísila se světly ulice.

Má Alexeje ráda, napadlo Drozdova. Báječné děvče.

Blízko před učilištěm zabočil do jakési tiché, akáty zarostlé uličky.

Najednou zaslechl z otevřeného okna tlumené zvuky pianina a ženský hlas:

Po známé cestě přicházím

z dálky mě okno vítá…

Drozdov se zastavil, vzrušením se mu zarazil dech; zadíval se na otevřené okno. Hustým akátovým listovím se prodíralo světlo. Drozdov nebral nikoho z chodců na vědomí, opřel se o tmavý topol a poslouchal. Škrtal jednu zápalku za druhou, ale kouřit nemohl. V hrdle mu stál těžký chuchvalec.

Okno mě vítá. parafrázoval ironicky slova písničky. Nic. žádné okno nikde nebylo!

Píseň zmlkla. Světlo z has Jo.

Alexej byl povolán k bráně, protože se z města začali vracet vojáci z vycházek.

O dvanácté se vrátil i Tolja Drozdov.

„Sešli jste se?“ zeptal se Alexej a odvedl ho do klubovny první čety.

V klubovně se nudil osamělý Boris Brjancev. Tiše přehrával na pianino Řasy černé, oči černé. Po rozmluvě s Gradusovem na vycházku ani nepomýšlel.

„Sešli,“ odpověděl Drozdov a sundal si čepici. Tvář měl unavenou.

„Asi už tě vůbec nepoznala, viď?“ usoudil Alexej, a než mohl Tolja odpovědět, zeptal se se zájmem: „Kam to jela? – Jů, takovou dálku!“

„Tam dávají lišky dobrou noc!“ povzdychl Boris. „No, povídej!“

Drozdov si přejížděl prstem lakovaný štítek čepice a mlčel.

Boris zvedl ruku od kláves.

„Co tak divně mlčíš?“

Drozdov neodpověděl a smáčkl jednu klávesu – ozval se zvuk a rozplynul se. Smáčkl druhou klávesu, třetí… Z ničeho nic se vyloupla melodie „… zdálky mě okno vítá“. Přibouchl víko.

„Na tom není nic divného… Všechno je docela vážné. Na celý život. Válka skončila. Kolem nás se buduje, obnovuje, z fakult vycházejí absolventi… a my jsme neproduktivní. Říká se to tak v politické ekonomii?“

Boris pokrčil rameny – nárameníky se mu vztyčily jako křidélka.

„Co to máš za otázky? Víš, co se říká: Na půli cestě z Paříže do Itálie se neptej, kudy se jde do Říma.“

„To nemá význam!“ odpověděl Drozdov roztrpčeně a nasadil si čepici. „Nepůjdem na chvilku ven, Aljošo?“

Na chodbě si sedli na okno vedle kuřárny. Z klubovny zaznívaly tiché zvuky pianina. Alexej si upravil tuhý opasek, položil si šavli na kolena, smáčkl v hrsti třapec a zeptal se:

„Tys to nedopověděl, jak to je s Věrou? A proč ptáš před Borisem tajnosti?“

„Nejsem zrovna naladěn na jeho urážky. Všechno dopadlo jako ve starých románech. Vdala se a jede s mužem pracovat. To je všecko…“

„Tak proč se vůbec s tebou scházela?“ Alexej prudce shodil z kolen šavli, až zařinčela o ústřední topeni. „Vdala se – a posílá telegramy!“

Drozdov se odmlčel, pak vytáhl z kapsy u blůzy úzký stočený lístek.

„Tohle je pro tebe. Potkal jsem se s Valjou náhodou v parku“

Alexej popadl lístek, seskočil z okna a okamžitě si jej přečetl.

„Já jsem ten nejdokonalejší hlupák pod sluncem, Toljo! Asi stejný jako ty!“

KAPITOLA DEVÁTA

Odtud z pahorku bylo vidět řeku zaplavenou slunečními paprsky, zalesněný protější břeh i písečný výběžek uprostřed. Nad mělčinou přelétali hvízdající rackové; zvedali se v celých houfech a hned zas usedali na hladinu prudké říčky – celé to ukřičené příbuzenstvo, zdejší obyvatele.

Tady nahoře bylo ticho, voněl prohřátý heřmánek. Valja prohlásila, že to je nejkrásnější místo, že je odtud všechno dobře vidět.

Před půldruhou hodinou spolu vyšli z nemocnice.

„No, lak jste docela zdráv, plíci máte čistou, docela zahojenou,“ řekla Valja. „A vůbec – všechno Je v pořádku. Můžete boxovat, pro posílení plic veslovat, hrát odbíjenou. Všechno ošklivé máte za sebou.“

„Děkuji, Valjo,“ lehce jí stiskl prsty a usmál se. „A nešlo by to vyzkoušet dneska, jak jste řekla… na loďce? Neberete svá slova zpátky?“

„Vůbec ne.“

Vypůjčili si malou pramičku v přístavišti. Starý děda je převedl přes můstek, hrozivě zaklepal prstem na budík, který měl pro nahnání většího strachu hned na stole, takzvaným „otcovským“ hlasem je upozornil, že jestli „přetáhnou nebo tak něco, že je pokuta nemine“; pak je oba přejel drsným pohledem a zamumlal:

„Já to znám, tyhle párečky!“

Když usedli do loďky, vyměnili si Alexej s Valjou pohledy; Valja šibalsky blýskla očima a řekla:

„Slyšel jste? Jestli zlomíme veslo – co si počneme?“

Zajeli daleko od města. V těchto místech dosahoval les až k řece, při břehu se koupalo kořání, lomené v zelené hloubi prosluněných zátok.

A teď spolu sedí na vrcholku kopce. Kolem se ve žhavých slunečních paprscích blýská hustá tráva a mezi ní klidně dřímají na tenkých nožkách ospalé zvonečky.

Celá paseka byla plná zvuků. Žhavý vzduch byl prostehován cvrčením stovek kobylek. Země se pařila, po trávě se plazily stíny oblaků plovoucích nad lesem.

Valja utrhla květinu a přičichla k ní:

„Heřmánek Znáte?“ a otočila se na Alexeje. „Dokážete splnit všechno, co vám nařídím? Pochopitelně ano. Tak prosím: ihned mi natrháte kytici heřmánku, chytíte největší a nejpovídavější kobylku a najdete…“

Její poslední slova přehlušilo tlumené zavrčení hromu. Převalilo se a umlklo. Temně fialová hora mraků, nakloněná k jedné straně, až se zdálo, že se převrhne, se líně převalovala nad lesem. Její šedivé okraje kouřily.

„Kde se to vzalo?“ podivila se Valja „To jsou mi novinky. Podívejte, podívejte.“

Mrak se soukal nad les; mezi stromy i na pasece leželo dusno, vzduch se tak zapařil a rozžhavil, že i žluva v houští umlkla. Stín mraku zahalil paseku, plazil se po trávě, a všechno strnulo v očekáváni Ani vůni jetele nebylo cítit. Najednou se les rozšuměl, vrcholky stromů se rozhoupaly, tlumeně se rozhovořilo listí, les ztmavl. Tráva na pasece zneklidněla, hlavičky heřmánku se zakývaly. jako by se ještě rychle ukláněly slunci na rozloučenou. Vzduchem přelétl padáček pampelišek.

Zavoněl déšť. Valja s Alexejem stáli na pasece a čekali na bouřku.

Vítr utichl. Les i paseka se trochu uklidnily. Umlkalo i hřmění Ale příští, tentokrát už čerstvý závan větru hlučně strhl listí z nejbližších stromů a zlostně rozcuchal celou paseku, až zčernala. Slunce zmizelo. Svět se zamračil. Vítr vtahoval vzduch kamsi vzhůru, pod mrak

„Dívejte se, dívejte,“ volala Valja.

Osamělý racek, uchvácený větrem, oslnivě bílý proti šedivému nebi, šikmo přelétl nad lesem, prudce mával křídly, vznášel se a padal, jako by se potápěl. Z lesa se blížil tlumený hluk Huňatý mrak znenadání oslepivé zamrkal a les se zatřásl pod úderem hromu.

Připadalo jim, že to všechno vidí poprvé. Valja přivírala oči před větrem, přidržovala si šaty u kolen a smála se: „To je přece bouřka!“

Listí, v roztřeseném heřmánku zapleskaly těžké kapky deště a všechno utichlo. První mrak odplul. Přiblížil se druhý, ponurý, načepýřený, prudce kypící. Zaclonil celé nebe. Zuřivě od něho zavál prudký bouřkový vítr. Sjel blesk, zarachotil hrom a na les se zřítil nápor souvislé stěny studené vody.

„Poběžte!“ vzpamatovala se Valja, rychle si zula střevíčky a radostnýma, vzrušenýma očima se ohlédla po Alexejovi.

„Počkejte, Valjo!“ zarazil ji Alexej. „K loďce nedoběhneme. Postavte se pod akát, přečkáme to tady.“

„Och, to je krása!“ řekla Valja nahlas, zachvěla se a se střevíčky v ruce si stoupla pod akát.

„Promoknete, to bude peklo,“ řekl Alexej starostlivě a postavil se vedle ní.

„Peklo!“ namítala a podívala se nahoru. „Jaképak peklo!“

V záblescích světla viděl Alexej její zvednutý, skoro nadšený, strnulý obličej a s pocitem něhy sledoval, jak listím prosakuji veliké prudké kapky a slepují Valje vlasy. Po chvíli už akát nebyl žádným útočištěm. Z Valjiných mokrých vlasů zavoněla vlhká svěžest smíšená s trpkou vůní povadlého heřmánku.

Nad les sklouzl jiskřivý blesk, všechno pozemské bylo přehlušeno ostrým rachotem hromu.

„Poběžme na břeh! Přece tu nebudeme stát!“ zakřičela Valja v lijáku, odloupla se od akátu a rozeběhla se trávou do deště a hromů, přes paseku zatopenou lijákem. Promoklé šaty ji šlehaly do kolen. Uprostřed paseky se zastavila před širokou kaluží, pak si odhodlaně vykasala sukni, přeskočila a rozběhla se k průseku zataženému dešťovou mlhou. A na konci průseku, kousek od břehu, ji Alexej dohonil. Smála se udýchaně a vesele tvrdila:

„Kdybych chtěla, za nic na světě byste mě nedohnal. Za nic!“ A shrnovala si mokré vlasy z tváří. „Pojďte na břeh. Dala bych krk, že naše loďka uplavala.“

Déšť najednou přestal. Z blízkého mlhavého mraku se ještě řinul světlý mokrý prach, ale nad lesem se rychle rozevřelo teplé, zářivě modré nebe. Vykouklo slunce, jasné, veselé, jako vykoupané – takové bývá jen po bouři. Rozhostil se nebývalý klid a jas. V houštině spustila žluva. Mokrý, lijákem ztěžklý les stál ještě bez hnutí; byl celý posetý stříbřitými dešťovými kapkami. Do kaluží pleskavě dopadaly veliké krůpěje. Vodou nalité zvonky se čas od času zachvívaly.

Došil ke břehu.

„Podívejte se, co je s loďkou!“ vyhrkla Valja. „Děda měl pravdu. Co teď?“

Loďka byla z poloviny zatopena. Plaval v ní hrnek na vyléváni vody. jedno veslo chybělo.

Z řeky se po bouřce valila pára a na protějším břehu daleko vlevo prosvítal domek hlídače. Od mraků na něj dopadal šikmý vějíř fialových slunečních paprsků.

Stáli na břehu a těžce oddychovali.

Avšak Alexej ji se šibeniční lhostejnosti uklidňovat:

„Nic se nestalo. Přeplavu na druhou stranu, k hlídači, vypůjčím si loďku a tuhle odtáhneme za sebou. Valju, se mnou se ničeho neboj. Mám rozdělat oheň, chceš? jako na frontě. Z mokrých větviček. A přinesu seno. sedneme si. Viděl jsem kopku… V průseku.“

„Rozděláš oheň z mokrých větviček?“ zeptala se. „Ty to umíš?“

Neodpověděl. Dívala se na něho upřeně, zdola, oči jí ztmavlý.

„Aljošo…“ Vzala ho za opasek, vystoupila na špičky, zvedla obličej a zašeptala: „Já se ničeho nebojím… Ni-če-ho.“

Alexej měl pocit, jako by mu srdce přestalo bit a on padal kamsi do hlubiny. Začal ji líbat na zavřené oči, na čelo, na bradu.

Nikdy v životě nezakusil tak šťastný pocit důvěry, jako v této něžné, opojné Valjině oddanosti. Objímal ji kolem úzkých ramen, líbal ji na rty, na přimhouřené očí a chápal teď, že ho má ráda, že je tnu velmi blízká, že se na tom nic nemůže změnit, a najednou k ní pocítil palčivou lítost.

„Valjo,“ pronesl sotva slyšitelně a opatrně jí sundal ruce ze svých ramen.

Musel okamžitě vstál. Jinak by se neovládl. Opřel se rukama o zem a povstal. Dalo mu to obrovskou práci. Cítil pod nohama vratkou, houpavou zem. Bolestně se zakousl do rtu, zakopávaje o kořeny. Pomalu vykročil po navlhlém písku k loďce. Od vody zavanul chlad a noční vánek ho trochu osvěžil. Šel bez ohlížení. Usedl na příď loďky, zahleděl se na břeh zalitý rudou měsíční záři a rozepínal si knoflíky blůzy. Neviděl břeh zřetelně, jen si představoval Valjin obličej a její šepot– „Ty se bojíš?“

„Aljo-šo-o,“ zaslechl zblízka táhlý hlas.

Valja kráčela po břehu, ve tmě probělávaly její šaty. Vstal a vykročil jí naproti. Zastavili se oba současně na dva kroky od sebe. A Alexej viděl, jak se na něho tázavě dívá.

„Kam jdeš, Aljošo?“ zeptala se s obavou.

„Já… já musím přeplout na druhou stranu k hlídači. Počkej, jsem tu hned.“

Zavrtěla hlavou.

„Ba ne! Nebudu čekat. Poplaveme spolu.“

KAPITOLA DESÁTÁ

Sam se musel divit lehkosti, s jakou skládal poslední zkoušku. Život přestal být obyčejný, necítil už jeho nárazy. Rozmlouval s kamarády, seděl ve třídě, plnil rozkazy, vykonával službu, odpovídal, když byl tázán, někdy se i přel, ale to všechno probíhalo někde stranou. Žil jako v horké mlze.

Jednou se ho.

Co je s tebou?

Měli právě výcvik v terénu. O přestávce leželi v teplé trávě a dívali se do vysokého nebe. Alexej se převrátil na bok. utrhl heřmánek a řekl:

„Heřmánek… Znáš ho?“

„Heřmánek? A co má být?“

„Heřmánek je nejkrásnější kytka na světě,“ odpověděl Alexej.

Z jeho blůzy byla ještě slabě cítit vůně onoho lesního průseku a teplého deště, pach večerního ohníčku a ztemnělé řeky. Bouřka a celý ten večer v něm ještě žily, stejně jako pocit Valjina dechu.

Slyšel kolem sebe jako v dřímotě cvakot těžkých kapek padajících se stromů a v nastalém tichu vzpomínal na její smích, oči, nezkušené rty. Byl ohromen tím novým pocitem, který dovedl změnit život ve svátek.

Za oněch dnů se učiliště připravovalo na odjezd do výcvikových prostorů. Od rána do večera se čistila výzbroj děla. munice, dálkoměry. Staršinové baterií chodili do skladišť vyzvedávat plátěné stany, lopaty a polní láhve – probíhaly přípravy na taktická cvičení a bojové střelby.

Proslýchalo se, že oddíly zůstanou v táborech dlouho, až do pozdního podzimu.

Nadcházející rozloučení s Valjou donutilo Alexeje, aby v telefonní budce poblíž učiliště prostudoval křížem krážem celý telefonní seznam. Byl večer. Alexej čekal, až někdo na druhé straně drátu zvedne sluchátko, a v zamyšlení jezdil prstem po tmavém zaprášeném skle, v němž se rozněcoval a zase uhasínal odraz hořící cigarety.

„Prosil bych Valju,“ řekl do telefonu a pomyslel si: Co asi zrovna dělá? Kde je?

„Ano,“ ozval se ve sluchátku známý hlas. „Kdo to je? Alexej? Buď zdráv! Promiň, nemohla jsem tě hned poznat. Kde jsi vzal číslo?“

„Musel jsem pročíst celé litanie v budce.“

„Chudinko… Tos mohl udělat jednodušeji, zeptat se dozorčího na telefon kapitána Melničenka.“

„Valjuško, my odjíždíme. A nadlouho,“ řekl co nejklidněji.

„Já vím.“

„Strašně dlouho tě neuvidím.“

„Já tebe taky ne.“

Jak rychle se smířila s odloučením!

„Na shledanou, Alexeji. Do října,“ a odmlčela se. „To není tak dlouhá doba, Aljošo.“

Zavěsil trochu rozčarován.

Ráno hned po snídani ho volali k veliteli baterie.

Alexej vyběhl po schodech do třetího poschodí a hlavou mu vířily dohady – co chce, proč ho volá?

Melničenko stál u okna v bílé blůze a hřbetem dlaně si přejížděl oholenou bradu. Alexej si prohlížel jeho klidnou, opálenou, ranním sluncem ozářenou tvář. Měl modré oči, Valja tmavě šedé. Alexej věděl, že Valja je sestrou velitele baterie, hledal u nich obou shodné rysy, ale nenacházel je. Cestou ke kapitánovi ho najednou napadlo: nebude se rozmluva týkat Valji? Ale proč by se ji měla týkat? Bláhová myšlenka!

„Dnes odjíždí baterie do tábora,“ oznámil mu kapitán. „Společně s celým oddílem.“

„Ano, soudruhu kapitáne.“

„Z naší baterie odjíždějí tři děla, čtvrté zůstane zde.“

„To, co je ve správce?“

„Ano, co je ve správce.“ Kapitán se zamyslel. „Podívejte, Dmitrijeve, nechtěl bych tady před střelbami nechávat na dva dny Černěcova. v táboře bude spousta práce, však to znáte. Rozhodl jsem se, že tu nechám vás. Za dva dny bude dělo spraveno a vy je dovezete do tábora. Při přejímce buďte opatrný, dohlídněte na řemeslníky, mívají někdy tvrdou palici. Pamatujte si, že přebíráte dělo pro střelby! Pojedete s ním po vlastní ose. Tady máte mapu, prohlédněte si ji. Chcete se na něco zeptat?“

„Provedu, převzít dělo a dopravit po ose,“ odpověděl Alexej a na nic se neptal, třebaže mu všechno tohle při padalo jako pohádka.

„Výborně! Čekám vás v táboře za dva dny Můžete odejít.“

Alexej pocítil takový přiliv sil, takovou nenadálou radost z toho, že má celé dva dny volno, až se mu v té chvíli zdálo, že miluje celý svět a že celý svět miluje jeho.

Opravdu, to všechno se mohlo stát jen díky nějakému zázračnému, čarovnému kouzlu: ještě dva dny bude ve městě, dva dny, čili dvakrát uvidí Valju! To je k neuvěření!

Alexej nevěděl, že včera došlo mezi Valjou a Vasilijem Nikolajevičem k rozhovoru a že právě na jeho základě ho kapitán ponechal v učilišti.

Večer zašla Valja k bratrovi, usedla se smutně svraštělým obočím na okno a dlouho pozorovala, jak se v modravé dálce ulice postupně rozžehují kulovité lampy. Pak řekla tiše: „Odjíždíte?“

Vasilij Nikolajevič se právě holil. Podle zvyku z fronty to dělával večer.

„Ano, sestřičko.“ A žertem se zeptal: „Od kdy si vykáme? Proč to odjíždíte? Co?“

„Ba právě, odjíždíte!“ Valja si zamyšleně objala koleno. „Ty asi znáš Alexeje Dmitrijeva.“

„Bylo by špatné, kdybych ho neznal. Ale odkud ho znáš ty, to už tedy nevím. Aha, správně, z nemocnice!“

„Prostě ho znám. A musím ho ještě dva nebo tři dny vidět! Neptej se mne teď proč, neřeknu ti to. Tajdův. A možná ani ne, ale prostě ti to nepovím. Nesmírně důležitá věc.“

Vasilij Nikolajevič nechápavě položil štětku; jednu tvář měl namydlenou, druhou ještě ne. Poškrábal se v týle a pronesl vážně:

„To jsou mí novinky! No dobrá, nebudu se ptát Ale nechat ho v učilišti nemohu. Střílí jako první. My si nehrajeme, sestřičko. A nespraví na tom nic ani tajemství výjimečné důležitosti…“

Vzrušená Valja seskočila z okna a rty se jí podrážděně zachvěly:

„Copak u vás v armádě se všechno podřizuje jenom jednomu? Jak vy tomu říkáte – bojové přípravě? A vedle toho už neexistuje nic? Vy své frekventanty ani neznáte, vidíte jenom pláště! Jen ta svá děla!“

Já do tebe vidím. Tahle pichlavost je jen formou sebeobrany, pomyslel si Vasilij Nikolajevič a řekl smířlivě:

„Máš li s Alexejem Dmitrijevem skutečně nějakou vážnou záležitost, nu, tak ho tu, pochopitelně, můžu nechat. Ale snad abys mi vysvětlila, oč jde?“

„Teď ne!“ rozběhla se k němu a políbila ho na namydlenou tvář. „Ty jsi tak hodný!“

„Nejde o to, hodný nebo ne. A já náhodou vůbec nejsem hodný.“

Později dlouho uvažoval o této rozmluvě, a protože se domýšlel, oč asi jde, rozhodl se ponechat Alexeje s dělem dva dny ve městě. Věděl, že v lidském životě mohou dva dny hodně znamenat, někdy i dvě hodiny, hodina! Ale přitom se nemohl zbavit pocitu, že učiní ústupek svému svědomí, a hned zas se přistihl při myšlence, že si jako důstojník opravdu zvykl (ano, zvykl!) dívat se na frekventanty jako na lidi, kteří jsou povinni pouze podřizovat se cizí vůli, vůli svého velitele. Lidé se připravuji na nebezpečný život, na nocování pod pláštěm na studené zemi – jaképak tedy něžnosti! Inu, armáda není náhodná zastávka, na níž jsi vystoupil, protože jsi omylem nasedl do špatného vlaku.

Celý den strávil Alexej v dělostřeleckých dílnách, a když se vrátil k obědu, byly již místnosti baterií prázdné – oddíl byl na cestě. Mezi osiřelými lůžky přecházela osamělá postava dozorčího. Mumlal si:

„To jsem blázen, taková prázdnota! A jen sedli na auta. přitáhnou poštu, celou hromadu dopisů. Co já s tím teď! To mám hopkovat za auty a volat: »Zastavte!«“

„Ty máš vtipy,“ zasmál se Alexej. „Dej to sem, za dva dny jsem v táboře, rozdám to klukům. Přišlo někomu z našich něco?“

„Tadyhle to je,“ zabručel dozorčí a přinesl hromadu dopisů.

Alexej ulehl na holý slamník, podložil si hlavu brašnou a začal dopisy třídit.

„Hned se podíváme.“

„Poslechni, já jdu drobet popohnat pomocníky,“ pravil dozorčí. „Naši orlové jsou teď líní jako vši, v souvislosti s nově vzniklou situací.“

Byly tu dopisy ze všech koutů Ruska – z měst, kolchozů, od vojenských útvarů. Tahle zásilka byla požehnaná – ještě nikdy nepřišlo pro baterii tolik dopisů. Dostal Saša Grebnin z Kyjeva, Něčajev z Kurska, Karapetjanc z Arménie, Víta Zimin ze Sverdlovska. Boris tu měl poštovní poukázku z Leningradu. (Opravdu z Leningradu? Vrátila se tedy jeho rodina z evakuace?)

Najednou se mu křečovitě sevřelo hrdlo. Malá žlutá trojúhelníková obálka jako by mu popálila prsty. Polní pošla 27513, Alexeji Dmitrijevovi. Šikmo přes to Adresát neznám a docela na dolním okraji: Berezansk. Dělostřelecké učiliště. A zpáteční adresa: Omsk, Dmitrijevová Irina.

Drahý, milovaný bratře!

Piši Ti již asi pátý dopis – odpověď nepřichází, všechny své dopisy dostávám zpátky s razítkem „Číslo polní pošty změněno“ nebo „Adresát neznám“. Jsem však přesvědčena, že jsi nepadl, že nejsi nezvěstný. Poslední dopis od Tebe jsem dostala z Karpat. tak piši znovu a znovu…

Bydlím pořád ještě u tety Aňuly, chodím do deváté třídy, žijeme si slušně.

Milý bratře! V žádném dopise jsem Ti ještě nepsala o našem neštěstí… (přeškrtáno). Doufala jsem a nic jsem nevěděla. Co kdyby to byl omyl? Pamatuješ se na Klaudii Ivanovnu Meščerjakovovou, dětskou lékařku, maminčinu přítelkyni? V listopadu 1944 jsme od ní dostali dopis z Leningradu. Píše nám, že naše maminka, naše hodná, dobrá maminka, zmizela neznámo kam. Kam. jak, proč – to nenapsala. Víš přece, že šla jako vojenská lékařka do polní nemocnice a pracovala tam celou blokádu. Klaudie Ivanovna prý zašla k nám – byt zavřený, nikde nikdo, klíče u správce. Napadlo mě nejdřív, že to bude omyl, napsala jsem Kláudii Ivanovně, ale odpověděla, že to je pravda. Oznámili ji to na vojenské správě.

Nedovedu si představit, že už nemáme maminku. Snažila jsem se dostat sama do Leningradu, abych se alespoň. osobně dověděla… (přeškrtáno). Pak jsem i já dostala oznámení z vojenské správy.

Milý Aljošo! Nechtěla jsem Ti psát o mamince, ale je lepší vědět všechno bez klamání, než si lhát. Na všechno se pamatuji: na naše dětství, na maminku, jak si navléká náušnice – pamatuješ, když čekala na tatínka – na naše dveře s knoflíkem zvonku. Stále si vyčítám, že jsem jednou mamince ublížila. To už Ty jsi byl na frontě. Řekla jsem jí: „Nemusíš mě vychovávat, já se vychovám sama!“ A maminka se div nerozplakala. Byla jsem to husa! Teprve teď chápu, jaká hrdinka byla naše máma, ale nestěžovala si na nic, sama uklidňovala sousedy – Vova a Pavluša odešli na frontu po Tobě a Jelena Michajlovna se o ně hrozně bála. A když jsi vůbec nepsal, chodívala maminka ke schránce a říkala: „Zítra přijde dopis.“ Aljošo, nemohu už psát, teta Aňuta říká, co je pryč, je pryč, uklidňuje mě, ale sama v kuchyni pláče.

