Ferenc Örsi

Kapitán Tenkes

1. STO ZLATÝCH ZA HLAVU

Holínky plukovníka císařského vojska barona Eckberta Ebersteina cvakaly o mramorovou podlahu na chodbě budovy dvorní válečné rady a zvuky kroku se odrážely ozvěnou. Chodba byla liduprázdná. Tento prostor, kde sídlil tajemný říšský hrabě, byl zapovězen dokonce i halapartníkům tělesné stráže z řad šlechticů. Kdo sem vkročil, tomu se samovolně zrychlil dech a bezděky uslyšel tepání vlastního srdce.

Předstoupit před zraky tajemného říšského hraběte znamenalo často víc nežli se hřát na výsluní milosti Jeho Výsosti císaře, tehdy vládnoucího Leopolda, toho jména prvního. Tou dobou se vetchý císař spíše už jen modlil za svou říši, jejíž nejdůvěrnější vojenské záležitosti spravoval jeho jménem onen nikdy nejmenovaný říšský hrabě.

Plukovník Eberstein byl od raného mládí voják. Prošel ohněm mnoha bitev a s nepřítelem se utkával v rytířském zápolení. Teď však mu přesto přeběhla po zádech zimnice. Když však stanul na konci chodby u bělostných křídel dveří, mnoho času na hlubokomyslné úvahy neměl.

Dveře před ním otevřel mladý kapitán a hlasem, v němž byl napůl rozkaz a napůl ohlášení, řekl:

„Plukovník baron Eckbert Eberstein.“

V příštím okamžiku už stál plukovník Eberstein v komnatě s téměř zataženými okenními závěsy. Po blýskavém jasu chodby si tu baron připadal jako v temné žalářní kobce.

„Přistupte blíž, plukovníku!“ ozvalo se z hloubi komnaty.

Baron Eberstein se obrátil za hlasem, pokročil o tři kroky, s třesknutím srazil podpatky, ale dřív než mohl spustit dobře naučenou formuli hlášení, říšský hrabě ho zarazil laskavým mávnutím ruky.

„Mám radost, že se s vámi mohu seznámit i osobně,“ řekl s úsměvem. „Posaďte se, nejsme na bojišti.“

„Je pro mne nevýslovnou ctí a milostí…,“ spustil plukovník, ale starší muž, sedící pohodlně v křesle na druhé straně stolu, ho přerušil:

„To, že jste teď tady, není nic než důvěra, pane barone! Projev nejvyšší důvěry. Upřímně věřím, že jsem dal jeho Veličenstvu dobrou radu, když jsem pro onen úkol, se kterým vás teď seznámím, doporučil právě vás. Ale k věci! Doposud jste bojoval proti Francouzům.“

„Již třetí rok, Excelence,“ pyšně přikývl plukovník.

„Vím,“ zjednal si hrabě okamžitě v rozhovoru pořádek a pak klidně pokračoval: „Vyznamenal jste se při řadě příležitostí a byl jsem šťasten, že na základě důvěrných hlášení, která mi docházela, mohu o vás ohlásit Jeho Veličenstvu jenom samé dobré zprávy. Teď když – a to je třeba upřímně si přiznat – povstání Rákócziho a jeho druhů v Uhrách nabývá stále hrozivějších rozměrů, potřebujeme mít lidi, kteří budou schopni rebelii nemilosrdně a rychle potlačit. A proto,“ a říšský hrabě slavnostně povstal, „vám jménem Jeho Veličenstva císaře nařizuji, abyste odcestoval do Uher a s vojskem, které vám bude podřízeno, zničil bandy, které se pohybují ve vidlici Dunaje a Drávy! Opevněte siklósský hrad a donuťte k věrnosti císařskému trůnu zarputilé, kalvínské Maďary v okolí Siklóse. Při plnění tohoto úkolu postupujte s největší rázností a posílejte podrobná hlášení dvorní válečné radě, jmenovitě mně.“

„Rozumím, Exelence!“ vypnul se hrdě plukovník.

Říšský hrabě předal plukovníkovi důstojným pohybem listinu s pečetí.

„Zde jsou písemné rozkazy!“

Pak opět hlas říšského hraběte zlaskavěl; sám obešel stůl a s důvěrnou sdílností se sklonil k baronovi.

„Vaší mimořádné pozornosti doporučuji jistého Adama Bériho Balogha, toho brigádníka, který před několika týdny prohnal dokonce samotné Jeho Veličenstvo před hradbami Vídně. Podle hlášení mých špehů právě teď, ten sedmi mastmi mazaný kurucký loupežník, rejdí v okolí Siklóse. Kromě několika set husarů je pod jeho velením jenom necvičená horda sedláků. Z vojenského hlediska to není žádná podstatná válečná síla.“

„Za dva týdny je rozdrtím!“ vzplanul plukovník.

„Nebuďte příliš sebevědomý! Nebude to žádné obvyklé válčení, jaké vedeme třeba proti Francouzům. Tohle jsou Maďaři! Bude to těžký případ!“

Baron Eberstein se usmál.

„Za dva týdny ohlásím splnění rozkazu a s hlášením pošlu i Adama Bériho Balogha. Ať živého nebo mrtvého, ale budete ho mít zde!“

„V tom případě vás bude za tři týdny generál!“ usmíval se povzbudivě říšský hrabě. „A já vám už teď jménem Jeho Veličenstva mohu slíbit, že nově zřízená komise vám daruje siklósský hrad a padesát tisíc jiter pudy, která leží kolem hradu.“

Baron Eberstein doslova oněměl radostí.

„Do počátku aspoň sto zlatých tomu kdo polapí Bériho Balogha anebo nás k němu dovede.“ Říšský hrabě přisunul k baronovi malý sametový měšec, který ležel na stole.

Pak najednou, jako kdyby se jindy chladné, modré oči říšského hraběte rozžhavily.

„A jestli dopadnete některého sedláka se zbraní v ruce, ať zajde smrtí na mučidlech!“

„Koho nenajdu za pluhem, toho dám narazit na kůl,“ souhlasil šťastně plukovník.

„Znamenitě,“ přikývl říšský hrabě. „Ale dejte za jejich duše sloužit mši, protože Jeho Veličenstvo je na takové věci citlivé,“ varoval plukovníka a pokývl mu, že ho propoušti.

Plukovník baron Eckbert Eberstein vycouval ven, zalit paprsky císařovy milosti.

Šťastně se podíval na erb nad dveřmi. Měl pocit, jako kdyby se za ním obě hlavy císařské orlice točily a sledovaly všema čtyřma očima hrdinské činy, jimiž bude šířit věrnost Jeho Veličenstvu císaři mezi těmi zarytými Maďary kolem Siklóse.

Stejný pocit měl i za dva týdny, když uprostřed svých kyrysníků, dragounů a pěchoty, z nichž se skládalo jeho vojsko, uviděl z osijské silnice k Siklósi mohutný hrad. Vrch Tenkes se svými svahy se doslova pyšnil jarní zelení a zářil v májovém slunci jako koruna, spočívající na aksamitové podušce.

Baroni Ebersteinové se mohou hrdě ohlédnout na své dávné veliké předky – jejich statky jsou ohromné, ale rodinný zákon je tvrdý a nemilosrdný: dědit může všecek ten majetek jen prvorozený syn Eckbert byl druhorozeným synem, a když se ukázalo, že jeho hlava jaksi nesnáší větší dávky učení, spojené s kněžskou dráhou, rozhodla rodinná rad, že z toho pěkného mládenečka bude voják. Od staršího bratra samo sebou dostával jistou roční rentu, ale od mládí si vydělával na chléb vezdejší svým mečem. A teď, když slunce v dáli hrálo na baštách siklósského hradu, před očima barona Ebersteina se už zjevovala vidina jeho nastávajícího bohatství.

Ale příliš mnoho snění si dopřát nemohl, protože se přiřítily přední hlídky dragounů a hlásily, že u údolí mezi kopci Tenkes a Szársomiyó se vyhrnuly oddíly kuruců a chystají se k útoku.

Jelikož velitel předních hlídek, kapitán Bruckenbacker, odhadoval počet blížících se nepřátel na několik tisíc, rozhodl se baron, že vyčkají nepřítele v sestavě obvyklé na francouzské frontě: děla v jedné linii a u nich sešikovaná pěchota – dragouni na křídlech. Kyrysníky si ponechá v záloze, přesně jak to současná vojenská pravidla předpisují.

Jaké bylo pak jeho překvapení, když se na dostřel jeho děl přiblížila sotva stovka kuruckých jezdců. Ale i ti se zastavili ještě za čárou dostřelu a pokřikovali jakýmsi podivným barbarským jazykem, v němž se vyskytovalo nesmírné množství. Nerozuměl jejich řeči, takže se ho zmocnil vztek. Vydal dragounům rozkaz, ať tu hrstku kurucké jízdy rozdrtí.

„Taste! Do klusuuuuu!“ zazněly předpisové povely a – jízda, která stála v jedné rovině s nagyfaluským lesem, se pohnula hřmotným klusem v ukázněných, sevřených řadách proti kurucům. Po sto krocích zazněl povel:

„Do cvalúúúú!“

Klusající dragouni ujížděli stále rychleji, ale kurncové se jenom točili na místě a nechali své vzpínající se koně tančit. Nejopovážlivěji se tam mezi nimi otáčel mladý muž s blýskavýma černýma očima a s vyzývavým knírem. Dragouni už dorazili téměř k nim, když ten mladý muž vykřikl:

„Na ně, kurucové!“

Ani burácející posel boží nesjede tak prudce do země, jak prudce se obrátila hrstka kurucké jízdy proti mase dragounů a doslova v okamžiku se rozjela tryskem s blýskajícími se napřaženými šavlemi a s hromovým pokřikem napadla bělokabátníky.

I ženoucí se rozzuřený býk se zarazí, když na jeho nozdry zaútočí roj vos. A co teprve, když mají místo žihadel břitkou ocel. Kapitán Bruckenbacker trhl otěží. Jeho znamenitý kůň se doslova obrátil na svém ondulovaném ocase. Povaha žoldnéřského vojáka je už taková: když se obrátí velitel, nenechá ho na holičkách kmán ani při cestě nazpátek.

Krátce hráli císařští první housle – teď dragouni ustupovali před kuruckou jízdou, sekající na všechny strany jako tlupa nějakých pekelníků.

V tom okamžiku se pohnul nagyfaluský les. Mnohem větší oddíl než onen předchozí se vyřítil z křovin, které sahaly do poloviny stromů. A křičeli Ježíš! a křičeli Maria!, ale nejčastěji rvali jediné jméno – Rákóczi, Rákóczi.

Plukovník Eberstein ihned pochopil, že se kurucové chtějí zakousnout do jeho pravého křídla, které teď bylo odkryto. Vrhl své kyrysníky proti předpokládanému hlavnímu voji. Dělostřelcům poručil obrátit děla, potom dal zatroubit jezdcům v kyrysech ústup a poctil rákócziány syčivými šrapnelovými granáty. Ti však jako by měli každý několik životů, vůbec si nevšímali přívalu železa a raději pleskali plochými šavlemi své koně po slabinách. aby co nejrychleji umlčeli řvoucí chřtány děl.

Kapitán Bruckenbacker se vrátil k plukovníkovi, který dlouhatánským polním dalekohledem zkoumal vývoj boje. Zjistil, že množství kuruců, kteří se vyřítili z nagyfaluského lesa, je daleko nižší než počet jeho vojska. U vědomí svých francouzských válečných zkušeností klidně čekal, jak se budou věci vyvíjet. Teprve za chvilku mu blýsklo v jindy tak syrovátkových očích – když na jednom svahu zahlédl štáb kuruců. V čočce jeho dalekohledu se tam tyčil urostlý, prošedivělý muž. Na vysoké čáce měl kuní kožešinu a volavčí péro, jak mívali ve zvyku kuručtí vojevůdci.

„Kdo je ten muž?“ zeptal se majora Onelliho, kterého mu dal jako průvodce cestou na Siklós velitel hradu v Osijku.

„Adam Béri Balogh,“ usmál se Vlach s olejovitou tváří.

Plukovníkovy oči se přimhouřily.

„Vogeller! Ritpek!“ houkl na dva mistry střelce. „Deset zlatých tomu, kdo toho člověka zastřeli!“

Vogeller s hlavou jako kostka a zrzavý Ritpek na další povzbuzeni nečekali. Šli dopředu až k dělům a z dlouhých hlavní pušek, kterými pečlivě zamířili, zazněly výstřely téměř zároveň.

Velitel brigády se zakymácel v sedle, padl koni do hřívy a zvolna sklouzl do trávy.

„Dostal ji!“ zahulákal plukovník, a kdyby se byl nestyděl, radostí by byl praštil svým zlatem lemovaným kloboukem o zem.

Ritpek a Vogeller přiběhli a oba hlásili:

„Pane plukovníku, poslušně hlásím, že jsem ho zastřelil!“

Protože to říkali oba najednou, domníval se plukovník Eberstein, že bude lepší, když tenhle spor nebude řešit na bitevním poli.

„Komu patři těch deset zlatých, rozhodnu až na hradě,“ řekl konečně.

„Mně!“ blýskl očima Vogeller.

„Mně!“ cenil zuby Ritpek.

„To si řekneme na hradě!“ zařval na ně vztekle plukovník.

„Tenhle Šváb s hlavou jako kostka mě vždycky podfoukne,“ fňukal Ritpek.

„A tenhle Dán, co má na hlavě liščí ocas podfoukne vždycky mě,“ hulákal Vogeller.

„Na hradě si o tom promluvíme!“ švihl baron hůlkou.

Mladý muž s blýskavýma očima a výhrůžným knírem, který ještě před malou chvilkou netrpěl nouzí o dobrou náladu, rychle přiskočil k brigádníkovi, jenž vypadl ze sedla. Nejprve nad ním zůstal zaraženě stát, ale potom s obavou u svého velitele poklekl.

„Pane brigádníku! Zasáhli vás?“

Adam Béri Balogh se pokoušel podepřít na lokty. Těžce přitom oddychoval a pot ho celého zalil.

„Posaďte mě na koně,“ šeptal. Ale zdálo se. že těch několik slov mu definitivně vzalo sílu, svět kolem něho potemněl a pak už neslyšel ani poplašné hlučné zvolání mladého muže, který byl ještě před chvilkou tak troufalý:

„Rychle – vůz!“

Janimu Láncovi nebylo třeba říkat dvakrát. Zaryl ostruhy do slabin svého koně tak divoce, až doslova zajiskřily. A jeho dobrý Ugoča s ním letěl jako na křídlech k lesu, kde bylo ukryto několik vozů.

Mladý muž rozepnul hbitými prsty brigádníkovu blůzu a pak si ulehčeně oddechl.

„Bije! Srdce mu tluče!“

V rukou Jančiho Pazonyiho už byla čutora, potažená hříběcí kůží.

„Dejte mu napit, pane kapitáne! To probudí k životu každého, však uvidíte!“

Po brigádníkových knírech stékalo na obě strany víno, které ho mělo vzpamatovat, ale něco se dostalo i do úst.

Snad ho vzkřísilo víno, snad vůz, který přirachotil, ale velitel zvolna otevřel víčka.

„Bitva…“

Mladý muž, kterému říkali kapitán, se rozhlédl.

Bohužel dragouni, kteří znovu udeřili, silně svírali početně slabší vojsko kuruců.

„Tahle bitva je ztracena,“ řekl hořce. „Teď je nejdůležitější odvézt vás, pane brigádníku, na bezpečné místo.“

Jani Lánc už stlal na dně vozu lůžko ze sena a potom jemně Adama Bériho Balogha zvedli a uložili ho na korbu.

Brigádník stiskl mladému muži ruku.

„Chlapče, Matouši… Ty odtud přece pocházíš… dobře zdejší krajinu znáš…“

Mladý muž jen přikývl.

„Zůstaň tu a nedopřej labancům ani chvilku oddechu… Vyhledej všechny, které týrají. A všichni se stanou tvými vojáky!“

„Rozumím, pane brigádníku!“ řekl Matouš Eke, hrdý mladý kapitán; ale to už Adam Béri Balogh neslyšel.

„Vezměte vůz mezi sebe! Odjezd!“ vykřikl Matouš a Jani Láne s Pazonyim již ujížděli s raněným do kopců.

Teprve teď si kapitán Matouš Eke všiml, že tu na zemi leží kuní čáka Adama Bériho Balogha s volavčím pérem.

Ritpek a Vogeller si mnoho z plukovníkovy hůlky nedělali a pořád se hrdlili, kdo z nich si zasloužil deset zlaťáků. Marnost nad marnost, žoldnéř je žoldnéř a žoldnéřem zůstane. Kdo bojuje za peníze, a ne za svou vlast, pro toho jsou i v takové chvíli nejdůležitější peníze.

„Podívejte se, pane plukovníku!“ přervalo jejich hádku zařvání kapitána Bruckenbackera. „Utíkají s nim! Utíkají s ním!“

Oko plukovníka Ebersteina div nevklouzlo do dalekohledu, jak civěl za odjíždějícím vozem.

„Za nimi! Pronásledujte je! Sem s ním, ať je živý nebo mrtvý! Jeho hlava má cenu sto zlaťáků!“

Masitá tvář kapitána Bruckenbackera se roztáhla do širokého úsměvu.

„Ty zlaťáky už můžete začít sázet, pane plukovníku!“

Plukovník Eberstein na něho vytřeštil oči – sto zlatých je přece veliký peníz!

„Počkejte! Pronásledování povedu osobně! Dostanu ho živého či mrtvého!“ rozkřikl se.