Musela jsem Ti to oznámit, Aljošo.

Líbá Tě Tvá milující sestra Irina.

Moje adresa: Omsk, Leninova 25, Anně Petrovně Grigorjevové, a že je to pro mne.

2. května 1945.

KAPITOLA JEDENÁCTÁ

Vzpomíná si, jak tehdy mrholilo. Rozrušení lidé houfně chodili ulicemi. V Ligovské a na Něvském by jablko nepropadlo. Před novinovými stánky dlouhé fronty.

Ve dvě hodiny odpoledne byl již s mnoha spolužáky komsomolci na vojenské správě. Bylo tu nabito. Chodby plné hluku a kouře.

Ano, dokončuje desátou třídu, je mu osmnáct. Bude mu osmnáct. Předvolání? Dobrá, počká na předvolání. Ale nedostane-li je, stejně sem přijde znovu.

Rozloučil se s přáteli na Něvském.

Byl už večer. Kráčel domů. Ba ne, běžel domů zatemněnými ulicemi, po prázdném dlážděném nábřeží a viděl, jak protiletadlovci umisťují děla na náměstích a na střechách domů. Kouřící paprsky reflektorů kráčely po nebi a v rozběhu dopadávaly na Něvu. Občas při letmém dotyku světla zajiskřila štíhlá špička Petropavlovské pevnosti. Po Něvě poskakovaly studené a hrozivé záblesky. Na nábřeží se ozývaly kroky hlídek. U dveří stáli strážní s kapesními baterkami a ochrannými maskami. Za jediný den se všechno změnilo.

Vyběhl do schodů. Matka nebyla doma. Asi se zdržela na poliklinice. Pracovala tam jako lékařka Iřinka byla v rekreačním táboře poblíž Leningradu.

Vstoupil do známých pokojů. Prázdno, na oknech záclonky. Rozsvítil. Několikrát se prošel z pokoje do pokoje. Dlouho stál v otcově pracovně. Když otevřel dvířka, zaskřípala knihovna jako kdykoli předtím. Ale všechno, knihy, učebnice i poznámky na psacím stole, mu nyní připadalo jako vzdálená minulost Sbohem! Cítil se již na cestě, v boji! Dětství skončilo.

Už to v pokojích nevydržel, vyšel na dvůr. Posadil se na lavičku při vchodu a čekal na matku. Co jí řekne? Reflektory stříhaly nebe na pruhy. U litinové brány si tiše vyprávěli strážní. Válka! A přece včera ještě nebyla Ulice byly tiché, tmavé, vylidněné. Válečné město. Odkudsi od Něvy rachotila zkušební dávka z kulometu, řetězy střel se stopovkou pluly nebem křížem a protínaly světelný sloup reflektoru. Od řeky vál vítr.

Potom zazněly od brány rychlé kroky Vyskočil.

„Maminko!“

„Co tu děláš?“ zeptala se matka.

Vykročil spolu s ni ke vchodu.

„Maminko, sedneme si tady… Musím ti říct… Maminko, sedneme si,“ opakoval.

„Copak, Aljošo, co mi chceš říct?“ zeptala se tiše a zastavila se. Spatřil její oči, na které pak dlouho nemohl zapomenout.

Sedli si a mlčeli. A snad proto, že matka mlčela, nebo proto, že seděla vedle něho a on cítil teplo jejího ramene, hledal neobvyklá, uklidňující slova, ale ta tolik potřebná vlídná slova nenašel. Vzal ji opatrně za ruku, drsnou, popraskanou z kuchyně a od dezinfekcí, a zašeptal:

„Maminko… já to samozřejmě chápu. Maminko, musím ti říct přímo…“

A najednou uslyšel její tichý hlas:

„Inu, půjdeme… Přichystám ti věci…“

Neodpověděl nic. Samou něžností, lítosti a láskou nemohl ani promluvit. A kdesi za zkušebním rachotem kulometů, za znepokojeným duněním střel zaslechli oba žalostné, vzdálené, burcující pískání lokomotiv.

Pak ji viděl na nádraží.

Celé dva dny nepřijel z tábora ani jediný automobil a celé dva dny nešel Alexej nikam. V budově bylo všechno zasmušilé a holé. Jen prázdná lůžka s obnaženými drátěnkami, osiřelé noční stolky bez ubrousků.

Po vylidněných prostorách baterie a celého oddílu se potloukalo němé ticho. Jen občas zazvonily v kasárnách ostruhy dozorčího důstojníka. Vyprázdnil se i dvůr učiliště – děla, přístroje a automobily nikde. Všechno je v táboře. Celé nástupiště je poseto listím z topolů jako zapomenutý rybník.

Alexej ležel na lůžku v prázdné ložnici čety a bylo mu všechno lhostejné. Neměl žádná přání. Ani slunce nebylo krásné a teplé – nějak pohaslo. Ani rorýsi nepokřikovali pod oknem jaký by to mělo smysl? Nic nemělo smysl. Už nikdy, nikdy mu matka neotevře dveře, až uslyší jeho kroky, nikdo mu neřekne „synku“, a on už do konce života neřekne „maminko“

Ležel s otevřenýma očima na zádech a zdálo se, že podřimuje. A máma se chvilku usmívala, pak zas vraštila obočí, najednou přicházela v zástěře z kuchyně a prosila, aby jí umlel maso („Jsi silák, musíš pomáhat“), nebo seděla za stolem u lampy, skláněla hladce sčesanou hlavu a v uších jí jiskřily průzračné náušnice.

Mohl ležet bez hnutí hodinu, dvě hodiny. Chvílemi se mu přivírala vička, obočí se mu chvělo a Alexej cítil v krku žhavou hořkost slz.

Den uhasínal, nadcházel večer. Šedivý soumrak se kradl do kasáren, v koutech se shlukovaly stíny, pak se rozlezla úplná tma, na nástupišti se zažehla svítidla, vrhala odlesky do oken. avšak Alexej nevstával, nerozsvěcoval. Neměl sil ani chuti se zvednout, otočit vypínačem, vůbec se pohnout nebo myslet na jídlo. Bylo mu všechno lhostejné – den, soumrak, světlo, tma. Čas a přání ztratily význam Maminka nežije. Stalo se to nejhroznější, co se nemělo, nesmělo stát.

KAPITOLA DVANACTÁ

První oddíl byl rozmístěn v lese.

Mezi stromy se vesele bělaly plachty stanů. Celé městečko s cestami a uličkami, nevelké nástupiště na palouku, volejbalové hřiště a nekrytá jídelna – to všechno vyrostlo uprostřed hustého lesa čtyřicet kilometrů od města.

Každé ráno při rozbřesku se celý les otřásal a zvonil ptačím štěbetáním. Potměšilí stehlíci napodobovali slavíky začínali klepat ještě před úsvitem. Prokřehlí dozorčí v mokrých orosených pláštích mohli přijít o uši z toho lesního překřikováni. Ptáci vítali slunce o hodinu dříve než dozorčí důstojník a trubač. Ráno přišlu s odvážnými, zvědavými sýkůrkami, které drze poskakovaly po mokrých cestičkách a nakukovaly do stanů.

Vrabci, kteří se bůhví odkud vzali i v táboře, spouštěli každého rána rámus u kuchyně a lezli nevyspalým kuchařům na nervy svými pranicemi a hlasitým cvrlikáním.

Ptáci budili dozorčího důstojníka, ten trubače a trubač budil oddíl. A začínal den.

Když Alexej vstoupil do stanu, všichni spali. Jen pomocník dozorčího Luc seděl u stolku a za svitu noční lampičky si něco psal. Jakmile zaslechl kroky, vyskočil. Ústa se mu roztáhla k úsměvu.

„Tak jsi tady!“ Silně potřásl Alexejovi rukou. „Mám vzbudit četu?“

„Ne, Míso… Ukaž mi, kde budu spát. Nic víc není třeba,“ odpověděl Alexej tiše.

„Provedu, nic není třeba. Jsi po cestě unaven,“ zašeptal Míša uznale a zavedl Alexeje dovnitř, ukázal mu jeho pečlivě ustlanou pryčnu, ale pak se přece jen zeptal:

„Otázky si mám taky nechat až na zítřek?“

„Radši,“ poprosil Alexej tiše a začal se svlékat.

„Jasné.“ Míša odešel po špičkách ke stolku a zdálky se na Alexeje zadíval vlídnýma očima. Jen spi. Já mám službu.

Ve stanu vonělo chvojí, křičeli cvrčkové, měsíční paprsky pronikaly okénkem, určitě docela tak, jako před tisíci lety. Alexej se díval na bledé měsíční skvrny a uvažoval, že na téhle obrovské zemi platí její krušné i radostné zákony, naděje i očekávání, a on, Alexej, je drobounkou částečkou této země. Po celé čtyři roky války žil nadějí, že spatří matku, žil naději, že ji přijde uklidnit. „Vidíš, maminko, jsem živ a zdráv, všechno je v pořádku, jsme zase spolu.“ Copak ji neměl rád? – Naučil se za ty čtyři roky vlídnosti a něze. Ba ne, jeho srdce ve válce neztvrdlo. Nikdy by byl neřekl, že je možné daleko od domova tolik milovat matku, její ruce, něžné, milé, drahé, její vrásky v koutcích úst, její tichý úsměv.

Najednou slyší:

„Alexeji!“

Otevřel oči. Na kraji pryčny sedí Tolja Drozdov, v plášti přehozeném přes noční prádlo. Vedle něho stojí Míša Luc a syčí zlostně:

„Vždyť je unavený, nevidíš to?“

„Já vím lip než ty, kdy je Alexej unavený,“ říká Drozdov přesvědčivě, a když si všimne, že Alexej otevřel oči, říká: „Ahoj, starouši! Proč jsi mě nevzbudil? Jdu se teď napit vody a Míša povídá… Proč jsi nepřišel hned? Kde ses toulal?“

„Toljo…“ Alexej se odmlčel, svěsil hlavu a zašeptal: „Dostal jsem dopis od sestřičky. Máma nám zahynula. Já… pořád tomu nemůžu uvěřit…“

KAPITOLA TŘINÁCTÁ

Časně ráno si major Gradusov zavolal Alexeje a řekl mu:

„Přijel jste v pravý čas, rotný Dmilrijeve. Velitelství učiliště podepsalo rozkaz o vašem jmenováni staršinou oddílu. Gratuluji.“

Podal mu rozkaz.

„Ctěte.“

„Nerozumím vám, soudruhu majore,“ odpověděl suše.

„Snažte se tomu rozumět.“

Začal hřmotně přecházet po svém stanu a dal se do vysvětlování povinností staršiny. Alexej ho poslouchal se vztekem. Nač, ksakru, jmenují staršinou zrovna jeho? Proč major odvolává Borise z funkce? Za co?

Teď mu byl major nepříjemný, i jeho způsob řeči, zamračené obočí, velitelský tón hlasu, a nepochopitelné mu bylo zejména to, že si Gradusov přál, aby byl on, Alexej, staršinou oddílu – mluvili spolu jen jednou, a to ještě bylo při zkouškách. Za co odvolává Borise?

Gradusov vykládal:

„Spoléhám na vás, rotný Dmitrijeve. Věřím, že v oddíle zavedete vzorný pořádek. Předchozí staršina nedokázal zvládnout své povinnosti tak, jak měl. Nechal lidi zdivočet, a nejen to, sám porušoval řády, zklamal důvěru! Nuže, staršino…“

„Jsem pouze rotný, soudruhu majore,“ ušklíbl se Alexej, aby tím dokázal, že ho nové povýšeni bačkoru těší. „Doslal jsem tuto hodnost na frontě a netoužil jsem, aby se změnila.“

Major Gradusov se mu upřeně zadíval do tváře a v jeho přimhouřených očích se kmitl na oplátku stejný úsměšek.

„Tak co, jak jste strávil ty dva dny v učilišti? Co? Byl jste sám. volný! Žádné řády! Byla asi nějaká schůzka, ne? lnu – mládí! To nic, nevadí, nikdy neškodí přijít trochu na vzduch. Důstojník se musí líbit. Tak je to! Když zajde do města a prochází se ulicí, musí všechny holky padal z oken. Je to tak, Dmitrijeve?“ zeptal se dobromyslně, s otcovskou vlídností. „Všechno má svůj čas. Zrovna mi kapitán Melničenko poslal o vás hlášení. Co tam píše? Zdá se, že vás chválí. Výborně jste převzal dělo.“

„Dovolte mi odejit,“ požádal Alexej chladně

„Počkejte.“ Gradusov si spokojeně odkašlal, chtěl Alexejovi položit ruku na rameno, ale neučinil tak, prudce se k němu otočil širokými zády a pronesl stručně: „Můžete jít. Převezměte oddíl!“

Alexej odešel. Zmocňovala se ho bezděčná nervová zimnice.

V táboře začínalo ráno, cestičky byly zality teplým sluncem, rosa osychala. Na písčitých pěšinkách poskakovaly sýkorky a neochotně poodlétaly stranou, když je vyplašily Alexejovy kroky. Pomocnici dozorčích zametali ulice a vyplachovali umývárny. Nad polními kuchyněmi stoupal rovně k nebi lehký dým. Kuchaři řinčeli naběračkami. Oddíl byl u řeky – byla doba ranní rozcvičky a koupání.

Alexej zamířil ke stanu a usedl na pařez. Slunce ho hřálo do ramene, ale v prsou cítil chlad, ponurost, prázdnotu, a za žádnou cenu se nemohl zbavit toho nervózního chvění.

Ze stanu vylezl Míša Luc, hlučně švihl březovou metličkou o kmen borovice, přimhouřil oči před prudkým sluncem a zeptal se:

„Proč tě volali?“

„Přecházím mezi nejvyšší velitele,“ odpověděl Alexej nevesele.

„Máš dělat velitele pluku?“ zažertoval Míša. „Okamžitě to odmítni! Řekni, že na to nemáš čas.“

„Mám velet oddílu.“

„Budeš staršinou oddílu?“ dovtípil se Míša a obočí mu povylezlo nahoru. „Podívejme. A co Boris? Toho odvolávají?“

V té chvíli zazněla od řeky píseň. Sýkorky odletěly. A již se v průseku objevil oddíl. Vedl jej Boris, kráčel vedle tvaru. Měl vlasy od koupání mokré, černé oči mu vzrušeně blýskaly. Bedlivě pozoroval jednotku, občas couval pozpátku nebo zkracoval krok a opojeně, vážně, s krásnou zpěvavou intonací velel:

„Silněji zpívat! První baterié-é! Levá, levá, rrraz a dva! Není – slyšet – druhý – hlas! Pevný-ý krok!“

Byl v té chvíli krásný. Jeho mužný obličej, do tmava opálený, vyzařoval neochvějné soustředění. Oddíl míjel stany. Alexej se ani nehnul. Věděl, jak je Boris na svou funkci hrdý – to nenadálé odvolání se tvrdě dotkne jeho samolibosti. Seděl na pařezu, dokud celý oddíl nepřešel a nezastavil se u jídelny. Pak řekl:

„Míso, zavolej Borise.“

„To už je rozkaz staršiny oddílu?“ zeptal se Míša. „Nebo leště ne?“

„Ano, už,“ odpověděl Alexej.

Míša se horempádem rozběhl za oddílem. Za chvíli kráčel Boris rychle po pěšině k Alexejovi a švihal si utrženým proutkem po holínce – pohyb majora Gradusova. Vesele a rozjařeně šel po trávě a po zlatistých pruzích ranního slunce, rozložených po celé pěšině.

„Víš o tom, že se naši vrátili z evakuace?“ zavolal už zdálky a zatvářil se přívětivě, skoro shovívavě. „A nemohli napsat pár řádků, místo toho hned z chodu posílají peníze! A já tady potřebuju peníze asi tolik, jako papoušek v kleci moderní kravatu.“

Ještě spolu od Alexejova příjezdu nemluvili, nebyl čas, a Boris měl zřejmě velkou chuť pokračovat v rozhovoru. Ušklíbl se svému vtipu, vzal Alexeje za loket a vykročil s ním po pěšině.

„Tak, jak jsi to strávil v učilišti? Viděl ses s Valjou?“

„Ne.“

„Copak – že ne? Ach, ti mi starouškové!“ Boris si roztrpčeně švihl proutkem po holeni. „Řekni sám, co s nimi mám dělat? Máti ani dvě řádky nenaškrábala. A hned peníze. Asi ve mně pořád ještě vidí chlapečka, který potřebuje peníze na svačinu. Zvláštní lidi. Kdybych jim měl všechno vyprávět, celý večer by vykřikovali úžasem, otecko by si oblékl svůj režisérský plášť a chodil by z jednoho rohu do druhého.“ Zasmál se. „Ale jsou to dobří starouškové! No řekni, nač jsou mi peníze, když mám peněz z fronty ještě plnou brašnu? Sami si jistě utrhli.“

Žil zřejmě ještě pod dojmem toho, že před několika okamžiky skvěle a udatně přivedl oddíl s písní do tábora, a teď jako by se z odstupu se zalíbením na sebe díval. Pošvihával proutkem o holínku a chrlil dál: „Poslyš, Aljoško, teď to uděláme takhle: naškrábem dopis našim, dáme jim tvou adresu, ať zajdou k vám domů a vyptají se podrobně na všechno o vašich. Žádné odkládání. Já znám svou máti, ta rozvine šílenou aktivitu a všechno se dozví…“

„Není třeba,“ řekl Alexej, „žádné dopisy nejsou třeba. Maminka zahynula při blokádě. Dostal jsem dopis od Irinky.“

Boris rychle pozvedl obočí a vyhekl:

„To není možné!“

„Poslouchej, Borisi, volá tě velitel oddílu. Máš k němu zajít.“

„Já už toho předvolávání mám po krk!“ Boris se zamračil. „Co chce? Nevíš?“

„Vím,“ odpověděl Alexej. „Sesazují tě ze staršiny oddílu a jmenují mne. Už jsem se toho nemohl dočkat.“

„Tak tak hle?!“ Boris zbledl. Pak vší silou švihl proutkem do holínky a vykročil pryč.

Alexej se za ním díval a najednou si s pocitem palčivé trpkosti pomyslel, že taille zpráva byla pro Borise těžší než jakákoli jiná.

Za několik minut vyšel Boris z Gradusovova stanu s chladnou, bledou tváří. Proutek už v ruce neměl.

„Inu,“ prohlásil, když došel k Alexejovi, a pokusil se o nenucený úsměv. „Gratuluji k povýšení! Tedy… bereš ty schody po dvou, Alexeji! Běžíš a rozrážíš si cestu lokty! Ne? Samo sebou, já jenom žertuji! Vzplál k tobě major Gradusov něžnou láskou. Gratuluji, jsem připraven okamžitě ti oddíl předat!“

A vesele mu podal ruku.

„Ty jsi jako malý!“ Alexej už vybuchl. „Ty si asi myslíš, že jsem celé noci nespal, jak jsem toužil po takové funkci!“

„Ba právě, jsem jako malý. Pozdě jsem to pochopil. Ale tys mě z toho vytáhl. Za to ti děkují. Tak půjdem, s potěšením ti oddíl předám. Máš radost?“

„Skáču radostí,“ řekl Alexej roztrpčeně.

Nazítří večer řekl pomocník velitele čety Gračevskij Borisovi:

„Budete mít službu, Brjanceve. Jako pomocník dozorčího.“

Četa se připravovala k rozdílení stráží. Všichni byli venku a čistili karabiny. Ve stanu seděli jen Saša Grebnin a Víťa Zimin, oba šli do stráže. Saša, který dostal nejvzdálenější stanoviště, byl na výsost otráven a mlčky, uraženě si četl v řádu. Víťa Zimin lezl po čtyřech na podlaze a stáčel si bandalír. Boris pohvizdoval a hraba! se v kufru, který si sem přinesl ze skladu. Hledal cigarety. Na jeho pryčně ležely dvě půvabné krabičky kazbeků. Když slyšel Gračevského, napřímil se, roztrhl nehtem pásku na krabičce a za stálého pohvizdování vytáhl cigaretu. Tvářil se, jako by ho vůbec nebral na vědomí.

„Brjanceve, slyšel jste?“ opakoval Gračevskij a jeho nehezká tvář se napjala. Po obličeji mu přeběhly skvrny.

„Á, to jsi ty! Tak co, miláčku, začínáš se mi mstít? Nebo jak račte, abych tomu rozuměl?“ zeptal se Boris tlumené a ohlédl se po Grebninoyi. „Copak, začíná li tvá moc stoupat do hlavy?“

Gračevskij zrozpačitěl a zamumlal:

„Nemstím se… Nemám v úmyslu se mstít. Četa jde do stráže. Luce nemohli určit dvakrát za sebou. A ty máš volno. Celý rok jsi do stráže nechodil.“

„Tys asi zapomněl, že staršina do stráže nechodí? Nebo se ti hodí na to zapomenout? ještě jsem, miláčku, nebyl zbaven funkce!“

„Ale teď jsi přece… frekventant!“

„Teď bude kouřit machorku, a ne kazbeky,“ vmísil se klidně Saša Grebnin a otočil stránku řádů. „A nebude pošvihávat proutkem jako Gradusov. – Strážný je osoba nedotknutelná,“ přečetl soustředěně a dodal: „Boris se taky pokládá za osobu nedotknutelnou.“

„Tak tedy kuř kazbeky ty! Prosím!“ Boris ledabyle hodil krabičku Sašovi na stůl a hodně pomalu, skoro lenivě se otočil na Gračevského. „Pamatuj si: dneska do služby nepůjdu. Rozumíš? Zítra ano, pozítří taky, ale dneska ne… Je ti to jasné?“

„To je fantastický!“ povzdechl si Víťa Zimin, zvedl hlavu a zamrkal dlouhými řasami.

Gračevskij nemohl najít dost pádná slova a rozpačitě přešlapoval. Tu vzal Saša Grebnin se stolu krabičku cigaret, klidně si ji prohlédl a položil zpět Borisovi na pryčnu.

„Děkuji,“ ozval se. „Tebe uráží, že máš být pomocníkem dozorčího? Nechce se ti zametat podlahu? Viděl jsem takové hejsky na Kreščatiku. Každý večer se tam procházeli s aristokratickými kravátlemi. Měl jsem vždycky sto chutí rozbít jim držku. Ale nepouštěl jsem se do nich. Ne proto, že měli držky ze skla, to ne. Ale nač si špinit ruce.“

„Cos to řekl?“ Boris prudce popadl Grebnina za opasek, jemné chlípí se mu vzdulo. „Cos to řekl? Opakuj to!“

V tom okamžiku vstoupil do stanu Alexej. Tázavě, unaveně se na oba podíval a zeptal se:

„Co se tu děje?“

„Vysvětlujeme si, jaké mají být vztahy mezi dobrými sousedy,“ odpověděl Saša neochotně a upravil si blůzu.

„Pěkně si to vysvětlujete,“ ušklíbl se Alexej. „Řeckořímským zápasem? Oč jde?“

„Poděkuj mu, Sášenko, žes takhle Vyvázl,“ poznamenal Boris posměšně a kývl na Alexeje. „Příště si se mnou můžeš změřit síly v ringu, to bude rozumnější pro tebe i pro mne.“

„Co máte s ringem?“ zeptal se Alexej.

A tu vzrušený Gračevskij vysvětlil, co se stalo. Protože dobře věděl, že Boris s Alexejem jsou přáteli, mluvil nejistě, opatrně, vybíral měkká slova, která Borise napolo omlouvala. Když Alexej slyšel toto blekotání, vybuchl najednou.

„Proč tak koktáte, Gračevskij? Co je na tom nejasného, Borisi? jaképak mazlení, ksakru! Jde celá četa, nevím, proč bys neměl jít ty!“ Ale v duchu si hned nadával za tu horkokrevnost, a proto dodal již potichu: „A co se týče ringu, nezlob se. ale to je pitomost.“

Když domluvil, cítil, že má samozřejmě pravdu a Boris samozřejmě ne, ale hned ho také napadlo, že on, Alexej, bude mít při svém dnešním postavení mnohem snáze pravdu a Boris ji mít nebude, a náhle se začal palčivě stydět za svá slova, za svou příkrost.

„Já ti moc dobře rozumím! Moc dobře!“ prohlásil Boris s jedovatým klidem a přitom s jakýmsi trpkým uspokojením, mrštil krabičkou kazbeků na stůl, až se cigarety rozletěly, a odešel.

KAPITOLA ČTRNÁCTÁ

Ziminův deník

17.

Al. v noci zase nespal. Ráno jsem k němu přišel, pochopitelně jsem se začervenal jako osel, a zeptal se ho, nechce li čokoládu. Mamka mi ji poslala v balíčku, lednu tabulku. Podíval se na mne. Samo sebou, začervenal jsem se ještě víc a pomyslel si: jsem já to nemehlo! Copak on potřebuje čokoládu? Není takový rozmazlenec jako já. Alexej se však usmál a řekl: „Děkuji, Viťo. Čokoládu já hrozně rád.“ Vzal si tabulku, rozlámal ji na dílky, rozdal chlapcům a sám si vzal taky jeden. „Báječná čokoláda,“ pochválil. Byl jsem mu moc vděčni/

Podíval jsem se na sebe do zrcadla: mám pihy na nose, oči nějaké dětské. Ale to nevadí, nevadí…

18.

Borise Brjanceva odvolali z funkce staršiny. Teď je jim A. Dmitrijev. Proč k tomu došlo? Boris málo mluví, ale směje se a říká. Že mu spadl kámen ze srdce. Ale taky jsem si všiml, jak se někdy dlouze dívá na Alexeje a bledne v tváři, je teď drobet divný! Zvláštní věc! Borju Brjanceva určili jako pomocníka dozorčího!

19.

Teď zapisuji každý den.

Na besedě při politickém školeni hovořil podplukovník Sišmarev o iniciativě… (zápis přerušen).

Piši večer. Slyšel jsem zajímavý rozhovor a nemohu se uklidnit. Trochu sprchlo a já jsem v době osobního volna skákal z nejvyššího stromu u strže do vody. Byl jsem už unaven, ale naschvál ještě plavu. Rozhodl jsem se, že mámě napíšu, aby mi neposílala žádné balíčky. Už toho bylo dost!

Ale to odbíhám. Šel jsem po břehu kolem plovárny a najednou slyším hlasy. Na trampulkách seděli Polukarow a Boris Brjančev.

„Nu co… vyletěl jsi jako archanděl Gabriel, a spadla jako čert do bran pekelných“ zasmál se Polukarov „Tady máš toho tvého majora Gradusova!“

Ještě něco říkali, ale nerozuměl jsem jen jsem rozeznal jména Dmitrijev a Gradusov

„Nemůžu ho ani vidět!“ řekl Boris. „Skoro ho nenávidím. Chápeš! Ubohý kariérista“

„Náhodou je docela schopný,“ namítl Polukarov.