Potom zavelel svému štábu do sedel a vyrazil a vzdalujícím se povozem. V trysku ještě zavolal na majora Onelliho:

„Shromážděte pluk a táhněte s ním do hradu!“

Vůz se zatím točil velikým obloukem směrem k Tenkesi. Ve stržích hory, bujně zarostlých zelenou jarní trávou a všelijakými popínavými rostlinami, ztratí labancové jejich stopu – to aspoň předpokládali jezdci brigádníkova doprovodu. Kapitán jel s nimi a sledoval pohyb pronásledovatelů. Ti se nejprve pokoušeli probít řadami kuruců, kteří kolem sebe zuřivě sekali šavlemi. Matouš Eke viděl, že se brigáda nezhroutila. Až nahoru do úbočí hory se rozléhal křik poručíka Dujmoviče, chlapíka bohatýrské postavy:

„Jen ty zatracené labance zmáčkněte! Vytřepte z nich duši!“

A kolem něho další mládenci – Eszterhai s dětskou tváří, kterému zatím vyrazil jen každý druhý vous, ale v jehož ocelové pěsti žnula šavle jako kosa o loňském Petru a Pavlu. Byl tam také chytrý Bársony, z něhož panstvo chtělo vychovat kněze a. na němž bylo toto povoláni patrno doposud. Rozděloval rány šavlí na všechny strany jako požehnání a vykřikoval:

„Ve jménu Otce a Syna – tu máte, labancové!“

Jak to všecko Matouš Eke pozoroval, najednou, jako kdyby nenadále vyrostl ze země, přistoupil k němu prošedivělý muž s vlasy až na ramena.

„Strýčku Siklósi!“ zablýskly Matoušovi oči. Potom spěšně řekl: „Máme raněného brigádníka, pomoz nám, proveď chlapce přes Tenkes! Já se zatím vrátím k brigádě!“

Dalo by se předpokládat, že starý Siklós je vetchý, mírný stařík; a přece se vyšvihl na koně Matouše Ekeho jako nějaký výrostek, jako pasák koní. Matouš zatím sevřel mezi koleny brigádníkova plaváka Murzu. Za jízdy si přehodil přes ramena pláštík Adama Bériho Balogha, nasadil si jeho kuní čáku s volavčím pérem a řítil se k brigádě s nekřesťanským křikem. Nozdry plavého Murzy se rozšířily a chvost mu jen vlál. S Matoušem Ekem takřka vletěl zpět do boje.

„Brigádník je tu!“ zařval rozložitý Dujmovič.

„Počkejte, labancové, svážu vás do snopů!“ zaječel Eszterhai, zbrocený potem.

„Ve jménu Ducha svatého!“ hulákal Bársony.

A všichni přitom sekali a bili do labanců.

Plukovník, který se vydal na honičku, zarazil koně.

„Vždyť žije!“

Vyslal za majorem Onellim rychlého posla, aby teď vrhl do boje všecky zálohy.

Matouš Eke využil zaváhání labanců a rozjel se rychle k brigádnímu bubeníkovi.

„Bubnuj na ústup!“

Bubeník zvedl paličky do výše a zároveň s prškou virblu na kotlík, potažený psí kůži, snášela se prška slz i z jeho očí.

Dřív než se císařští vzpamatovali, spolkl kurucké vojsko nagyfaluský les.

„Za nimi! Za nimi!“ vykřikoval své povely major Onelli a celá jeho záloha, rozvinutá do široké linie, se hnala k lesu.

Ale plukovník Eberstein viděl, že se od kuruckého vojska oddělil brigádník a v doprovodu dvou jezdců ujíždí opačným směrem, k Tenkesi.

Povolal k sobě kapitána Bruckenbackera a strážmistra Pitika s četou jezdců – všichni se vydali za ubohými třemi kuruckými jezdci. A ty tři, totiž Matouše Ekeho, Eszterhaiho a Bársonye, spolkl mladý les. V okamžiku byli z koní dole, jedinou ranou porazili svými válečnými sekyrami dva nejsilnější stromky v okolí, k jejich kmenům uvázali provazy a konce obou provazů podali kapitánovi.

Matouš Eke vydal poslední příkaz:

„Jeďte tryskem za panem brigádníkem! Ručíte mi svými hlavami, že ho dostanete k otci Bottyánovi!“

Potom uchopil pevně oba provazy a vyřítil se z lesíka. Rozložité koruny dvou mladých stromků zvířily takové množství prachu, jako kdyby tudy projížděla setnina husarů.

Strážmistr Pitik, který se vždycky pyšnil, že má zrak jako orel, důležitě ukazoval:

„Támhle utíkají, pane plukovníku!“

Baron Eberstein a jeho oddíl pohodli koně za mračnem prachu.

Mezitím se malý Eszterhai a chytrý Bársonyi vydali po stezce Kočičí dírou a za hodinu dostihli povoz Adama Balogha nedaleko Kistótlalu.

Na bojišti zatím utichl válečný ryk, major Onellí sebral mrtvé a naložil na vozy raněné.

Nu – a oddíl jezdců plukovníka Ebersteina pořád ještě cválal za mračnem prachu, které pro barona znamenalo sto zlaťáků.

Matouš Eke cítil, že statný Murza je čím dál víc unaven. Aby mu ulehčil, pustil jeden provaz.

Druhý přivázal k hrušce sedla.

V těch místech natahoval mohutný dub své mohutné větve až nad cestu.

„Kupředu, Murzo, kupředu!“ křikl kapitán na koně a chytil se větve, rozprostřené nad cestou. Kůň pod ním proklouzl, a když se mu ulehčilo, cválal bystře dál. Kapitán se vyhoupl do koruny.

Za malou chvíli se na stromu nepohnul ani lísteček.

Plukovník Eberstein se strašlivě rozzuřil, když jeho skupina dojela ke stromku, kterým Matouš vířil prach. Zlobilo ho hlavně to, že Bruckenbacker řekl pravdu:

„Tak si. pane plukovníku, myslím, že z nás udělali kašpary!“ Baron zuřivě odluková! a řval:

„Musíme ho dostat! Živého nebo mrtvého – ale musíme ho za každou cenu mít!“

Už chtěl kapitán Bruckenbacker opět pokrčit rameny – kde, kde jen by je měli hledat?… když orlí zrak strážmistra Pitika opět objevil mračno prachu.

„Támhle jsou!“ vykřikl triumfálně a ukazoval do dáli. Plukovník Eberstein, který se kdysi nestal knězem proto, že jeho myšlení bylo poněkud těžkopádné, se i teď trudnomyslně zadumal: co by měl nejspíš udělat v tomto případě, kdy služební a válečné předpisy neposkytují žádný návod k činnosti.

Nakonec nad ním zvítězila únava.

„Kapitáne, pronásledujte je dál!“ povzdechl si rezignovaně. „Jestli mi ho přivedete, těch sto zlatých patři vám.“

Z masité Bruckenbackerovy tváře blýskly koňské zuby:

„Spolehněte se, pane plukovníku!“ usmíval se neodolatelně a pak ukázal na oba mistry střelce. „Vogeller a Ritpek tady zůstanou – ostatní za mnou!“

Okamžitě se vydali cvalem tím směrem, kde orlí zrak strážmistra Pitika objevil mračno prachu, skrývající Adama Bériho Balogha.

Plukovník Eberstein se unaveně sesul ze sedla na zem. Kdysi býval znamenitý jezdec. Po dlouhá léta sloužil ve vídeňské škole španělské jízdy.

To se ví, mladý Eckbert tehdy ještě snil o tom, že na něm zálibně spočine pohled nějaké paní generálové anebo arcikněžny, která si pak vyfintěného jezdeckého důstojníka vezme k sobě jako adjutanta. To se mu dokonce jakžtakž podařilo – vždyť právě tady na něm opravdu spočinuly oči Amálie se sněžně čistou duší, s níž si později navzájem přísahali věčnou věrnost a která teď ve Vídni od něho očekává dobré zprávy.

Později se z mladého kapitána stal velitel setniny a místo služby u dvora ho osud obdařil životem u posádek podél Rýna.

Ztloustl, zpohodlněl a více k duhu mu šlo pohupující se sedadlo v kočáře nežli sedlo.

Ostrá jízda, která trvala pěknou chvíli, ho unavila. Koncem května slunce pořádně připalovalo, a tak plukovník Eberstein svěřil koně oběma mistrům střelcům a odloudal se k dubu, jehož větve se prostíraly nad cestou. Na stromu se nepohnul ani lístek, jenom jeho široký stín se temnil na trávě spáleně sluncem.

Svalil se pod strom, zlatem lemovaný klobouk pečlivě položil vedle sebe a zamyšleně si ovíval orosené čelo krajkovým kapesníkem.

Na cestě nedaleko stromu zahlédl starého sedláka. Netečně se vlekl k baronovi, protože cesta vedla právě tudy. V ruce se mu houpal hliněný džbán a vypadalo to, že není prázdný.

Bitevní ryk, bláznivá jízda na koni a žhavé popolední slunce způsobily, že se plukovníkovu Ebersteinovi při pohledu na džbán seběhly sliny v ústech.

„Hej, starochu!“ zavolal na sedláka, vlekoucího se po cestě.

Staroch – a nebyl to nikdo jiný nežli starý Siklósi – strhl na první pohled poplašeně vysokou soukennou čapku s hlavy a uctivě vykročil k plukovníkovi.

„Co to neseš ve džbánu, starý?“ houkl na něho plukovník.

„Vínečko jako rozmarýn. Jestli tě, velkomožný pane, neurazím,“ poníženě řekl starý, „nabídnu ti doušek.“

Starý sedlák přistoupili k baronovi a rukou poněkud se třesoucí mu podal černý džbán.

Baron Eberstein mohutně nasál vůni.

„Jako kdyby samo nebe zavonělo!“ poplácával dojatě orosenou selskou nádobu. „A jak je chladné!“

Opatrně zvedl ke rtům džbán, těžký vínem, a jeho voňavý a chladivý obsah doslova už cítil na jazyku. A v tu chvíli, kdovíjak a proč, džbán se překotil a roztříštil se o zem na spoustu střepů. Prach země do sebe rychle sál jeho ušlechtilý obsah, jako by to byl nějaký pijan vína.

„Nemehlo selské! Mezuláne!“ zlobil se plukovník.

Starý Siklósi zděšeně zalamoval ruce.

„Odpusť mi to, velkomožný pane. Taková škoda!…, jediný džbán, co mám – vína můžu přinést, co hrdlo ráčí, však je tam stejného ještě dost, ale džbán… po mém džbánu je veta.“

Mluvil a přitom pohlédl na mistry střelce, kteří se sem přiloudali, když zaslechli hovor.

„Ale vždyť tu jsou páni vojáci a mají čutory!“ zasvítily mu oči. „Ať se mnou zajdou do sklípku. Naplním jejich čutory takovým vínem, jaké pije císařské Veličenstvo jenom o velikonocích!“

Plukovník Eberstein pozoroval zmateného sedláka, ale ještě víc k němu zavoněla muškátová vůně vína, které se vypařovalo u jeho nohou. Jeho žízeň se ztisíceronásobila.

„Jak je ten tvůj sklípek daleko, dědo?“ zeptal se a zkoumavě se na něho podíval.

„Sotva kamenem dohodit, velkomožný pane,“ mávl rukou starý Siklósi.

„Tak teda,“ zaváhal plukovník, ale vzápětí zvítězil buket muškátu, „pospíchejte, ať jsou tihle dva honem zpátky.“

A když baronu Ebersteinovi napadlo, že tady na nepřátelské půdě vlastně zůstal sám, byl by už marně volal za svými dvěma mistry střelci. Stejně jako plukovníka, i je mocně přitahovala vůnička tenkesského tramínu a bystře řinčeli po stezce k Nagyároku směrem ke starochovu sklípku.

Ale jak se zdálo, nebylo třeba ničeho se obávat. Starý dub stál osaměle podél cesty, přetínaje ohromné pastvisko, na dvě stovky kroků kolem nebylo jediné křoví a vedle něho stál dobrý kůň a v pouzdrech u sedla byly zasunuty dvě pistole.

Plukovník měl pocit, že se pohnul vítr, když nad jeho hlavou drobně zašumělo v listech. Jeho lidé budou za pár minut zpátky ze sklípku, který je odtud, co by kamenem dohodil, rozumoval nad voňavou louží.

Po odvrácené straně dubového kmene mezitím opatrně jako kočka slézal dolů kapitán Matouš Eke.

Brigadýrský pláštík měl přes ramena, na hlavě vysokou kuní čáku s volavčím pérem, jenom tvář mu teď pod očima zakrýval nachový šátek.

Vykoukl za stromem, na jehož opačné straně se plukovník zamyšleně ovíval. Jeho zlatem lemovaný klobouk ležel Matoušovi na dosah ruky. Zničehonic se ho zmocnila nepřekonatelná touha, aby si z toho funícího chlapíka ztropil šašky, než přistoupí k vlastní věci. Opatrně – ani stéblo se nepohnulo – vyměnil za plukovnický klobouk vysokou čáku z kuní kožešiny, zdobenou volavčím pérem. A pak začal vířit vzduch větvičkou s listy. Plukovník s rozkoší nastavoval čelo větříku, který tak svěže zavál, a když vítr zesílil, sáhl po svém klobouku, že si ho nasadí na hlavu.

Také si ho nasadil, ale v příštím okamžiku mu ztuhla ruka.

Místo zlatého lemování držel v ruce kuní kožešinu!

Strhl čáku z hlavy a okamžik si ji prohlížel celý zkoprnělý.

„Ruce vzhůru, plukovníku!“

„Kdo je to,“ vydral se z něho hlas.

„Adam Béri Balogh!“ zněla pevná odpověď.

„Oóó!“ v plukovníkovi se hrůzou zarazila řeč.

„Kdybyste mi snad chtěl dát oněch sto zlaťáků, vypsaných na mou hlavu,“ slyšel posměšný hlas, „máte k tomu právě příležitost!“

Baron Eberstein překonával první úlek, pomalu sáhl po svém opasku a vytáhl odtamtud míšek s penězi. Jeho ruka se pohybovala na píď od pistole, kterou měl zabořenu do boku.

Prudkým pohybem vyrval kapitánovi z ruky zbraň.

V příštím okamžiku dostal kopanec do zápěstí a pistole odletěla někam daleko. Měl ještě tolik času, aby tasil šavli a okamžitě se vrhl na kapitána.

„Zdechneš, ty rebelantský pse!“ zařval.

Ale kapitán se mrštným pohybem vyhnul bodnutí a v jeho ruce se rovněž zablýskla šavle.

„Když dovolíte, s mírným zpožděním snad!“ smály se černé oči a kapitán se točil kolem něho s takovou ďábelskou rychlosti, že dřív než na to baron Eberstein stačil reagovat, plácla kurucká šavle naplocho po jeho kozinkových kalhotách.

Císařského plukovníka plácli přes zadnici! Větší pohana už se snad ani nemohla stát. Na francouzské frontě bylo něco takového naprosto nepředstavitelné – tam se mohl nepřátelský plukovník utkal výhradně s jiným plukovníkem. A to ještě podle mezinárodních kavalírských regulí. A teď – tenhle vzbouřenec, tenhle bezbožník s ním zachází jako nějaký učitel s měšťanským usmrkancem! S ním, s baronem!

Zběsile se vyřítil na kuruce, který hbitě uhýbal jeho ranám. Matoušova zakřivená šavle jen občas třeskla o rovnou dragounskou šavli.

Ještě jednou a opět a potřetí to plesklo o kozinku, která přikrývala plukovníkovo pozadí.

Baron už byl všecek zpěněn a rozpřáhl se k mohutnému seku.

Teprve teď se střetly šavle doopravdy, ale vzápětí také vyletěla plukovníkovi zbraň z ruky. Ten pekelnický kuruc k ní přiskočil s mrštností rysa, šlápl na rovnou čepel a svou šavli přitiskl plukovníkovi k hrdlu.

Baron Eberstein cítil, že smrt už přichází! Ale hroť šavle se jenom dotkl jeho vázanky. Blýskavé oči nad šarlatovým šátkem však bodaly o to víc.

„Chytejte, plukovníku, ještě není konec!“ ustoupil kuruc a rytířským pohybem zvedl ze země šavli svého nepřítele. Potom mu ji hodil. Baron zbraň zachytil a v tom okamžiku z něho spadla veškerá mezinárodni rytířskost.

Mrštil svým rovným mečem jako kopím na nepřítelovo srdce.

„Tu máš, dobytku!“

Kavalír by se něčeho takového nikdy nedopustil. Takhle bojují briganti. Ale později omlouval baron tento svůj poklesek proti rytířské cti tím, že svého protivníka nepokládal za rytíře.

Jenomže meč, vržený proti kapitánovu srdci, se s rachotem zachytil na širokém koši, chránícím rukojeť kurucké šavle.

Teď však se nalilo krví čelo Malouše Ekeho. V následujícím okamžiku držel v každé ruce jednu šavli a vykročil proti plukovníkovi. Baron Eberstein ustupoval s rukama zvednutýma do výše.

„Mohl bych tě zabít, plukovníku!“ slyšel odněkud z veliké dálky kurueova slova.

Mezitím byla nálada ve sklepě starého Siklósiho stále veselejší a rozpustilejší.

Zažloutlým koštýřem nasával staroch nazlátlé víno z nitra sudu a hned mu dával sklouznout do zčernalých dřevěných pohárů.

„Vybírejte si, jen si račte vybírat, páni vojáci! Vyberte si to nejlepší! Z toho naměříme panu plukovníkovi, nemám pravdu?“ pobízel oba mistry střelce. Ti pomalu zapomínali na nedávnou vzájemnou potyčku a z jejich zlosti už zbylo jen to, že se nedokázali shodnout, které z vín v tomto sklepě je to nejlepší.

A tak, když došli při ochutnávání k poslednímu, přišel starý Sikjósi s návrhem, aby to vzali znovu od začátku, a tentokrát aby si dávali lepší pozor.

Vogeller s kostkovitou hlavou a zrzek Ritpek mu to také slíbili. Šli od sudu k sudu, a než došli na konec řady, sklep už se s nimi pořádně točil.

Ritpek, který byl přece jenom moudřejší, teď už honem naplnil čutory, a byt byl Vogeller sliboval, že zalehne rovnou pod pípu a vypije všecko, co v bečce je, a nazmar nepadne ani kapka – byl neúprosný:

„Jdeme!“

Když se oba vojanští páni vypotáceli dveřmi sklípku ven. starý Siklósi otočil v zámku klíčem a plížil se po jejich stopách od houštiny k houštině.

A plukovník Eberstein, opřený zády o sirotu a se dvěma šavlemi na prsou, poslouchal kapitánovo poučení.

„Teď bych vás mohl zabít, plukovníku, ale netřeste se! Neudělám to. Vaše baronská hlava mi nestojí za to, kolik selských hlav byste kvůli ni ze msty srazili. Než se vrátíme, vy budete pánem nad tímto krajem. Zacházejte s lidem důstojně – jestli mu budete ubližovat, jestli z něho budete dřít, zapalovat dvory, nebude pro vás slitování!“ tak znělo temné varování a baron Eberstein viděl v černě žhnoucích očích, že tento kuruc nežertuje.

Ale i kuruc si povšiml, že se plukovníkův pohled toulá kdesi za jeho zády a že i len doposud tak vyděšený pohled dostává živý odstín. V Ebersteinových modrých očích blýskla naděje, ale ještě spíš než naděje stáhla koutky jeho očí do drobných vrásek touha po pomstě.

Kapitán rychle obrátil hlavu a sledoval plukovníkův pohled. Z křovisk, která zakrývala stezku do Nagyároku, se vyvalili dva labancové.

V tu chvíli Matouš Eke bodl oběma rukama najednou. Ebersteina opět ovanula smrt, ale obě šavle proťaly jenom jeho šaly a přibily ho v podpaží ke stromu.

Mohutným skokem se octl kuruc u plukovníkova koně, který se tu poblíž popásal, vyhoupl se na něho, drsně mu nasadil ostruhy a vyrazil směrem k Tenkesi.

„Zastřelte toho psa! Zastřelte ho!“ ozval se náhle plukovníkův hlas.

Oba mistři střelci se nejprve rozhlíželi, o kom je tu vlastně řeč, a když pak uviděli jezdce, popadli pušky a střelili po něm.

Matouš Eke pocítil v levém rameni ránu jako palicí. Zakymácel se v sedle, ale pak se opět vzchopil, padl koni na krk a uháněl dál.

Pláštík Adama Bériho Balogha tak byl v jednom dni prostřelen kulí podruhé – a opět po něm tekla klinická krev.

Vogeller a Ritpek se rozběhli k plukovníkovi.

„Nejste zraněn, pane plukovníku?“ vyptávali se a dávali si pozor, aby se nepotáceli. Potom plukovníkovi rozepnuli blůzu, protože nedokázali vytáhnout šavle, zaražené do dubu.

Svlečen do bílé, krajkové košile se širokými rukávy, oddechoval baron Eberstein po zažité hrůze. A protože zahlédl oddíl kapitána Bruckenbackera, hned poručil Vogellerovi a Ritpekovi, aby se rozjeli za kurucem.

Mistři střelci, kteří za sebou měli ochutnávání vína, se horkotěžko vydrápali na koně a rozjeli se směrem, kde se ztratil kapitán.

Malý oddíl, vedený kapitánem Rruckenbackerem. se vrátil s dlouhými nosy.

Sto zlaťáků se jim rozplynulo, ale chytili aspoň koně, který táhl stromek. Murzu sice dohonili, ale v jeho sedle nenašli nikoho. Strážmistr Pitik, který jinak nebyl příliš zbožná duše, se teď překřižoval.

„Jezdec se propadl do země.“

V téhle prapodivné situaci Bruckenbackera napadlo, že nechali svého velitele samotného, a okamžitě hnal své lidi nazpátek. Murzu svěřil strážmistru Pitikovi. který ho zbavil stromku a vzal plaváka za uzdu. Kůň však nesnášel labancký pach. Sotva ujeli sto metrů, náhle prudce zabočil, i se sebou strhl i hnědáka strážmistra Pítíka; a navíc tak prudce, že strážmistr plul aspoň pět metrů vzduchem, než dopadl na zem.

Hnědák se sice vrátil ke svému pánovi, ale Murza s ohonem vztyčeným a s vlající hřívou cválal směrem k Tenkesi a v mžiku se ztratil mezi stromy a křovisky.

Bruckenbacker už dorazil k plukovníkovi, když se k nim připojil strážmistr s natlučenými údy.

„Pane plukovníku, na koni jsme nikoho nenašli!“ hulákal kapitán Bruckenbacker a potom se zvědavě zeptal: „Ale co se stalo vám? Proč si sušíte blůzu na dvou šavlích?“

Zatím baron Eberstein opět nabyl velitelské chladnokrevnosti a hrdě se obrátil k Bruckenbackerovi.

„Bojoval jsem s Adamem Bérim Baloghem, ale utekl. Moji lidé ho pronásledují.“

A aby bylo pro ten den štěstí strážmistra Pitika úplné, poručil tomu válečníkovi s orlím nosem:

„Strážmistře, dáte mi svého koně a počkáte na mistry střelce, až se vrátí z pronásledování – pak s nimi přijedete do hradu.“

Když se vyhrabal hnědákovi do sedla, dva a dva labancové vytrhli šavle zaražené do stromu a podali mu blůzu. Potom, jak tomu byl zvyklý na francouzském bojišti, předjel slavnostně do čela oddílu.

Vyrazili k siklósskému hradu.

Major Onelli dal ve vnějším hradě nastoupit dragounům. kyrysníkům a dělostřelcům. Pěchotu poslal do vnitřního hradu.

Když plukovníkův oddíl dojel k vnější bráně, stála tu už silná stráž. A když dojel k padacímu mostu vnitřního hradu, z bašt zazněly polnice, pěchota pálila čestnou salvu a na bráně vyvěsili praporec s dvouhlavou orlicí, z něhož – snad bylo hedvábí pomačkané anebo to způsobilo plukovníkovo špatné svědomí – shlížela dolů dvouhlavá orlice s poněkud šilhajícím pohledem.

Ritpeka s Vogellerem mezitím pronásledování omrzelo.

Dali se do uvažování. A aby přišli na lepší myšlenky, vypili ze svých čutor víno, určené pro plukovníka. Po něm se mysl mistrů střelců natolik vyjasnila, že si vymysleli lež: podle ní se ten jezdec zřítil do hluboké propasti a polámal si všecky kosti.

To také hlásili strážmistru Pitikovi, který zas poručil Vogellerovi. aby slezl z koně a mašíroval tak až na hradní nádvoří.

Plukovník vzal hlášení na vědomi a jenom jeho siváka mu bylo trochu líto.

Pod siklósským hradem se krčila ubohá stavení krytá šindelem. Srpek měsíce a záři strážných Ohňů, které plápolaly na hradbách, pohlcovala noc.

Ze dvorů občas zaštěkali psi a kdesi tiše vrzla malá dvířka. Nízká místnost se naplnila pachem lidského potu, když starý Siklósi položil bezvládného klinického kapitána na pryčnu se slámou.

Na okno dal soukenný závěs, pak vykřísl oheň a zapálil kahanec. Poskakující plamen ozářil strhanou, bledou tvář Matouše Ekeho. Kapitán pomalu otevřel oči a s tichým zasténáním se zeptal:

„Kde jsem?“

Po tváři starého sedláka přeběhl úsměv a zašeptal s otcovskou láskou:

„U dobrých přátel, chlapče, u dobrých přátel.“

Nahoře na hradě tloukla půlnoc. Zaznívalo to až sem. Tak blízko byli pod hradem.

2. HONBA NA LIDI

Život na hradě se stal brzy docela pohodlný.

Plukovník promyšleně zorganizoval střežení cest a mostů, pravidelné jízdní patroly se objevovaly hned v jedné a hned v jiné osadě, k hořkosti a bídě okolních nevolníků. Císařský žold nebyl nijak vysoký. Který z žoldnéřů si chtěl svůj výdělek ukládat, ten se pokoušel finančně zahojit při takových výpadech.

Vypleněné selské dvory označovaly, kudy prošli vojáci milostivého císaře Leopolda.

Nahoře na hradě zatím ubíhaly dny celkem vesele. Zvlášť po tom, co z Vídně přes Záhřeb a Osijek dorazila vojenským kurýrním dostavníkem Amálie. Plukovník přivítal svou manželku s náležitou okázalostí. Poslal jí naproti do Osijku setninu pořádně nablýskaných kyrysníku pod velením kapitána Bruckenbackera.

Sám pak očekával svou náročnou paní v čele svých dragounů na siklósském pomezí. I když cesta z Osijku k hranicím Siklóse nebyla dlouhá, postačila, aby se mezi kapitánem s masitou tváří a Amálií vytvořilo galantně přívětivé přátelství.

A toto přátelství se vyvíjelo dál i na hradě.

Paní plukovníkova se zprvu opravdu necítila dobře uprostřed nevlídných zdí a pocit osamění v ní nedokázala zmírnil ani krása okolního kraje. Obšťastňovala ji jenom horlivá, ale i příjemná dvornost kapitána Bruckenbackera, zatímco její manžel se skláněl nad ohromnými mapami, anebo soustředěnou a uvážlivou prací sloužil císaři, když diktoval své rozkazy.

Služba císaři tedy nebyla tak prostá, jak si to baron Eberstein cestou do těchto končin představoval. Tihle zarputilí sedláci v okolí Siklóse byli v mnohém odlišní od lidu, který poznal na bojištích Evropy.

Tam na břehu Rýna anebo ve Slezsku anebo na strážních postaveních v Čechách se setkával s měšťany přivyklými pořádku a poslušnosti a s nevolníky vychovanými v poníženosti a věrnosti. Těm bylo slovo panstva svaté; tam, když jednoho dne něco poručil, druhý den to bylo vykonáno. Ale tady, kde sotva před patnácti lety zuřila veliká válka proti Turkům! V chatrčích, vystavěných na Zátopovém území Drávy anebo v jeskyních. ukrytých v útrobách kopců, měli lidé sotva pár kusů dobytka, který je jen s bídou udržoval při životě; tady ztrácely význam i tak svaté věci, jako je slovo císaře anebo rozkazy plukovníka, které uděloval v hodnosti jeho místodržitele.

Marně dával vybubnovat, aby přinášeli na hrad Síkiós odvody k vydržování vojska, marně dával vyhlašovat, aby platili válečné kontribuce. Zdejší lidé k lomu všemu byli hluší, ale slyšeli velmi dobře, když se blížila nějaká trestná výprava, protože v takovou chvíli po nich nezbyla ani stopa – po lidech ani po dobytku – a pěkně učísnuté cihly nařezané z trávníku přikryly i zakopané obilí.

A velitel siklósského hradu každou chvíli dostával příkazy – tolik a tolik kusů hovězího dobytka na porážku zahnat tam, tolik vozů mouky zas tam a jinam zase poslal tolik a tolik peněz.

Plukovník Eberstein věděl, co je to rozkaz; ale jak ho měl plnit, když to nechtěli uznat sedláci?

Neměl to zkrátka lehké.

V posledních týdnech se však přece jenom nesetkal s otevřenou vzpourou. Tak se zdá, pomyslel si, že se Adam Béri Balogh opravdu zřítil z tenkesských skal. Ovšem toho dne, kdy s velkým vytrubováním dorazil vojenský posel ze Záhřebu, kde sídlil generál podmaršálek baron De Nehen, se tato jeho víra rozplynula.

Generál podmaršálek podával vážnými slovy zprávu a varoval plukovníka před domýšlivostí; podle posledních zpráv zvědů se Adam Béri Balogh po svém zranění uzdravil a v nedávných dnech rozbil jaksepatří jeden císařský prapor.

Zprávy zvědů hovořily i o tom, že jeden z kapitánů brigády Adama Béri Balogha se po siklósské srážce nevrátil zpět a pravděpodobně se skrývá kdesi v okolí. Dá se však v každém případě předpokládat, že ona veliká neposlušnost, kterou prokazuje lid v kraji přilehlém k Siklósi, může být výsledkem jeho činnosti. Nařízení barona De Nehena přikazují plukovníkovi přísný postup. Nadále se nesmí opožďovat shromažďování odvodů a vybírání válečné kontribuce. Především ať se plukovník zmocní kuruckého kapitána, který se skrývá v okolí, neboť vytrhne li jedový zub protivícího se lidu, bez jakýchkoliv pochyb to usnadní i plnění ostatních úkolů.

Zatímco baron Eberstein studoval tyto pokyny, ozvaly se od západních bašt hradu, obrácených k hoře Tenkes, výstřely z pušek V pohodlném křesílku tam seděla pod slunečníkem s krajkovou obrubou Amálie a přes svůj lorňon pozorovala střídavě kapitána Bruckenbackera a krajáče z pálené hlíny, postavené na okraj zdi.

Kapitán ji učil střílet. Když totiž Amálie po několika prvních dnech přišla na to, že se s kapitánem nedá konverzovat o Calderonových dramatech ani o románech mademoiselle Scudery, s ženskou přizpůsobivostí trpěla, aby ji kapitán rozptyloval tím, co umí.

Kapitán uměl jenom jezdit na koni, hrát kostky a střílet.

Kapitán Bruckenbacker, vydrážděn Amáliiným úsměvem, pyšně střílel z pušky, kterou pod dohledem strážmistra Pitika znovu a znovu nabíjeli mistři střelci Vogeller a Ritpek.

„Bravo, Alfonsi, bravo!“ tleskala Amálie, když kapitánovy střely jedna po druhé rozbíjely nádoby.

„Jste opravdu velice zručný, příteli,“ zvonil hlas paní plukovníkové, která přitom něžně hladila koťata.

Kapitán Bruckenbacker se po těchto slovech uznání galantně uklonil. Strážmistr Pitik úslužně podal nabitou pušku, Vogeller s hlavou jako kostka mrkl na zrzavého Ritpeka, potom nasypal do hlavně střelný prach, utěsnil zátku a zatlačil do ústí kulku.

A přece tam byl kdosi, jenž se neradoval z toho, jak krajáci jeden po druhém braly za své.

Veronika, nová služka paní plukovníkové.

Plavá dívka tam stála jako socha, držela nad svou velitelkou slunečník a dávala pozor na koťata, která se škádlila v košíku, zavěšeném na jejím předloktí.

Do hradu přišla teprve nedávno, když se dověděla, že plukovník platí slušné peníze za koťata.

Oblíbeným zvířetem Amálie totiž byla kočka. Děvče, které přineslo na hrad koťata, se jí zalíbilo, protože paní baronka zůstala bez služebné. Když se její vídeňská služebné dověděly o tom, že se paní chystá do divokého maďarského kraje, rozutekly se právě jako houf koček.

Veronika byla sirotek, a když ji paní plukovníková přikázala, aby zůstala na hradě s ní, ještě děkovala Stvořiteli za svůj dobrý los. Později pocítila, že koček, které měla na starosti, si tu váži víc než jí, dcery lidí. A Amálie zas poznala, že má co dělat s chytrým stvořením – a tak ji přísně vedla ke všemu, co má vědět vídeňská komorná.

Děvčeti stačilo všecko vysvětlil jednou. Nebyla na štíru s učenlivostí, ale se srdcem, které se nedokázalo spřátelit s novým prostředím.

Nerozveselila se ani teď, když se její paní tak dobře bavila a když kapitán s kavalírským gestem podával Amálii bambitku, pobitou stříbrem.

„Je to maličkost,“ řekl, „račte to vyzkoušet!“

S lechtivou zvědavostí paní plukovníkova zakoktala:

„Alfonsi, já se bojím!“

Kapitánova ústa se roztáhla od ucha k uchu; statečně a hrdě pani povzbuzoval:

„To už nechte na mně!“

A hned vtiskl pažbu pistole, ukončenou jakýmsi knoflíkem, do Amáliiny měkké dlaně, prsty přivyklými uzdě přitiskl ženské prsty k pažbě, objal její rameno a pomalu zvedal ústi pistole k cíli.

„Amálie! Co tam děláte?“

Oba se najednou obrátili – a s nimi přirozeně i pistole. kterou svírali v rukou.

Amálie se lekla a – sama nevěděla, jak se to stalo – stiskla spoušť.

Zahřměl výstřel, Veronika vykřikla a plukovníkův klobouk odletěl daleko stranou.

„Ach Eckberte,“ vykoktala Amálie, „já se učím střílet!“

S roztřesenou bradou sledoval strážmistr Pitik celou tu scénu. Zato Vogeller s hlavou jako kostka vyprskl smíchy.

Baronu Ebersteinovi bylo známé francouzské přísloví, že vznešenost dělí od směšnosti pouhý vlásek. Věděl, že si v tomto okamžiku musí dát na ten vlásek veliký pozor. Vnutil se do pozice drsného muže a řekl Ritpekovi, jako by se vůbec nic nestalo:

„Můj klobouk!“

Zrzek se ochotně vrhl za prostřeleným kloboukem.

Eckbert si ho předpisovým pohybem nasadil na hlavu a potom zařval na kapitána Bruckenbackera s vojenskou tvrdostí:

„Nařídil jsem vám, abyste do tří dnů sehnal válečnou kontribuci!“

„Všecka opatření jsem učinil, pane plukovníku! Rozkázal jsem vesnicím, aby ji dopravily do tři dnů na hrad!“

Plukovník teď nevěnoval pozornost kapitánovým slovům. Sáhl po jedné pušce, kterou právě držel připravenou k výstřelu strážmistr Pitik. Potom zvolna, s chladnokrevností vyvolávající mrazení, zvedal hlaveň pušky, která minula prsa zkoprnělého kapitána Bruckenbackera sotva o píď.

Amálie tiše vykřikla, ale ústí hlavně se zvedalo dál; do výše, kde v dopoledním slunci kroužil holub a hledal místo, kam by se snesl.