„To je směšné! Je to typický ucho! Ale on ještě bude litovat,“ prohlásil Boris.

Došel jsem k nim a Boris mě zahlédl. „Co tady posloucháš?“ řekl zlostně.

„Co bych z toho měl? Jdu tady náhodou,“ odpověděl jsem klidně, ale začervenal jsem se; jako vždycky.

„Tak marš odtud, zrovna tak náhodou!“ rozvzteklil se Boris. Mne to tak dohřálo, prohlásil jsem ho taky za ucho!

Ta tomu vůbec nerozumím! Kdo by neznal Gradušova! Všichni ho znají. Můj ubohý deník u něho doslova plakal.

26.

A máme tady podzim! jak dávno jsem nepsal!

Střelby se budou konat v rámci taktického cvičení. Pochod. Zaujetí palebného postavení. Palba. Nové situační údaje. Přímá střelba. Zatím neznáme pochodovou osu, ani situaci, řekl to poručík Gerněcov. Z naší čety byli určeni za velitele palebných čel JVPČ) A. Dmitrijev a… Boris Briancev. VPČ vybíral sám kap. Melničenko, major Krasnoselov a plk. Kopytov.

Jedu s četou A. Dmitrijeva. jak mě to těší, to ním jenom já sám!

Jemně prší. Budou to střelby za situace podobné situaci bojové. Hurá!

27.

Píši v krátké přestávce před odjezdem. Mám na to 15 minut. Pospíchám. Jsem vzrušen. Konečně! Dostali jsme rozkaz. Máme před sebou přesun, cvičení a střelby!

Ve 23.10 baterie nastoupila. Tma. Prší. Důstojníci mají baterky.

Učitel taktiky plukovník Kopylov vydává přítomným důstojníkům rozkaz. Vedle něho sloji velitelé palebných čet – A. Dmitrijev a B. Brjancev. Ticho. Šusti déšť Ve tmě se rýsují děla a automobily. Kopylov sviti baterkou na mapu a vysvětluje situaci. Velitelé palebných čet si ve svých mapách dělají poznámky tužkou. V 04.00 ráno se očekává útok „nepřítele“

„Nepřítel“ soustředil v prostoru vesnice Hluboké Studny asi divizi tanků. Směr úderu Marjevka. Na zteč půjdou skutečné hitlerovské lanky, potáhnou je na laně tažná vozidla skrytá v úvalu, i Metalurgický závod dal našemu učilišti k dispozici čtyři zasažené německé tanky. Bude to opravdový boj proti tankům. V 03.00 mají čety A. Dmitrijeva a B. Brjanceva zaujmout palebné postaveni na okraji vesnice Marjevka a zničit „nepřátelské“ tanky.

Čeká nás těžká cesta. Terén je naprosto neznámý. Učitelé a důstojníci jsou při těchto střelbách jen pozorovateli. jejich funkce zaujali frekventanti. Jako na frontě!

Boris Brjancev má báječnou náladu. Neustále salutuje, když se k němu obrací plukovník Kopylov, odpovídá ještě dřív, než dozní otázka. A s úsměškem se divá na A. Dmitrijeva.

Takhle si představuji střelby a cvičeni. Jsem jmenován velitelem děla. Hurá!

… Končím psaní. Přišel povel. Běžím.

KAPITOLA PATNÁCTÁ

Zmýlil se! Ještě tomu nemohl uvěřit, ale bylo jasné, že se zmýlil. Automobil jel dvě hodiny a vesnice Marjevka nikde. Jen tma se hnala vozidlu vstříc. Déšť vyťukával na střeše kabiny ponurý rytmus.

Že by ho zmátl ukazatel na silnici? Tam na křižovatce, u zastávky Krutilicha, vylezl z kabiny, baterkou osvětlil sloup. Do okna mu padla písmena na modrém ukazateli: Marjevka. V kabině zorientoval mapu. Ne smysl! K Marjevce se jede doprava, a ne doleva! Co je to za blázinec?

Váhal. Čekal, že z druhého automobilu vyleze poručík Černěcov. Ale Černěcov z kabiny nevylezl a k Alexejovi nepřišel. Auta stála, motory běžely. Řidič, Feďa Matvejev, mladý, bystrý chlapec s čepici sraženou do týla. se zavrtěl na sedadle, ledabyle plivl z okna a řekl:

„Jaképak uvažováni, jednou je to na ukazateli, tak to platí. Já tady znám všecky cesty jako svý boty. Tam je Marjevka!“

A tehdy se zřejmě Alexej dopustil chyby. Pochopil to ve dvě hodiny jednu minutu, tedy po dvou hodinách jindy v neproniknutelné tmě. Podle jeho výpočtů měli již mít Marjevku dávno za sebou. Ale on se cestou nesetkal ani s jedinou osadou.

Mapa ho přesvědčila, že definitivně zabloudil. V tom aby se čert vyznal! Na mapě byly dvě Marjevky. Černé na bílém tam stálo: Marjevka, 220 a Marjevka, 136. Číslice označovaly počet stavení. Teď tomu už vůbec nerozuměl. Zdálo se mu, že vidí dvojitě.

Od jedné Marjevky je ke Hlubokým Studním asi deset kilometrů, od té druhé nějakých čtyřicet pětačtyřicet. Jestliže se zmýlil – a on teď nevěděl na sto procent, zdali se zmýlil – přivede četu na palebnou čáru teprve ráno, o dvě nebo tři hodiny později, a celé cvičení je v pekle…

Ale věděl plukovník Kopylov o těch dvou Marjevkách?

Upíral oči do tmy a přece jen se snažil mapu zorientovat. Nebylo to možné – nekonečný srpnový déšť zahaloval všechno kolem. Mělo to stejnou naději na úspěch jako hledat špendlík ve stohu slámy.

Najednou cesta zahnula doprava Vozidlo se lehce zakymácelo na můstku, pod koly zaduněly tramy Konečně, tady je! Alexej si rychle baterkou posvítil na mapu. Marjevka!

Oslnivé paprsky reflektorů sklouzly po mokrém stohu sena, po studni se stříškou, po zápraží tmavého domu vyhrábly ze tmy promoklé zahrady – vlhká jablka zářila ve světle jako zlatá Vesnice spala. Nikde ani světélka. Někde u kol se ozval zoufalý, chraptivý štěkot psa – zřejmě utíkal loužemi při automobilu.

Bude třeba vyjet na severní okraj vsi a pak zabočit na jihozápad, přes křižovatku k Hlubokým Studním.

Alexej zabouchal na zadní stěnu kabiny.

„Jedou za námi?“

„Jedou.“

„Proč mlčíte? Zpívejte, už tam brzy budem.“

„Chraptime.“

„Vyprávíte si pohádky?“

„Ne. Tuhle Saša zná jednu historku…“

„Dupni na to, Fedo, jedem na konec vsi,“ řekl Alexej, aniž vyslechl do konce, co se děje vzadu.

Automobil rozstřikoval bláto, jak se línal po spící ulici, koleni mokrých plotů s převislými větvemi, kolem zabedněných oken. Mihl se poslední domek, a zase deštivá tma zalévá kabinu a pluje kolem oken zpátky. Začala opět step.

Alexej se sklonil k mapě – co to má znamenat? Dvě stě dvacet usedlostí? A zatím projeli nějakou malou vesničkou se sotva padesáti domky. Naprosto nepochopitelné. Nebyla to tedy Marjevka?

A zpředu se v záři reflektorů rychle přibližovala plovoucí roztažená tlapa křižovatky.

„Stop!“

„Co se děje?“

„Stop, povídám!“ nařídil Alexej.

Schoval mapu pod celuloidový obal brašny. Automobil zastavil. Okamžitě se ozvalo šplíchání deště, prudké bubnování na střechu. Feďa se nechápavě díval na Alexeje. Ten seskočil na silnici. Do tváří se mu hned zakously šikmé studené kapky. Vítr uchvátil cíp pláště. Tma a vítr. Někde poblíž bouchla okenice, pisklavě vrzly petlice. Pár kroků od cesty hučely rozhoupané stromy. Nad ohradami roznášel vítr psí štěkot. To je počasíčko! pomyslel si Alexej znepokojeně a stiskl v ruce baterku.

Po levé straně spatřil matné obrysy domu, rozkymácené stromy a úzký proužek světla. Prodíral se škvírou v okenici a šikmo doléhal na křoviny u cesty. Alexej se jednou rukou zachytával mokrých křovin, ve druhé držel rozsvícenou baterku a rychle mířil po kluzkém blátě k domku.

Druhý automobil vypnul reflektory, bouchla dvířka. Po zčechraných kalužích, křovinách a vodě v příkopu zatančila záře baterky. K Alexejovi se přiblížila nevysoká postava v plášti se shrnutou kapuci – poručík Černěcov.

„Nevypadá to na Marjevku,“ oznámil Alexej.

„Díval jste se na mapu?“

„Díval.“

Alexej se rozběhl k domku. Černěcov zůstal stát na cestě, přikryl cípem pláště brašnu a posvítil si na mapu.

Alexej strčil do namoklých vrátek a vešel do tmavého dvora naplněného šuměním deště. Proudy vody šustily v listí a zvonily na plechové stříšce nad zápražím. Někde velmi blízko zařinčel řetěz a proti Alexejovi se rozletěly dva plamínky očí – obrovský pes se sípavě a zlostně rozštěkal.

„Kuš, psisko! Tys tu ještě scházel!“ zaklel Alexej vztekle a vyběhl na zápraží. Pes natáhl řetěz, trhal jím, zuřivě skučel a štěkal. Uvnitř vrzly dveře.

„Kdo je tam?“ ozval se ženský hlas.

„Hospodyně, jsme tu dobře v Marjevce?“ zeptal se Alexej chvatně.

Cvakla závora a v tmavé předsíni se objevila vysoká žena s šálkem přes ramena.

„Copak? Ty jsi zabloudil?“ zeptala se ospalým, měkce zpěvavým hlasem. „A jak prší… Tohle je Stěpanovka. Fuj, Cikáně!“ okřikla psa. „Lehni!“

„Prosím vás, jak daleko je do Marjevky?“

„Do Marjevky? Ale do které? jak mají klub, nebo jak stavějí elektrárnu? My tady máme dvě Marjevky, vojáčku.“

„No to je právě ono! Moment,“ vydechl Alexej a posvítil si na mapu. „Do té, jak je tam kolchozní sad, most, mlýn…“

„Aha,“ řekla žena. „Tak to je ta, co stavějí elektrárnu. To jste si pořádně zajeli! Musíte od nás doprava, asi patnáct kilometrů. To je zajížďka!“

„Jak se tam jede?“

„Musíte se vrátit do Krutilichý. Tam kousek za přejezdem zahýbá cesta doprava. A do té druhé – to byste jeli přímo, po báječné cestě, opravdu.“

Alexejovi stoupla krev do hlavy. Okamžitě si připomněl zastávku Krutilichu, písečný násep, křižovatku a ukazatel. Teď už všechno chápal. Vracet se nějakých dvacet třicet kilometrů bylo vyloučeno, to bylo nemyslitelné.

„A dá se nějakou kratší cestou?“

„Kratší?“ Žena se odmlčela. „Jezdívají tu někdy, ale cesta je zanedbaná, špatná, a je tam řeka. S nákladem se neprojede. Musíte zpátky.“

„Auta přes brod nejezdí?“ zeptal se Alexej rychle.

„Nevím, můj milý. Dřív asi ano, v době sucha, to vozili do Marjevky dříví. Ale zpátky to máte snazší. Je tam silnice jako mlat.“

„Tak vám děkuji,“ dvěma skoky seběhl Alexej se zápraží a rozběhl se k vrátkům.

Pes vyrazil za ním, avšak Alexej už chňapal po kravinách a škrábal se po náspu na silnici. Ve spáncích mu bušila krev. Vrátit se zpátky do Krutilichy? To znamená přijít zaručeně pozdě. Zabočit k brodu? Kdo ví, jaký vůbec je, jaké má břehy, dá-li se tam s děly projet?

Bylo nutno se rozhodnout. Okamžitě. Cítil však trýznivou nerozhodnost, a když na cestě spatřil obrysy automobilů s děly, vzplanuvší ohníček v Matvejevově kabině. nehybnou Černěcovovu postavu rýsující se uprostřed cesty, jako by se v něm něco zlomilo. Pojedu-li přes brod, uvíznul vířilo mu hlavou. Ale kde je východisko?

Jiné východisko neexistuje.

„Tohle je Stěpanovka, a ne Marjevka,“ řekl, když došel k Černěcovovi, a najednou nahlas a vzrušeně vykřikl: „Natočit!“

Motory se rozeřvaly.

„Jak jste se rozhodl vést četu?“ zavolal Černěcov.

„Povedu ji na Marjevku.“

„Přes Krutilichu?“

„Ne,“ vykřikl Alexej.

„Tak kudy?“

„Přímo. Co myslíte vy, soudruhu poručíku?“

„Já nemyslím nic. Teď jste velitelem čety vy.“

„Provedu! Jsem velitelem čety!“ Alexej to vyřkl se zoufalou odhodlaností a rychle zalezl do kabiny. „Ke křižovatce a doleva!“ rozkázal Matvejevovi.

Matvejev mlčel.

Automobil se rozjel a nabral rychlost. Do předního skla zabubnovaly kapky. Alexej se díval před sebe. Jakmile se přesvědčil, že cesta zahnula doleva, rozsvítil nad mapou baterku. Našel si Stěpanovku. Pak slabou nitku cesty, po niž jel automobil: spatřil řeku – Krasovku. Vedle něžně modrého proužku zelená skvrnka lesíka na prudkém srázu nad řekou. Vlevo údaj o brodu – 0,3.

Trošku příkré! Tím spíš, že je břeh podemletý. A připočte-li se tlak děla zezadu na vůz… To dělá několik tun. Převrátí se to všecko k čertu i s vojáky a dělem. Břeh musí prohlédnout sám, jenom sám. A Marjevka je za řekou… Od Krutilichy vedou dvě cesty. Ale proč tu není žádný most? Divná otázka. Přece proto, že tu nikdo nejezdí. Mělo by to taky smysl, když od Krutilichy vede přímá cesta?

„Fjodore,“ řekl Alexej potichu a zadíval se na mapu, „už jsi někdy jel s dělem přes brod?“

Matvejev ani hlavu neotočil, jen vyhrkl:

„Jak tomu mám rozumět?“

„Budeme se muset brodit,“ Odpověděl Alexej a pohlédl na něho.

„To sis vážně vymyslel?“ ošil se Matvejev. „To by musel být každý praštěný, aby v tomhle marastu lezl do vody. Chceš se spálit? Co s tím uděláš, když to uvízne? Takovouhle rakev traktor nevytáhne. Na tohle ti nemůžu ani odpovědět.“ Matvejev se zadíval stranou.

Vlevo i vpravo běhaly po kalném skle stěrače. Ve světle reflektorů se proti kapotě hnaly šikmé proudy deště. Kde je mu konec? Matvejev má pravdu – za takového počasí ještě tak ležet na peci a louskat semínka, jak by řekl Saša Grebnin, a ne lézt přes brod s těžkými děly…

Alexej řekl:

„Feďo, plný plyn! Plný! Co můžeš nejvíc!“

Motor řval. Automobil se třásl, nadskakoval. Matvejev držel volant křečovitě v rukou. Alexej nespouštěl oči z cesty. Jen rychle, rychle! Jen už vidět břeh! Rychlost se zdálo neuvěřitelná. Sklo drnčelo jako membrána. Rychle, rychle!

Ve dvě hodiny dvacet jedna se vpředu objevila černá skvrna. Nejdřív se Alexejovi zdálo, že je to okraj vesnice. Ale cesta začala klesat a po několika vteřinách se proti nim vyřítila souvislá stěna stromů. Lesík!

Reflektory vyrubávaly před automobilem bílou ozářenou chodbu, letmo švihly po žlutých kmenech. Zaplály ohníčky kapek na mokrých větvích. Auto se na kořenech rachotivě zakymácelo. Po kabině šlehaly huňaté tlapy jedlí, plácly do plachty nad korbou a zašramotily po dělu.

„Stop!“ vykřikl Alexej.

Vyskočil z kabiny. Uši mu zalehlo ticho. Nad hlavou ospalý šumot kapek. Neproniknutelná tma. Vůně mokrého chvojí. Háj tiše šuměl a připadal jako přístřeší, kam jen tu a tam dopadne nějaká kapka. Půda se pod nohama lehce prohýbala. Alexej rozsvítil baterku. Objevil se říční písek, protkaný černými kořeny borovic. Opadané jehličí bylo žluté. Výborně, že tu není hlína. Na okraji lesíka zabrumlal a umlkl motor. To byl druhý automobil, trochu se opozdil a teď zastavil za prvním. Alexej si svítil baterkou a rozběhl se po cestě kupředu.

Lesík dosahoval až k břehu. Bylo slyšet, jak déšť stejnoměrně pleská do vody. Ve svitu baterky se vynořila vodou zalitá kolej. Byla stará, rozměklá, a ztrácela se ve vodě. Kdy tady naposled někdo jel? Předevčírem nebo před čtrnáctí dny?

„Rotný Dmitrijev!“ ozval se ze tmy Černěcovův hlas.

„Zde!“

Alexej chodil po břehu. Našel několik těžkých kamenu, postavil se k brodu a ze všech sil je jeden po druhém hodil do vody. Ozvalo se jen slabé zabublání. Přistoupil ke křovinám, ulomil rovnou větev a zavolal do tmy na Černěcova:

„Je to víc než sto metrů. Řeka je rozvodněná. Posviťte mi baterkou!“

„Kam jdete, Dmitrijeve?“

„Jdu to vyzkoušet.“

Alexej vstoupil do vody. Rychlý proud jej jako holí udeřil přes nohy. Voda zavrčela, zasyčela, a Alexej přes boty. okamžitě pocítil její ostrý chlad.

Musím to vyměřit na šířku auta, říkal si, když postupoval do tmy, nořil tyč do vody a dělal na ní rýhy nehtem Vyměřit! Ohlížel se, aby nesešel ze směru, a viděl, jak se snopek světla na břehu stále víc a víc vzdaluje. Voda už mu sahala ke kolenům. Pak pod nohama ztratil dno; jako by se propadlo. Zapadl po pás do vody. Pocítil, jak ho to táhne do hloubky. Vítr ho švihal v ostrých poryvech. Okamžitě změnil směr. Zdálo se mu, že už ušel aspoň třicet metrů. Černěcovova baterka se začala rozplývat, ztenčovat a nakonec se změnila ve zlaté zrnko v neproniknutelné tmě.

Studená voda šplíchala a hučela, prudce se točila ve vírech a podrážela nohy. Alexej se zastavil, aby si trochu odpočinul. Popadl znovu clech a narovnával unavená záda. Kolik už uběhlo minut? Vítr ho šlehal do tváře. Na okamžik měl dojem, že stojí uprostřed nekonečné vodní pláně, ztratil směr i pojem času. A přitom nešel déle než deset minut. Polilo ho horko. Hustým síťovím deště prosvitala jako žlutá kapka Černěcovova baterka. Alexej zaťal zuby a vydal se dál.

„Dmitrije-vé-é,“ donesl se k němu slabý hlas.

Najednou se před ním vynořily tmavé stíny. Co to je? Stromy? Alexej rozhrnoval vodu, zrychlil krok – a najednou pocítil, jak se mu dno pod nohama zvedá. Učinil několik dalších vrávoravých kroků. Ano, břeh! Konečně… Vyšel na písek a vyčerpaně usedl na kořeny, aby se trochu vydýchal. Pak vstal, zavěsil na větvičky nejbližšího stromu baterku a z plných plic vykřikl:

„Vidíte baterku-u-u?“

„Chyba, nevidí-ím! Vraťte se zpátky!“

Najednou jako by někde v nesmírné dálce, na druhém břehu, opsala Černěcovova baterka malý kruh a zmizela ve tmě.

Na druhý břeh došel už mnohem rychleji. Vylezl z vody promočený do poslední nitky, v botách mu čvachtalo, otřel si rukávem tvář a úsečně, chraptivě zavelel:

„Natočit motory! Rozsvítit reflektory! Břeh je příkrý!“

Zavelel to do tmy, do větru, ale byl pevně přesvědčen, že ho všichni slyší. Stál na cestě, těžce oddychoval a čekal.

Světlo se zabodlo do řeky dýmajícím namodralým sloupem, který u břehu propichoval vodu až na dno.

Oblázky na mělčině jiskřily jako rozhozené penízky.

„Četo, sesednout!“ zavelel Alexej. „Velitelé družstev, dejte nastoupit!“

Zašustěly suché stanové dílce, jak frekventanti seskakovali z vozidel. Ozvaly se hlasy:

„To už jsme tady?“

„Sašo, svlíkni se, jdem se koupat! Sluníčko připaluje!“

„Co se děje? To je potopa?“

„Podívej, Míšo, kdybys šel ke dnu, drž se kanónu, ten se nepotopí!“

Alexej stál v zákrutu cesty a díval se, jak se četa řadí.

„Konec mluvení!“ zavelel přísně. „Řidiči, ke mně!“

Všechno utichlo. Velitelé družstev hlásili, že mají nastoupeno. Ledabyle, kymácivě došil k Alexejovi řidiči. Přešlapovali na místě a zachmuřeně zašilhali po řece. Mlčeli.

„Dávejte pozor!“ řekl Alexej vážně a hlasitě. „Devět kilometrů za touhle řekou je Marjevka. Od ni sedm kilometrů, u Křivého úvalu, je místo soustředění našich děl. Musíme tam být ve tři hodiny třicet. Teď mátne dvě padesát osm. Přijdeme-li pozdě, nesplníme rozkaz. Je třeba děla a automobily přepravit přes brod!“ Ukázal na vodu, oslepivě zářící v paprscích reflektorů. „Motory to bez pomoci nezvládnou. Na frontě se v lakových případech velelo: Na kola!“ Mlčení. Bylo slyšet, jak v korunách borovic šelesti déšť. „Řidiči, pojďte blíž a podívejte se! Vidíte? Na protějším břehu visí baterka. Budete se přesně držet toho směru. Jinak uvíznem. Jsou tam jámy. A hluboké. Jak se do nich vjede, stáhne nás to dolů. U každého automobilu zůstanou dva lidi, budou připevňovat lana navijáku. U prvního Grebnin a… Luc, u druhého Drozdov a Karapetianc. Lana upevňovat na můj povel. Na místa-a!“

Teprve když skončil, uvědomil si Alexej, že vlastně začala přeprava.

„V chod!“ vykřikl ještě vzrušeněji.

První automobil začal opatrně, s při brzdo v áriím sjíždět k řece Matvejev natáhl krk. předklonil se, nalehl hrudi na volant a upřeně, napjatě sledoval vodu. Alexej si neklidně pomyslel: vida. váhá! Motor tlumeně, uskřípnutě vrčel. Když se automobil dotkl koly vody, Matvejev najednou přibrzdil. Dělo setrvačností sklouzlo dopředu, kousek doleva, k okraji cesty. Křoviny zapraskaly. Obsluha se taky nějak sesunula doleva, rojila se kolem děla. Hned se ozvaly hlasy:

„Co se děje? Co je?“

„Proč se stojí? Haló-ó…“

„Dělo je těsně u strže! Tady je strž!“

Alexeje jako by ožehl plamen. „On má asi strach! Všechno zkazí!“ pomyslel si se zaťatými pěstmi a spatřil, jak Matvejev otáčí hlavu, nerozhodně se na něho dívá a mlčky pohybuje rty. Alexej skočil na stupátko, trhl dvířky, vrazil do kabiny, usedl vedle něho a zlostně, prudce vykřikl:

„Jed dál.. Co si myslíš? Kupředu, povídám! A přidej rychlosti Rychleji! Co si myslíš?“

Automobil se rozeřval na plné obrátky a vyrazil kupředu. Přední kola se propadla. Vyšplíchla voda, písek těžce zaskřípěl.

„Rychlost!“ zakřičel Alexej. „Rychlost!“

Matvejev zmateně přehodil rychlost.

„A šlápni na to!“

Alexej otevřel dvířka a vyskočil. Slyšel, jak bublá voda, jak dělo, sjíždějící z kopce, prudce naráží do automobilu. Dno mlaskavě začvachtalo. Motor zpíval ve vysokých obrátkách a zezadu se ozývaly vzrušené hlasy, pleskot a dupot rychlých kroků. Tmavá masa ho s hučením minula. A za ni. přilepeni na boky, na štít, na kola, na hlaveň, běželi chlapci. Sotva dělu stačili.

„Zabrat!“ vykřikl Alexej, protože si uvědomoval, že počáteční elán nesmi ochabnout. „Kupředu, chlapci!“

Tlačil tak dělo několik minut, až mu tělo zdřevěnělo. Kola se zařízla do dna. Vody přibývalo, přelévala se již přes lafetová ramena a narážela do štítu. Automobil namáhavě skučel a jel stále pomaleji a pomaleji.

„Kolik zbývá k protějšímu břehu?“

Najednou se štít zvrátil a dolehl na ramena obrovskou tíži. Dělo se zastavilo. Motor tlumeně burácel. Kola zřejmě proklouzávala. Kolem děla kypěla voda. Vojáci se vyčerpaně opřeli o štít.

„Dělo se boří!“

Alexej stál u děla a opíral se zády o štít. Hlavu měl v jednom plameni. Dělo se boří… Auto podklouzává… Teď budou asi tak v polovině řeky. Ten Matvejev mohl ale stejně projet… jen aby stačilo lano na navijáku. Kde je Černěcov?

„Grebnin!“

„Zde!“

Zašplíchala voda a v mžiku se před Alexejem vynořila Sašova udýchaná, nevysoká postava.

„Jdi a zjisti, jak daleko je na břeh. Ale rychle. Luc, ty budeš sledovat lano navijáku. A hned za Grebninem! Já za vámi přijdu za chvilku. Najděte nějaký strom se silnějším kmenem. Jasné?“

„Jasné!“ prohlásil Saša.

„Jasné!“ dotvrdil Míša.

Zahučel naviják, ve vodě zaplesklo lano a dvě postavy, jedna drobná a druhá vysoká, zmizely ve tmě. Pak se ozval Grebninův radostný hlas:

„Břeh.“

Alexej vykročil ke břehu.

Za zády mu zaplály reflektory, jasně ozářily ponuré stromy, sklánějící své větve nad vodu – listí bylo deštěm ztěžklé. A bylo vidět, jak na břehu dvě postavy – jedna drobná a druhá vysoká – kuti něco rychle u stromu. Lano šplíchalo, houpalo se nad vodou. Pak se Sas? narovnal a zvolal:

„Hotovo!“

Alexej zavelel zvýšeným hlasem:

„Zapnout naviják! Od auta a od děla – všichni odstoupit!“

Naviják začal pracovat. Lano se napjalo. Automobil jako obrovská želva vylézal z vody. Jeho reflektory se zvedaly a oslňovaly. Přední kola již dosáhla okraje břehu, nahrabala jej pod sebe a začala s řevem klouzat. Pak se ozvaly nárazy kol o kořeny. A vůz se s vyjícím motorem rozjel do kopce. Za ním se poslušně pohupovalo dělo.

„Na pahorek! Na pahorek, Matvejeve!“ vykřikl Alexej. „Tady nezastavuj!“

Roztřesené silou motoru vytáhlo se vozidlo na pahorek a zastavilo pod stromy. Obsluha vylézala z vody.

Alexej usedl na splet kořenů, oběma rukama si otřel čelo. Byl nesmírně unaven.

„Pět minut odpočinek!“ zavelel sípavě.

Když byl i druhý automobil vytažen z vody a promočený. vyčerpaný Alexej došel ke své kabině, aby se podíval na mapu, zavolal na něho Černěcov. Alexejovi se tak chvěly nohy, že řekl:

„Dovolíte, abych si sedl?“ Klesl na stupátko automobilu a vytáhl mapu. Na celuloid se lepily kapky deště

„Jen seďte,“ odpověděl Černěcov tiše a po chvilce mlčení dodal: „Podíváme se na mapu.“

Rozsvítil baterku. Alexejův obličej byl velmi unavený, mokrý.

„Neviděl jsem vás, soudruhu poručíku,“ vypravil ze sebe. „Kde jste byl?“

„Pět metrů od vás. Já jsem vás viděl výborně. A chtěl bych vám říci…“ Černěcov vyhledal ve tmě jeho ruku a rozpačitě, ale pevně ji stiskl. „Čestné slovo, hodně jsem se od vás naučil…“

Za pět minut uháněly automobily po cestě k neviditelné. ale už ne příliš vzdálené Marjevce. Vzadu a autech bylo ticho Unavení vojáci zřejmě podřimovali, zmalátněli teplem pod plachtou.

Světlo reflektorů letělo do tmy a větru.

Alexej se pohodlně opřel a díval se na cestu. Od bubnujícího motoru vycházelo teplo nasycené benzínem. Celé tělo, nohy i ruce ovíjela horká vlna. Oči se klížily. Matvejev točil volantem s přehnanou pečlivostí a provinile mlčel. Vrtěl se, jako by ho na sedadle něco píchalo, a několikrát se pokoušel navázat rozhovor: „No, tak teda, ono vlastně…“ Ale pokaždé zmlkl, když spatřil, jak se Alexejovi přivírají víčka a hlava se mu kymácí na opěradle.

Vpředu rozpárala mokrou mlhu ohnivá nit rakety, zajiskřila ve výši a rozsypala se.

„Raketa!“ ohlásil Matvejev tlumeně, plný radosti, že ji spatřil první.

„Jaká?“ zeptal se Alexej, aniž otevřel oči. Ale Matvejev měl pocit, že Alexej nespí a že raketu taky viděl.

„Zelená.“

Alexej otevřel oči. V mlze ještě pomrkávala třaslavá zelená záře. Sklouzl pohledem na hodinky. Tři hodiny dvacet. Raketa znamenala: cesta volná, nepřítel tu není.

„No,“ protáhl Alexej klidně, jako by mezi nimi nebylo k ničemu došlo, „máme Marjevku na dosah ruky.“

„Hned tam jsem, v momentě, jako letadlem,“ začal mumlat Matvejev. „Je to dávno to… Říkám si – přijde mi voda do motoru, a co potom? Ona je to choulostivá záležitost… Neřeknu, kdyby šlo o tank, nebo to… ponorku, no ale tohle je jak pařez. Kam to pak budeš tahal? Teda přiznám se, nevěděl jsem, že dovedeš být tak zlý.“

KAPITOLA ŠESTNÁCTÁ

Přestalo pršet, ale v mokré trávě se neprobouzely kobylky, neprobouzeli se ani ptáci: jen jakási časná vrána ospale zakrákala a přeletěla nad dělem v temném nočním nebi. V úvalu vytrvale bublala voda.

Vpředu se od vzdálených pahorků oddělila a zamířila k nebi osamělá raketa. Pruh vody ve stepi zazářil zeleným přísvitem. Raketa chvíli zlověstně mrkala, ozařovala nízká mračna, a pak začala padat.

„Vystřelují?“ zašeptal Víta Zimin. „Odkud vyjedou tanky?“

„Tamhle od těch lesíků,“ odpověděl Alexej.

Víťa Zimin stál předkloněn u štítu a napjatě hleděl do stepi. Mokrý plášť měl černý od země, ale opasek stažený až na poslední dírku.

„Takhle to bylo na frontě? Ticho… Všichni čekají?“

„Ano, i tak to bylo na frontě,“ odpověděl Alexej, zastrčil dva prsty Víťovi za opasek a lehce si ho s úsměvem přitáhl. „A opasek si budeš muset trošku povolit. V boji musíš mít volnost, něco se naotáčíš!“

„Provedu! To je dobrý,“ zašeptal Zimin, zasalutoval a přejel si rukou po opasku.

Půldruhé hodiny před rozedněním bylo vybudováno palebné postavení na plný profil.

Alexej promyšleně rozestavil děla za Křivým úvalem – před hlubokou strží. Druhé dělo bylo vzdáleno padesát metrů od prvního a Černěcov zůstal s druhou obsluhou.

Spojaři dokončovali spojení s pozorovatelnou, na niž teď byli všichni důstojnici oddílu; kladli kabel do země, v tichu zvonily lopaty.

„Soudruhu rotný, červená raketa!“ ozval se Zimin.

Alexej se rychle otočil po hlase a pohlédl na nebe. Nad pravým křídlem zamířila do výše červená raketa, zalila krvavou září vrcholky vzdálené houštiny a řítila se jako padající hvězda do stepi.

„K dělům!“ vykřikl Alexej.

„K dělům!“ zavelel Zimin.

„K dělům!“ opakoval spojař jako ozvěna.

V mžiku se palebné postavení dalo do pohybu. Okopy se vyprázdnily.

Maskovací stanový dílec byl ihned stržen ze štítu děla. Nad předním násypem se zahoupala hlaveň a strnula. Truhlíky jsou otevřeny. Drozdov poklekl a přitiskl se k dělovému dalekohledu, ruce na točítkách. Všichni byli na svých místech.

Ticho.

„Hotovo!“ hlásí zvučným hlasem Zimin.

„Hotovo!“ přichází telefonem hlášení od druhého děla.

Alexej zvedl dalekohled.

„Tanky – přímý směr!“ zavelel Víťa Zimin.

„Tanky – přímý směr!“ předal rozkaz telefonista.

Na okraji stepi probleskovalo svítání. Nízká pásma oblaků zažehlo žhavé slunce. V tom plápolajícím moři světla se daleko vpravo objevily černé obrysy dvou těžce rozkymácených tanků. Alexej nejdřív nepochopil, proč tanky přijíždějí zprava, a ne přímo od pahorků. Po svazích těchto pahorků se plazila mlha a hadovitě ovíjela kmeny břízek na vrchole cli.

Ale brzy si uvědomil, že tanky jedou na úseku Borisových palebných postavení.

Podle nízkého posazení tanků a podle obrysů věže poznal Alexej staré známé – „tygry“. Odhadl jejich vzdálenost – asi dva a půl kilometru. Nachově ozářený prostor mezi tanky a nehybným předním okrajem se znatelně zkracoval. Za dvě až tři minuty zahájí Boris palbu, blesklo mu hlavou a v témž okamžiku spatřil další dva tanky, které se začínaly plazit od pahorků. V jasni: záři probouzejícího se rána se černý pancíř věží zlověstně blyštěl, jako by byl zbrocen krví.

Tanky se kymácely přes výmoly přímo na jejich postavení, asi padesát nebo šedesát metrů od sebe. Alexej zřetelně viděl i jejich napůl setřené dravci kříže. Tanky se blížily ke keřům divokého akátu – k prvnímu orientačnímu bodu. Alexej zatím nevydával povel. Čekal, až se přiblíží na metnou dálku.

Víťa Zimin se neklidně ohlížel.

Telefonista zvedl hlavu a nespouštěl z Alexeje oči. V unavených rukou Kima Karapetjance se znatelně třásl těžký granát.

Najednou se zprava ozval ohlušivý rachot a stopy střel ihned jako ohnivá kopí zatančily kolem černého pancíře tanků, jedna se zařízla do věže, vykřesala snop malinových jisker a odražena prudce vzlétla k nebi. Borisova četa zahájila palbu.

„Hrome!“ vykřikl telefonista.

Dva pravé tanky, po nichž pálil Boris, jely napříč fronty a byly asi dvě stě metrů od druhé dvojice, která se šinula přímo proti Alexejovým dělům. Podle stop střel a jisker vykřesávaných z pancíře viděl Alexej, že Boris nestřílí se stálým hledím. Vypadalo to, že znervózněl a příliš pospíchá.

Levé dva tanky – jedoucí čelně – minuly keře divokého akátu a začaly pomalu a vytrvale šplhat na nevelkou vyvýšeninu, široké pásy se jim řinčivě otáčely. Alexej zřetelně spatřil černý čelní pancíř, triplexy ve věžích a bílé kříže, špičaté jako pavoučí nohy…

Na okamžik zadržel dech, aby mohl dělům zavelet co nejhlasitěji, a vtom spatřil, jak se tanky těžce a hřmotně došplhaly na výšinu a rachotivě se začaly spouštět dolů na děla. V té chvíli Drozdov pohlédl na Alexeje, Alexej na dělo.

„Protipancéřový – pal!“

Do uší se opřela žhavá vlna. Dělo couvlo. Z předního násypu se rozletěl vějíř spálené hlíny. V dýmu Alexej spatřil, jak stopa od výstřelu prvního děla kreslí nad zemí prudkou čáru jako spálené magnézium a škrtá o bok čelního tanku. Stopa od druhého děla se zařízla do země přímo před pásy a uhasla.

„Pal!“

Tanky jely stále stejnou rychlostí a znovu stopa prvního děla fosforovitě škrtla o bok, střela zasáhla věž a odrazila se. Alexej nemohl pochopit, čím to je.

Zprava se ozýval rachot. Boris vedl palbu ráz na ráz. Avšak Alexej už neměl kdy dívat se k němu. Step jiskřila, jiskřily pancíře tanků. Mihotavé slunce se vyhouplo; nesnesitelně bodalo do očí oslnivými paprsky a tanky v tom lesku jako by pulsovaly. A najednou si uvědomil, proč se střely odrážejí. Vykřikl:

„Miřiči – přesněji mířit!“

„Pal!“ vykřikl Víťa Zimin.

Slunce bralo stopám barvu, ale přesto si Alexej všiml, že se ohnivá střela zabodla do prvního tanku, nad věží se zvedl lehký kouř jako obláček prachu a vítr jej odnesl. Tank se na okamžik zastavil, ožehnutý zásahem, a zaryl se pásy do trávy.

„Pal! Pal!“

Následující dva zásahy tank provrtaly, že zůstal stát na místě. Zlostní ohniví pavouci plamene se začali polekaně rozlézat z průzorů do všech stran po pancíři. Tank hořel.

Teprve v té chvíli se Drozdov odloupl od dalekohledu, otřel si rukávem čelo a rozesmátýma, vzrušenýma očima pohlédl na Alexeje. Velitel děla Zimin měl co dělat, aby zadržel radostný výkřik.

Druhý tank přejel kolem zasaženého a na své rachotivé cestě stepi dusal pod sebou keříky. Druhé dělo pálilo ráz na ráz. Z tanku se kouřilo. Ale ještě žil – lano jej táhlo kupředu, k úvalu, kde tlumeně řvala tažná vozidla.

„Palbu stav! Velitel čety k telefonu!“ zakřičel telefonista z plných plic a vyskočil ve svém okopu.

Alexej se rozběhl k telefonu. V uších mu zvonilo, cítil teplý pach spálených plynů.

„Nula čtyři, slyším!“ zavolal hlasem ještě vzrušeným z povelů.

„Zteč tanků byla odražena, soudruhu nula čtyři,“ zazněl hlas kapitána Melničenka. „Naše pěchota přešla do útoku. Nepřátelská pěchota byla vytlačena z okopů. Boj se přenáší do hloubky obrany. Vaše děla zůstávají v zakrytém palebném postavení. Nula pět (velitel velitelské čety) padl, nula tři (velitel baterie) raněn. Pozorovatelnu zvolit na pahorcích. Váš pravý soused – nula šest (Brjancev). Učiňte rozhodnutí!“

„Tak vedle bude Boris,“ pomyslel si Alexej.

Alexej kráčel stepí tak rychle, že mu spojař Štěpánov sotva stačil. Odvíjející se huben popraskával. Děla už dávno byla daleko vzadu. Štěpánov šel celý zpocený. Po prvním kilometru mu Alexej vzal jeden buben, přehodil si jej přes rameno a pobídl:

„Rychleji!“

Skoro utíkali. K pahorkům, na nichž měl Alexej vybrat místo pro pozorovatelnu, bylo ještě daleko. Slunce jíž vystoupilo dost vysoko, tráva osychala, ale půda, prosáklá deštěm, se lepila na boty v těžkých chuchvalcích. Po dvou kilometrech byli tak unaveni, že jim cesta k pahorkům připadala nekonečná.

Průzkumník Beleněvskij, hubený a bledý, nezůstával za Alexejem ani o krok. Nesl busolu a dalekohled.

Unavený, propocený Alexej se díval do stran a hledal očima Borise. Bylo jasné, že i on dostal podobný rozkaz. Ale vysoká tráva skrývala všechno, co bylo dál než dvě stě metrů, takže Alexej neviděl nic kromě zelenavých pahorků vpředu, štíhlých břízek na vrcholku a slunce zářícího nad stepí.

Najednou Štěpánov vykřikl:

„Druhá četa vpravo!“

„Kde?“ Alexej se otočil.

„Tamhle, podívejte se!“ vykřikl Beleněvskij. „Už jsou dál než my!“

Po svahu nejbližšího pahorku utíkal Boris se spojařem a průzkumníkem. Stopeni po pás v trávě zachytávali se křovin a šplhali stále výš, slabá nitka linkového spojení se za nimi ukládala na svah výšiny. Velice pospíchali. Boris se co chvíli otáčel, něco křičel spojaři a ukazoval na vrcholek.

„Pospíchají, aby zahájili palbu dřív než my!“ usoudil Štěpánov a otřel si zapocené brýle.

„Jasně,“ reagoval Beleněvskij

„Kupředu,“ zavelel Alexej.

Už se blížili k pahorkům, když se před nimi zrcadlovitě zaleskl pruh vody – onen pruh vody, do něhož v noci zapadaly rakety. Bylo to něco mezi rybníkem a bažinou, rostlo tu rákosí a ostřice; dva kulici se s poplašeným pískáním vznesli z břehu a začali kroužit nad pahorky.

„Zatracená práce.!“ zaklel Beleněvskij a těžce odfukoval.

„Okolo!“ vykřikl Alexej. „Obejít levou stranou!“

Vykročili vlevo po břehu. Vyloženě ztráceli čas. Beleněvskij už neběžel vedle Alexeje, ale s busolou na zádech pomáhal Štěpanovovi klást spojení. Běželi po kotníky v mlaskavém bahně. Lepilo se jim na boty a bouchalo jako zátky vytahované z láhve.

Bažina byla nekonečná – po deštích se rozlila. Ale pak se pruh vody zúžil, voda přešla v mazlavé bláto a konečně se dostali na druhou stranu, ke svahu pahorku. Byli naprosto vyčerpáni.

Na odpočinek nebyl čas. Nedalo se prodlévat ani minutu. Oklikou ztratili přes půl hodiny a několik set metrů kabelu. Borise už na svahu nebylo vidět. Zřejmě se blížil k vrcholku.

„Kupředu!“

Udýcháni se začali škrábat na pahorek. K vrcholku jim zbývalo tři sta padesát tři sta šedesát metrů. Štěpánov několikrát upadl. Beleněvskij ho podpíral, zvedl brýle, které mu sklouzly z nosu. Tvář měl bledou a mokrou, byl celý propocený.

Alexej slyšel klepání odvíjejícího se bubnu, přerývaný duch Štěpánová i Beleněvského a s obavou si pomyslel – co když ti dva najednou padnou a nebudou moci dál? On snese víc než oni.

„Ještě kousek, chlapci, ještě kousíček!“ povzbuzoval je. „Ještě kousek…“

„Soudruhu rotný!“ zachraptěl Štěpánov. „Kabel… Kabel došel!“ Vyčerpaně se zhroutil do trávy. „Ksakru!“

Alexej se rychle otočil.

„To není možné, jak mohl dojít?“

„Ta bažina, ta bažina…“ řekl Štěpánov tlumeně a Alexej ho poprvé za celou dobu v učilišti slyšel zaklít.

První myšlenkou, která Alexeje napadla, bylo napojit přístroj a povolat dalšího spojaře s bubnem. Ale to na věci nic neměnilo. Čekat na spojaře, třeba jenom půl hodiny, bylo stejně nemožně, jako nesmyslné.

Pojednou se Alexeje zmocnil vztek a nekonečné zoufalství. Vyčerpaný, celý propocený usedl na balvan; uvědomil si, že tak pěkně započatý boj prohrál, a prohrál jej nenávratně kvůli nějakým dvěma stům metrům kabelu. Všechno, co se odehrálo včera a dnes, přeprava přes brod, nadlidská námaha minulé nocí, střelba na tanky, nesmírná únava – to všechno bylo zbytečné…

Najednou se asi sto padesát kroků od nich ozvaly hlasy a všichni tři se rázem otočili. Ve vysoké trávě se objevily postavy Borise, Polukarova a spojaře Berjozkina. Utíkali nahoru po svahu. Polukarov byl nejvíc vlevo a také asi nejdřív zpozoroval Alexejovu skupinku. Na okamžik se zastavil, zavolal na Borise a ukázal rukou. Boris se také po nich ohlédl, ale hned zas běžel dál do kopce ve svém rozepjatém, rozevlátém plášti. Ostatní se dali za ním. Bylo zřejmé, že je jim drahá každá minuta. Chvátali, aby co nejdříve zahájili palbu. Ranní vítr lehce ovíval stráň, tráva šelestila, šeptala a šuměla. To šumění dráždilo uši a nadnášelo vzdálené hlasy jako na vlnách.

„Stůjte!“ zavolal Alexej a vyskočil s radostnou nadějí. „Stůjte!“

Boris se zastavil.

„Došel kabel…“

„Co-o? Neslyším.“

„Kabel… Kabel…“

„Co?“

„Kabel nám došel!“ zakřičel Alexej z plných plic.

Ale vítr jeho slova někam odnášel a rozhazoval. Boris si ukázal na uši, zavrtěl hlavou a znovu vykročil do svahu.

Polukarov ho dohnal, něco řekl a ukázal dolů. Boris mávl rukou a vykročil ještě rychleji, zřejmě nepochopil, co Alexej volal. Asi dvacet metrů od Borise plula nad vysokou trávou jako na vodě Berjozkinova hlava.

„Stůjte! Došel nám kabel!“ zakřičel znovu Alexej. Už se neudržel a rozběhl se napříč ke křovinám, k nimž se blížila Borisova skupina.

Boris se svými lidmi šel dál. Zřejmě ani teď neslyšeli. Boris zase něco zavolal na Polukarova a vydal se rychle za ním přes křoviny, vnořil se do houštiny a zmizel v ní. Jen Berjozkin. který se opožďoval, rozpačitě hleděl na přibíhajícího Alexeje a chvatně se vyptával:

„Co, co?“

„Sedíte si na uších?“ začal nadávat Alexej, jakmile se trochu vydýchal. „Kde je Boris?“

„Šel napřed…“

„Co se děje? Tady jsem!“

Z hustého křoví vyšel zneklidněný Boris a několika skoky přiběhl k Alexejovi. Byl celý rozohněný, na lomném černém obočí mu jiskřily kapky potu.

„Berjozkine! Táhněte kabel přes křoví! A rychle! Co stojíte?“ vykřikl na spojaře, a dívaje se mimo Alexeje, zeptal se vzrušeně: „Tak co se stalo?“

„Poslyš… Došel mi kabel… potřebuju dvě stě, dvě stě padesát metrů.“ Alexej se udýchaně odmlčel.

„Kabel?“ vykřikl Boris překvapeně a najednou tvrdě dodal: „To je zlé, že ti zrovna teď došel kabel… Jak se to mohlo stát?“

„Poslechni, teď není čas na otázky. Museli jsme obcházet bažinu, s tím se nepočítalo: Potřebuji dvě stě padesát metru!“ pronesl Alexej namáhavé a otřel si zpocený obličej.

Boris stál mlčky, nedíval se na něho a zamračeně vraštil obočí.

„To je právě to,“ řekl tiše a rozmrzele a ohlédl se po Berjozkinovi. „Já totiž nemám žádný buben navíc. Podívej, Berjozkinovi končí poslední… A vůbec, radil bych ti: pošli spojaře k baterii! Neztrácej čas! To je jediné východisko, jediné východisko! No, pochodem v chod!“ zavelel Polukarovovi, otočil se a s prudkou neoblomností vykročil vzhůru. „Radím ti,“ vykřikl ještě zdálky, „pošli ho okamžitě!“

Udýchaný Alexej stál a díval se, jak se Borisova skupina vzdaluje. Viděl Berjozkinova přihrbená záda, rovnou, pevnou postavu Borisovu a uvažoval o tom, že někdy hloupá náhoda může mít cenu života. Chápal, že na frontě by se mohli za takové opominutí s čistým svědomím zastřelit. Pěchota vyrazila kupředu, žádá palbu, a on jim ji nemůže poskytnout… A tam umírají lidé.

Pomalými kroky se vrátil k Štěpanovovi a Beleněvskému, kteří ho čekali u telefonu. Beleněvskij lačně kouřil. Štěpánov blýskl brýlemi a zeptal se znepokojeně:

„Ne?“

„Ne!“ odpověděl Alexej.

Chvíli tak stáli mlčky. Za toho tíživého mlčení usedl Alexej na balvan, ledový a pichlavý jako chuchvalec, který ho tlačil v hrdle. Po stráni zavanul vítr, ostře a suše šustila tráva. „Hloupá náhoda, hloupá náhoda. S lim se nepočítalo. Ale co teď?“ Po chvíli tíživého mlčení Alexej prohlásil:

„Sťopo, spoj se s baterií!“

„Ano, ano, musíme se rozhodnout! Hned to bude.“

Tázavě zašilhal po Alexejovi, napojil přístroj na kabel a hned začal volat:

„Dněpr – volá Tulipán… Tak co, čerte, máš se hlásit hned!“

Alexej neposlouchal tyto obvyklé volací znaky a zamračeně pohlížel na vrcholek pahorku, nad nímž oslepivě zářilo hluboké srpnové nebe. K tomu nebi bylo dvě stě padesát metrů, ale bylo nedosažitelné.

„Volá Tulipán, volá Tulipán. Jak slyšíš? Předávám nula čtyři…,“ ozýval se recitativ spojaře. „Soudruhu rotný!“ zašeptal pak znepokojeně a rychle. „Máte jít k telefonu. Ghadusov se ptá, proč nezahajujeme palbu.“

V té chvíli jim za zády houklo dělo. Všichni se naráz otočili. Nad hlavami jim těžce zabzučela střela a vybuchla daleko vpředu, za kopcem. Boris Brjancev zahájil palbu a začal se zastřelovat.

KAPITOLA SEDMNÁCTÁ

Willys zastavil na úpatí pahorků. Major Gradusov vylezl z vozu a rychle vykročil do svahu. Za ním šli kapitán Melničenko a poručík Černěcov. Všichni mlčeli.

Nad pahorkem zasvištěla střela a vybuchla vpředu, na druhé straně svahu. Důstojníci se zaposlouchali.

„To začal Dmitrijev,“ upozornil Melničenko. „Pozdě!“

„Mně to vůbec není jasné. Vasiliji Nikolajeviči,“ řekl Černěcov rozpačitě.

„Není jasné?“ zeptal se Gradusov dutě a v chůzi si ulomil větvičku. „Není jasné? Ale mně to jasné je! Přecenil své síly, řekl si. že je všecko hrozně snadně – jako louskat semínka. Je to jasné, soudruzi důstojníci!“

Rychlé stoupání majora zpotilo. Trpěl záduchou a zanedbanou srdeční vadou. Jeho obličej nabyl štítivého výrazu. Švihl se větvičkou po zrcadlově lesklé holínce a pronesl dýchavičně:

„Spletli jsme se!“

„V čem?“ otázal se suše Melničenko.

Jeho klidný hlas i tázavý a trochu výsměšný pohled Gradusova dráždily. Prudce se otočil, krk se mu zařízl do gabardénového límce pláště, na čerstvě vyholených masitých tvářích mil vystoupily brunátné skvrny.

„Je to hanba, kapitáne! Pro celý oddíl hanba! Teď se ukázal stupeň bojového výcviku! Tady máte to své rozumově pochopené, disciplinované splnění rozkazu. Moc dobře si pamatuji, drahý kapitáne, co jste prohlašoval loni v zimě. Oháněl jste se halasnými frázemi, a zatím jste jen hledal, jak si u frekventantů lacino získat autoritu. Náročný jste byl, ale jen tak, aby se neřeklo – ze samého strachu, aby si o vás frekventanti nepomysleli nic špatného! Nezlobte se, ale takováhle disciplína je pro kočku! Dívčí penzionát, a ne důstojnické učiliště! Dovolte, abych vám řekl rovnou, jako důstojník důstojníkovi – z toho vyvodím důsledky!“ Gradusov se švihl větvičkou po holeni tak prudce, že na ní zůstal vlhký pruh. „O vašich takzvaných metodách podám hlášení náčelníkovi učiliště. My dva spolu těžko můžeme pracovat, prostě nemůžeme!“

„Ano, máte pravdu, soudruhu majore, my spolu nemůžeme pracovat,“ odpověděl kapitán a snažil se, aby jeho hlas zněl klidně. Černěcov zahlédl v jeho průzračných modrých očích tvrdý, studený záblesk. „Ale pokud přece jen společně pracujeme, dovolte mi otázku, soudruhu majore – co to je disciplína?“

Gradusov – s podrážděným úšklebkem v koutcích drsných rtů:

„Promiňte, ale na elementární otázky odpovídal nebudu! To už mi jako staršímu důstojníkovi dovolte…“

„Pochopitelně, odpovídat je těžší než se ptát.“ pokračoval Melničenko týmž tónem. „Ale chtěl bych vám říci jedno: učiliště není středověký klášter. V klášteřích visely na stěně důtky, jimiž byli trestáni provinilí mniši. A ty důtky dostaly název »disciplína«. Dneska však máme dvacáté století a nevychováváme mnichy, ale sovětské důstojníky, a my dva nejsme žádní převorové kláštera Mimochodem, proč jste odvolal Brjanceva z funkce staršiny?“

„Kapitáne Melničenko!“ přerušil ho Gradusov zlostně a zastavil se. „Musím vás požádat, abyste tohoto rozhovoru za nechal! Vrátíme se k němu na jiném místě. A co se týče Brjanceva, promiňte, ale vám se ze svých činů odpovídat nebudu. Odpovídám za ně jako velitel oddílu, nezapomínejte se, kapitáne!“

„Nezapomínám především na to, že i já jako velitel baterie odpovídám za své lidi,“ odpověděl kapitán chladně.