Zahřměl výstřel. Holub se ve vzduchu překotil a spadl na hradbu. Zrak obou mistrů střelců na něm ulpěl.

„Střílet se můžete naučit i ode mne!“ změřil si tvrdým pohledem svou manželku plukovník. Veronika, která až do té chvíle sledovala výjev s mlčenlivostí sochy, poklekla k holubovi, který sebou tloukl na kamenech.

„Ubožáčku,“ zašeptala.

„Co to má znamenat?“ vykřikl plukovník, který si také prohlížel svůj úlovek – zmítajícího se holuba.

Holubovi někdo připevnil na nožku jakýsi svitek.

Amálie se přitiskla k baronovi a zvědavě přihlížela se svým lorňonem na nose.

„Eckberte, co to vlastně je?“

„Darebáci!“ zaskřípěl zuby plukovník.

„Ukažte mi to, Eckberte, ukažte mi to!“ točila se kolem něho manželka Baron Eberstein se dal do čtení drobného písma.

„Mám radost tvého uzdravení. Dej se do práce, zabraň odvodům vybírání kontribucí, drancování lidu. Pevné zdraví přeje brigádník Adam Béri Balogh.“

„Ale co to všecko znamená, Eckberte?“ zavěsila se do něho Amálie.

„Strážmistře! Nástup na hradním nádvoří!“ rozkázal pevně plukovník A když Pitik s Vogellerem a Ritpekem odběhli, dal se do vysvětlování:

„Adam Béri Balogh žije. A v našem okolí se skrývá raněný kurucký kapitán.“

„Vždyť jsme přece prohledali celý svah hory!“ hájil se kapitán Bruckenbacker.

Plukovníka polila zlost.

„Takhle se na vás mohu spolehnout? Vy si tady chytáte lelky a střílíte na krajáče, místo abyste hleděl mít na mušce nepřítele!“

Když si vylil zlost, nařídil:

„Vezmete si na nádvoří nastoupené vojáky a obklíčíte vesnici. Prohledáte každý dům od sklepa až na půdu. A nechoďte mi na oči dřív, dokud nebudete mít toho lotra!“ třepal svitkem zlostí celý rudý.

Bruckenbacker zasalutoval, srazil podpatky a pak spěšně odešel.

Zatímco na hradě burácely povely a vojsko se řadilo, dole ve vesnici v domě starého Siklósiho vyhlížel malým oknem kapitán Matouš Eke, oblečený do selských šatů, s vousem, který už dorostl na prst délky. Obvaz z ramene už sňal, rána se zacelila, ale stále ho ještě bolel každý pohyb. Na dvoře, pod vysokým hliněným břehem byl malý holubník. Na něm si probírali peří poštovní holubi s živýma očima, ale starý Siklósi mezi nimi marně hledal toho, kterému říkal Tuba.

Starostlivě vstoupil do domu.

„Pořád tady ještě není?“ zeptal se Matouš.

„Není. A byl to můj nejlepší poštovní holub.“

„Nemůžeme nečinně vyčkávat, co labancové udělají,“ vzplanul kapitán. „Půjdu na Tenkes pro zbraně.“

„Na to jsi ještě slabý, chlapče,“ řekl staroch. „A pak, sám ďábel ví, co od koho můžeš čekat; co když tě někdo uvidí? Neznají tě… copak víš, jestli tě někdo neudá? Líp bude, když pro zbraně půjdu sám.“

Matouš Eke věděl, že má starý pravdu. Nechal ho, ať si přehodí přes rameno nůši, zavěsí na ruku další košík a vykročí na Tenkes.

Aby si nějak ukrátil dlouhou chvíli, rozhodl se, že se oholí. Nalil do korýtka vodu, důkladně obtáhl břitvu a pak si z dobrého domácího mýdla pořádně namydlil bradu Sledoval v malém zrcadle, zavěšeném na okenním kování, jak se za ostřím břitvy vyhladila jeho tvář. Zaslechl jakési zahučení. Vyhlédl vedle zrcadla a ještě za plotem uviděl strážmistra Pitika. Za ním se strkala aspoň rota labanců.

Strážmistr odstrčil branku z ulice a zamířil ke stavení. Holí zabouchal na dveře.

„Otevřít! Jménem císaře otevřít!“

Matouši Ekemu nezbylo víc času než si na obličej zase namazat silnou vrstvu pěny. Pak si rozcuchal vlasy a nakonec zavřískal změněným plačtivým hlasem, jako by byl vesnický blázen:

„Už jdu, pane vojáku, už otvírám!“

A hned také otevřel. Když vpadl strážmistr dovnitř, hihňal se mu vstříc a z pěny, natláskané na vousy, vyfukoval bubliny.

„Copak hledáte, stateční pánové, copak tady hledáte?“ huhlal horlivě. „Můžu vám, páni vojáci, pomoct?… Můžu nějak pomoct?“ Nastrkoval namydlený obličej ke strážmistrovi.

Ten ho jenom hrubě odstrčil.

„Ztratili jste něco. páni vojáci?“ pochechtával se Matouš a odfukoval mydlinky.

Strážmistr na něho zařval: „Nestrkej nos mezi dospělé, spratku!“

Ale kuruc se hned tak nedal.

„Hledáte pušku? Bum – bum – bum…“ a dělal, jako že střílí. Přitom pořád odfukoval pěnu, že se strážmistr Pitik nestačil utírat. Zvenčí na něho zavolali, aby přinesl kahanec.

„Podej kahanec!“ poručil.

Labancové už se tlačili kolem dveří. Matouš jim posvítil na cestu do sklepa, vykopaného pod hliněným břehem. Zastavil se pod schody a přiblble za sebou labance zval:

„Tudy, tudy páni vojáci! Je tu víno, moc vína je tu, stateční páni!“

Když sešel do sklepa i poslední labanc, praštil Matouš lucerničkou o zem a proběhl dveřmi jako zajíc. Zabouchl za nimi železem pobité dubové dveře, zastrčil kotvu do zámku, a zatímco ti tam dole přes sebe padali, pospíšil si k brance.

Jenomže oba mistři střelci opět chodili po vlastním chodníčku. Vogeller vybíral v kůlně do svého černého klobouku krásná, velká vejce a Ritpek neúnavně pronásledoval slepici. Když uslyšeli rámus ze sklepa, oba dva zpozorněli. První se rozběhl ke kapitánovi Vogeller; přitom si zprudka nasadil na hlavu klobouk plný vajíček. Matouš byl beze zbraně a neměl u sebe ani kapesní kudlu Měl jen dlouhou dýmku, uvázanou na tkaloun u kalhot. Mohl použít jenom svých pěstí. Uhodil Vogellera do hlavy takovou silou, že se všechna vajíčka v klobouku rozbila.

Potácející se labanc si rozmazával a roztíral po tváři hustou lepivou břečku z vajec, ale i tak, napůl oslepen, se pustil za prchajícím mužem. Ritpek se řítil ke své pušce, rozvážně se opřel o dveře sklepa a zamířil na kapitána.

V tom vyrazili dvířka vojáci strážmistra Pitika.

Puška v Ritpekových rukou spustila. Ozvěnou na výstřel bylo strašlivé zařvání.

Vogeller s tváří pomazanou vejci se držel za zadek.

Odevšud by byl očekával výstřel, jenom odtamtud nikoliv Zuřivě kulhal nazpátek k Ritpekovi, který z toho byl vyděšený. Zaslepen lepkavou vaječnou břečkou i vlastním vztekem vrazil Vogeller strážmistru Pitikoví, který cupital vedle Ritpeka, takovou facku, že se ještě jednou kutálel po schodech do sklepa.

Výstřel vzbouřil dědinu. Poplašení vesničané viděli, jak po ulici běží muž v selském oblečení, vyhýbá se úzké strži a od chalupy starého Siklósiho slyšeli divoký řev. To se ví, lidé jsou už takoví, že když vidí někoho utíkat s vojskem za zády, hned je jim jasné, na čí stranu se mají postavit.

Strážmistr s naběhlým uchem křičel:

„Za ním! Za ním,“ a všichni vesničané věděli, co mají udělal.

Tři z nich se opřeli do selského vozu a odtáhli ho ke strži. Než labancové vůz přeskákali, pronásledovaný kapitán už měl za sebou ploty a namířil si to řevnou k gyudským pastvinám.

„Mohl se pustil jenom k hoře, pokryté lesem.“ mínil strážmistr a pustil se v čele svého vojska po pastvině, která se prostírala k Tenkesi.

Slunce jen pralo. Běh a šarvátka se psy způsobily, že se labancové důkladně zapotili – a tak se pustili rovnou ke studni.

Viděl to i Matouš Eke, který se tam schovával v jejím roubení, vyloženém zevnitř cihlami. Škvírami mezi roubením mohl pozorovat každý pohyb blížících se vojáků.

Co se stane, až sem dojdou, napadlo ho najednou. A tak – nic jiného vlastně dělat nemohl – se opatrně spustil do studny. Nohy šťastně dosáhly na dno – voda mu sahala právě pod bradu.

Shora už sem doléhalo řinčení šavlí. Jestli nahlédnou do studny, až sem dojdou, je konec. Nevydrží pod vodou déle než minutu. V tu chvíli ucítil, jak ho tlačí do boku troubel dýmky, přivázané ke tkalounu od kalhot. Opatrně jí vzal do úst, vyfoukl z ní vodu a ponořil se. Dýchal dlouhou troubeli. Přitiskl se ke stěně studny a opatrně vypouštěl bubliny.

Nahoře postavil strážmistr Pitik labance do řady, naměřil do okovu vodu a vojáci se jeden po druhém napili.

Naštěstí višňová troubel pracovala dobře.

Když se napila asi polovina žíznivců, objevily orlí zraky strážmistra Pitika kapitána Bruckenbackera, který se k nim blížil cvalem. Strážmistr zavelel pozor.

„Pane kapitáne, poslušně hlásím, že tady byl, ale že se ztratil!“ salutoval jako strunka.

Kapitán Bruckenbacker, kterého plukovníkův rozkaz vyhnal od té rajské střelby na honičku za tajemným kurucem, si teď vylil veškerou zlost na strážmistrovi.

„Hlupáci! Prohledejte na Tenkesi každý kout. A nechoďte mi na oči, dokud ho nebudete mít!“

„Odchod!“ nařídil strážmistr a polovina čety za ním vykročila na Tenkes žíznivá.

Matouš Eke slyšel ten rozhovor nahoře, a když podle vzdalujícího se dusotu koňských kopyt usoudil, že kurucký anděl strážný odtud odeslal i labanckého kapitána, opatrně se vynořil z vody.

Teď teprve viděl, že vojáci nechali vědro s dlouhým bidlem nahoře a že se po stěně, obrostlé mechem, nahoru nevyškrábe.

Naštěstí byli i vesničané zvědaví na výsledek honičky – a tak vyslali všetečného Janiho Csergoho. Ten klučina byl už v deseti letech tak čiperný a všetečný, že mu prorokoval skvělou budoucnost i starý Gorog, který se tu ve vsi jednou měsíčně ukázal s vozem naloženým pentlemi a šátky. A starý Gorog byl vyhlášený chytrák. Ten věděl už vloni, že letos tady v kraji bezmála oškubou dvojhlavou orlici.

Zkrátka, Jani Csergd byl zase nadmíru zvědavý a cupital bosky po stopách labanců. Když došel ke studně, podíval se dovnitř. Hledí – a vidí pronásledovaného člověka, jak se pokouší vylézt po kluzké, mechem obrostlé stěně studny. Jenže se neměl za co chytit.

„Hej, strejdo, kdo jsi?“

„Chlapče, spusť dolů vědro!“ houkl nahoru kapitán.

„Strejdo, jsi labanc nebo kuruc?“ zavolal chlapec kapitánovi v odpověď.

„Copak by labancové honili labance?“ odsekl kapitán tam nahoru.

„Svatá pravda,“ řekl Jani, a protože to byl chytrý mládeneček, hned spustil dolů vědro.

Ani nahoře toho příliš nenamluvili.

„Kudy?“ zeptal se kapitán.

„Tudyhle,“ ukázal chlapec a zamrkal.

Labancové už dorazili do lesní houště a kapitána trápilo. že snad právě v tuhle chvíli kráčí volně z kopce starý Siklósi s košem naloženým zbraněmi.

Veškeré jejich zbraně byly čtyři pistole a dlouhá puška, ale tenkrát stačilo půl pistole – a chudáka sedláka narazili na kůl. Rozhodl se rychle. Rozběhl se k hoře.

Jani Csergo capal drobnými krůčky podle něho.

„Mám ve vsi něco vyřídit?“ zeptal se a odfukoval přitom.

„Ani jedno dobytče, ani zrno pšenice labancům!“ zavolal kapitán.

Jani byl chytrý mladíček a věděl, že tahle krátká řeč stačí vypovědět, co je třeba.

Vrch Tenkes se zvedá od siklósského hradu na severozápad. Když se poutník ubírá od Pécse, dojde k jejímu úpatí u jedné čardy. Té hospůdce se taky říká Tenkes-čarda. Tenkes sám není vysoká hora. Ale jsou v něm nedostupné skalnaté srázy, kluzké jílovité strže, křovinami porostlé svahy, které pro člověka, jenž nezná kraj, představují nepřekonatelné překážky.

Jižní svahy hory rodí snad nejlepší víno na světě. První keře vinné révy do tohoto kraje přinesly už římské legie – a tohle lahodné dědictví pak s pečlivou starostlivostí opatrovali zdejší lidé. Dokonce i za Turků tady vinice přežily, neboť každý turecký beg, který jednou jedinkrát ochutnal víno z Tenkese, musel honem chtě nechte uznat, že Istanbul je daleko a daleko je i sultán. Vyskytl se dokonce i Turek, který psal o vínu verše – a nebyl to nikdo menší nežli proslulý Giraj chán. Ušlechtilé umění vinařské se tu dědilo z otce na syna a ten kesské víno si získalo takovou pověst, že když za veliké války proti Turkům bylo zdejší obyvatelstvo vyhubeno, přišli sem lidé z končin za Drávou a usazovali se na zdejších viničných dílech.

Starý Siklósi byl chudý člověk a zažil za ta léta ledaco. Sloužil Turkům, když tu byli pány. Sloužil Němcům, když se tu usadili po té veliké vojně. Sloužil i maďarským pánům, ale teď. když přišla zpráva, že Ferenc Rákóczi vztyčil v Karpatech svůj prapor a vytrhl do Dolních Uher, aby i tam přinesl svobodu, starý Siklósi nechtěl až do smrti sloužit nikomu jinému.

Když dorazil do svého sklípku a vyložil z velkého desetivědrového sudu zbraně, všecky pečlivě nabil a pak vyšel na skaliska, kterým se tu říkalo Čertův opánek. Odtamtud přehlédl celou krajinu, prostírající se až k Siklósi. Výstřel z pušky sice neslyšel, ale zmatek, který způsobila četa labanců při svém úprku směrem k hoře, neušel jeho pozornosti. Nevěděl, čemu jejich spěch přičíst, a tak se stáhl zpátky do sklípku a vyčkával, co z toho vzejde.

Labancové začali prohlížet sklepy na úpatí kopce. A to se musí nechal, svou práci dělali důkladně Vyráželi dveře, převraceli stoly a pryčny se slámou, rozstříleli sudy. Napáchali všude nesmyslné škody. Někde se brouzdali až po kotníky v ušlechtilém nápoji, a ti, kteří už neměli čas uhasit žízeň u studny, prolévali svá vyschlá hrdla čúrky vína, crčícího z prostřílených sudu.

Strážmistr Pitik byl disciplinovaný voják, pil s mírou; ale copak je to možné, odolat v dalším a dalším sklepu vždy novému vinu, jehož vůně se line ovzduším! Každý, kdo je ochutná, připadá si už po prvních doušcích statečný a neporazitelný.

A tak vrávoral strážmistr, ale ještě víc vrávoralo jeho mužstvo. Cesta vedoucí do kopce byla i ve skutečnosti čím dál tím strmější, ale vino, které se vojákům vrazilo do nohou, z ní udělalo příkrý a nebezpečný sráz.

Tak se mohlo stát, že Matouš Eke přišel včas. Když se přihnal ke sklípku, pěstí zabouchal na dveře smluvené znamení. Sklep se otevřel a starý Siklósi kapitána ulehčení: objal.

„Musíme odtud pryč,“ Pekl Matouš, sotva dechu popadal, ale když ho strýc Siklósi zavedl k díře, vyvrtané do rámu dveří, kterou obhlédli celou řadu sklepů ve svahu, musel se toho plánu vzdát.

„Musíš se schovat tady, chlapče,“ řekl rozhodně starý a přistoupil k onomu desetiputnovému sudu, ze kterého před chvílí vyzvedl zbraně. Ten sud byl zroben s fortelem vpravdě selským. Kdo o tom věděl, uměl otevřít přední stěnu sudu jako nějaká dvířka.

Sem ukryl staroch Matouše Ekeho, podal mu nabité bambitky, čutoru plnou vína – a když už labancové bušili na dveře, rychle a ve spěchu přidal ještě jeden džbán vody.

Potom pečlivě přední stěnu sudu uzavřel a přistoupil ke dveřím do sklepa. Dírou ve dveřním rámu viděl, co se děje venku.

„Cíl zámek! Pal!“ velel strážmistr, jako kdyby byl na bojišti.

Ale pušky a pistole cvakly naprázdno. Všecky je vystříleli u předchozích sklepů.

„Hlupáci! Copak nevíte, že nemáte nabito?! Všecky zbraně nabít!“ hulákal strážmistr Pitik.

Starý Siklósi se odhodlal. Otevřel dveře jako člověk, který se právě teď probudil, a vykročil k labancům.

„Co ty tady provádíš?“ osopil se na něho strážmistr.

„Trochu jsem si zdříml,“ protahoval se starý a tvářil se. že si neuvědomuje, v jakém je nebezpečí.