Před chvílí, když jeli od palebného postaveni k pahorkům, seděl Gradusov zamračeně, mlčel, stařecky se halil do pláště. Od rána cítil, že mu není dobře. Při „lankové zteči“ stál na pozorovatelně a dalekohledem sledoval střelbu; jeho tvář nevyjadřovala radost ani oživení, třebaže zažíval oboje. Do srdce ho bodaly malé špendlíčky, v každém okamžiku to cítil. Ale když mu ohlásili, že první četa nemůže zahájil palbu – čímž se bortí celé cvičeni – zmocnil se ho okamžitě hněv a major dokonce zapomněl na svou nemoc. Jeho prvním úmyslem bylo přerušit cvičení, zavolat na pozorovatelnu Dmitrijeva, ale tím by se nic nespravilo. Bylo jasné jen jedno: jeho oddíl, proslavený po celém učilišti bezvadnou ukázněností, rozbil celé cvičení – během jediného dne šla do pekel celoroční bojová příprava.

Nad hlavou svištěly střely a se zvučným rachotem se trhaly za pahorkem.

Najednou se odkudsi zpředu od křovin zřetelně ozvaly povely – čísi hlas vykřikoval stranu a dálku. Někde daleko duněla děla, nad hlavou se opět ozvalo svištění, pak rachot výbuchů.

Co to je? Pozorovatelna? pomyslel si Gradusov. Proč je pozorovatelna tady?

Slunce žhnulo. Gradusov kráčel řídkým stínem křovin a hlučně oddychoval; ani lady nebylo o nic chladněji. Na skráních mu naskočily žíly, zpod čepice se řinul pot.

Křoví končilo. Na otevřeném prostranství klečel v trávě u telefonu Štěpánov a křičel do mluvítka:

„Dálka osmdesát: jedna rána – pal!“

Asi osmdesát metrů od něho, těsně pod vrcholem kopce, stál vzpřímeně Beleněvskij a křičel na Štěpánová povely:

„Strana dvacet dva – čtyřiceti Dálka osmdesát. Dvě rány! Pal!“

„Výstřel! Výstřel!“ hlásil Štěpánov.

Zasvištěly střely a dopadly na pahorek, země se dvakrát prudce zatřásla.

Těžce oddychuje přiblížil se Gradusov ke Štěpanovovi.

„Co to tu vyvádíte?“ zeptal se tiše a důrazně.

Štěpanovovi za skly brýlí zazářily oči a odpověděl skoro radostně:

„Soudruhu majore, hlásím…“

„Kde máte pozorovatelnu? Co?“

„Soudruhu majore… chyběl nám kabel.“ Štěpánov rychle vstal. „Povely předáváme na dálku.“

„Na dálku? Soudruzi důstojníci! Pojďte sem, prosím.“

Důstojníci se zdrželi v křovinách a kráčeli teď napříč planinou ke Gradusovovi. Kapitán Melničenko nesl v rukou buben s kabelem a udiveně si jej prohlížel. Hodil jej na zem Štěpanovovi k nohám.

„Tohle je váš drát?“ zeptal se. „Nechali jste jej v křoví?“

„Drát… Ne…,“ zamumlal Štěpánov. „Kdybychom měli… jeden buben…“

„Tak byste nezřizovali spojení fonické, že?“ dodal hned Černěcov a rychlým pohledem přejel vzdálenost k vrcholku kopce. „Je to tak?“

„Je.“

„Zavolejte Dmitrijeva! Okamžitě!“ nařídil Gradusov a těžce dosedl na balvan.

Těch několik minut, než Štěpánov doběhl pro Dmitrijeva na pozorovatelnu, velitel oddílu, celý zhroucený, ohýbal v rukou větvičku, jako by nevěděl, co si počít. Důstojníci mlčeli.

„Soudruhu majore, rotný Dmitrijev, přišel jsem na váš rozkaz,“ ozvalo se Gradusovovi nad hlavou.

Major vstal

„Čí je to buben?“ zeptal se a ukázal proutkem.

Když Alexej spatřil buben s kabelem, chvíli mlčel a pak pomalu odpověděl:

„Nechápu, soudruhu majore.“

„Já se ptám, či je to buben! Vy jste ho ztratil?“

„Žádný buben jsem neztratil!“

„Tak proč jste zřídil tohle fonické spojení? Proč?“

„Nevystačil mi kabel… Fonické spojení bylo jediným východiskem,“ odpověděl Alexej a tváře se inu zapálily.

„Tak čí je tu buben?“ opakoval major.

Alexej bolestně zaťal zuby, protože cítil, že se přestává ovládat, a odpověděl příkře.

„Nevím, soudruhu majore! A ptáte se mne tak, jako bych lhal!“

Major Gradusov dosedl na balvan, vytáhl šátek a přitiskl si jej na mokré čelo, pak na bradu.

Melničenko se na Alexeje upřeně zadíval a pronesl přísně:

„Inu, našel jste celkem slušné východisko ze situace, frekventante Dmitrijeve. Pokračujte ve střelbě.“ A když Alexej trochu poodešel, obrátil se na Gradusova: „Myslím, soudruhu majore, že se situace přinejmenším o polovinu zlepšila. A mám dojem, že jste mnoho věcí přeháněl, zejména co se týče bojové přípravy. Tady frekventanti nelouskají semínka, jak jste se ráčil vyjádřit, soudruhu majore.“

„Nějak mi… dneska… vy jste mě…“ Gradusov nedomluvil, obličej mu mrtvolně zesinal. Seděl napjatě vzpřímen a lapal po vzduchu. „Vy mě přivedete, přivedete do hrobu,“ zašeptal. „Soudruzi důstojníci… prosím vás…“ Ruka mu zamířila k límci, malátné prsty, hledaly knoflík.

Melničenko si hned neuvědomil, že je Gradusovovi špatně, teprve když spatřil jeho bledý obličej, ty bezmocné stařecké prsty bloudící po prsou, pochopil všechno. V témž okamžiku ho zachytil – jinak by byl major padl zády na balvan. Chvatně mu rozepínal blůzu na širokých, zpocených prsou, uložil ho na trávu a spěšně nařídil Černěcovovi: „Nosítka! Okamžitě!“

Major ležel na zádech, lapal po vzduchu, malátnou ruku tiskl k prsům. Oči měl doširoka otevřené a dala se z nich vyčíst bolest a utrpení.

„Okamžitě mokrý hadr na prsa!“ nařídil Melničenko. „Černěcove, ihned pošlete někoho pro vodu!“

„Skočím sám,“ odpověděl Černěcov, popadl kotlík a rozběhl se po svahu k jezeru.

Za půl hodiny se hnala sanitka s majorem Gradusovem do města. Měl velmi těžký srdeční záchvat.

KAPITOLA OSMNÁCTÁ

Střelby skončily. Oddíl se vrátil do tábora. Vypadalo to, že je Boris pro všechny tyto dny přimo opojen slávou. Na konci střeleb se v palebných postaveních objevil optimistický poručík s aparátem, dopisovatel z okruhového listu, a nazítří došly noviny a v nich Borisova fotografie a obsáhlý článek, podepsaný poručíkem Kramovským. Výtečník bojové a politické přípravy gardový staršina Brjancev. V tom článku se psalo o velkých Brjancevových velitelských schopnostech, o tom, jak dovedně využil frontových zkušeností a rychle zavedl svou četu do palebných postavení, první zahájil palbu ze zakrytých postavení na „nepřátelská“ palebná ohniska, umlčel je a umožnil tak postup pěchoty. Vedle Borise noviny zdůrazňovaly skvělý výkon frekventantů Polukarova a Berjozkina při cvičení.

Článek byl přijat s bouřlivým nadšením, četl jej celý oddíl – všechny baterie, všechny čety; mladí funkcionáři Komsomolu ze sousedního oddílu, který ještě neměl střelby, přicházeli za Borisem, gratulovali mu a zvali ho do svých čet, aby jim předal své frontové zkušenosti.

V době volna odcházel Boris od čety na volejbalové hřiště nebo do kuřárny, prostě tam, kde bylo co nejvíc frekventantů od ostatních baterií. S každým jednal vesele a vlídně, smál se každému vtipu, žertoval a nabízel cigarety:

„Jen se do nich pusťte, jste na frontě, všechny zvu.“ Obličej se mu rozjasnil, oči nabyly výrazného, mužného lesku. Chodil po táboře sebejistým, pružným krokem člověka, který ví, že se na něj každý dívá. Když mluvil, pošvihával si ledabyle větvičkou po holínce, a když se řeč s stočila na cvičení, otráveně, rozmrzele se mračil. „Už mě nebaví o tom mluvit. Vážně, nebaví. Dostat se tak radši do města, někam na tancovačku. Odpočinout si. Od všeho si odpočinout.“

Když se však z kuřáren nebo z komsomolských skupin vracel ke své četě, mlčel a oči onen výrazný lesk pozbývaly. Tady se ho na cvičení nikdo nevyptával, nikdo mu negratuloval. Tady byla situace napjatá.

Boris tu byl trochu nesvůj.

Druhého dne po střelbách se rozhodl, že situaci zmírní. Vstoupil do stanu a nenuceně řekl:

„Zakouříme si, chlapci, co? Pojďte, mám cigarety.“

Hned u vchodu se srazil s Polukarovem.

„Nechci,“ řekl Polukarov podrážděně, nahrbil se a odešel.

U prkenného stolu seděli Drozdov, Saša Grebnin a Alexej. Všichni mlčeli. Boris se ušklíbl a pokrčil rameny:

„Nechcete?“

„Ne… vlastně, pojď, zakouříme si,“ řekl Alexej klidně, přistoupil k němu a vzal si cigaretu. „Děkuji. Zrovna mi došel tabák.“ Zapálil si, a když zhasínal sirku, dodal: „Jsem rád, že jsi ochoten rozdělit se o poslední špetku tabáku.. Sedni si!“

„Co to znamená?“ zeptal se Boris hodně vyzývavě. „Nařizuješ?“

„Nelekej se. To není rozkaz, to je prosba. Sedni si. Jsme lady mezi svými. Promluvíme si, chceš?“

„O čem?“ Boris rychlým pohledem přelétl soudruhy. „Ostatně, já jsem si taky zrovna chtěl s tebou popovídat. Vidím, že se na mne u čety každý dívá skrz prsty, zřejmě všichni věří tomu, co jim o mně vykládáš. Zaslechl jsem už leccos a chci tě varovat – nech toho!“

„Nic o tobě nevykládám,“ řekl Alexej. „Ale řekni, čí byl buben s kabelem, který velitel našel v křoví?“

Borisovo obočí se nalomilo.

„Jaký buben s kabelem?“ zeptal se sotva slyšitelně. „To provokuješ? Buben? Jaký buben? Co já mám společného s tím, že tys měl málo kabelu? Nebo snad nesneseš, že napsali článek o mně, a ne o tobě?“ Zmáčkl nezapálenou cigaretu a zlostně ji odhodil. „Ale čert ho vzal, ten pitomý článek! Chci, abys mě pochopili lidsky!“

„To bych taky chtěl,“ ozval se Alexej.

„Vidím!“ Boris povstal se sklopenýma očima. „Vidím ti, Alexeji, do tvých plánů. Chceš všechny své chyby svalit na mne! Ale víš…“

„Borisi,“ prohlásil Alexej chladně a zadíval se mu do očí, „Ten buben v křoví byl tvůj!“

„Co-o? Tak ty tedy…“

„Tys tam ten buben odhodil!“ dokončil Alexej.

„Cože? Opakuj to?“

„Prosím. Tys tam buben odhodil.“

„Jak se můžeš opovážit takhle pomlouvat?“ vykřikl Boris, ztráceje nad sebou vládu. „Hnusná… hnusná pomluva! Nemám už co říct! Všechno to chápu. Diky, přítelíčku Aljošo! Díky!“

A vyběhl ze stanu. Cíp plachty hlučně zapleskal. Nastalo ticho.

„Škoda…,“ nakousl Alexej, ale nedomluvil.

Všichni mlčeli.

Teď ležel na břehu a vzpomínal, jak ke všemu došlo. Stmívalo se a od volejbalového hřiště stále ještě zaznívaly rány míčem a pískání rozhodčího:

„Brjanceve, smeč! Tak! Ztráta!“

Alexej vstal a vykročil k táboru. Pohltil ho letní soumrak. Mezi stromy se srážela a převalovala vlhká tma, jen úzké pěšinky se bělaly. Nad nimi stála mlha, že to vypadalo jako v úzké chodbě. Ve stanech se rozžehovaly lampy. Vzduchem poletovaly hlasy. Minul ho závodčí se strážnými; šli na vzdálené stanoviště, k autoparku.

Alexej chvilku postál na palouku, pomyslel si: Proč si lhát? – a vykročil po cestičce mezi stromy k četě.

U stanu ho zastavil pomocník dozorčího.

„Máte okamžitě zajít ke kapitánu Melničenkovi. Ty a Brjancev!“

KAPITOLA DEVATENÁCTÁ

Ve stanu velitele baterie bylo světlo – zběsile tu hučely dvě rozsvícené lampy, vyrobené z prázdných nábojnic. Když Alexej vstoupil, mluvil Melničenko s Černěcovem; poručíkovy tváře se zalévaly temným ruměncem.

„Pojďte dál a sedněte si,“ vybídl kapitán Alexeje. „A kde je Brjancev?“

Alexej řekl, že už pro něho šli.

„Počkáme,“ prohlásil Melničenko.

Důstojníci jeden po druhém četli jakousi listinu a Alexej na sobě několikrát zachytil Černěcovův zpytavý pohled. Kapitán se na něho nepodíval ani jednou, tvář měl zamyšlenou, přísnou, vybledlé vlasy sčesané nad čelem. Zdálo se, že na něho zapomněl, avšak Alexej měl pocit, že jim svým příchodem přerušil nějaký vážný rozhovor.

Vtom se ozvaly rychlé kroky a za plachtou zazněl Borisův hlas:

„Frekventant Brjancev, dovolte mi vstoupit.“

„Vstupte.“

Byl po odbíjené celý zpocený, blůza se mu lepila na tělo, ale řemen pevně obepínal štíhlý pas. Okamžitě se ve stanu roznesla vůně kolínské – malou, plochou trofejní lahvičku nosil pečlivý Boris stále v kapse. Tichem zaznělo zřetelné cinknutí ostruh.

„Soudruhu kapitáne, dovolte mi s vámi promluvit.“

„Prosím.“

„Soudruhu kapitáne, frekventant Brjancev, přišel jsem na váš rozkaz.“

„Sedněte si, frekventante Brjanceve,“ odpověděl kapitán a dál si prohlížel listinu.

„Provedu.“

Vedle Alexeje stál prázdný truhlík od nábojů a Boris si na něj nenuceně sedl, aniž se otočil; jako by Alexeje vůbec nepostřehl.

Kapitán se na oba zadíval přes papír a pak se zeptal:

„Od čeho jste takový rozpálený, Brjanceve?“

„Hrál jsem odbíjenou, soudruhu kapitáne.“ Boris se usmál a vstal. „Rád ji hraji.“

„Hrajete dobře? A sedněte si.“

„Dobře… totiž… říká se, že hraji dobře.“

„Ano. A střelbu taky nemáte špatnou. Prohlížel jsem si tu vaše osobní spisy. Máte z fronty výborný posudek. Podepsal jej kapitán Selskij. Náčelník spojení vašeho pluku. Byl to dobrý velitel?“

„Podle mého názoru velmi dobrý.“

„Chápu.“ Kapitán soustředěně přikývl, položil listinu na stůl a přikryl ji dlaní.

„Tak podívejte, soudruzi frekventanti, u celé baterie byl zkontrolován stav pojítek. Zjistilo se. že chybí jeden buben právě u vaší čety (Černěcov se při těch slovech zapálil). Kdo z vás tedy při střelbách ztratil buben – vy, Dmitrijeve, nebo vy, Brjanceve?“ Kapitán trochu zaváhal. „Samozřejmě, oba jste buben ztratit nemohli.“

Boris podezřívavě zašilhal po Alexejovi, těžce si povzdychl, zase povstal a řekl:

„Dovolíte, soudruhu kapitáne?“ Přejel si prsty záhyby při opasku a spustil hlasitěji: „Soudruhu kapitáne, bral jsem s sebou přesně čtyři bubny. Čtvrtý vystačil k vrcholku kopce. Prohlašuji, že jsem buben neztratil a nic o něm nevím. Nic!“

Jeho hlas duněl Alexejovi v uších a připadal mu zvláštní svou jistotou a přesvědčivostí. Takový hlas nemůže lhát. Zvedl hlavu. Boris stál vzpřímeně. Na jeho vyleštěných knoflících poskakovaly studené odlesky hořící lampy, mihotavě zářily na řádech a medailích, jimiž byla Borisova prsa hustě poseta. Proč si navěsil, ty řády? pomyslel si Alexej mimoděk. Vzal si je zrovna dnes ráno.

V tichu slabounce zabzučel komár. Dosedl Borisovi na ruku a začal cucat. Ruka se nepohnula.

„Dozvěděl jsem se o tom bubnu teprve po střelbách,“ dodal Boris a Alexej viděl, jak se komár na jeho ruce nalévá stále víc a zbarvuje se do červena

„To je všechno, Brjanceve?“ zeptal se kapitán.

„Nic víc doplnit nemohu,“ odpověděl Boris. „Dovolte mi sednout.“

Usedl a teprve nyní komára rozplácl dlaní. Pak si cípkem kapesníku štítivě otřel červenou skvrnu.

Teď si povzdychne a bude „čestnýma očima“ zírat na kapitána, napadlo Alexeje. Chce dát najevo, že ho tyhle otázky ani trochu nevzrušují, že nechápe, co s tím má on společného. Má dvě tváře! zhrozil se Alexej najednou a zmocnil se ho pocit podobný zlosti a nenávisti vůči Borisovi.

„Rotný Dmitrijeve,“ ozval se Melničenkův hlas. „Vysvětlete nám, proč se vám nedostávalo kabelu. Čí je to buben?“

Boris zvedl hlavu a ušklíbl se. Důstojnici hleděli na Alexeje. Kapitán s přísnou nedočkavostí, Černěcov stále s oním výrazem nejistoty a neklidu. Když sem Alexej šel, rozhodl se nemluvit o Borisovi ostře v přítomnosti důstojníků. Prohlásí jen. že o bubnu nic neví, pak si vezme Borise stranou a vysvětlí si to mezi sebou. Řekne mu do očí, že se zachoval jako lump – a tím to bude vyřízeno. Ale teď v kapitánově stanu, když viděl Borisův „čestný“ obličej, děsivý svou utajenou odhodlaností, pochopil, že to všechno dopadne jinak, že není s to provést svůj úmysl.

Vstal. Boris k němu otočil překvapenou tvář. oči se mu lehce usmívaly.

„Řeknu, co vím, i to, co si myslím. Kabelu se mi nedostávalo. Přímo pod pahorkem jsme obcházeli bažinu a udělali velký oblouk. Proto jsem se taky opožďoval se zahájením palby, ale na pahorku jsem pak zahlédl Brjanceva a poprosil ho… poprosil ho o kabel, abych spojení dotáhl až na pozorovatelnu. Chybělo mi asi dvě stě padesát metrů. Brjancev řekl, že kabel nemá, že už mu také dochází. V té chvíli jsem věřil, že nemá žádný kabel navíc.“ Alexej pohlédl na Brjanceva. Mlčení trvalo s asi minutu. Borisův napjatý obličej zvlhl, jako by jej ovanula pára, ale oči se pořád pokoušely o úsměv. „Ale pak jsem pochopil, že kabel navíc měl…“

„Jak se můžeš opovážit!“ procedil mezi zuby Boris. „Kde máš důkazy?“

Alexej mlčel – na takovou otázku bylo těžké odpovědět hned.

„Důkazy nemám.“

Boris hned dotčeně:

„No právě! Pomluva to je!“

„Inu – mohu tedy odpovědět,“ prohlásil Alexej a dodal: „Volal jsem na tebe a žádal tě o kabel, a tys vtom zašel do houští. Vyšel jsi odtamtud, až když jsem k tobě dobíhal… Pochopitelně, nějaké právní důkazy nemám. A taky nemůžu mít.“

„Proč jste to neřekl hned, když na pozorovatelnu přišel Gradusov?“ zeptal se Černěcov.

„Na tuto otázku nemohu odpovědět,“ Alexej mávl rukou. Boris vztyčil hlavu.

„Příšerná lež!“ prohlásil klidně a pevně. „Lež a pomluva!“

„Tak tohle všechno je tedy pomluva?“ zeptal se kapitán Melničenko po chvíli odmlčení. „Jde tady o čest budoucích důstojníků. Vás. Brjanceve, a vás, Dmitrijeve. Vysvětlete, Brjanceve, proč považujete Dmitrijevova slova za pomluvu. A bylo-li to jinak, vyvraťte ji. A ihned.“

Na vysokém Brjancevově cele se zaleskl pot.

„Dobrá, vysvětlím to… A nebudu tak neodpovědný jako Dmitrijev.“

Napřímil se a znovu zhluboka vzdychl, jako by se chystal říkat věci pro něho nesmírně nepříjemné, a dokonce i teď, v takové těžké chvíli trochu hrál, jak se Alexejovi zdálo, lépe řečeno snažil se dobře hrát, a to připadalo Alexejovi nepřirozené. Napadlo ho, že Boris už je asi dávno připraven na takový rozhovor a všechno až do detailu promyšleno, celé své chováni až do posledního gesta.

„Vyjádřil jsem se možná příliš ostře – pomluva!“ začal Boris unaveně. „Nazvu to jinak – nepravda. Ano, my dva s Dmitrijevem jsme se pokládali za přátele. On o tom pomlčel. Ale já jsem nucen to vysvětlit.“ Boris si olízl rty. „Kořeny to má ještě na frontě. Teď je zbytečné cokoli tajit. Jednou na průzkumu se stalo, že Dmitrijev… Vypadá asi neskromně, že budu mluvit o sobě. Ale stalo se. že jsem celou „Rodinu chránil Dmitrijeva palbou a pomohl mu dotáhnout jazyka k našim okopům.“ Boris upřel pohled na Alexeje. „V učilišti se naše vztahy změnily. Nevím proč. Možná že se mi Dmitrijev cítil zavázán, za to minulé – nevím! Je to snad nesprávné, ale psychologicky jsem si to vysvětloval takto: někdy lidé, kteří se cítí navzájem zavázáni, přestanou být přáteli. Je to těžké břemeno – být zavázán za svoji chybu.“

„Jaké chyby jsem se dopustil na průzkumu?“ vyhrkl Alexej, překvapen nenadálým obratem. „Mluví“

Boris odpověděl suše a zřetelně:

„Mohu to vysvětlit, ale naší záležitosti se to vůbec netýká. Zapomněls tehdy na průzkumu na kázeň, když to chceš vědět. Když jsme narazili na bojovou záštitu, zahájils první palbu. A to se nemělo stát! Osobních konfliktů jsme měli mnoho. A teď to hlavní.“ Boris sklopil oči, zhluboka nadýchl, jako by nabíral sil k tomu hlavnímu, a prohlásil dutě: „Soudruhu kapitáne, buben, který byl nalezen v houštině, není můj.“

A odmlčel se.

„Je to tedy buben Dmitrijevův?“

„To netvrdím, soudruhu kapitáne,“ pronesl Boris klidně. „Nic Jsem neviděl. Ale zdá se mi. že Dmitrijev mohl ten buben ztratit… Po tom, co tady Dmitrijev říkal, nabyl jsem dojmu, že mě chce zdiskreditovat v očích čety a důstojníků. Proto jsem cítil povinnost vysvětlit všechno podrobně. I když to pro mne bylo bolestné“

„Chápu,“ řekl kapitán. „Dmitrijev ztratil buben, prosil vás o kabel – vy jste neměl A tak se rozhodl, že si to s vámi vyřídí. To je ovšem ošklivý nápad. Ale za co se chtěl mstít?“

„Nevím. Nechtěl jsem o tom mluvit.“

„A co Dmitrijevovi spojaři? Tohle nechápu. Oni to přece museli vidět!“

„Dmitrijev má v četě velký vliv, soudruhu kapitáne.“

„A vaši spojaři?“

„Polukarov může potvrdit, že jsme měli čtyři bubny. Nesli jsme je my dva, já a on. Berjozkin neviděl nic. Ten nesl busolu a dalekohled.“

Po chvilce mlčení se kapitán zeptal:

„Co na to řeknete, Dinitrijeve?“

Co mohl říci? Bylo neuvěřitelné všechno, co právě slyšel. Ta Borisova klidná, promyšlená logika, ta fantasticky jedovatá lež Alexeje tak ohromila, že jen s nejvyšším vypětím sil odpověděl:

„Nehoráznější lež do očí jsem ještě v životě neslyšel! Všechno, co bych říkal, by bylo zbytečné; ať teď dokazuji cokoli, nebude to mít nejmenší význam. Mám už jasno.. Soudruhu kapitáne, dovolte mi odejít Bude to tak lepší.. Nemám už, co bych řekl!“

Kapitán odstrčil truhlík od nábojů, který mu sloužil jako židle, a přistoupil k železným kamínkům. Otevřel dvířka – plamen mu ozářil bradu a obličej. No ne! Byl naprosto klidný! Tenhle klid mu Černěcov záviděl.

Kapitán se ozval:

„Můžete jít, Dmitrijeve. Vy, Brjanceve, ještě okamžik počkejte“

Rozrušený Alexej opustil stan. Boris bez hnutí seděl se sklopenou hlavou a na čele se mu objevila vráska – slabounká jako nitka.