Vogeller, jehož bolesti víno poněkud zmírnilo, si na toho člověka matně vzpomínal.

„Kdypak my jsme u tebe byli, dědku?“ padl mu do náruče.

„Když jste si přišli pro víno milostivému panu plukovníkovi.“

„Tak je to!“ přikročil k němu i Ritpek a pak se po buku starocha jako dobří známí vpotáceli do sklepa.

Strýček Siklósi zapálil od malé lucerničky pochodeň a zastrčil ji do otvoru po zátce v desetivědrovém sudu.

Ale ani tahle známost nebyla k ničemu – zdivočelí labancové řádili u strýce Siklósiho jako v ostatních sklípcích. Pitik se opřel s pochodní o sud a cítil se jako generál. Dával si nosit koštýř z každého sudu.

„V tomhle sklepu jsou vůbec nejlepší vína!“ rozplýval se válečník s orlím zrakem a s rozkoši se díval, jak crčí na zem ta spousta znamenitého moku.

Strýček se vůbec nestaral o hulákající vojáky, pečlivě natloukal zpět vyražené zátky a zaplňoval otvory po kulkách. Jak to dělal, po očku stále sledoval sud, ve kterém se krčil Matouš Eke.

„Kde, k čertu, může vězet ten proklatý kurucký kapitán?“ hloubal strážmistr Pitik opřen právě o onen sud. Jako by mu nic jiného nezbývalo, začal se pak drbat na zátylku.

Mistr střelec Ritpek se postavil vedle něho. Zeširoka plácl do sudu.

„Z toho jsme ještě nepili.“

Strážmistr vytáhl pistoli a střelil do sudu.

Srdce starého Siklósiho se prudce rozbušilo. Stálo ho moc sil, aby moudře skryl svoje vzrušení.

Z díry proražené kulkou žádné víno neteklo.

„Je prázdný?“ podivil se Ritpek. Mezitím se k sudu dopotácel i Vogeller. Mávaje rukama na všecky strany, přinesl zažloutlý koštýř.

„Nabereme koštýřem. Co když trochu zbylo na dně!“

Nalehl břichem na vršek sudu, pochodeň vtiskl do ruky Ritpekovi a dírou spustil do sudu koštýř.

Strýček Siklósi vyšel za dveře, kde stála v koutku opřena ostře nabroušená sekera. Vogeller hluboce vydechl a potom začal nasávat do koštýře. Starý z něho ani na okamžik nespouštěl zrak.

Mistr střelec s hlavou jako kostka vyboulil oči a starý viděl, jak s nadpozemskou rozkoší nasává z prázdného sudu víno.

„Tohle ochutnejte, pane strážmistře! To je ze všech úplně nejlepší!“ potřásal koštýřem Vogeller.

Pomohl na sud strážmistrovi, který se chystal s ohromnou obřadností k ušlechtilému činu.

Starý Siklósi opravdu nevěděl, čemu to přičíst, když se strážmistrovy oči obrátily v sloup a z huby nafouklé nasátou tekutinou vytryskl mohutný proud na Vogellera – a potom strážmistr sklouzl ze sudu a pustil se do mistra střelce pěstmi.

„Takhle mě chtít podvést! Vždyť je to obyčejná voda!“ prskal.

Marně se ten druhý zapřísahal při všem, co je mu svaté, že on nabral ze sudu čisté vino – strážmistr do něho bušil pěstmi, dokud se únavou nesvalil do dížky. Uvelebil se v ní, jako kdyby trůnil na záchodě.

A přitom měl Vogeller pravdu – sám si natáhl z prázdného sudu dobré víno. Kule totiž – a to měl Matouš Eke toho dne už trojnásobné štěstí – prorazila dýhu sudu těsně vedle kapitánova ucha. Seděl tam v sudu s nataženými kohoutky pistolí, připraven k výstřelu. Když zvenčí vytáhli hořící pochodeň, která nahrazovala zátku, a když se do sudu spustila troubel koštýře, rychle pod ni nastrčil svou čutoru, z níž žádostivý labanc vysál víno do poslední kapky. A pak, když to zkoušeli podruhé, nezbývalo mu nic jiného než nahradit prázdnotu sudu džbánem s vodou. Z toho pak povstala tam venku přenice.

Strážmistr Pitik, trůnící na díži, se hluboce zamyslel. Část jeho oddílu, utrmácená slézáním kopce, prohlídkami a vínem, už se rozložila venku ve stínu stromů.

V tomhle stavu je zpátky odvést nemůže. Ale nechtěl také předstoupit před plukovníka bez dopadeného kuruckého uprchlíka. Napadlo ho, že se trochu všichni prospí a pak budou pokračovat v pátrání. Přistoupil k němu Ritpek.

„Pane strážmistře! Tak si myslím, že ten lotr, co ho hledáme, už je dávno v pánu!“

„Ale kde je jeho mrtvola?“ znepokojil se strážmistr. „Žádná starost,“ důvěrně se naklonil ke svému veliteli mistr střelec, „nahoře na hradě ho stejně nikdo nezná. Někoho zastřelíme a klidně budeme tvrdit, že je to on. Mrtvý nemluví – a my dostaneme vypsanou odměnu.“

Strážmistr chvilku váhal a potom se uznale zasmál, „jsi ty ale kvítko z čertovy zahrádky, Rilpeku! Kde je ten děda?“ řekl takovým hlasem, že teď se zase zastavilo srdce kapitánovi, dřepícímu v sudu.

Strýček Siklósi zatím venku nezahálel. Pořádným klackem pomohl spícím labancům. Opile chrápajícím po vínu ještě do hlubšího snu. Žádného neuhodil příliš silně, Jenom tolik, aby spali trochu déle a tvrději.

A pak, když přišla řada na ty, co byli ve sklípku, čekal u dveří, aby je mohl praštit přes hlavu i on ta slova zaslechl a vzkypěl v něm vztek Ritpek, který vykročil ven první, dostal do hlavy ránu. že ani nemukl.

Za zády strážmistra se teď tiše otevřel bok sudu. Vystrčily se z něho dvě ruce, a než se strážmistr Pitik vzpamatoval, svíraly mu čísi prsty pevně hrdlo.

A tak jenom seděl a seděl ve svá díži s očima vypoulenýma. Dokud byl při vědomí, došel až na nejvyšší příčku po stupních smrtelné hrůzy, o čemž později mohla vydat svědectví i díže. Tu už starý Siklósi nemohl používat na vino ani na vodu.

Na dně sklepa chrápal Vogeller, střelený do zádě Nic jiného nebylo slyšet ani vevnitř, ani venku.

Co se dělo potom, chová v paměti mnoho lidí ze Siklóse. Jenom plukovník Eberstein to nepojal do hlášení, které poslal generálu podmaršálkovi De Nehenovi.

Kapitán vylezl ze sudu a se starým Siklósim už jenom pro pořádek narovnali labance ukázněně do řady. Ale dřív nežli to udělali, svlékli všecky do košil a spodních kalhot. Zbraně a výstroj jim pobrali, ze stejnokrojů svázali ranec a ještě té noci to všechno dopravili do tajné jeskyně. Mezi výstrojí byla jedna podivná věc. Dlouhý železný řetěz s deseti páry pout, jako kdyby s tím někdo předem počítal, dostalo se na každého labance po jednom ocelovém kroužku na nohu.

A tak tam všichni leželi před zavřeným sklepem vyrovnáni do řady, svlečeni do košil a prádla, v okovech. Poslední v řadě byl strážmistr Pitik – na jeho záda napsal Matouš Eke kouskem uhlíku vzkaz baronu Ebersteinovi: Plukovníku! Ušetřil jsem vaše lidi, ale válečnou kontribuci platit nebudeme! Zrušte ten rozkaz! – „Jak se mám podepsat?“ zamyslel se. Z úbočí Tenkese povíval vítr. Starý muž chvílí uvažoval a potom řekl:

„Chlapče, podepiš se kapitán Tenkes, protože dneškem počínaje už je ten kopec jenom náš. A zůstaneme tu, dokud živi budeme!“

A tak se dostal na konec vzkazu plukovníkovi podpis: kapitán Tenkes.

Na úsvitu druhého dne už byl kapitán Bruckenbacker velmi nepokojný. Ve vnějším hradě se neodvážil ani spát. Sotva se rozbřesklo, pustil se s několika jezdci po stopách svých lidí.

Do té doby se oba kurucové vrátili z jeskyně s košem nabitých pistolí.

Za stromy mohli pozorovat labance, připoutané k řetězu, i cestu, vedoucí k hoře.

Už zdálky uviděli skupinu jezdců kapitána Bruckenbackera a předem vychutnávali jejich překvapení.

A to se také dostavilo. Kapitán s masitou tváří řval, div si nevyvrátil bradu ze sanice.

„Pozor! Vstát! Co to tady je? Strážmistře!“ ječel, až se otřásal celý svah Tenkese. Jezdeckým bičíkem se pustil do spáčů, kteří se marně pokoušeli vyskočit. Strhávala je těsná pouta a hlavy byly olověné po včerejším vinil a obušku starého Siklósiho.

Nejsmutnější pohled však přece jenom skýtal strážmistr Pitik. Bruckenbacker honem zajel do čela oddílu pro ten odporný zápach, který se šířil kolem strážmistra.

„A teď jim trochu zasolíme!“ mrkl kapitán. Oba kurucové vytáhli z koše bambitky a zahájili palbu směrem k Bruckenbackerovi. Ani se nesnažili jezdce zasáhnout – rachot výstřelů však působil ještě víc než kulky. Labancové se dali na útěk. Když jeden protáhl krok, upadl druhý na zadnici; když ten druhý udělal kratší krok, upadl první na břicho. Občas se celé to vojsko svorně kutálelo po svahu. Pod úpatím kopce na ně čekal kapitán Bruckenbacker Už k nim nepromluvil ani slovo. Jenom se s odporem díval, kam až upadlo jeho ukázněné vojsko. Potom odklusal s dlouhým nosem ke hradu a připravoval se na to, jak bude zuřit plukovník.

Konečně je všechny postavil strážmistr na nohy. Jako se to dělá s nováčky, pomalu jim celou cestu předříkával: rááz-dva, ráááz-dva, ráááz-dva…

Když vykročili stejnou nohou, aspoň nepadali.

Celá vesnice se smála za ploty a u oken. Ale jejich smích poněkud zhořkl, když si několik lidí, kteří uměli číst, přečetlo vzkaz na zádech strážmistra, jenž se potácel docela vzadu, na konci oddílu. Věděli, že slova určená plukovníkovi byla napsána jejich jménem. Tváře, které se ještě před chvilkou smály, se teď zachmuřeně obrátily jedna k druhé.

„Kdo je to kapitán Tenkes?“ ptali se, ale nikdo nevěděl. Cítili jenom, že existuje někdo, kdo měl odvahu a dokázal tohle provést vojákům císaře Leopolda, z nichž šel strach A jestli žije někdo, kdo se nebojí poslat tenhle vzkaz, který jim jde od srdce, pak ten člověk bude pozorně sledovat i jejich další osud.

Na hradě ohlásily stráže kapitánův příjezd. Plukovník už ho čekal v klenuté bráně.

„Nuže, kapitáne, dostali jste ho?“

„Nedostali,“ zněla zahanbená odpověď.

„Co se stalo?“

„Podívejte se!“ ukázal kapitán Bruckenbacker na bránu.

„Ráááz-dva, ráááz-dva, ráááz-dva.“ odrážel se pokřik strážmistra Pitika od klenby v bráně. Plukovník civěl na oddíl. Zadrhla v něm dokonce i řeč. Jenom se k nim němě, beze slova blížil – a oni ustupovali ke zdi a hrůzou se přitom třásli.

„S celou tou bandou do vězení!“ zaječel baron Eberstein. „Do vězení s nimi, do vězení!“ utápěl se jeho hlas v chrapotu.

Otevřely se mohutné dubové dveře, a jak strážmistr vyvolával, odpochodovali labancové stejným krokem do basy.

„Stát! Co to máte napsáno na zádech?“ zařval plukovník. Společně s Bruckenbackerem si přečetli vzkaz.

Baron Eberstein byl tvrdý voják, ale s takovým válčením se ještě nesetkal. Zamyšleně se zeptal:

„Kdo je tenhle kapitán Tenkes?“

Nikdo nevěděl.

S neblahým tušením se vrátil druhorozený syn baronů Ebersteinů do komnaty, v níž kdysi přebýval císař německé říše Zikmund.

3. JAKUB BUGA

Když byli pohanění labancové uvězněni, pokládal kapitán Bruckenbacker za nutné dohlédnout na podkováře ve vnějším hradu. Jistota je jistota; lépe udělá, když se teď nablízku plukovníka nebude zdržovat.

Hromotlucký císařský kapitán mínil, že mu opět půjde na oči, až opadne plukovníkův zběsilý vztek a až se baron Eberstein svým hněvem poněkud unaví. Zatím naslouchal kapitán řinčivému tartasu v podkovářské dílně už jen proto, aby měl čím se obhájil. Řekne, že tady přece nemohl slyšet, když na něho volali.

Výpočty kapitána Bruckenbackera se splnily jenom napolovic. Plukovník se po něm opravdu sháněl, kapitán volání opravdu neslyšel, ale velitelova zlost se nevyčerpala ani do večera.

„Pojďte se mnou, kapitáne!“ nařídil mu plukovník a se zlověstnou mlčenlivostí vstoupil do své komnaty. Tam se postavil za široký psací stůl a své tvrdé ponaučení začal takhle:

„V celé župě už vybrali válečnou kontribuci i odvody, jenom tihle siklósští sedláci nechtějí poslechnout.“

Kapitán řekl:

„Poštval je ten kapitán Tenkes!“

„Neskákejte mi do řeči, kapitáne!“ přiměl ho k pořádku plukovník. „Co to má znamenat – kapitán Tenkes? Jste stará baba – nebo voják? Jakýpak kapitán Tenkes? Jsme vojáci, a ne nějací žebráci! Nenatahujeme ruku pro almužnu, ale vydáváme rozkazy a rozkazy také plníme. Když to nejde jinak, pak tedy silou! A to takovou silou, aby tyhle proklaté sedláky navždycky přešla chuť na nějaké huntování!“

Kapitán Bruckenbacker velice miloval vojenskou řeč. I teď měl požitek z velitelových slov, z nichž prýštila pevná rozhodnost. O to méně se mu zamlouvalo, co následovalo potom.

„Vezměte si teď tyhle mapy a jděte do svého pokoje. Do čtyř hodin chci mít podrobný plán, jak zítra udeříme na vsi a jak z pich vytlučeme odvody a válečnou kontribuci. Základem plánu musí být rychlost, překvapení a důkladnost! Musíme na ty sedláky vpadnout tak, aby neměli dost času odvést dobytek do úkrytů a schovat pšenici. Rozuměl jste?“

„Rozuměl, pane plukovníku!“ srazil kapitán podpatky a spěšně se vrátil do svého pokoje, pod paží vojenské mapy.

Čekala na něho těžká práce, protože musel uplatnit svůj mozek. Ale od toho už byl císařským vojákem, aby se vyznal v umění rekvírovat. Něco takového nedělal přece poprvé.

Podrobně zakreslil do mapy strážní body, kterými uzavřou cesty, a linie, po kterých se budou pohybovat jízdní patroly a odříznou tak úseky mezi hlídkovými stanovišti. Rozdělil oddíly, které byly k dispozici, tak, že vesnice určené k přepadu, byly úplně obklíčeny, aby odtamtud nemohla utéct ani živá duše. Už proto ne, že by takový uprchlík vzbouřil další vsi a pak by byla veškerá příprava k ničemu. Pak už by se mohli s kořistí nadobro rozloučit!

Když kapitán Bruckenbacker skončil svou práci, byl náramně spokojen. Myslel si o sobě, že je opravdový vojevůdce a procházel se kolem mapy, rozprostřené po stole, zpříma a hrdě. Občas upil doušek vina a hned se zase poplácával na bradě a zamyšleně si prohlížel svůj válečný plán.

Představoval si, že je generál.

Plukovníkovi se důkladná práce kapitána Bruckenbackera líbila. Přikázal jenom několik malých změn, ani ne proto, že by to bylo třeba, spíše pro podepření své autority.

Rozhodli se, že plán začnou uskutečňovat brzo ráno, a to u vesnic, které leží na vnějším okruhu osad patricích k obročí hradu, aby uzavřeli cestu i těm, kteří by utíkali z vesnic blíže Siklóse.

Jitro v Nagyharsányi se rozednilo do smutku.

Sotva se lidé ve vesnici probudili, už měli na krku labance. Nejdříve jim sebrali z chlévů dobytek a sehnali ho do velikého stáda na návsi u kostela. Jednali podle starého zvyku. Když odeženou koně a hovězí dobytek, chudý lid nemůže utéct, a když utíká, může s sebou vzít jenom tolik, kolik unese na vlastním hřbetě. Všechno ostatní se stane kořistí císařských.

Někteří vesničané sice pomýšleli na útěk, ale na cestách a stezkách, v úvozech pod zahradami, všude narazili na bodáky.

Po siklósské cestě se v čele několika jezdců blížil kapitán Bruckenbacker.

„Kliďte se zpátky do chalup!“ řekl tvrdě.

Rychtář a obecní starší, kteří mu spěchali naproti, začali za vesnici orodovat. Hůl v Bruckenbackerově ruce švihla a uhodila po hlavě Ondřeje Joóa, který stál nejblíž. Proud krve se hned mísil se slzami. Kapitán Brukkenbacker jel dál jako člověk, který dobře vykonal svou práci.

„Promiňte, pane kapitáne, ale kolik platíte za dobytek?“ řekl uctivě, ale tvrdě muž v modrých kalhotách.

„Tohle platím!“ a uhodil muže hřbetem ruky přes tvář. „A jestli je ti to málo, můžeš dostat ještě.“

Muži v modré košili a modrých kalhotách strašlivě blýsklo v očích. Přesto si klidně utřel tvář.

„Není mi to málo, kane kapitáne! Spíš je mi to příliš. Polovic vrátím na miste!“

Při posledním slovu přiskočil jako blesk k verandě, z mohutného háku strhl pletený bič. Měl krátké bičiště s žílou dobře dva sáhy dlouhou. Šlehl císařského kapitána do tváře, až mu prosekl kůži od brady k uchu. Bílá jelenicová rukavice, kterou se kapitán chytil za tvář, ihned zrudla prosakující krvi.

Labancové, kteří ho provázeli, doslova ztuhli. Takovou vzpouru asi ještě nikdy v životě nezažili.

„Dobytek! Zastřelte ho!“ burácel kapitán. A labancové, kteří se probrali z omámení, se měli k činu. Popadli pušky a bambitky, ale přišli pozdě se svou troškou do mlýna.

Pekelník v modrých kalhotách netřimal bič v ruce pro parádu. Ani boží posel nepráská a nešlehá tak střelhbitě, jako v mužově ruce svištěl bič, tenký jako drát. Jeho útlý konec hvízdal jako kulka z pušky. Otočil se kolem karabiny a hned ji strhl na zem. Druhému vojákovi vytrhl z ruky pistoli. Třetí švihnutí zasáhlo koňský nos. Ubohé zvíře se vzepjalo a jezdec udělal ze sedla kotrmelec. A bič bušil do labanců dál. Koně se točili, vzpínali na zadní a rozutíkali se. Nezůstal jediný labanc, který by měl čas starat se o muže v modrých kalhotách.

Teď sáhl po pistoli kapitán Bruckenbacker. Ale už ji nestačil zvednout a zamířit. Svět se před ním zatměl, a když opět otevřel oči, ležel na břiše v prachu.

Teprve později pochopil, že tenký konec té ďábelské žíly, podobné drátěné chobotnici, se mu obtočil kolem vázanky a s vázankou strhl z koně i jeho. A ten mládenec, který se do nich pustil, mezitím už vyzkoušel kapitánova koně, který takového jezdce ještě nikdy na hřbetě nenesl. V sevření svalnatých lýtek přeskakoval ploty jako pták. Nadarmo za ním vyslaly císařské hlídky olověné vosy.

Bruckenbacker cenil v bezmocném vzteku zuby a řval:

„Zapalte jeho dům! Ať shoří na prach!“

Labancové, kteří se sbírali ze země a jen pomalu krotili zdivočelé koně. v bezmocné pomstychtivosti a s vražednickou rozkoší házeli podpálené víchy na doškovou střechu. Vyschlé rákosí hořelo s praskotem a vítr metal do výše kotouče kouře.

Vesničané s hrůzou pozorovali déšť jisker. Modlili se za dobrý vítr, který by toto nebezpečí zanesl na holé úbočí kopce. Stvořitel rozhodl jinak. Vítr se obrátil a za hodinu stála celá vesnice v plamenech.

Na návsi před kostelem kapitán Bruckenbacker vyslýchal s bičem rychtáře Petra Batku.

„Kdo byl ten ničema?“

Rychtář věděl, že by marně zapíral.

„Přistěhoval se do vsi teprve nedávno. Je to takový chudák – jezdil po trzích,“ přiznal.

„Jak se jmenuje?“

„Jakub Buga.“

Muž v modrém pozoroval ze skaliska, zvedajícího se nad krajinou, jak se úbočí kopce zahaluje dýmem. Natolik už znal způsoby vojska, aby pochopil, co se stalo. V rozhořčeném hněvu mohl jenom hrozit pěstí.

„Jen počkejte, labancové, počkejte! Však ještě poznáte, kdo je to Jakub Buga!“

Vzal už docela klidného koně za uzdu a vedl ho vzhůru úzkým průsekem.

Plukovník Eberstein dobře viděl oknem své pracovny, jak hoří Nagyharsány. Podal dalekohled Amálii, která se kolem něho zvědavě točila.

„Taková je válka, Amálie,“ řekl naoko dojatě.

Paní plukovníkové zvedla dlouhý dalekohled k oku. Zamrazilo ji a řekla:

„Tohle mi Helén nebude chtít uvěřit. Je to hrůza. Ty strašlivé mužské záležitosti!“

Baron hleděl dodaleka s drsnou lhostejností.

Zanedlouho přihnali do vnějšího hradu dobytek, zabavený v Nagyharsányi, a vrátil se i kapitán Bruekenbacker.

Spěšně se převlékl a přelepil černou náplastí bolestivou ránu po biči, ve které mu cukalo. Když se podíval do zrcadla, s mírnou hrdostí konstatoval, že se černá náplast na jeho masité tváři vyjímá velice mužně.

„Bravo, pane kapitáne! Bravo! Dobrá práce! Vidíte, tak se to má dělat!“

„Co se stalo s vaším obličejem?“ polekala se Amálie.

„Jeden špinavý sedlák mě švihl do tvářel“ vybuchl kapitán.

„Sedlák?“ řekla zklamaně Amálie.

„Jistě jste ho zastřelil!“ vzplanul plukovník.

„Zapálil jsem jeho dům – a pak vyhořela celá vesnice.“

„Správně, správně,“ přikývl baron Eberstein. „Tresty musí být příkladné. Sedláka dáme ještě dnes narazit na kůl!“

„Bohužel utekl,“ přiznal se smutně kapitán. „Jmenuje se Jakub Buga. Už jsem vydal rozkaz k jeho zatčení.“

„Správně, správně,“ přikývl plukovník Eberstein, odstoupil od okna a ukázal na mapu. „Teď následuje Nagytótfalu.“

„Podle rozkazu!“ srazil kapitán Bruckenbacker podpatky a zpod černé náplasti vyslal k Amálii kavalírsky obdivný pohled.

Do jeskyně, ležící v útrobách Tenkese, přinesl tu smutnou zprávu starý Siklósi.

„Labancové vpadli do Nagyharsánye, vyrabovali ji a vypálili do základů.“

Kapitán věděl, že tomu napomohlo i to včerejší představení s vysvlečenými labanskými vojáky. Ale tak jako tak by nemohl zůstat nečinný – vždyť brigádník ho pověřil právě tím, aby zabránil drancování vesnic.

Poslal starého rychle do Nagytótfalu, protože znal labancké manýry Sám vklouzl do kabátce strážmistra Pitika, opásal se na způsob císařských, železnou sekyrku z obuchu zastrčil do kapsy a spěchal do Gyüdu.

Věděl, že se varování musí dostat včas nic netušícím vesnicím, ale dobře znal zvyklosti vojáků a věděl, že musí projít sítí hlídkových stanovišť a patrol. Proto si vzal strážmistrovský kabátec a obuch.

Ve spěchu si ani nevšiml, že se poblíž stezky přikrčil muž v modré košili a modrých kalhotách. To Jakub Buga přivázal koně k větvi a plížil se za kapitánem jako kočka s rozpuštěným bičem v ruce. Na místě, kde se stezka rozšířila v neveliký palouk, vyrazila syčící žíla. Matouš Eke jen vyjekl a svalil se sražen bičem, který se mu ovinul kolem krku, jako kdyby vstoupil na led.

Neměl vůbec čas na něco pomyslet. V tom okamžiku na něho skočil Jakub Buga. Dlouhý bič se ovinul kolem Matoušových zápěstí jako hádě.

„Teď už tě od smrti nezachrání ani pámbu na nebi, ty pse!“ rozpřáhl se zeširoka svým obuchem Jakub Buga.

Mezitím Matouš Eke popadl dech.

„Kdybys mi radši podal čutoru, dobrý člověče! Trošku bych to leknutí zapil!“ usmál se na muže, který mu seděl na prsou.

Jakub Buga se poněkud zarazil – co je to za člověka který má v takové chvíli náladu na vtipkování?

„Jen počkej, dáš si v pekle sírovou kořalku, protože tě tam hned pošlu,“ vycenil na něho zuby.

„A co mám tam dole vyřídit ďáblům,“ usmál se na něho opět Matouš. „Kdo mě tam posílá?“

„Jakub Buga. A taky jim vyřiď, aby si tam nachystali dost místa, protože za tebou ještě pošlu spoustu labanců!“ zvedl svůj obuch Jakub.

Matouš viděl, jak se nad ním zablýskla sekyrka obuchu jaksepatří jedovatě.

„Počkej, krajane! Počkej, Jakube Bugo! Já. nejsem žádný labanc!“

„Snad se nechystáš v té maškaře na masopust? Mne nevyvedeš, hlupáku!“

„Tak mě vyzkoušej, Jakube Bugo!“

„Vyzkoušet – jak?“ podivil se teď ten druhý.

„To je tvoje věc, co si vymyslíš.“

Teď už Jakub Buga cítil, že to není ledaskdo, koho popadl. Ale i tak to mohl být nefalšovaný labanc. Ovšem, když takovému mládenci, jako byl Jakub, někdo nabízí zkoušku, je to věc cti, aby se jí nevyhnul.

„Nu, mládenče, máš-li obuch, ven s ním,“ uvažoval.

„Vytáhni mi ho z kapsy,“ řekl kapitán.

Jakub víc nepotřeboval. Rychle vytáhl sekyrku.

„A umíš s ním zacházet?“ zeptal se nedůvěřivě.

„Můžeme to zkusit.“

Jakub sebral kapitánovi pistole, zastrčené za pasem, a pečlivě si je prohlédl, jestli nejsou nabité. Potom povolil pouta.

„A nepokoušej se mi utéct. Už za turecké vojny jsem se učil zacházel s pistolí!“ varoval toho druhého.

Ale Matoušovi to ani nenapadlo. Nasadil sekyrku obuchu na strážmistrovu hůl, kterou pro to přizpůsobil už v noci. Jakub Buga sledoval každý jeho pohyb jako ostříž. Hned si povšiml, že ten druhý nasazuje sekyrku na topůrko, jako to dělávají chudáci v okolí. Tenkrát to bývala zbraň lidí tady v kraji. Jenomže císařské úřady často věšely i za obuch, a tak nosívali lidé v ruce jenom násadu. Sekyrku mívali v kapse. Nu, – a když na to došlo, bylo dílem okamžiku, nechat ji sklouznout na konec topůrka – a hned drželi v ruce zbraň.

Labanc to tak přece nikdy nedělá, užasl Jakub.

„V pořádku?“ ukázal mu zbraň kapitán.

„Tak se to dělá po kurucku – ale jestlipak umíš s obuchem taky zacházet?“ odhodil Jakub pistole na zem.

„Nerad bych to zkoušel na tobě.“

Jakub ještě ohnul jasanové topůrko obuchu, jak se to dělává s mečem.

„Ale to je právě ta zkouška. Když mě rubneš do hlavy ty, jsi kuruc. Když rozbiju hlavu já tobě, jsi labanc.“

„Jsem připraven!“ usmál se kapitán.

Vzápětí o sebe na malém palouku třeskly násady obuchů. Je to zbraň nad jiné dobrá, když s ni umí její majitel zacházet.

Zprvu Matouš jen ustupoval před Jakubem, který na něho útočil. Odrážel jeho rány přesně tak, jak by to vyžadovala nepsaná pravidla vysoké školy šermu obuchem, má-li se obstát mezi pastevci koní.

Jakub okamžitě poznal, že v rukou toho člověka v císařském stejnokroji je obuch jako doma. Dokonce tak doma, že Jakuba počala štvát ctižádost. Už v něm přestal vidět labance, ale muže, který umí točit obuchem líp než on sám. Při jednom úderu nechal Matouš sklouznout Jakubovu zbraň po topůrku svého obuchu tak. Že se do sebe obě sekyrky zaklesly. To dokáže jenom málokdo a je k tomu třeba značné síly, protože při následujícím pohybu vyletí obuch soupeři z ruky. Matouš uskočil, zaklesnuté obuchy se napjaly, ale ani Jakub nedržel topůrko z jasanu v ruce poprvé. Svíral je, jako kdyby mu přirostlo k dlani. To, co následovalo, bylo dílem okamžiku Matouš ustoupil ještě o krok a začal se točit. Jakub cítil, že ho cosi položilo do vzduchu. Nezadržitelná sila jím otáčí dokola, už jenom špičky čižem se dotýkají trávníku na paloučku, potom už se nedotýká země vůbec. A pak Matouš udělal výpad kupředu, sekyrky obuchů se oddělily a Jakub se prudce odkutálel do křoví.

Ani býk nevyskočí tak hbitě na nohy, nežene se s napřaženými rohy tak zběsile a ne útočí tak divoce! S obuchem vysoko zdviženým a s válečným pokřikem na rtech se rozběhl Jakub na Matouše, který se stejnou hbitostí uskočil. V cestě však mu stál mohutný kmen strom – uhodil se o něj. Jakub ťal po kapitánově hlavě. Matouš cítil, že teď se rozhoduje o všem. Měl jen tolik času, že se svezl po kmeni dolů.

Obuch Jakuba Bugy se zaryl na tři prsty do mnohasetletého dubu. V tu chvíli se Matouš narovnal. Jejich oči se octly na píď od sebe. Jakubovy planuly zuřivostí, Matoušův úsměv uklidňoval, Jakub byl bezbranný, vždyť jeho obuch uvízl ve stromu, zatímco Matouš třímal svou zbraň v ruce. Kapitán se zvolna obrátil, odhodil vlastní obuch a vzal do rukou zbraň, která se zaťala do stromu. Ale neuchopil ji za konec násady – popadl obuch rovnou pod sekyrkou. A pak pomalu vytáhl ocel, zaťatou do dřeva.

Jakubův zuřivý pohled se proměnil v úžas. Taková síla si zaslouží úctu! Teď už se smál i on.

„Vždyť ty jsi kuruc! Kuruc! A ne ledajaký! Hrom aby do toho! Tady je moje ruka! Popadni ji, jestli se neostýcháš!“

Objali se, ale s takovým citem a silou, div si kosti nepolámali.

„Ale teď rychle! Nesmíme ztrácet čas,“ řekl kapitán. „Musíme zalarmovat lidi ve vesnicích, dřív než na ně vpadnou labancové.“

„Vezmi si tohohle koně,“ přivedl Jakub hnědáka kapitána Bruckenbackera. „Takovému labanckému strážmistrovi docela padne,“ mrkl spiklenecky na kapitána.

Bruckenbaekerův kůň nesl Matouše rychle jako vítr k Gyüdu.

Z malé vesničky, ležící na úbočí kopce, bylo vidět dým, vinoucí se nad Nagyharsányem. Lidé, shromážděni kolem zvonice, poslali jednoho mladíka, aby se běžel podívat k Harsányi a prozkoumal, z čeho ten podezřelý mrak dýmu pochází. Labancké hlídky zahnaly mládence nazpátek od siklosské křižovatky. Právě o tom vyprávěl, když ze strže za vesnicí vycválal císařský strážmistr. A rovnou k lidem, kteří se radili u zvonice.

„Co se tady ometáte!“ zařval na ně. „Koukejte bít do zvonu na poplach!“

Jánoš Szemere, rychtář v Gyüdu si troufl zeptat se:

„A proč, pane!“

„Protože to poroučím!“

Bít na zvon se smi jenom při velikém nebezpečí. S takovou věcí si nemůže zahrávat ani císařský strážmistr.

„Ale proč, pane?“ zazněla dotěrná otázka.

Strážmistr, vlastně Matouš Eke, se zadíval na rychtáře.

„Pan plukovník nařídil na dnešek rekvírování! Tak dělejte, co se patří!“

V Jánošovi Szemerem povstalo podivné podezření. V životě ještě neviděl takového hlupáka labance, který by něco podobného rozhlašoval – a viděl toho v životě už dost a dost.

„A co teda máme dělat, pane?“ zeptal se s trochou mazanosti v očích, aby si z toho každý mohl vybrat, co právě chce.

Labancův hlas zůstal tvrdý:

„Však vy dobře víte!“ Ale v jeho očích to blýsklo zpátky na Jánoše Szemereho. „Okamžitě tu zprávu rozhlašte po sousedních vesnicích. A odtamtud ať o tom dají vědět stejnou cestou dál. Rozuměli jste?“

Jánoš Szemere se poníženě uklonil.

„Rozuměli, pane!“

Když se opět vzpřímil, zůstal po jezdci už jen zvířený prach.

A tak se tedy gyüdští dověděli, co mají dělat. Nejhbitější mládenci ihned vyrazili do Márfy, Terehegye a do Harkánye. Vesničané ještě odvlekli z chalup truhly s obilím a skryli je do sklepů ve stráni, vyhnali dobytek do hory, a nežli minulo půl hodiny, zůstal ve vsi už jenom nejstarší muž z Gyüdu. slepý Imre Boda. Tahal a tahal rozhořčeně za provaz od zvonu, jehož vyzvánění oznamovalo dodaleka: nebezpečí se blíží, lidé, nebezpečí se blíží!

Ale už se rozhoupaly zvony i v Harkányi, v Márfě

Jeden z nich silněji a druhý slabě předávají zprávu dál.

S radosti poslouchá Matouš Eke ten zvuk, který k němu doléhá na úboči hory a na který už odpovídá poplašné zvonění z Nagytótfalu.

Vyzvánění ze vzdálených osad dolehlo až vzhůru na hrad. Plukovník Eberstein hned tušil, že jim opět něco o krůček uniklo. Vyhoupl se do sedla a v čele svých kyrysníků vyjel směrem k Nagytótfalu. Cestou potkal kapitána Bruckenbackera, který hlásil, že ve vsi našel jenom několik starců. Ostatní s dobytkem utekli.

„Žádám o povolení, abych mohl vypálit i tuhle vesnici!“ rozohnil se kapitán Bruckenbacker, ale plukovník ho zchladil:

„To nedovolím. Nemůžeme přece vypálit všecky vesnice. Nikdy by se nevrátili mezi ohořelé stěny. Popelem se armáda živit nedá.“

„Tak co tedy teď máme dělat?“ opadl kapitánův zápal.