Bylo naprosté ticho. Jen rozpálená železná kamínka v koutě žhavě hučela otevřenými dvířky. Uhlíky se zuřivým praskáním vystřelovaly na hliněnou podlahu a tříštily se v jiskrách, na zlatém nárameníku a opálené kapitánově tváři si pohrávaly rudé záblesky. Kapitánovo mlčení i to, jak upřeně hleděl do ohně, si každý z obou přítomných vysvětloval po svém. Černěcov to chápal jako tíživé rozvažováni, Borise trápilo – uvěřil mu?

Požádal tiše:

„Soudruhu kapitáne, dovolte mi odejít.“

„Počkejte,“ odpověděl kapitán, ale neobrátil se. „Nebudu vás dlouho zdržovat.“

Přistoupil k Borisovi a usedl na truhlík, na němž před chvíli seděl Alexej.

„Poslyšte, Borisi, to, co jste tady říkal, je hrozné. Ve vašem vysvětlování je všechno nějak zamotané, těžko tomu mohu uvěřit. Tak podívejte.“ Položil mu ruku na koleno. „Dávám vám slovo důstojníka: jestli mi řeknete pravdu, hned zítra zapomenu na všechno, co se stalo. Řekněte mi, měl jste nějaký kabel navíc, když vás Dmitrijev prosil o pomoc, nebo ne? A jestliže jste mu ho nedal, proč tedy? Jenom naprosto upřímně!“

„Soudruhu kapitáne,“ odpověděl Boris pomalu, jako by vzpomínal na svá dřívější slova. „Vysvětlil jsem všechno.“

„Tak tedy všechno jste vysvětlil?“ opakoval kapitán. „No dobrá, můžete jít, Brjanceve.“

Za plachtovými stěnami stanu utichly Borisovy kroky. Ozývalo se neklidné houkání sov z hloubi lesa. Po plachtě šustilo padající listí.

KAPITOLA DVACÁTÁ

Valja se vrátila domů z fakulty velmi brzy. Když si v předsíni svlékala plášť, okamžitě si na věšáku všimla bratrova kabátu a jeho brašny s celuloidovým obalem.

„Vasja přijel?“ vykřikla radostně.

Ale pokoj byl prázdný. Voněla tu kolínská. U pohovky stál kožený kufr, na něm holení.

Kocour Nešťastník – tak ho Valja pojmenovala pro Jeho přesmutné mňoukání v kuchyni, kdykoli teta Glaša vařila oběd – líně lovil tlapkou na okně ospalou bzučící mouchu. Když spatřil Valju, zívl a vyskočil jí na rameno.

„Nešťastníku!“ řekla Valja a posadila ho na pohovku. „Kdypak přijel bráška?“

Kocour se poškrábal a zamňoukal.

Mezi knihami a mapami na stole spatřila otevřený zápisník. Zvědavě do něho nahlédla. Na stránce bylo bratrovou rukou poznamenáno:

1. Otázka Borise Brjanceva a Alexeje Dmitrijeva.

Připomenout Gerněcovovi – nepospíchat. Nepořádat žádné schůze!

Nešťastník nahrbil hřbet, zívl a znovu vyskočil Valje na rameno – nejspíš usoudil, že se začala učit. Ale její ruka ho nepohladila. nýbrž jemně shodila na zem.

„Do kuchyně!“ Klaply dveře. V předsíni se ozvaly šouravé kroky – to se teta Glaša vrátila ze služby. „Teto Glašo, křičte hurá a vyhazujte čepec! Přijel Vasja! Plášť, kufr už jsou doma.“

„Však vidím,“ zabrumlala teta Glaša a rozvázala si Šátek. „Už brzy ráno jela kolem nemocnice ta jejich auta s děly. Hned mě napadlo – už jsou tady z tábora. Voják má těžký život, z auta na auto, z místa na místo.“

„Ano, těžký,“ přitakala Valja a pomyslela na Alexeje.

„Jsem unavená jako kotě,“ zabručela teta Glaša.

Valja chápavě přikývla a šla ohřát oběd.

Obědvaly v kuchyni. Teta Glaša odháněla ručníkem kocoura, nesnesitelně kňourajícího pod stolem, a hovořila:

„Jak vidíš, nalila jsem mu do misky – ale to on nechce. Potvora prašivá. Chtěl by ke stolu… Čtvrtého přivezli na pokoj jejich majora, toho hlavního. Nějaký Gradusnikov nebo tak nějak. Se srdcem. Prý se rozčilil. Ale co by se rozčiloval, vždyť není válka. Neřeknu tenkrát – to byla hrůza. Ale teď? U vojáků to máš pořád tak: tohle, onohle, semhle, tamhle. – Tak ty nedáš pokoj?“

Popadla kocoura a táhla ho k misce. Nešťastník se začal zoufale vzpírat všemi čtyřmi tlapkami a pak, když se mu nespokojený čumák přece jen ponořil do polévky, odfrkl si a pokrytecky se rozeřval uraženým hlasem. Valja se ušklíbla a teta Glaša pokračovala

„A když se ten major probudil, hned spustil: proč nejsou polštáře měkké, proč pokrývky škrábou, proč je na pokoji horko. A to se zrovna větralo. Málem jsem se s nim chytila. Ale já bych mu to byla řekla! Úplně to se mnou lomcovalo. No řekni, kde je nějaká spravedlnost?“ Povzdychla si. „Musím z nemocníce pryč… já na to nemám povahu.“

„Tak říkáte – rozmazlený pacient?“

„Co?“ zeptala se teta Glaša a utřela si zčervenalou tvář do zástěry. „Ne, ale musím z nemocnice pryč. Mám špatnou povahu.“

Po obědě vytáhla Valja z nočního stolku jehlu a sedla si na pohovku. Na kolena si položila punčochu a vzdychla – na posledních pěkných punčochách jí utekla oka.

Teta Glaša pustila rádio a začala v kuchyni řinčet nádobím. Vysílali zrovna nějakou přenáramně veselou, protivnou písničku o chlapci harmonikáři a o dívence s vyzývavými hvězdičkami v očích.

Teta Glaša doma zavedla posloucháni všech relací, včetně takových, jako Co to je déšť. Rádio hřmělo na dvou místech – v kuchyni a v bratrově pokoji Písnička o dívence s hvězdičkami v očích pobuřovala – prostě něco nesnesitelného! Proč zrovna hvězdičky, a ještě navíc vyzývavé? Proč chlapec harmonikář? A co mají dělat ti, kteří nemají hvězdičky nebo harmoniku? Odporný nesmysli.

Ozvalo se škrábání na dveře. Pak se Nešťastník do nich opřel a potutelně pokukuje po Valje vklouzl do pokoje. Olizoval se tak, že si konečkem jazyka dosahoval až k očím. Oči mu škodolibě zářily. Vztyčil ocas, hrdě prošel kolem pohovky, pak se na chvilku zámysle! a začal se o pohovku tak vehementně třít, jako by ji chtěl převrátit. Valja se smutně usmála a řekla:

„Ty žroute jeden! Tak si vyskoč na pohovku, ty můj hlupáčku hloupá. Trdlíku, trumberáku, knírači vousatý. Pojď sem na klín.“

Večer měla přijít Maja. Nebyla dva dny na fakultě, chytila chřipku. Ovšem, přijel-li Alexej, určitě zatelefonuje.

Najednou zaznělo prudké zazvoněni. Valja vyskočila z pohovky; její první myšlenkou bylo, že to zvoní telefon. Ale bylo to v předsíni.

Přišla Maja.

„Konečně! Já už tě čekám takovou dobu!“ začala ji Valja trochu plísnit. „Odlož si, prosím tě. A nedívej se na bratrův plášť tak úpěnlivě – učiliště už je ve městě…“

„Ano?“ pronesla Maja skoro polekaně.

Měla na sobě podzimní svrchník, na hlavě lehounký šátek. Poslední dobou bývala často nemocná: jednou chřipka, podruhé angína. Hodně se změnila. Obličej měla přepadlý, pohybovala se pomalu, ani hlas už neměla tak zvučný jako dřív. Teď se bála průvanu, i na přednáškách se balila do šátku. Valja jí žertem říkala, že chřipku nejlíp zažene, otevře-li všechna okna dokořán, ale Maja se jen smutně usmívala svým klidným, kouzelným úsměvem.

Ani teď si šátek neodložila, usedla na pohovku a vlídně pohladila podřimujícího kocoura.

„Chudák, celou noc asi lovil myši a teď spí.“

„Tos uhádla! Ten se myší bojí jako čert kříže! Jak vidí myš, vylítne nahoru na skříň a jenom odporně mňouká. A pak celý den chodí po místnosti, vzdychá, bručí, je z toho celý pryč. Prvotřídní zbabělec.“

„S tebou je člověku tak lehko,“ řekla Maja znenadání a tiše, zhluboka si povzdychla. „A máš to tu útulné,“ dodala a znovu si upravila šátek na prsou.

Její tmavé oči vypadaly neobyčejně velké v tom bledém obličeji, míhal se v nich cizí, neklidný lesk, jako by naslouchala svému nitru. I hlas měla měkký, prsní. Valja se na ni pozorně zadívala.

„Ty ses opravdu hodně spadla. Jenom oči ti zůstaly.“

„Myslíš?“ Maja vstala a opatrně, lehce přistoupila k zrcadlu. „Ano, máš pravdu,“ souhlasila tiše.

Na jejích zádech, na celé její chůzi bylo znát jakousi něžnou pomalost; to v ní dřív nebývalo.

„Jsi nějaká zvláštní. Co s tebou je?“

„Co?“ Maja se odvrátila od zrcadla, najednou přimhouřila oči, vzala Valjinu ruku a přitiskla si ji k tváři. Pronesla sotva slyšitelně:

„Uhodlas to… Víš, chtěla jsem ti to říci už dávno… a nemohla jsem. Valjo, víš, já asi… budu mít… dítě.“

„Jak to?“ Valja byla ohromena. „Ty ses vdala?“

„Ne, totiž oficiálně ne… Chtěli Jsme za rok…,“ zašeptala Maja a spustila přerývaně: „Valjuško, milá, poraď mi, co mám dělat! To by znamenalo na rok nebo na dva nechat fakulty. Boris ještě není hotov s učilištěm… Doma se strašně stydím, je mi smutno, jedině máma o tom ví… A – a hrozně se bojím. Chápeš, někdy bych chtěla udělat něco, abych to dítě neměla… Valjuško, milá, porad mi, co mám dělat?“

Do očí jí vstoupily blyštivé slzy. Vytáhla z rukávu kapesník a pomalu si je otřela.

„Plácáš hlouposti!“ vyhrkla Valja. „Tady není čeho se bát. o čem mluvíš?“

Při Majiných slovech si Valja vzpomněla na sousedku z domu – nesmírně krásnou, inteligentní ženu, která se třikrát vdala, ale děti neměla. Trpěla migrénou a často zvala Valju k sobě, aby jí udělala obklad. Jednou se Valja ze zvědavosti zeptala, proč nemá děti. „Miláčku, až vyrostete a trochu poznáte život,“ odpověděla sousedka, dotýkajíc se prsty mokrého obkladu na hlavě, „pochopíte, že dluhy a děti přijdou vždycky nevhod. Děti člověku vezmou polovinu života. Á když tu polovičku věnujeme jim, mohou nás muži méně milovat.“ – „Tak vy si tedy myslíte, že žena je páv, nádherná tretka?“ Valja bouchla dveřmi a odešla s pocitem takového fyzického hnusu, že by nejraději vlezla pod studenou sprchu a vydrhla se.

A teď tu Maja říká, že jí dítě nepřijde vhod; ale proč mluvit o dítěti, které vůbec za nic nemůže? Položila jí pro uklidnění dlaň na teplou ruku a řekla přesvědčivě:

„Kdybych já měla dítě…“ Odhrnula si své světlé vlasy. „Ba ne, já bych se nebála!“

V kuchyni něco upadlo a zase se rozhostilo ticho. Maje se v očích objevil smutný úsměv.

„Ty mluvíš, jako bys to sama prožila.“

Valja se zapálila.

„Ne, Majko, neprožila jsem to, ale člověk musí být čestný! Zříkat se svého dítěte je nízké. To Je zbabělost! Když už se to stalo… Je třeba být pevný. Ty říkáš, že to je těžké. Ale pamatuješ, jak těžké bylo, když nám vozili dva vlaky raněných denně? Usínaly jsme přímo na ošetřovně, zdálo se, že únavou padneme a už nevstaneme. To už jsi zapomněla? A jak to bylo těžké s potravinami, s dřívím, na to se pamatuješ? A teď je po válce. První rok ti malého ohlídá máma. A až povyroste – hned to bude snazší. Vždyť to může být báječný cvrček! Bude se na tebe usmívat, krčit nos a kýchat, pak začne žvatlat. Umíš si to představit? Tvůj malý! Nádhera!“

„Máma ohlídá,“ opakovala Maja smutně. „Ale chápeš, jaká je to nezodpovědnost…“

Valja ji doprovázela domů kolem osmé večer. Ve městě zaplála světla. Listy jako obrovské můry poletovaly v záři svítidel, pokrývaly dláždění a chodník.

Ze vzdáleného parku sem doléhaly zvuky dechovky a bylo zvláštní, že lidé mohou tančit takhle na podzim. Až před Majin dům skoro nepromluvily.

„No, tak to bychom měly,“ Maja s povzdechem pohlédla na rozsvícené okénko v prvním poschodí. „Už jsme tady… Podívej, kdo to je?“ vykřikla poděšeně, ale leknutí na její tváři ihned vystřídala radost.

Pod svítilnou u domu stál vysoký voják.

„Boris!“ vykřikla Maja. „Je to on! Boris!“

A rozběhla se k němu.

Boris se otočil a jeho tvář zazářila stejně, jako před chvílí tvář Majina.

„Nazdar! Cekám na tebe…“

Byl by ji asi objal, kdyby nebyla zavrtěla hlavou a nepřiložila prst ke rtům: „Radši ne, radši ne!“ Boris rozradostněle smáčkl Maje lokty, něco jí něžně a rychle zašeptal a zadíval se jí do očí. Dívala se na něho nahoru, v jejích lesklých, černých očích, právě takových, jako má Boris, se objevila pokora, oddanost i neklid. Ano, ti dva se mají rádi, pomyslela si Valja.

A tu Maja řekla s předstíranou veselostí:

„Podívej, Borisi, kdo se mnou šel! Valjuška!“

Otočil hlavu a z tváře mu okamžitě zmizel výraz něžnosti. Omluvil se a pozvedl obočí.

„Dobrý večer. Nepostřehl jsem vás.“

„To jste krátkozraký?“ zeptala se Valja s dobromyslnou ironií.

„Sekl jsem, abyste mi prominula, nepostřehl jsem vás,“ opakoval Boris.

Svítilna matně zářila mezi větvemi starého javoru. Na Borisův obličej dopadaly stíny, ale neklid jeho pohledu nemohly zakrýt. Ihned se však ovládl a zeptal se poměrně klidně:

„Viděla jste se s Alexejem? Teď po střelbách?“

„Ne. Proč?“

„Jen tak.“

Valja se rychle otázala:

„Borisi, co se stalo po střelbách?“

Vrhl na ni letmý pohled.

„Odkud víte, že se něco stalo?“ A hned se ušklíbl. „Ach, ovšem… bratr vám to říkal! A jaký on má názor!“

„Bratr mi nic neříkal. O čem to mluvíte?“

„Ale jak vy o tom víte? Aha, Alexej vám telefonoval.“

„Nikdo mi netelefonoval. A nic nevím. Ale… oč vlastně jde?“ Tento podivný rozhovor ji dráždil.

Boris odpověděl upjatě:

„Promiňte, Valjo, bylo by špatné a nečestné, kdybych na tomto místě mluvil o Alexejovi! Jdeme, Majo. A nezlob se na mne, prosím tě!“

Maja zašeptala rozpačitě:

„O čem vlastně mluvíte?“

„To nestojí za řeč,“ zamračil se Boris a vzal ji pod paží. „Na shledanou, Valjo!“

„Nemám ráda. když se mluví v hádankách!“ odpověděla Valja stroze.

Listy lehce šramotily o ploty a kdesi ve vysokém nebi se ozývaly nad městem nezřetelné zvuky: snad smutný křik táhnoucích jeřábů, snad ozvěna houkajících lokomotiv.

KAPITOLA JEDENADVACÁTÁ

Dva dny trvalo, než se učiliště zařídilo v zimních ubytovacích prostorech.

V létě se tu opravovalo. Třídy voněly čerstvou barvou. Tabule se leskly novým černým nátěrem. Chodby s nalakovanými podlahami, natřené parkety v místnostech baterií – to všechno svátečně vyzařovalo do všedních dnů. Začínal nový školní rok.

Jestliže dříve bývalo Brjanceva stále vidět obklopeného kamarády, jestliže dříve stále s někým rozmlouval, přel se, vyprávěl vtipy a anekdoty, pak nyní to vypadalo docela jinak. Chodil sám, nikoho si nevšímal, zamračený, s nažloutlým obličejem, občas se tvářil lhostejně, jako by se nic nestalo, jindy se nahlas smál, když o něčem mluvil s frekventanty od jiných čet. Někdy se zdálo, že kradmé a tázavé pohledy ostatních ani nepozoruje – nebyli zvyklí vídat ho jinak než s Alexejem. Teď seděli ve třídě každý u jiného stolku.

Všechno utichlo, ale situace v četě byla stále napjatá.

Černěcov viděl, že u čety panuje nenormální stav. Trápilo ho, že je proti tomu bezmocný.

Po určitém váhání se rozhodl, že si promluví s kapitánem.

Kapitán mu hned řekl, že o všem velmi dobře ví, že je to docela přirozené a až do vyjasnění všech okolností není nutno nic podnikat. Prosím, ať je tedy po jeho.

Byla přestávka. Jakmile dozněla polnice, zabouchaly zasklené dveře a chodby se zaplnily dýmem z cigaret.

„Kime,“ zašeptal Víta a zatvářil se vážně. „Rozumíš tomu, co se děje u nás v četě?“

„Proč dáváš takové neseriózní otázky?“ Kim po něm zašilhal. „Copak to nevidíš? Neznáš? To je boj! Proč se ptáš jako pozorovatel! To není seriózní! Brjancev, rozumíš, chce Dmitrijeva pomluvit. Buben mu nedal, a vinu chce svalit na Dmitrijeva. Nenávidí ho jako pes kočku!“

„Chce ho pomluvit?“ zašeptal Víťa a zmocnil se ho neklid. „Já nejsem pozorovatel…“ Zajíkl se a dlouho seděl pohroužen do svých myšlenek.

Brjancev nenávidí Alexeje?

Jasně si teď připomněl večer v táboře, kdy u koupaliště náhodou vyslechl rozhovor Borise a Polukarova. Boris tehdy řekl: „Nenávidím ho… Ten bude ještě litovat…“ Ano, ano, zrovna tak to řekl! No samozřejmě, tenkrát se mluvilo o Alexejovi, a ne o Gradusovovi! A co když ne? Víťa se začal potit. Má to povědět Alexejovi? Ne, vyvinulo se to všechno nějak divně. Má to říci hned teď o přestávce? Nebo mu poslat lístek? Ne! Intriky! A co když mluvil o Gradusovovi? Má to říci Drozdovovi? Zase intriky!

Vítovi bylo horko. A najednou se mu v hlavě rozsvítilo – napadlo ho jednoduché řešení. Chvatně vytrhl list ze sešitu. Napsal: Borisi, musím s tebou mluvil. Viťa Z. Přečetl lístek a začervenal se. Vypadalo to, že nějaké opilé kuře šláplo svými pařáty do kalamáře a v náladičce se promenovalo po papíru – fuj, já mám ale písmo! Víťa skousl konec násadky, pak odhodlaně lístek roztrhal a pečlivě, drobnými písmeny (pro oficiálnost) napsal jiný:

Borisi! Musím s tebou vážně promluvit. Zimin.

Stočil lístek do trubičky a nahoře napsal: Brjancev, osobně.

Odeslal lístek a snažil se ze všech sil, aby se neohlédl. Rozevřel poznámkový sešit a začal číst teorii pravděpodobnosti, ale jen s velikou námahou se nutil do pochopení podstaty oné pravděpodobnosti.

O přestávce okamžitě přistoupil k Borisovi.

„Poslal jsem ti lístek,“ prohlásil a (pro oficiálnost) si upravil opasek. Kromě toho si chtěl zapálit (pro přísnost), ale neměl zápalky, a kdyby požádal Borise o připálení, porušil by vážný tón rozhovoru. Kromě toho – nedej bůh – třeba by se rozkašlal.

„Přečetl jsem si tvé poselství,“ odpověděl Boris uctivě a pozvedl obočí. „Vidím, že kromě deníku spisuješ taky lístečky. Jsem připraven k rozhovoru, soudruhu literáte.“

Třebaže jeho hlas byl neobyčejně uctivý, bylo v něm znát skryté napětí.

„Borisi, já vím všechno!“ vypravil ze sebe Víťa a začervenal se.

„Velice dramatické. A copak víš, chlapče.“

„Nejsem žádný chlapec!“ Víťa zrudl ještě víc. „Slyšel jsem tenkrát na koupališti, co jsi říkal o Alexejovi před střelbami.“

„Zajímavé! – A co jsem říkal?“

„Že ho nenávidíš!“

Boris se zatvářil překvapeně a díval se Viťovi upřeně na kořen nosil.

„Podívejme!“ řekl nakonec tiše. „No podívejme! Tak to můžeš ohlásit na komsomolské schůzi. Ale nezapomeň: možná že stejně jako všechna ostatní mláďata trpíš halucinacemi. Já se na tebe nezlobím.“

Velkomyslně poplácal Víťu po rameni, ale Zimin ucouvl:

„Pletichán, a to je… hanba… pro frontového vojáka!“

Borisovy oči se zúžily, shovívavá dobromyslnost mu na okamžik zmizela z tváře.

„Ty, takový cucák, budeš rozsuzovat, kde je pravda a kde ne?“ zašeptal a pokusil se ještě o úsměv, protože se po nich začali otáčet. „Nikdy se nepleť dospělým do jejich záležitostí. Dospělí za to trestají. Jasné?“

V době osobního volna byla kuřárna přecpána frekventanty. Jako obvykle tu bylo plno hluku. V kouři se pohybovaly postavy, lidé přicházeli a odcházeli – dveře se netrhly. Ochraptělý pomocník dozorčího vykřikoval úpěnlivě:

„Soudruzi, neházejte mi ty špačky na zem! Soudruzi, nepřidělávejte mi práci!“

Nikdo ho neposlouchal.

Alexej stál ve vzdáleném koutě a škrtal zápalkou krabičku. Ze zápalek vyletovaly modré jiskry. Prudké pohyby mu setřásly kadeř kaštanových vlasů na spánek. Je rozčilený? uvažoval Zimin, ale tu vrazil do kuřárny pomocník dozorčího s šavlí a ochrannou maskou přes rameno a zakřičel:

„Staršina prvního oddílu – telefon!“

V hale, kde stál stolek dozorčího s telefonem, vzal Alexej, již trochu uklidněný, sluchátko a ohlásil se jako obvykle: „Staršina Dmitrijev.“

„Alexej?“ ozval se vzdálený hlas, jako z onoho světa. „Alexeji, jsi to ty?“

„Valja?!“

„Alexeji, musím s tebou mluvit o vážné věci…“

„Valjo, nemůžu se s tebou sejít – dnes ani zítra. Valjo, já prostě nedostanu propustku.“

Té noci nemohl Boris usnout. Občas měl pocit, že se s posteli propadá do černé propasti. Co jsem vlastně udělal? Čeho jsem dosáhl? Ne, nepomyslel jsem si, že to dopadne takhle… Ne, nejsem podlý. Jenom jsem udělal hloupost, vyloženou hloupost. Ale přece všechno, co jsem udělal, bylo kvůli budoucnosti. Smí člověk ve jménu budoucnosti udělat jednou v životě chybu?

Co teď? Co teď? přemýšlel. Polukarov se chová podivně, Zimin slyšel rozhovor na koupališti. Bože, je to hloupá shoda okolností! Co teď? Převaloval se na posteli a tlumeně vzdychal. Nenacházel klid. Za hluboké noci najednou vstal a po špičkách přistoupil k Polukarovově posteli. A v té chvíli ho leknutím zamrazilo. Polukarov ležel s otevřenýma očima a jeho tvář připadala Borisovi podivná, jako bílá maska.

„Ty nespíš?“

Polukarov se otřásl a pomalu se otočil ke zdí.

„Na co myslíš?“ zašeptal Boris a usedl k jeho nohám.

Polukarov zívl a odpověděl:

„Jen tak, na své věci.“

„Na co?“

„Ale, včera jsem byl na knihkupeckém trhu,“ řekl Polukarov ospalým, lhostejným hlasem. „Viděl jsem u jednoho dědka nádherné sebrané spisy Jacka Londona. Chybělo mi na ně šest rublů. Úplná maličkost, dvanáct a půl už jsem měl.“

Boris vstal a hned se zas vrátil.

„Tu máš, Ženo,“ řekl tiše a podal mu balíček bankovek. „To vystačí na dva Londony. Poslali mi to naši, ale já mám ještě z fronty.“

Polukarov odhrnul pokrývku, usedl, vzal peníze a pomalu je v šeru začal přepočítávat. Slinil si prsty jako starý lichvář a pak se dlouho a mlčky díval na Borise. Rozhostilo se tíživé ticho.

„Žeňo, proč se tak díváš?“ zašeptal Boris s napětím v hlase. „Nemysli si nic špatného. Prosím tě, jen to ne.“ V tom podivném prosebném šepotu zazněla upřímnost, touha po pravdě a strach, že ho Polukarov pochopí nesprávně. „Ženo, mně není peněz líto, prostě je nepotřebuji. Chápej mě správně.“ Polukarov mlčel. Mlčel i Boris. Ticho, ticho… „Poslyš, Žeňo,“ spustil najednou Boris docela jiným hlasem. „Cítím, že si o mně myslíš, že jsem ten nejposlednější člověk, je to tak!“

Mlčení.

„Tohle si myslím o sobě,“ odpověděl Polukarov za chvilku. „Vezmi si ty peníze, Borjo. Děkuji. Lidi dělají hlouposti, protože si sami dovolují je dělat… Ach jo!“

Dlouho seděli bez jediného slova a neřekli si až do konce, o čem uvažují. Jako by se jeden druhého smrtelně báli, nenáviděli se a styděli před sebou.