„Vytáhneme s celou posádkou!“ rozhodl se plukovník Eberstein.

Jeho nejrychlejší jezdec nesl na hrad rozkaz a za chvíli už měděné kotle duněly na poplach.

Plukovníkovy příkazy se jen rozléhaly:

„Uzavřeme všecky cesty! Kdo bude přistižen na silnici, zvlášť když požene dobytek anebo poveze obilí, toho ihned dopravte na hrad! Přes hlídané linie nesmí proklouznout nepozorovaně ani myš!“

Kapitán Bruckenbacker poslouchal plukovníkovy rozkazy se zadostiučiněním.

„Doufám, že do této sítě vběhne i můj člověk,“ přejel si dlaní po bolavé tváři, přelepené náplastí.

„Jak se vlastně ten darebák jmenuje?“ zeptal se plukovník Eberstein.

„Buga. Jakub Buga,“ ochotně napověděl kapitán.

Baron Eberstein dal ve svých oddílech vyhlásit, že bude-li polapen muž v modré košili a modrých kalhotách, jménem Jakub Buga, který má pravděpodobně i teď u sebe bič, má být dopraven na hrad živý, protože ho očekává smrt na mučidlech. Kdo ho dopadne, dostane odměnu deset zlatých.

Celý kraj, ležící pod Tenkesem, vzbouřil dusot ženoucích se císařských jezdců. Trubky ječely, bubeníci jeden druhému předávali signály, ale znamení si předávaly navzájem i zvony malých vesnic. Nejednou už tento lid prchal před vojenskými houfy, žádostivými kořisti. Vesničané měli osvědčené chodníčky, které cizinci neznali a kde po sobě lidé ze vsí zametali i své stopy. Močálovité území, kam se rozlévala Drává, bylo pro ně bezpečným útočištěm. Znali skryté cesty třasovisky, kudy mohli hnát dobytek po jednom, po dvou kusech na bujné, zelené pastviny, položené poněkud výš.

Lidé se uchýlili do rozlehlých, nepropustných křovisek na úpatí kopců a na okraji lesů.

Doma zůstalo jenom několik starců.

K plukovníkovi docházela hlášení o liduprázdných vesnicích.

Polokruh vnějšího opevnění hradu se naplnil bučícími kravami, poklidnými voly a ovcemi.

S uspokojením chválil baron nadporučíka Bisteritze, o to nevlídněji však uvítal kapitána Bruckenbackera, který se vrátil z okolí Harkánye.

„Vezměte si příklad z pana nadporučíka! Ten nemluví, ale jedná,“ uděloval lekci kapitánovi. Bruckenbacker se jen kousal do rtů. Dotýkalo se ho to tím víc, protože je přece jenom veliká ostuda, když takového mladíčka nadporučíka dávají za příklad zasloužilému kapitánovi, který se už dávno měl stát majorem.

Signálem trubky dal svolat své lidi a rozjel se k Tenkes-čardě, aby udeřil na nic netušící obyvatelstvo.

Mezitím se kůň, který kdysi patřil kapitánu Bruckenbackerovi, naučil, co musí ovládat pořádný kurucký kůň. Když se Matouš Eke vrátil k Jakubu Bugovi, křikl na něho:

„Vyskoč si za mne, brachu!“

Jakubovi se nemuselo říkat dvakrát – v mžiku ujížděli oba na hřbetě jednoho koně k jeskyni.

Strýček Siklósi už na ně čekal. Spěšně se domluvili na válečném plánu a hned zase vyjeli.

Průsmyk, ležící poblíž Tenkes-čardy, labancové bedlivě střežili. Kromě několika cestiček v kopcích to byla nejkratší spojka k osadám ležícím na severním úbočí Tenkese. Tím chtěl plukovník zabránit, aby se tudy rozšířily varovné zprávy a aby si vesničany nepoplašil.

Labancové, kteří u průsmyku hlídali, trápili právě jakéhosi chudáka povozníčka, který se marně zapřísahal, že nic zlého neprovedl, že jenom veze dřevo panu Ferencovi Dudvovi, hostinskému.

Labancové dostali příkaz, že musí zadržet všecky, kdo poženou nějaká zvířata. A když tedy povozníček poháněl svého koně, protože ubohé zvíře taktak zmáhalo stoupání – musí ho teda popadnout za límec.

Na voze plakala a naříkala chudákova žena, ale marně – velitel hlídky byl neoblomný.

„Jménem císaře vás zatýkám!“

Ale jeho slova téměř přehlušilo kravské bučení a řinčeni řetězů shora od lesa.

Po cestě se k nim tryskem blížil jezdec – labancký strážmistr.

„Hovada! Co tu stojíte?!“ rozeřval se na ně vztekem celý bez sebe, když k nim dorazil. „Lesem ženou celé stádo dobytka – a vy na to jen otvíráte huby!“

„Postavili nás sem na hlídku, pane strážmistře!“ hlásil voják a potom si zkoumavě prohlížel neznámého strážmistra. „Prosím heslo!“

„Kuš! Tady máš heslo!“ přetáhl strážmistr okolkujícího vojáka holí přes hlavu. „Když poroučím, abyste se rozběhlí do lesa, tak poběžíte! Nebo vám všem rozpoltím hlavy!“

Tasil šavli, aby měla jeho slova větší váhu.

„Marš za stádem!“ bil plochou šavlí labanckou hlídku.

Od lesa bučely krávy tak hlasitě a tak silně sem doléhalo řinčení řetězů, že to uslyšely i stráže: není pochyby, že na ně tenhle strážmistr nehuláká nadarmo. A když už někdo dostane plochou šavlí jednu ránu, pranic netouží po další přes hlavu či přes záda.

A tak tedy nechali povozníka běžet a vydali se nahoru za tím rámusem.

Sotva se za nimi zavřely keře, hned se navztekaný strážmistr obrátil k chudákovi.

„A co vy jste zač?“

Povozník nestál o ránu šavlí, a tak poníženě smekl vysokou čepici.

„Jsem tuhle z Bodonye a jmenuji se Lájoš Csome,“ řekl.

„No tak leda poslouchej, Lájoši Csome,“ upřel na něho strážmistr přísný pohled a poručil mu, „obrátíš a poženeš koně i kdyby měl padnout. Vyřídíš v Csarnótáru a v Bodonyi, že se tam bude ještě dneska rekvírovat!“

„Všichni ať se podle toho zařídí. Že to poroučí pan plukovník!“

„Ano, pane vojáku! Samo sebou,“ odmílal Lajoš Csome, ale to už labancký strážmistr nasadil koni ostruhy a na turonyské cestě se po něm jenom zaprášilo.

Na loučení mnoho času nezbývalo.

„Juliško, popožeň koně! Jen ho popožeň!“ rychle se rozžehnal se ženou povozník „Já se dám napříč horou a celou cestu poběžím s tou zprávou. Než tam dojede pan plukovník, nenajde jedinou slípku!“

A tak také udělal.

Matouš Eke – neboť kdo jiný by mohl být onen císařský strážmistr – se mezitím přehoupl přes turonyský kopec a jaksepatří vzbouřil lidi v Turonyi. Vzápětí jel udělat poplach ještě do Bissere a Kistótfalu. S pocitem člověka, který dobře vykonal svou práci, zamířil potom k jeskyni.

Labancká hlídka, kterou poštval do lesa, se prodírala trním hložím po stopách stáda. Občas zaslechli bučení dobytka doslova před nosem a jindy je přinášel vítr z nedosažitelné dálky. Usuzovali z toho, že les nepochybně skrývá veliké stádo dobytčat a v duchu už předem propíjeli odměnu, kterou za krávy dostanou.

Jenomže v křovinách se nezapotili jenom oni. Tohle honcování stálo dost potu i starého Siklósiho a Jakuba Bugu – vždyť přece to stádo byli oni. Bučeli a tropili v křoví pekelný rámus. Hlavně Jakub doslova vychutnával tu rošťárnu. Lákal vojáky hloub a hloub do lesa těmi nejrozmanitějšími hlasy hovězího dobytka hlubokým bučením starých krav i mečivým pobekáváním telat, která ještě cucají.

A labancové za nimi šli, jako kdyby je někdo vedl za ohlávku.

A když pak došli k místu, kterému se mezi lidem říká Bosorčina sukně, protože se tam tyčí z lesa strmý skalní sráz, jako by to byla beztvará zástěra nějaké staré vyschlé čarodějnice, Jakub se schoval na okraji houštin. Starý za sebou lákal své pronásledovatele dál.

Labancové mu řinčeli zbraněmi rovnou před nosem.

A potom na ně – strýc Siklósi zepředu a Jakub zezadu – vpadli tak nečekaně, že než se vojáci vzpamatovali a sáhl po zbrani, už si narovnávali záda o mohutné kmeny. Byli k nim důkladně přivázáni. A aby byly nějak užitečné i jejich šátky – posloužily za roubíky do úst.

Jakub měl sto chutí splatit na zajatcích dluh za svůj spálený clům, ale staroch mu to nedovolil:

„Kapitán nařídil, že když to půjde jinak, krev prolévat nebudeme! Labanc je jako drak – utneš mu jednu hlavu, a císař dá na jejím místě narůst stovce nových! Mstil by se za ně na nevinných lidech!“

I Jakub pochopil, že má kapitán pravdu, ale čerstvá nenávist se přece jenom nechtěla hned tak smířit s rozumem.

„A já je přece jenom zabiju,“ rozhorlil se.

„Slíbils poslušnost,“ připomněl mu starý.

Jakub Buga si zhluboka povzdechl, svinul bič, vzal si jednu pušku, do kapsy širokánských kalhot zastrčil růžek se střelným prachem, váček kulí a vyrazil ke skalám Čertova opánku. Odtud mohl přehlédnout velikou planinu, otvírající se až k Drávě, a mohl pozorovat pohyby císařských tam dole. Se zbytkem zbraní zamířil strýček Siklósi do jeskyně.

Veliký rámus, který vzbouřil les, a celá ta kočičina s bučením však poplašily i jinou hlídku labanců, které velel četař Erwiner. Tenhle labanc měl pověst mimořádně mazaného a zlomyslného člověka a svou pověst si poctivě zasloužil. Byl celý vychrtlý a oči měl vyvalené. Mimořádně byl pyšný na svou mazanost a na pěkný, hluboký hlas. který se však docela proměnil, když začal řvát. To se mu jazyk ohýbal ztěžka a vypadalo to, jako kdyby šišlal a ještě k tomu koktal.

Neušel mu ani ten mohutný rámus. Opatrně se tím směrem přesunul se svými lidmi. A když pak najednou nastalo ticho, postavil je všecky do zálohy podél stezky, vedoucí do lesa. Jeho vychytralému nosu se nelíbilo, že tam nahoře hlasy utichly. Vždyť na četaře to dotáhl, protože ctil svatou pravdu: když se vojákovi něco nezdá, nemá se ani hnout, ale o to lépe pozorovat, protože z podivného zdání se zpravidla něco podivného vyvine.

Četař Erwiner se nemýlil ani tom.

Labancové, skrývající se v záloze, za chvilku uslyšeli šustot. Zahlédli muže. který se tiše kradl rovnoběžně s cestou. To Jakub se plížil na Čertův opánek.

Četař němě kývl.

Šest labanců opatrně zvedlo pušky k líci.

Onen muž však měl sluch jako rys. Z nepatrného zapraskání pochopil, že je v nebezpečí!

Hodil sebou na zem.

Zahřměla salva.

Jakubovi napadaly za krk větvičky. Instinktivně se plížil po břiše, ukryt v křovinách a mezi kmeny stromů, na nějaké chráněnější místo.

„Za mnou!“ zakoktal četař Erwiner a vrhl se v čele svého malého oddílu do křovin.

S nasazeným bodákem se vojáci vyřítili za Jakubem Bugou.

Jako vlk, zahnaný do kouta, se jim vrhl po chřtánu. V houští nemohl rozvinout svůj bič a neměl ani na to, aby sestavil svůj obuch. A jeho ruce už dávno odvykly pušce. Sice se s ní rozháněl statečně, ale neměla ani tolik ceny co kyj.

První dva labance srazil k zemi. Na jejich místo se nahrnuli další čtyři. Jakub rozdával rány pěstmi, bil se, pokud mu to křoviny dovolovaly, ale nestačil už postřehnout, že se mu četař dostal nepozorovaně za záda. A tak mu nemohl uštědřit, co mu patřilo.

Četař Erwiner rozhoupal svou pušku a udeřil zápasícího muže do hlavy.

Jakub Buga se svalil jako poražený býk.

Jeden z císařských, kterého Jakub srazil, se rozzuřil a chystal se prohnat mu bodák tělem. Ale četař Erwiner srazil ocelové ostří dlouhé na loket stranou.

„Zadrží Ani se ho nedotýkej!“ zaječel. „Vždyť je to Jakub Buga! Kolem krku má svinutý bič. Musíme ho mít živého! Živého!“

A hned omráčeného člověka vytáhli na cestu, pořádně mu vodou ze svých čutor polili obličej a pohlavkovali ho, aby se probral k životu.

Zapraskání salvy zastavilo starého Siklósiho, který spěchal k jeskyni.

Se zlým tušením se rozběhl zpátky a pak se opatrně kradl od stromu ke stromu. Vedl ho vítězný pokřik labanců.

Uviděl Jakuba ležícího na zemi.

Jenže tenhle bývalý pastevec měl tvrdou lebku. Četařova rána ho sice pořádně omráčila, ale rychle se probral k vědomí. Oči však přesto neotevřel. Tvářil se, jako by byl stále ještě v bezvědomí a chtěl přitom vyzvědět úmysly labanců.

Potom zaslechl kosí zahvízdnutí. Jenomže tenhle kos vždycky hvízdal o veršík víc než ostatní. Je všeobecně známé, že takový obyčejný pták v černém fráčku si zpívá: píská kos, že je bos. To přece ví i malé dítě. Jenomže tenhle kos hvízdal druhou část téhle rýmovačky dvakrát: že je bos, že je bos!

Jakub ihned pochopil, že to není ledajaký pták. Když už pohvizdování znělo příliš rozčileně, pomaloučku otevřel oči.

„Žije! Ten darebák žije!“ koktal blaženě četař Erwiner.

Na okamžik se radostí odmlčel i kos, ale hned spustil nanovo. Teď už to ani nebylo pískání, ale hotový chorál.

Jak jenom bych ho vysvobodil, lámal si hlavu starý Siklósi. Měl při sobě tři pušky, ale střílet nemohl. Labancové se tísnili kolem zajatce. I když byl znamenitý střelec, nemohl riskovat, že by náhodou zasáhl Jakuba. A i kdyby vystřílel své tři pušky a trefil každou ranou, i tak zbudou čtyři vojáci, a ti Jakuba na místě zabijí.

Myšlenky střídaly jedna druhou a jejich tok přerušil až příjezd kapitána Bruckenbackera. Dnes na kapitána osud doléhal opravdu tvrdě, zato teď poslouchal četaře s očima rozzářenýma.

„Pane kapitáne, poslušně hlásím, že jsme dopadli Jakuba Bugu.“

„Bravo, mládenci! Na hradě dostanete deset zlatých,“ zvolal nadšeně, když poznal mladého člověka v modrém, který ho přiměl, aby si přilepil na tvář mohutnou náplast.

„Veďte zajatce na hrad, ale hlídejte mi ho jako oko v hlavě!“

A rychle cválal dál, aby ohlásil tu dobrou novinu plukovníku Ebersteinovi. Jinou dobrou zprávu stejně nenesl, protože v některých vesnicích už vojsko zjistilo, že je předstihl ten podivný strážmistr. Nikde nenašli ani živáčka, nikde nezůstala ani mizerná slepice.

Když kapitán odcválal, pokládal Jakub za správné, aby se probral.

„Vstávej, všiváku!“ rozkřikl se bojovně četař Erwiner.

Muž, sražený k zemi, se pokoušel splnit jeho rozkaz, ale marně; pokaždé se svalil opět na zem. Zkoušel to sice opět a zas, ale vždycky znovu upadl.

„Jsem chromý na nohy!“ vzdychal. „Nemohu se z ničeho nic postavit na nohy!“

Starému Siklósimu neuniklo nic, co se dálo na cestě. Čekal, co se z té hry vyvine. Ale čekal i na Jakubovo znamení.

Nemusel čekat dlouho.

„Zastřelte mě, povídám! K čemu je mi život s chromýma nohama. Nechte mě tu ležet mrtvého – kosové nade mnou odzpívají miserere. Kosové byli vždycky moji nejlepší kamarádi. Teď mě taky nenechají jen tak!“ vzdychal pořádně nahlas, aby staroch každému jeho slovu rozuměl.

Strýček Siklósi už tušil, že má Jakub něco za lubem. Pozorně sledoval každý jeho pohyb, každé slovíčko.

Četař Erwiner už viděl, že tady nepořídí pohrůžkou ani násilím. Kapitán poručil, aby zajatce střežili jako oko v hlavě. Co naplat, že by ho nejraději na místě zastřelil anebo narazil na kůl. Musí ho dopravit na hrad už jenom proto, že tam za něho dostane deset zlatých.

A tak vydal rozkaz, aby Jakubovi pod záda podstrčili dvě pušky. Za hlavně a za pažby je popadnou dva muži – a tak ho střídavě ponesou.

Průvod se vydal na cestu. V čele si pyšně vykračoval četař, za ním dva labancové s nabitými puškami, za nimi nesli na puškách Jakuba Bugu a procesí uzavírali opět dva zachmuření vojáci.

Pušky tlačily Jakuba do zad, ale utěšoval se starým pořekadlem pastýřských mládenců: Lip, když tě čerti do pekla vlečou, než abys je sám do pekla nes!

A dal si velkou práci, aby se na puškách šikovně kolébal. Chtěl své nosiče co nejrychleji unavit. Věděl, že kdo získá čas, může vyhrát život.