„Kdo má vinu, že to všechno takhle dopadlo? Já, Alexej. Polukarov, major Gradusov? Kdo je vinen?“

A opět se Boris převaloval na své žhavé, tvrdé posteli, tlumeně sténal a spánek nepřicházel. Nepřicházela ani úleva. S jasnými, překvapivě jasnými podrobnostmi si vzpomínal na to, co ve svém stanu říkal Melničenko.

Ne, nejsou žádné důkazy, že buben v houštině byl jeho. Na Černěcovův rozkaz šel před cvičením osobně vyzvednout pojítka pro celou baterii a podepsal seznam vydaného materiálu. Oné nevlídné noci pršelo a poručík Černěcov, rozčilený a nervózní z nadcházejícího přesunu, si asi přesně nepamatuje, kolik bubnů s kabelem tehdy Alexej dostal. Ani sám Boris si to nepamatuje. A Alexej taky ne. V té chvíli se to všechno zdálo maličkostí, nikdo si toho nevšímal.

Ale Boris cítil, že se mu pod nohama všechno chvěje, hroutí, všechno praská – a stačí jediný krok. aby se zřítil do propasti a nadobro se roztříštil.

Dlouho očekávaná naděje, která se mu docela nedávno mihla před očima, usmála se na něho a natáhla ruku: „Tady jsem, jsem tvoje štěstí, vezmi si mne,“ – mu najednou unikala a odplouvala do černé mlhy.

KAPITOLA DVAADVACÁTÁ

Zdravím tě, deníku, starý příteli, docela jsem na tebe zapomněl Pokusím se velmi podrobně zapsat, co se děje u čety. Veliké události!

Teď je noc, všichni spi. Sedim v klubovně a píši jako automat. Mám děsnou žízeň, ale nemohu se odtrhnout, abych si zašel k nádržce.

Včera v noci jsem dlouho nemohl usnout, pořád jsem myslel na svůj rozhovor s Bor. Brjancevem. A když člověk nemůže usnout, připadá mu vždy polštář nějak horký, převrací jej a pořád je mu horko. Otáčel jsem polštář studeným navrch, a najednou vedle sebe slyším hlasy. Byly asi dvě hodiny v noci, celá baterie spala, na chodbě svítila lampička pomocníka dozorčího a rozléhaly jeho kroky.

Zvednu se a vidím, jak Alexej Dmitrijev leží na své posteli, vedle něho sedí Tolja Dr. A slyším:

„Ty říkáš, že Boris může být vyloučen z Komsomolu?“

T Drozd: „Však to dobře víš.“

Alex.: „Pak ovšem na schůzi nebudu mluvit.“

Drozd.: „Tedy řeknu ti, to je tolstojovstvi.“

Alex.: „Jsem přesvědčen, že tohle zavinil jeho charakter, a ne jeho názory. Tak heleď. Promyslíme si, jak budou postupovat vojáci, kteří byli na frontě. Toljo vzbuď Sašu a Gračevského.“

Viděl jsem, jak Tolja Drozdov začal cloumat s bručícím Sašou Grebninem a pomocníkem velitele čety Gračevským. A tu se najednou zvedla bílá postava jako přízrak. Přelud přistoupil k Alexeji D. a já poznal Polukarova.

„Soudruzi,“ řekl Polukarov. „Soudruzi, můžete se mnou naložit, jak uznáte, slyšel jsem, co jste si říkali. Bude to možná ode mne nesprávné, ale vmísím se do toho. Chcete Borise projednával na schůzi? To je nespravedlivé. S Borisem jsem buben s kabelem schoval do houšti taky já. Spáchal jsem stejný čin jako Boris. A jsem zřejmé větší lump než on. A bude-li souzen Boris, musím být souzen i já. Provinili jsme se proti tobě, Dmitrijeve, ale neprosím o prominutí, bylo to všechno příliš nízké, příliš nízké, soudruzi…“

„Jdeme,“ řekl Alexej.

Přehodili si pláště a všichni odešli – zřejmě do kuřárny. Když byli na chodbě, zdálo se mi, jako by v koutě někdo zasténal… Připadalo mi, že se probouzí Boris.

Ležel jsem se zavřenýma očima, hlavou se mi honily nějaké prapodivné kruhy. Uvažoval jsem, uvažoval… Ne, v tom to není.

Za několik: minut jsem u své postele slyšel kroky a vidím, jak Boris přistupuje k Polukarovovi, strhává z něho pokrývku a syčí tak zlostně, že mi přeběhl mráz po zádech.

„Ty svině, ty zrádče! Tohle ti nikdy neprominu…“

KAPITOLA TŘIADVACÁTÁ

Byly to pro Borise těžké dny, dny, kdy se rozhodovalo o jeho osudu.

Jestliže se poválečný život zdál zprvu nádhernou, návratem z fronty začínající pohádkou, nyní se mu občas zdálo, že hned na prahu této pohádky uklouzl, leží na zemí a zanic na světě nemůže vstát. V nitru cítil ponurost a chlad. Hluboce, zoufale litoval, že jel do učiliště. Konec války neměl prožívat tady. Kdo ví, jak by se byl vrátil – třeba s hodností důstojníka, nebo i se zlatou hvězdičkou? Všechno bylo možné. Tam bylo riziko, hrdinské činy, byl tam kapitán Selskij. Ale tyto myšlenky ho neuklidňovaly, jen vyvolávaly bolest a hněv.

Od kapitána Selského už dávno nedostal žádný dopis. Poslední přišel z Německa a byl krátký jako telegram. Probíhala demobilizace. Loni měl kapitán nějakou nepříjemnost – psal o tom v narážkách – a teď čekal na nové jmenováni. Měl být povýšen. Selskij patřil mezi důstojníky, domníval se Boris, kteří nemohou klesnout.

Dny plynuly.

Krátce před Dnem dělostřelectva dostal znenadání dopis od Selského. Psal, že se konečně vyřešila otázka jeho nového jmenování, že jede na východ, do Moskvy, na kádrové odděleni. Tón dopisu byl živý, lehký, plný vtipu, nadějí a očekávání. A podpis zněl: Major Selskij. Po jeho přečtení chodil Boris celý den s hrdlem sevřeným a nikde neměl stání.

A tři dny nato, v předvečer Dne dělostřelectva, zavolali Borise na štáb učiliště a dozorčí mu s obvyklou slavnostností, jaká podobným případům přísluší, podal telegram. Boris zaťal pěst, až mu na dlani zůstaly stopy nehtů. Telegram byl dlouhý. Kapitán, major Selskij, byl konečně jmenován, jede na Ural a staví se na jeden den v Berezansku.

Boris zmuchlal telegram. Život s ním prostě žertuje. Vysmívá se mu. do tváře se mu vysmívá… Zrovna v takovou chvíli přijede Selskij! Měl chuť příšerně zařvat, že nechce! O čem s ním bude mluvit? Nemají spolu o čem hovořit – on, dnešní Boris, položený na lopatky, bývalý oblíbenec Selského, a onen šťastlivý, vtipný, úspěšný major! Co teď mají společného? Co je spojuje?

Boris byl na rozpacích. Zmocňoval se ho zlostný, nesnesitelný vztek. Nechtěl se za takové situace se Selským setkat. Nechtěl jit ani za kapitánem Melničenkem, ani za poručíkem Černěcovem žádat o propustku. Už čtrnáct dní nešel do města a dokonce i ve dnech, kdy měli vycházku všichni, zůstával v učilišti. S Májou se nestýkal. Alexej určitě o všem vykládal Valje, a ta jí to řekla.. Ba ne, on se se Selským nesejde. Pozdě jste přijel, soudruhu majore, pozdě, měl jste přijet dřív, o měsíc dřív! Zmuchlaný telegram vstrčil do kapsy. Ano, vlastně je nemocen…

Toho dne panovalo v učilišti slavnostní vzrušení. Po schodech pobíhali frekventanti ve svátečních blůzách, na nástupištích baterií byl nával. Kouřeni, prudké spory, smích, čištění bot, křídou se „drhnou“ knoflíky a přezky. Pomocnici staršinů vydávají ve skladech vycházkové stejnokroje. Baterie se připravují vyrazit do města.

Boris se zastavil na ohybu schodiště.

Z klubovny se silně linuly Oči černé. Boris se zamračil – aha, to asi cvičí Luc… Jeho, Borisova, oblíbená písnička! Oči černé. Maja… Ale po všem, co se stalo, po Polukarovově přiznání, po všem, co nedávno prožil, se Borisovi v nitru něco nalomilo, zchladlo, a netáhlo ho to už ani k Maje. Prostě – v srdci už pro ni neměl místo.

V umývárně hlučně pleskala sprcha, hlasy zněly dunivě, jako v lázni. Neustále odtud se smíchem vycházeli po pás nazí frekventanti, zčervenalí, hladce vyholeni, cinkali ostruhami a někam utíkali.

Boris došel k baterii. Za dveřmi bylo slyšet hlasy. Boris pomalu zvedl ruku, aby zaklepal, ale zase ji spustil – lak se mu rozbušilo srdce. Blázne, máš přece telegram! uvědomil si a dostal zlost, že je telegram zmuchlaný. Konečně se odhodlal, tiše zaklepal, ale pak už hlasitě ohlásil:

„Frekventant Brjancev, dovolte mi vstoupit!“

„Vstupte!“

V kanceláři byl kapitán Melničenko a poručík Černěcov. Unavený kapitánův obličej s modrými kruhy pod očima se skláněl nad stůl, nad rozloženou mapu Evropy.

Vážný, zamračený Černěcov stál vedle něho a díval se mu přes rameno na mapu. Boris zaslechl, jak Melničenko říká:

„A demontáž zbrojařských podniků neprovádějí.“

Odmlčeli se. Kapitán zvedl oči. Boris zasalutoval a stejně napjatým hlasem pronesl:

„Soudruhu kapitáne, dovolte mi s vámi promluvit!“

„O čem?“ Kapitán si přitáhl pouzdro na cigarety a otevřel je.

„Ohledně propustky,“ řekl Boris nejistě a teprve nyní spustil ruku. Pomyslel si: Jsem hlupák, tupec, mám já tohle zapotřebí? – „Mám se sejit se známým důstojníkem. Projíždí tudy…“

„To bude asi váš velitel z fronty. Není to major Selskij? Kdy přijede vlak?“

„V osm hodin, soudruhu kapitáne.“

Melničenko si Borise prohlédl a v prstech přitom mačkal cigaretu; v jeho modrých očích se mihl plamínek hořící zápalky.

„Proč žádáte mne, Brjanceve?“ zeptal se a odhodil. zápalku do popelníku. „Máte Svého velitele čety, poručíka Černěcova. Požádejte jeho.“

Tak takhle! V tom okamžiku měl Boris obrovskou chuť prohlásit, že žádnou propustku nepotřebuje, prohlásit to a okamžitě odejít – ve velitelově hlase cítil příliš mnoho lhostejnosti. Ale přece jen se přemohl, přemohl zoufalství, podruhé zasalutoval a skleslým hlasem oslovil Černěcova. Poručíkovy tváře se zalily temným, cihlově červeným ruměncem.

Zeptal se:

„Vy potřebujete propustku, Brjanceve?“

„Ano… Mám se sejít… sejít se známým… důstojníkem z fronty. Dostal jsem telegram…“

Vytáhl z kapsy zmuchlaný telegram. Černěcov se na něj ani nepodíval a usedl ke stolu. Nové řemení na něm zavrzalo.

„Proč byste mi ukazoval telegram? Na jak dlouho potřebujete volno?“

„Do čtyřiadvaceti hodin.“

Černěcov vyplnil lístek, vstal od stolu a podal jej Borisovi.

„Můžete jít.“

Boris se otočil a vyšel. Vzrušením těžce oddychoval a nemohl pochopit, proč se Černěcov tak rychle rozhodl.

Je tak hodný? uvažoval. Nebo lhostejný? Nebo je to docela obyčejné pohrdání?

Čím víc se blížil k nádraží, čím jasněji se ozývalo zneklidňující houkání posunovacích lokomotiv. Lim silněji pociťoval zbytečnost a nesmyslnost nadcházejícího setkání. O čem budou spolu mluvit? Co je teď spojuje? Má si Selskému stěžovat, být vedle něho maličký a bezvýznamný? Ne, ne! Takové poníženi nikdy nepřipustí. Snazší by bylo zemřít, než tohle.

A Boris kráčel stále pomaleji. Vstoupil do parku u nádraží. pustého, holého, opadaného, a zadíval se na hodiny, svítící mezi černými větvemi jako žluté oko. Za deset minut tu bude vlak. Za deset minut se setká se Selským. Sedl si na lavičku a zapálil si. Trápila ha nerozhodnost. Ještě nikdy takovou nerozhodnost neprožíval. Ručička elektrických hodin poskočila a zastavila se jako výstražně vztyčený prst. Silou vůle se donutil vstát. Ale hned si zase sedl a vykouřil další cigaretu.

Když pak na okraji osvětleného nástupiště našel zřízence, zadíval se na něho železničář udiveně a přeptal se:

„Jaký? Jaký vlak? Sedmadvacítka?“

„Ano. Přijela už sedmadvacítka?“

„Drahý soudruhu, sedmadvacítka před pěti minutami odjela.“

„Kdy?“ zašeptal Boris a najednou pocítil takovou obrovskou, osvěžující úlevu, že se mimovolně zeptal znovu: „Tak sedmadvacítka už odjela?“

„Odjela, drahý soudruhu. Před pěti minutami,“ pokrčil rameny zřízenec.

Se Selským je skoncováno… Boris se zastavil na obrubě nástupiště a tupě se zadíval na koleje. Propustka už byla nesmyslná a zbytečná, nesmyslný byl celý ten ponižující rozhovor s kapitánem a poručíkem Černěcovem. Proč sem vůbec jezdil? A přepadla ho znovu ta dřívější bezvýchodná otázka: Co teď?

Něco ho táhlo k Maje, do jejího malinkého, světlého, čistotou a pořádkem dýchajícího pokojíku v prvním poschodí. Ale co jí řekne? Neměl pro ni slova, a kdyby – pro ta slova neměl dost sil.

Inu, je to řetěz, pomyslel si, zvedl hlavu a spatřil, jak se otevírají a zavírají dveře nádražního bufetu. No, Borko, jsi sám. jako kůl v plotě. A bylo všechno, všechno bylo… Očekávání krásného, neznámého života. A vidíš, ani ses nesetkal se Selským, se svým bohem…

A dveře nádražního bufetu práskaly a práskaly. Voněl od nich boršč, nesly se tlumeně podnapilé hlasy. Boris se zamračil. Ty hlasy a ta vůně ho dráždily svou každodenní šedivostí.

Za chvíli odhodlaně vstoupil do nádražní restaurace. Z prostorného sálu zavanul chlad. Touto dobou, v mezidobí mezi příjezdy vlaků, byl poměrně prázdný. Číšníci tiše chodili po kobercích a prostírali stolky, běhali s podnosy, obcházeli uprostřed sálu nazelenalé akvárium. v němž barevná voda svítila jako smaragd. Na pódiu hudebníci stále ladili housle.

Boris si vybral oddělený stolek u okna.

Byl středem pozornosti – každý z těch několika návštěvníků se po něm otočil. Však také Borisova prsa zářila jako stříbrný pancíř. Byl mladý a urostlý. Ty pohledy ho poněkud povzbudily, takže pronesl nahlas, aby ho u sousedních stolů bylo slyšet:

„Kdo tady obsluhuje?“

A aniž si to sám uvědomil, ušklíbl se a s dřívějším ledabylým sebevědomím hodil na bílý ubrus luxusní krabičku s cigaretami. Koupil je v bufetu, aby měl pro setkání se Selským. Divadlo! Divadlo! Já hraju divadlo? pomyslel si najednou, jako by se byl spatřil ze strany, a znovu se usmál s jakýmsi trpkým, nepříjemným procitem.

Ale když k němu neslyšně a rychle připlul číšník, vysoký, příjemný chlapík, a velmi uctivě, v pokorném očekávání sklonil hlavu: „Přejete si?“ zmocnilo se Borise jako rozněcující plamínek opět ono bezděčné, lehké sebevědomí.

„Přineste mi něco tvrdého – lahvičku koňaku.“ řekl nenuceně a v žertu. „Nemáte nějaký starší, silnější? Čtyřhvězdičkový? Ano? A taky prosím něco k večeři. A kromě toho třeba pivo. Máte dobré pivo, příteli?“

Číšník se k němu důvěrně sklonil a zašeptal tajemně:

„Mezi námi. Pivo za moc nestojí. Neradím vám. Páchne po sudu. A lahvové nemáme. Kdybyste chtěl ovocnou šťávu – báječné pití. Včera přišla z Moskvy.“

„Tak mi dejte šťávu. Ale prosil bych rychle.“

„Hned jsem tu.“

Boris čekal. Vytáhl z krabičky cigaretu, zapálil si, opřel si loket o stůl a přes voňavý kouř si začal s nenucenou, shovívavou zvědavostí prohlížet hosty, střetávaje se s jejich pozornými pohledy. Co si asi o něm myslí? napadlo ho a najednou se ho zmocnila téměř veselá nálada, zvláštní příliv sil. Sem, do této tiché restaurace, doléhalo houkání lokomotiv, a to v něm probouzelo stále ještě dřímající naděje. Ba ne, kamaráde, musíš myslet na budoucnost. Musíš něco udělat, rozhodnout se a přikročit k činu! Člověk nemůže žít bez perspektiv.

Ohnivý koňak Borise ožehl. Zamračil se a hned začal jíst, aby se neopil. Nechtěl se opít.

Restaurace se rozhučela. Přijel asi nějaký vlak. Číšníci začali pobíhat. Už nebyl ani jeden stolek volný.

Selskij říkal, že člověk nesmí být šedivý, bezvýznamný…

Boris si otřel čelo a jeho ruka se zmačkaným kapesníkem dlouho nemohla najít kapsu. Říkal taky: Bojuješ-li, tak slavně; žiješ-li, tak krásně. A taky říkal: Ctižádost je solí země… Newton spal pět hodin denně, pracoval, chtěl se proslavit. A sláva přináší všechno.

„Snažil jsem se tak žít, soudruhu majore… V učilišti… Byl jsem na sebe přísný… Vytyčil jsem si cíl a šel jsem za ním.“

„Borisi, už jste tu dlouho?“

Zvedl hlavu, nechápavě vyskočil a zašeptal rozpačitě:

„To jste vy… soudruhu kapitáne?“

U stolku stál kapitán Melničenko. Ne, nemýlil se. Kapitán měl novou blůzu, pevně obepínající jeho nevysokou postavu, a Boris jasně spatřil na prsou řády. Ba ne, prsa nebylo vidět. Všechno na nich zářilo, až oči přecházely. Co tu dělá? Snad mě nestopuje. Proč si navěsil řády? mihlo se Borisovi hlavou jako ve snu, ale hned si uvědomil – Den dělostřelectva.

„Co se tak divíte? To jsem já.“ řekl Melničenko přátelsky. „Viděl jsem vás oknem, tak si říkám – zajdu dovnitř Proč stojíte, Borisi? Sedněte si, tady přece všichni sedí.“

„Oknem?“ zašeptal Boris s pocitem nesmírného studu a dostal chuť smést rukou všechno, co bylo na stole. Že by mi byl chodil v patách? To je přece nízké! blesklo mu hlavou.

Ale Melničenko jako by tyto tajné Borisovy myšlenky uhodl. Řekl stále ještě vstoje:

„Divíte se, Borisi? My jsme se setkali zřejmě proto, že jsme chtěli vidět téhož člověka, někoho, koho oba známe. Pravda, mně ten člověk telegram neposlal. O jeho příjezdu jsem se dověděl od vás.“

Boris se zeptal se sklopenou hlavou:

„Vy znáte kapitána Selského? Vy jste se s ním sešel?“

„Ano, sešel,“ odpověděl kapitán pomalu. „Ale nebylo to radostné setkání. Pro něho, ani pro mne. Řekl mi, že vás čekal. Proč jste nepřišel?“

„Já… já jsem nepřišel…“ Boris se odmlčel. Něco se mu vzepřelo v krku.

„AI nepřijdete pozdě do učiliště,“ upozornil ho kapitán tiše. „A já půjdu.“

Boris pohlédl nahoru. V kapitánových očích – vypadaly teď v opálené tváři neobyčejně modré – nespatřil chlad a lhostejnost jako před několika hodinami, kdy žádal o propustku. Byly teď klidné a drobátko lítostivé… ba ne, říkaly jenom, že všechno bude tak, jak to musí být. Borisovi stouplo do krku cosi žhavého, dusivého, trpkého, nemohl dýchat.

„Chcete mi snad něco říci?“ ozval se klidný, stále stejně přátelský Melničenkův hlas. „Nebo se mi to jen. zdálo?“

„Soudruhu kapitáne,“ zašeptal Boris a v prsou jako by se mu cosi bolestně zlomilo, „chci s vámi… pohovořit… Mohl bych? Ne. nemyslete si, že… že jsem opilý.“

„Nic si nemyslím. Prosím, můžeme si promluvit,“ odpověděl Melničenko. Viděl, jak u nejbližších stolků přestávají lidé jíst a upřeně je sledují, jako by mezi frekventantem a důstojníkem očekávali nějaký skandál. „A sedněme si, Borisi. Prosím vás, přineste vodku,“ řekl nahlas číšníkovi, který nespouštěl ze stolku pozorný pohled od chvíle, kdy sem vstoupil tenhle kapitán s jiskřivými řády. „Tak co budete pít – koňak, – nebo zkusíte taky vodku?“ zeptal se kapitán a nalil si skleničku.

Boris zakusil nebývalý pocit – styděl se. Odpověděl pokorně:

„Nalejte mi taky – vodku.“

Kapitán se na něho podíval a zvedl skleničku:

„Na Den dělostřelectva!“

„Soudruhu kapitáne…,“ vypravil ze sebe Boris s námahou a zase zmlkl. „Ne, nemůžu, až potom,“ dodal po chvilce a krátce si povzdychl, jako by zasténal.

Chvíli mlčeli. Kapitán Melničenko přikryl skleničku dlaní a řekl polohlasně:

„Poslyšte, příteli, chtěl bych vám něco říci. Nemám v úmyslu číst vám levity. Nejste kluk, jste dospělý člověk a hodně věcí chápete sám. Ale chci, abyste věděl, co si o vás myslím. Vy se asi domníváte, že ctižádost je hybná páka, impuls k úspěchu, k dosažení cíle. Kdysi jsem byl I já přesvědčen, že v armádě stačí shrnovat úspěchy rukama. Jiskřivý talent, hrdina! Kdo kráčí vpředu. neohlíží se na ty zadní, protože je přesvědčen že jdou za ním. Život – to je malichernost! Hlavní je hrdinství, úspěch, sláva. Aby ti vzadu vzhlíželi k člověku s na dšením, modlili se k němu. Tyhle názory jsem měl, když jsem absolvoval učiliště, a ještě v prvních dnech na frontě. Byl jsem o tom přesvědčen tak dlouho, dokud mi nebylo svěřeno velet několika desítkám lidí, za jejichž životy jsem odpovídal. A pak už jsem musel přijímat rozhodnuti nejen za sebe, ale za mnoho dalších, a to na vlastní odpovědnost, na vlastni svědomí. Každá moje osobní chyba se mohla stát katastrofou pro stovku lidi. A tu jsem pochopil, že hrdinství jednotlivce, hrdinství nepodepřené lidmi – je pouze jalové krásné gesto, které přináší skoro vždycky těžké následky. A teprve pak jsem viděl, jak byly moje dřívější myšlenky absurdní, nesmyslné! Stalingrad by nebyl uhájil jeden hrdina, i kdyby byl sebegeniálnější! je hrdinství, které potřebuje člověk jen sám pro sebe, ale je taky hrdinství, které potřebuji všichni… Mimochodem, Borisi, pár slov o Selském. To nebyl zbabělec. Neseděl dva kilometry od předního okraje a nevelel telefonicky, se zadkem schovaným v okopu. Ale dělal ve válce kariéru. Vsadil všechno na jednu kartu – na kariéru za každou cenu. Necenil si lidí, zahubil celou baterii, zničil nejlepší důstojníky. A smrt se slovy nedá ospravedlnit.“

„Co? Co to říkáte?“ vyhrkl Boris chraptivě.

Kapitán odpověděl:

„Asi budete vědět, že staří Římané měli bohyni štěstí – Fortunu. Zobrazovali ji, jak stoji na kouli se zavázanýma očima, s křidly a rohem hojnosti… Vy máte taky zavázané oči, Borisi. Ale to by ještě nebylo tak zlé. Horší je jiná věc – zradil jste přítele, pošlapal jste svou čest… Je pochopitelně třeba dosahovat úspěchů, ale ne tak, jako to děláte vy – přes mrtvolu přítele!“

„Soudruhu kapitáne!“ vykřikl Boris a zbledl. „Co to říkáte?“

„To, co Jsem řekl, je pravda, a mám-li mluvit docela upřímně, stal se z vás po válce zbabělec, Borisi, potenciální zbabělec před životem i před sebou samým. Začal jste dosahovat úspěchů lacinou cestou. A ošklivou.“

„Soudruhu kapitáne… Zbabělec jsem nebyl nikdy!“

„Stal jste se jím!“

„Soudruhu kapitáne! Nechtěl jsem…“ Boris vyskočil a najednou se sklopenýma očima, potáceje se mezi tančícími páry, vyběhl jako slepý ze sálu.

Schody ani nevnímal, v šatně mechanicky popadl plášť a čepici a vrávoravě se vyřítil do chladného večerního soumraku.

Míhaly se svítilny, ozářená okna, na ulici bylo mnoho lidí. shlukovali se u dveří domů, na křižovatkách – všichni pohlíželi k nebi, kam vyletovaly rakety.

Vysílen doběhl k domu, kde bydlela Maja, třikrát dlouze zazvonil, a teprve tady, na tiché plošince nad schody, když čekal, až někdo otevře, přišel poněkud k sobě roztřesenými prsty si zapjal plášť a upravil čepici. Srdce mu bušilo jako kladivo. Za okny schodiště se v nebi objevila modrá záře, chvěla se – a teprve nyní si Boris vzpomněl, že je dnes v parku karneval.

Otevřela mu Maja a tiše vykřikla:

„Borisi!“ Vstoupil. Maja měla na sobě všední šaty, hlavu obalenou lehkým bílým šátkem. Dívala se na něho překvapeně a radostně. „Borisi, ty jsi přišel? Já to věděla! To je dobře! Popovídáme si. Nikdo není doma…“

Najednou padl před ní na kolena, přitáhl ji k sobě za teplý pas, hladil jí měkké ruce a zoufale, úpěnlivě šeptal:

„Májo, pochop mě! Dřív jsem nemohl… Nevím, co mám dělat… Co mám dělat?“

Nikdy ho takového neviděla. Polekala se.

„Ty jsi opilý?“ pronesla se slzami na krajíčku a opřela se o stěnu předsíně. „Ty jsi pořád nešel a já… Já jsem sama. celé dny tě cekám, do institutu nechodím. Ty nic nevíš – já budu mít dítě!“ A rozvzlykala se.

Tak… Tady je východisko! blesklo Borisovi hlavou, jedině tady mě někdo miluje, jen tady mě někdo potřebuje! Líhal jí ruce a jako smyslu zbavený se vášnivě zpovídal:

„Dávno jsem chtěl… Teď jsi moje, jsi se umou. jen tebe miluji, jen tebe potřebuji. Rozumíš? Rozumíš?“

KAPITOLA ČTYŘIADVACÁTÁ

V poledne začal kapitán Melničenko obchůzku oddílu a teprve o pul druhé došel do důstojnické šatny.

Ráno mu telefonoval major Gradusov a prosil ho, aby ho navštívil v bytě. „Už mi ty pilulky a prášky lezou krkem, můj milý, nemůžu se udržet v posteli, zkrátka, můj milý, nejradši bych volal o pomoc. Potřebuju si popovídat.“ Pak chraptivě gratuloval kapitánovi k jeho jmenování velitelem oddílu…

Melničenko odpověděl, že to je jmenování dočasné, ale Gradusov ho chvatně a teskně přerušil: „Ba ne, chlapče, ba ne!“ – a zavěsil.

Byl slunečný den, který slibuje brzké mrazy.

Polední přestávka. Čety se vracely ze zaměstnání. Ve dvoraně bouchly dveře, frekventanti hlučně vcházeli, hnali se po schodech a už se přitom svlékali.

Ozývaly se hlasy v ložnicích, kuřárny se plnily kouřem z cigaret, do úschovny zbraní přinášeli vojáci busoly, zaměřovače, dělostřelecké úhloměry, brašny na mapy, lopaty a ochranné masky – dopolední zaměstnání skončilo.

Venku u garáže těžce řvaly motory. Frekventanti, kteří se vrátili z výcviku v terénu, odpojovali děla od automobilů a tlačili je na dělostřelecký park.

Po bateriích se rozletěl povel dozorčího oddílu:

„Příprava na oběd!“

Kapitán stál v hlavní dvoraně, čety přecházely kolem něho, kapitán odpovídal na pozdravy – čekal, až celý oddíl přejde. Měl rád tuhle dobu před obědem.

Už běží po schodišti frekventanti z první čety. Kapitán se trochu usmál – cítil k této četě obzvláštní sympatie, ačkoli si to v nitru nikdy nepřiznával. Najednou slyší:

„Soudruhu kapitáne! Dovolte mi…“

Zvedl oči a spatřil, jak se od skupiny frekventantů oddělil Boris Brjancev. Kráčel pomalu, unaveným krokem. Tvář měl šedivou, v koutcích úst dvě vrásky.

„Soudruhu kapitáne, dovolte mi s vámi promluvit.“

„Prosím. Ale takovým krokem se k důstojníkovi nepřichází,“ poznamenal Melničenko měkce.

„Mně je to teď jedno,“ odpověděl Boris polohlasně a pomalu vytáhl z brašny popsaný list papíru. „Dovolte mi podat hlášeni.“

Kapitán na něj pozorně pohlédl, vzal listinu a přečetl si ji.

„Vaši žádost podporovat nebudu,“ prohlásil až příliš klidně.

„Soudruhu kapitáne,“ řekl odhodlaně. „Soudruhu kapitáne, zrovna probíhá demobilizace. Prosím vás jen o jediné – pošlete mě na posádkovou komisi… Mám právo demobilizovat! Mám tři zranění. Znám situaci. Informoval jsem se na ošetřovně. Soudruhu kapitáne… prosím vás… Mám právo vás prosit!“ Boris mluvil tak nahlas, že se po něm frekventanti ohlíželi.

Kapitán řekl:

„Pojďte. Doprovoďte mne. A nerozčilujte se.“

Vyšli na nástupiště. Studené, ale nesnesitelně jasné slunce jiskřilo na každém oblázku, na každém knoflíku frekventantů, kteří právě proběhli kolem, oslepovalo jako první sníh. Ve vzduchu bylo už cítit blízký mrazík. Kapitán uchopil Borise za loket.

„To hlášení, aspoň se mi to tak zdá, jste sepsal v prvním návalu rozčilení. Podobá se útěku. Vy si snad myslíte, že život je vyasfaltovaná cestička, po níž si člověk lehce žene své kolečko? Sám dobře víte, že člověk musí někdy dělat něco jiného, než by chtěj! Když horolezci stoupají k vrcholku a některému se prodírá lano, jímž je připoután k soudruhům, bere nové lano, silnější. A vy jste schopen něco takového taky udělat“

„Ne, soudruhu kapitáne, nedokážu vzít nové lano.“ prohlásil Boris dutě a trpce se ušklíbl. „Život! Začínat znova? Narodil jsem se, vyrostl, učil se, bojoval, dosahoval cíle… Ba ne!“ Odmlčel se, spolkl slinu a svěsil hlavu. „Mé lano se přetrhlo.“

„A jaký máte cíl?“ Boris mlčel. Kapitán složil hlášeni a podal mu je. „Vemte to a tady přede mnou to roztrhejte. Znám váš cíl – chtěl jste být důstojníkem. Aspoň – po válce jste to chtěl.“

Boris vztyčil hlavu a obočí se mu prudce zvedlo.

„Ne, soudruhu kapitáne!“ spustil. „Už jsem se rozhodl! Prosím vás, abyste mě poslal na posádkovou komisi. Mám na to právo. A konečně – jsem nemocen.“

Kapitán odpověděl pomalu.

„Víte co? Zajděte ke mně dnes večer. Promluvíme si o tom vašem hlášení.“ Díval se Borisovi do tváře; nebyla ani trochu radostná. „Na shledanou,“ rozloučil se s ním. „A promyslete si to.“

„Jsem už rozhodnut,“ znovu opakoval Boris, jako by přesvědčoval sám sebe. „Jsem rozhodnut!“

Ano, budou se divit, říkal si cestou k bráně učiliště. Ano, všichni se budou divit… ale já nemohu jinak.

Přesvědčil sám sebe, že musí opustit učiliště. Nebo se o tom teprve přesvědčuje, říkal si kapitán, když přicházel ke Gradusovovu obydlí.

Měl zkaženou náladu. Bylo mu jasné, že tomuto chlapci bylo kdysi nasazeno do srdce příliš mnoho chorobné ctižádosti, závistivé ješitnosti, a ty ho otrávily.

Kde je protijed? Přesvědčování tu sotva může být silnou zbraní. A navíc ho bylo už použito. Několikrát. Co dělat dál? Nenalézal východisko.

V těchto úvahách vstoupil do Gradusovova domu. Majoráva manželka, statná žena, začínající kulatět, ho přivítala s přehnanou radostí a úctou – tak se vítají z nutnosti a ze slušnosti ne zrovna milí lidé – vlídným hlasem ho vybídla, aby si odložil, sama mu opatrně vzala z ruky čepici a položila ji na stolek. Předsíň byla plná lékárenského pachu.

„Prosím,“ zvala přívětivě dál, „Ivan Gavrilovič už dávno čeká. Cítí se lip. Ale včera to s ním bylo špatné, a víte… hlavně ho, kdyby něco, neznepokojujte.“ Prosebně se usmála.

Kapitán přikývl. Zavedla ho do světlého pokoje s okny na jih. zřejmě Gradusovovy pracovny.

Major ležel na pohovce, nad ním visel na zdi perský koberec a na něm se blyštěla lovecká puška. V místnosti stála čalouněná křesla, kulatý stůl pokrytý plyšovým ubrusem, na oknech těžké závěsy, parketová podlaha byla zářivě naleštěna. Tolik přepychu kapitán nečekal. Vždycky považoval Gradusova za asketu.

Na psacím stole lahvičky a recepty, nedopitá sklenice čaje. Na vatované pokrývce podřimovala majorovi v nohách šedivá sibiřská kočka. Vedle ní noviny. Gradusov pootočil hlavu a díval se na kapitána přes brýle, mdlý úsměv mu roztahoval přísné rty.

„Vítám vás, Vasiliji Nikolajeviči! Sedni si, můj milý,“ pronesl slabě, míchaje vykání s tykáním, nadzvedl se z polštáře a zachrchlal.

„Buďte zdráv, Ivane Gavriloviči,“ pozdravil kapitán a usedl do křesla u pohovky. Asi tady právě seděla Gradusovova manželka – křeslo bylo ještě teplé.

Nastalo trapné mlčení.

„Omluvte mě,“ ozvala se Gradusovova žena, „musím do kuchyně… A ty se nezvedej, milý. Klidně lež.“

„Jen jdi, holubičko, jen jdi. Já jsem klidný.“ Gradusov se opřel loktem o polštář, sundal brýle a dlouho je převracel v prstech.

„Tak vida, můj milý, ležím… N-no… Motorek se porouchal a vyplivl. Už nemá ty obrátky,“ řekl provinile. „Já nevím, že na to lidi ještě nepřišli – dát si železné součástky – a máš je na celý život… Ale to jsou všecko ufňukané řeči. Nerad marodím… A voják správně ani nemá marodit!“

Zasmál se, odkašlal si a hodil brýle do nohou pohovky, kde spala kočka. Byl v pyžamu a v obličeji neměl ten obvyklý drsný výraz. Kapitánovi se zdálo, že za dobu své nemoci hodně zestárl. Jeho ruka hladila pokrývku a ve sluneční záři byla na ní vidět každá žilka. Kapitán pocítil lítost – lítost zdravého člověka nad nemocným.

„Nu… chtěl jsem tě vidět, Vasiliji Nikolajeviči,“ začal znovu Gradusov překvapivě vlídně. „Bolí mě tadyhle.“ přiložil ruku k srdci. „Bolí. Za celý oddíl mě bolí. Nezlob se na mne. možná že to dělá moje povaha… Vrostl jsem do oddílu jako do země. Tak jak to tam vypadá? Řekni mi to upřímně! Nové pořádky? Já vím, že mě důstojníci neměli rádi. frekventanti se mne báli. Už asi na mne dávno zapomnělí, co? Zapomněli?“

„Ivane Gavriloviči, moc přeháníte. Nikdo na vás nezapomněl“

Gradusov na něho pohlédl, mdle položil hlavu na polštář a zavřel oči.

„Ach jo, Vasiliji Nikolajeviči, pozval jsem tě, protože si s tebou musím promluvit. Tuhle sentimentalitu nech být. Nelituj mě. Mluv chlapsky, kamaráde. Vím, co si o mně myslíš: Bláznivý dědek, krutý, nevidí nic než řády. A křičel a rámusil z nedostatku sebevědomí. Myslíš si to? Prosím, tak si to mysli, to je tvoje věc… Ale já jsem svou linii dodržoval otevřeně, nehonil jsem se za lacinou autoritou »starouška majora«. Ano, byl jsem přísný, krutý, lidem jsem chyby nepromíjel, po hlavě jsem nehladil. Armáda je drsná záležitost, to není cinkání ostruhami! Sám jsem bojoval a vím, že sebemenší chybička, můj milý, sebemenší chybička vede ke katastrofě, k záhubě… A kdo nese vinu? Důstojník. Neuměl lidi naučit, nedokázal vštípit kázeň, nenaučil plnit rozkazy! A v tom. kamaráde, je i důstojnická čest! Proč mlčíš, kapitáne? Nebo nesouhlasíš?“ Gradusov si opatrně přejel nateklou hruď a zmlkl.

Ano, soudruhu majore, říkáte správná a moudrá slova, myslel si kapitán. Ale nic nedopovíte do konce. Co na to mohu odpovědět? Jak se říká, ležícího nebij!

„Myslím, že u oddílu je zatím všechno v nejlepším pořádku,“ řekl, protože prohlédl majorovu primitivní lest. „Vždyť jsem jej převzal teprve nedávno.“

„Uklidňuješ mě?“ zeptal se Gradusov tiše. „A ta historie s Dmitrijevem a Brjancevem? Já přece vím všechno.“ Najednou se chraptivě zasmál. „Jen na mou nemoc neber ohled, miláčku. Mluv. Myslíš, že jsem lhostejný, že jsem chodící kázeňský řád? Myslíš, že jsem frekventanty neměl rád a neznal je? Znal jsem všechny. Mluv, kamaráde, bez valeriánových kapek… Stejně už je nemůžu ani cítit.“

„Co vám mám povědět, Ivane Gavriloviči?“ odpověděl kapitán po chvilce rozvažování. „Řeknu jen jedno: Brjancev se zatím ještě nevzpamatoval. Je jako zběsilý. Ale myslím, že to přejde.“

„On se cítí dotčen? Běsni?“ Gradusov se znovu pozvedl na polštáři. „Podívejme!“

Kapitán ho upozornil:

„Lehněte si, Ivane Gavriloviči. Budeme mluvit klidně.“

Gradusov si lehl.

„Ano, ano… máte pravdu. Každé semínko nevzklíčí. Odvolal jsem ho tenkrát z funkce staršiny, abych oddílu prospěl.“ Major zahekal, zašilhal po dveřích, trochu se zamračil a pak potichu požádal: „Dej mi, Vasiliji Nikolajeviči, trošku vody. Tamhle je ve sklenici.“

Kapitán mu podal sklenici. Gradusov vypil pár doušků a s úlevou vydechl.

„Tak a je to v pořádku. Trápila mě žízeň.“

Potichoučku vstoupila Gradusovova žena a změřila oba podezíravým pohledem.

„Vasiliji Nikolajeviči, nezlobte se, Ivan Gavrilovič nesmí moc mluvit, ani příliš smát se nesmí…“

„Doktoři toho vždycky moc vědí!“ prohlásil Gradusov. „Kdybych je poslechl, musel bych žít pod skleněným šturcem! Nesmysl, Dášo.“

„Jen se nevytahuj, hrdino,“ ozvala se smutně a lítostivě a upravila mu pokrývku. „Když ležet, tak ležet. To je rozkaz. Jsi moc slabý. Že je to pravda, Vasiliji Nikolajeviči, že je slabý?“

V této otázce byla špatně skrytá výčitka.

Kapitán se zvedl. Měl teď před Gradusovovou ženou nepříjemný pocit, že on, nový velitel oddílu, je mladý a zdravý, že přišel do tohoto domu prosyceného pachem léků z mrazivého vzduchu venku, že velí témuž oddílu, kterému velel její muž, a že podle jejího názoru milující ženy jeho utrpení způsoboval a způsobuje právě on – to všechno bylo v jejím pohledu znát.

„Ano, Ivan Gavrilovič je unaven,“ souhlasil provinile. „Přijdu raději zítra. Touhle dobou.“

„Ano,“ přikývla. „Prosím, přijďte.“

„Dášo, ještě tři minuty!“ zaškemral Gradusov. „To přece nic není – tři minuty! Když to teď přetrhneme, já se stejně neuklidním.“

„Dobrá,“ svolila nejistě a přísně pohlédla na kapitána.

Nebojte se, uklidňoval ji pohledem, chápaje její ženské obavy.

Gradusovova manželka za sebou pečlivě zavřela dveře. Podzimní slunce zalévalo pokoj a koberec na zdi; vnikalo do oken v šikmých sloupech, prodírajíc se průzračnými javory na ulici. Major Gradusov si položil ruku na prsa a s pohledem upřeným na dveře se rozhovořil:

„Mé se mnou křiž. Ta moje povaha je taková divná. V devatenáctém roce jsem ji potkal v Orenburgu, ještě jako gymnazistku. Posadil jsem ji k sobě na bryčku a povídám: »Pojedeš se mnou?« – »Pojedu.« Byl jsem mladý, válečník jedna radost, odvážný, silný – z ničeho jsem neměl strach. A vozil jsem ji po všech frontách až do Perekopu. Byla milosrdnou sestrou… zakusila všechno… No-no.. Tak o čem to…“ Táhle si povzdechl. „My dva jsme každý jiný, ale naše věc je společná. Názory máme různé, ale věc je společná. Když se uzdravím, přijdu k oddílu. Když se neuzdravím – co se dá dělat, půjdu do výslužby. Budu chodit na ryby, po doktorech, vyhřívat si na sluníčku záda. To ovšem v nejlepším případě… Ale nemůžu… Zamiloval jsem si armádu, chlapče, až do morku kosti, vrostl jsem do ní celý. Nevím, jak to potom bude…“ Gradusov se pohnul, oči mu opět utkvěly na sklenici, ale nepožádal o vodu. Jen si olízl rty. Kapitán mu okamžitě sklenici podal. Gradusov obrátil svůj chorobně bledý obličej a na znamení díků zahýbal obočím „Děkuji. Nechci.“ A se zavřenýma očima dodal: „Závidím ti, Vasile Nikolajeviči!“

„Co?“

„Mládí ti závidím. Nu nic, sbohem! Nebo přijde Dáša…“ Začal ho najednou obhrouble popohánět, podal mu ruku. „A s tím Brjancevem jednej, jak uznáš za vhodné. Tak sbohem, Vasile Nikolajeviči, sbohem, ty přece sáni budeš vědět… Nevzklíčí každé semínko… Počkej, počkej! Vzpomněl jsem si teď na frekventanta Zimina. Pozdravuj ho! To je, kamaráde, tak čistý chlapec! Podobá se mému Igorovi, synovi…“

Kapitán odešel od Gradusova s tíživým pocitem.

Pozdě večer seděl Melničenko s poručíkem Gerněcovem v kanceláři oddílu.

Kapitán si unaveně otřel čelo a přistoupil ke stolu.

„Tak si myslím,“ zahleděl se do Brjancevova hlášení, které před ním leželo, „tak si myslím Na tohle neexistují vzorce, aby do nich člověk dosadil čísla… A třeba odejde z učiliště. Tohle není hlášeni, to je výlev zoufalství. Byl třikrát raněn, posádková komise ho možná demobilizuje. Ale je velká škoda, že jsme z něho nestačili udělat člověka. Bylo v něm mnoho dobrého. Ano, škoda!“ opakoval a zvedl sluchátko. „Dozorčí? Pošlete ke mně frekventanta Brjanceva! Odešel na ošetřovnu? Zavolejte ho zpátky!“

Položil sluchátko, přejel si rukou dozadu sčesané vlasy a zamyslel se. Černěcov mlčel. Seděl s vážným výrazem a popotahoval si řemení – nemohl se uklidnit. Jak se to všechno s Borisem vyvine?

Ozvalo se zaklepání. Vstoupil Brjancev a nesrozumitelně zamumlal:

„Přišel jsem na váš rozkaz,“ a zastavil se u dveří, bledý, pohublý, celý jakoby vyhaslý.

Kapitán se na něho dlouho díval.

„Nerozmyslel jste si to, Brjanceve?“ zeptal se konečně. „Ale uvažujte jaksepatří a s chladnou hlavou, než mi teď odpovíte. Jde o vaši budoucnost.“

„Ne, nerozmyslel,“ odpověděl Boris a díval se strnule někam do kouta.

„Rozhodl jste se tedy pevně, že odejdete z armády?“

„Ano.“

„Ale vy přece máte armádu rád a bude vám těžko bez soudruhů z fronty. Promyslete to důkladně.“

„Jsem rozhodnut,“ zašeptal Boris. „Jsem rozhodnut.“

Tu se mu kapitán pozorně zadíval do obličeje, usedl ke stolu a rychle napsal do rohu své vyjádřeni.

„Tady to máte,“ řekl a dodal měkčeji: „Jenom bych vám jako váš bývalý velitel chtěl říci na cestu: nesnažte se v životě zaujímat nejpřednější místa. Lépe pochopíte život… A radím vám, nejezděte do Leningradu pod ochranná křídla rodičů. Vstupte do života samostatně. Naše země je obrovská, odejděte někam na stavbu, pomáhejte obnovovat města, pozorujte lidi a snažte se je pochopit.“

„Nebojte se o mne… Já se neztratím,“ odpověděl Boris dutě.

Otočil se a odešel. Kapitán řekl:

„Kéž by.“

Za týden odjížděl Boris do Leningradu. Doprovázela ho Maja. Zaznělo zvonění a oni stáli ještě v objetí. Boris se neodtrhoval od jejích oddaných, slzami zhořklých rtů, jako by tím chtěl vyjádřit všechen smutek loučení. Maja ho milovala i v nejtěžších dnech, milovala ho – nejen jako hrdého, sebevědomého, odvážného krasavce Borise, ale i teď – slabého, sraženého, nešťastného.

„Miluji tě, miluji… vrátím se pro tebe, nemohu bez tebe žít,“ říkal jí. „To nic, to nic, vzmuž se, buď klidná… Dám všechno do pořádku. Mám v Leningradě matku, otce…“

Maja plakala.

„Borisi, proč odjíždíš? Proč?“

„Májo, nemohu, nemohu jinak. Ať to vypadá jako zbabělost, aťsi… Pořád je lepší než hanba. Nemohu, Májo, pochop mě.“

Když se ozvalo druhé zvonění a Boris začal rychle líbat její uplakanou tvář, rty, čelo, uslyšel za zády tak známý hlas, až sebou trhl:

„Borisi!“

Na nástupišti stál zachmuřený Alexej a vedle něho Valja. Boris hned věděl, kolik uhodilo: Maja řekla Valje, že odjíždí. Byl Alexejovým příchodem tak ohromen, že jenom šeptl:

„Ty jsi přišel?”

„Nebyl bych tě šel vyprovázet,” řekl Alexej. „Ale čtyři roky jsme si byli bližší než bratři. Nemohu odhodit všechno. co bylo, nemohu.”

„Děkuji,” pronesl Boris přiškrceně. „Ale pochop…”

Nedomluvil, najednou se přihrbil a rychle vykročil, k vagónu; neměl vlastně co říci. Maja ho dohonila u schůdků, objala ho a polekaně se k němu přitiskla.

„Ještě chvilinku, Borisi!”

Podíval se jí do tváře, nyní nehezké, uplakané, plné žlutých skvrn, a najednou si uvědomil, že v těchto posledních dnech v něm občas, ve chvílích největšího zoufalství, vznikal pocit, že ani v lásce neměl v tomto městě štěstí. Ale teď, v posledních minutách, vymizel ten dřívější prchavý dojem z duše. Odjížděl s pocitem, že tohle všechno bylo pouhým začátkem.

Když se vlak hnul a Maja, Alexej a Valja začali odplouvat a pak vykročili po nástupišti, když kolem něho přejela nádražní budova s důkladným nápisem Berezansk, když se uprostřed vzdálených, sbíhavých ulic města začalo, natáčet učiliště svými bočními stěnami, usedl Boris ke stolečku, přitiskl si obě pěsti na spánky a mezi pevně semknutými řasami mu začaly prosakovat slzy. Byly to první slzy od dětských let.

KAPITOLA PĚTADVACÁTÁ

Místo epilogu

Válka se přehnala nad zemí jako zuřivá vichřice.

Střechy domů hučely větrem, po zmrzlých polích se zběsile proháněla bílá tma.

Mnozí padli na chladnoucích polích a již nikdy nevstali. Někteří se v této vánici navždy ztratili. Mnohým odešlo z domu štěstí a na jaře se již nevrátilo. Jiní přerostli sami sebe a pochopili, že se minulost nedá vrátit — na prahu stojí riový život.

Vítr této metelice zakalil celé pokolení.

Jeho neradostné jinošství ošlehly nápory vichřice, zakalily desítky ohňů, poznamenaly desítky smrti.

Vichřice zuřila čtyři roky a pak skončila. Generace zmužněla, zesílila. Dověděla se a na vlastní oči spatřila, co se jindy poznává celá desetiletí. Viděla a poznala, co je spravedlivé a co nespravedlivé, co je dobré a co zlé…

Přišlo léto 1947.

Končily státní zkoušky. V učilišti probíhalo vyřazování. Alexeje posílají do Německa. Společně s ním mají odjet Tolja Drozdov a Víta Zimin. Gračevskij, Polukarova Kira Karapetjanc jedou na Dálný východ; Saša Grebnin a Miša Luc na oděský vojenský okruh; Štěpánov má jít do Moskvy. Před čtyřmi měsíci dostal Alexej dopis od Borise Brjanceva. Píše mu, že má syna, že sám studuje, chodí už do druhého ročníku, ale na armádu nemůže zapomenout…

Jinošství skončilo. Přišla mladá zralost. Plynul druhý poválečný rok. A ve světě neklid …

Ona žhavá letní neděle byla prosycena vůní prohřátého jehličí, sosnové pryskyřice a jetele, povadlého ve sluneční výhni. Polední les byl tichý a mladý. Na pasekách v horké trávě vrzaly kobylky. Ptáci, jediní vládci lesa, v tom vedru nezpívali, schovávali se v třaslavém stínu listí, jen sedmihlávkové někde v houští lenivě popiskovali.

Alexej šel s Valjou křovím po úzké pěšince, zbrázděné pestrými pruhy stínů. Valja stahovala rukou jemňoučké pavučiny, natažené přes pěšinu, v chůzi trhala velké maliny, šťavnaté, teplé a sladké. Necítila však jejich chuť. Trhala je mechanicky a zamyšleně a bezbranně se ohlížela po Alexejovi.

Všechno bylo jasné. Věděla, že tohle je jejich poslední procházka za město, že se brzy rozloučí — a nadlouho. Nemohla s nim jet. Na fakultě jí chyběly ještě tři roky, celé tři roky..

Došli na paseku, na tutéž paseku, kde před dvěma lety pod akátem čekali, až se přežene bouře. Akát stál na svém místě s větvemi široce, svobodně rozloženými. Ale asi se na nic nepamatoval. Zato oni si pamatovali všechno; jak tu stáli v bouřce a lijáku, jak Alexej chtěl Valje vyznat lásku, ale pořád mu skákalo do řeči hřímáni.

Dotkla se Alexejovy ruky. Jemně si ji přitáhl a Valja se na něho mlčky zadívala.

„Valjo, budeš na mne čekat… tři roky?” zašeptal Alexej.

„Tři roky? Pět let, deset let! Celý život!”

„Ne, to bych nechtěl. Stačí tří roky.”

Pak šli při okraji lesa k loďce, kterou si nechali v tiché zátoce, šli navlhlým soumrakem a dívali se na dvojí západ slunce — nad korunami stromů a ve vodě.

Na řeku se kladl čisťounký růžový odlesk, houstl v teplých tůních. Tichou vodní hladinu jemně rozechvěly třpytky hvězd. Jen západ nad lesy byl neklidný.