Ale věděl to i starý Siklósi. Rozhýbal své staré nohy a utíkal do jeskyně, že by mu ten běh mohli závidět i dvacetiletí mládenci.

„Labancové zajali Jakuba!“

Matouš Eke vyskočil. Jen co se vzpamatoval z toho náhlého poplachu, dal si od strýčka Siklósiho všecko vyprávět. Pochopili, proč si Jakub hraje na chromého: čeká na jeho pomoc. Musí zjistit heslo! Ale rychle.

Jak se jim teď hodilo, že Starý Siklósi nedovolil zabít vojáky, kteří se rozběhli za stádem do lesa!

Kůň kapitána Bruckenbackera opět cválal se dvěma jezdci na hřbetě k zajatcům, uvázaným ke stromům.

„Hej, labancové!“ houkl na ně kapitán, „když prozradíte dnešní heslo, propustíme vás na svobodu. A když ne, zůstanete tady, dokud vám kůže nepřischne ke kostem.“

„To… to je vojenské tajemství!“ vykoktal jeden z vyděšených mladíků. Matouš Eke vytrhl ze sedlových pouzder dvě pistole.

„Počkejte, já to povím,“ vykřikl jeden zajatec.

Matouš mu pohlédl do očí a jenom pokývl hlavou. „Mluv!“

„Za císaře do posledního dechu!“ zakoktal.

Matouš na jeho očích poznal, že mladíček tváří v tvář smrti nelže.

Pokynul starému, aby rozřízl zajatci pouta.

„Můžeš rozvázat i ostatní,“ poručil osvobozenému zajatci Matouš, pomohl na koně starému Siklósimu a rychle se rozjel za průvodem.

Vojáci četaře Erwinera už propotili i opasky. Ten urostlý chlapík byl ďábelsky těžký. Nadarmo se u nosítek střídali. Na obzoru už se stmívalo a padal soumrak. Nechtěli zůstat přes not mimo hradní zdi a vůbec už ne s tímhle nebezpečným, ale cenným zajatcem.

Z polotmy se vyhoupl cválající jezdec. Císařský strážmistr, četař a čtyři vojáci průvodu na něho namířili pušky.

„Stůj! Kdo jsi?“

„Zbláznili jste se? Nesete v náruči toho kuruckého psa!“ rozkřikl se na ně strážmistr.

Četař byl správný voják a věděl, co je jeho povinnost.

„Heslo!“ Namířil ústí své pušky na jezdcova prsa.

„Za císaře do posledního dechu!“ naklonil se k němu kapitán.

„Pane strážmistře, neseme ho, protože jsem ho praštil do hlavy, až z toho ochromil,“ napřímil se teď do pozoru četař Erwiner.

Strážmistrovi zasvítilo v očích.

„Však já už ho naučím chodit!“ seskočil z koně. „Dej sem ten jeho bič!“ a vzal si z četařovy šíje bič Jakuba Bugy.

„To se vám asi nepovede, pane strážmistře!“ fňukal Jakub.

Matouš Eke k němu přistoupil. Pohlédl mu zblízka do očí a přivázal konec žíly biče k poutům na jeho zápěstí.

„Rozvažte mu pouta na kotnících!“ poručil.

Pevně sevřel rukojeť biče a vyšvihl se na koně.

„Držte se vedle něho!“ kývl na labance.

Potom nasadil koni ostruhy.

Jakub ujížděl několik metrů po zemi a strašlivě přitom ječel:

„Ouvej, ouvej! Moje kosti! Moje nohy!“

Četař Erwiner se prohýbal smíchy.

Ale potom, když pobídl jezdec koně do klusu, rozhoupaly se i nohy Jakuba Bugy. Zakopával sice, přivázán ke konci svého biče, ale běžel – a teď už neječel.

A když se dal kůň do cvalu, Jakub se rozběhl jako zajíc. Labancové zůstali daleko vzadu. Ti, co ho donesli až sem, měli radost, že se zbavili svého nákladu. A četař, který si liboval v krutosti, stále ještě vychutnával ten dobrý žert.

Klokotavý smích v něm zamrzl teprve ve chvíli, když jezdec vykřikl:

„Vyskoč! Na koně!“ A Jakub Buga se vyšvihl za sedlo jako levhart.

„Ten lump utíká! Prchá!“ zaječel a zakoktal četař Erwiner. „Střílejte! Střílejte!“

Sám vypálil ze své pušky první a po něm vystřelili za oběma jezdci i ostatní vojáci.

Jakuba s Matoušem však zatím pohltilo šero a hustý les na úbočí Tenkese.

Císařského plukovníka barona Eckberta Ebersteina, velitele na hradu Siklós toho večera div netrefil šlak.

„Pane kapitáne, za tohle vás dám zavřít!“ zuřil.

Kapitán Bruckenbacker zatáhl krk mezi ramena a pomrkával jako nějaká velikánská žába.

Hlas se mu vrátil teprve na dvoře:

„Četaři, za tohle vás dám zavřít!“ přenášel dál služebním řetězem pohrůžku, které se mu dostalo.

Toho dne večer si četař Erwiner se strážmistrem Pitikem ve vězení, kapitán Bruckenbacker s nadporučíkem Bisteritzem u markytánky a plukovník Eberstein s Amálií v Zikmundově komnatě svorně lámali hlavy nad tím, kdo mohl být ten tajemný jezdec, který vzbouřil okolní vesnice a vysvobodil Jakuba Bugu.

„Věřte mi, Eckberte, to mohl být jenom onen jistý kapitán Tenkes,“ zachvěla se Amálie.

A totéž říkali i ti ostatní.

Za několik dní to věděli všichni lidé na úpatí Tenkese.

4. OBCHODNÍK S DOBYTKEM

Jeskyni, ukrytou v hloubi Tenkese, znalo jen několik starých lidí. Tahle mohutná skalní dutina, rozvětvující se do pobočních chodeb, byla svědkyní mnohých běd.

Lid, jednou týraný Turky, podruhé zas Němci, bedlivě střežil tajemství hory. Věděli o něm jenom nejspolehlivější ze starců a hned tak někomu se s tím tajemstvím nesvěřovali. Vstup do jeskyně byl poměrně úzký, přesto však tudy mohl vjet i jezdec na koni. A co bylo nejdůležitější: v útrobách hory prýštil křišťálově čistý pramen. Lidé se sem mohli uchýlit na celé týdny, když měli dost potravin – šplouchala tam voda v korýtku, které si po mnohá staletí vymílala.

Vzhůru k Jeskyni nevedla žádná cesta. Jenom skrytá pěšinka, kterou mohli neustále střežit.

Tady rozbil svůj stan kapitán Tenkes – tak mu teď všichni říkali. Začaly se o něm šířit ty nejprotichůdnější pověsti. Někteří ho pokládali za tureckého špeha, jiní za dobrodružného vlašského knížete a jiní opět za levobočka kteréhosi maďarského hraběte, jenž se zjevoval všude, kde bylo třeba udělat něco pro chudý lid. jedno jediné si německé a maďarské panstvo nedovedlo představil, že by onen muž mohl být prostý selský synek.

A jedině to byla pravda. Matouš Eke se narodil v Terehegy. Brzo osiřel, a tak záhy přišel na to, že v životě se nic nedává zadarmo: o všecko se musí tvrdě bojovat. Začínal jako pastýř. Když skončily turecké vojny, poprvé se dostal do zahraničí jako poháněč stád. Byl ve Vídni, v Grazu, dokonce i do Augsburgu došel se stády, která se svými druhy bránil proti zlodějům dobytka a vlčím smečkám obuchy a klacky. A k tomu bylo zapotřebí stejným dílem honákovy chytrosti i jeho pádné pěsti. Na dlouhých cestách i v cizích městech se ti mladí lidé neobešli bez toho, že by uměli mluvit jazykem kraje, kudy procházeli. A tak se Matouš Eke naučil chorvatsky i německy.

A když pak opětně putoval do cizích zemí, nevězel už v širokých kalhotách, ale ve vypasovaných husarských a své cesty konal se šavlí po boku. Ještě dál se dostal jako voják Botthyánova pluku.

Minulého roku zaslechl, že doma, v Maďarsku, se lid chopil zbraně a bojuje za svobodu. Země kolem Rýna se pro Matouše Ekeho náhle stala horkou. Trápil se a váhal, ale nakonec se rozhodl. Jednou v noci utekl – a rovnou domu, do Uher. Uplynulo pouhých jedenáct dní a napájel svého dobrého koně v Terehegy.

Když se doma porozhlédl, přihlásil se u Adama Bériho Balogha, jenž svolával dobrovolníky pod Rakócziho prapor v Szekszárdu. Nejprve dostal Matouš hodnost strážmistra, ale bystrozraký brigadýr už v první bitvě poznal Matoušovu chytrost, statečnost a odvahu. Společně táhli dokonce i císařskými oborami pod Vídní. A jestliže Adam Béri Balogh vyvolal velikou zlobu tajného říšského hraběte, ještě více si ji zasloužil Matouš Eke. On totiž vedl setninu, která prohnala v jeho kočáru i císaře Leopolda.

A teď tedy zde, v jeskyni ukryté v lůně Tenkese, přemýšlel kurucký kapitán o veškerých naučeních, veškerých zkušenostech, kterých se mu v uplynulých tvrdých desetiletích dostalo. Věděl, jak bojují Němci, znal i francouzskou taktiku. Počínal tušit, jak by se dala navrtat díra i do lodičky císařských vojsk tady v Maďarsku.

Z hradu musí zvířata vyhnat na pastvu – a pastviny se rozkládají dole, pod úpatím Tenkese. Plukovník neměl spolehlivé pastevce dobytka a nebylo by ani vhodné svěřit čerstvě zabavený dobytek pasákům z okolí. A tak baron Eberstein přidělil část svých vojáků, aby bez přestání hlídkovali kolem pasoucích se stád. Už i to samo o sobě narušovalo jejich vojenského ducha, protože pastevec krav ze Štýrska se dal naverbovat do vojska právě proto, aby se stal vojákem a nebyl už honákem dobytka. A pak – taková pastva byla velice nebezpečná. Zvířata se rozptýlila, a když se labancové vydali za několiku zaběhnutými kusy dobytka, ztratili se někdy i oni samí a navěky. Nejodvážnější lidé mezi vesničany, kteří přišli o svá zvířata, se po celé dny skrývali v lesích, obklopujících pastviny, a číhali na takový okamžik. Voják, který se vydal hledat zatoulanou krávu, si stačil uvědomit jenom to, že mu někdo skočil po krku, a svěřený dobytek už pak mohl sčítat jenom v nebi.

Vesničany k tomu pobízel Matouš Eke, který zatím posílal svá poselství zdejšímu lidu prostřednictvím starého Siklósiho.

Plukovník Eberstein si brzo uvědomil, že se mu rozplývá stádo a s ním i vojsko. A tak se pilně snažil, aby se téhle starosti co nejrychleji zbavil. Prodá rekvírovaný dobytek, a třeba za babku, protože zlaté a stříbrné peníze nepotřebují pastviny a stačí si je ohlídat on sám.

V následujících dnech pan Samuel Schneider, stárnoucí kancelista, sjezdil v doprovodu labanckých trubačů a bubeníků okolní vesnice.

Pokaždé, když dojeli na okraj vsi, vysedli z kočáru. Pan Samuel si poopravil dlouhou paruku a s bubnováním a vytrubováním prošli křížem krážem osadou. Na dvou na třech místech se zastavili, bubeník spustil virbl a pan Samuel si nachystal hrdlo.

„Císařský plukovník, baron Eckbert Eberstein, vojenský náčelník na Siklósi a okolí dává na vědomí, že na svatého Jakuba budou se za levný peníz prodávat dobytčata, zabavená jako válečné kontribuce. Za poctivé císařské zlaté a stříbrné mince si je může kdokoli koupit a obdrží úřední glejt, že je nabyl ve své zboží podle zákona. Takový dobytek už nikdy nemůže být zabaven, neboť glejt podepíše sám pan císařský plukovník!“

Tohle vyvolával kancelista, pan Schneider, který byl vlastně starým plukovním písařem, a jen s ohledem na to, že ve zdejším kraji žádná občanská práva neexistovala, svěřoval mu plukovník veškeré podobné práce. Sotva odjeli z vesnice, sedláci sestrčili hlavy dohromady. K čemu však mohly dospět hlavy, obtížené tolika starostmi, když byly míšky prázdné!

„Copak v téhle vsi má někdo zlaťáky anebo stříbrňáky?“ zhluboka si povzdechl Petr Batka, rychtář v Nagyharsányi.

„Však přijedou dobytkáři z Osijku, ti mají peněz dost,“ posmutněl starší obce Ondřej Joó. „A my se můžeme se svým dobytkem rozloučit navždycky.“

Věděl to i plukovník, protože předtím nadiktoval Samuelovi Schneiderovi dopis, ve kterém mazal med kolem vousů asijským obchodníkům s dobytkem.

Byli to opravdu zámožní lidé, tihle obchodníci s dobytčaty. Dávali po celých stádech hnát na několik trhů za hranicemi hovězí dobytek, který tady nakoupili po vsích. Některá léta odehnali na vídeňský trh deset i dvanáct tisíc kusů.

Plukovník Eberstein spoléhal na to, že obchod s dobytkem není teď příliš jistý, protože se neustále bojuje, takže výdělky dobytkářů v Osijku trpí úbytěmi. Jistě se horempádem chopí příležitosti, jak přijít k výdělku.

Sotva však dozněly bubny a doznělo slovo pana Samuela Schneidera, dali o tom odevšud vědět starému Siklósimu, který se po večerech scházel s vesničany.

A staroch přinesl tu novinu Matouši Ekeniu.

Kapitán se právě učil od Jakuba umění zacházet s dlouhou žílou biče. Uměl se sice ohánět s touto podivnou věcičkou už dřív, ale neviděl ještě nikoho, kdo by s ní zacházel, jak to dokázal Jakub. Mládenec v modrém totiž doposud provozoval nejnebezpečnější druh honáctvi. Většina dobytka, který obchodníci prodávali jeho prostřednictvím, neměla totiž žádný průvodní glejt. A na panství novopečených německých pánů i ze stád maďarských velmožů si prostě bral svůj díl. Takový dobytek samo sebou nemohl hnát do Vídně a tak ho hnal do Bělehradu.

Turci žádný glejt nepožadovali, jenomže každý beg a každý paša na jeho zboží uvalil do. Když se mládenec chtěl nějak dostat k penězům, musel převádět své stádo tajnými cestami a zapovězenými přechody. Tyhle cesty byly ještě nebezpečnější než ony na západ. Vrhal se na něho kdejaký loupežník, zloděj, vojenský zběh – stejně jako vlci, kteří se sem hrnuli z balkánských hor.

Turci okamžitě usekli hlavu každému, u koho našli zbraň. A tak kromě obuchu se stal zbraní i bič. V ruce člověka, který s ním dokáže zacházet, se stává bič s dlouhou žílou nebezpečnější zbraní, než je pistole. Je upleten z tuhých hovězích řemínků a na jeho konec připevňují proužek koňské kožešiny, kterou se dá práskat, jako kdyby se střílelo z pušky. Když takový bič olízne kravské uch, přejde dobytče chuť, aby seběhlo ze správné cesty A když se na konec biče připevní pletený drát, dá se na něj chytil i vlk. Vlci se naháněli na koních. Jezdec se vyklonil ze sedla, a když se konec biče zadrhl vlkovi kolem krku, táhli ho po zemi, dokud v něm byla známka života.

Žádný div, že by byl Jakub přísahal na bič i nyní, když srazil z kůlu labancký klobouk konečkem svého biče.

„Když před tebou někdo nesmekne, můžeš ho takhle učit zdvořilosti,“ ujistil ho kapitán.

Na krátkém bičišti byla řada zčernalých zářezů.

„Dělal jsem si vroubky, kolik vlků jsem na tenhle bič chytil,“ ukázal Matoušovi. „Ode dneška tam budu dělat vroubky i za labance.“

Tak se stalo, že kapitánovi nezbyl čas na cvičení, protože od okraje lesa zaznělo trojí kosi zahvízdnutí.

„Starý!“ zvedli oba hlavy.

Z údolí se opět ozval trojnásobný kosí signál.

Přesto však Jakub s Matoušem nespěchali směrem, odkud se hlas ozval. Schovali se za strom.

Kdo chodívá po tajných stezkách, musí počítat s tisícerým překvapením. A tak i teď: hlásívá se sice tímhle způsobem strýček Siklósi, přesto však neškodí přesvědčit se, jestli to byl opravdu on, kdo třikrát zatrylkoval.

Ze svého úkrytu pozorovali blížícího se starého Siklósiho. Měli dobrý výhled i na úbočí kopce za ním. Nikdo za ním nešel, přesto však počkali, až dojde staroch k okraji lesa. Tam teprve mu zastoupili cestu.

„Pročpak ten poplach, strýčku?“ zeptal se Jakub a pomohl Siklósimu na strmé skalisko.

„Je zle, Matouši! Je to moc špatné, hoši!“ setřel si pot z čela staroch. „Chtějí rozprodat dobytek. Hovada, co nakradli chudákům, chtějí dát za babku.“

V Matoušově hlavě se honily myšlenky, ale nepromluvil ani slovo, dokud se neusadili ve skrytu jednoho stromu

„Copak tady má někdo peníze? Komu by plukovník prodával?“

„Dobytkáři z Osijku mají peněz dost,“ povzdechl si starý.

„Dá se s tím něco dělat?“ podíval se kapitán na Jakuba.

Jakub Buga si zatím pečlivě nacpal svou dýmku pro všední den. Potom zakroutil vršek tabákového pytlíku s třásněmi, aby v něm nevysychal tabáček. Napjaté ticho narušilo jenom křísnutí ocílky o křemen, jak vykřesával jiskru. Když pod troudem tabák zadýmal, rozjasnily se i Jakubovy myšlenky.

„Tak se podívejte!“ začal po svém. „Něco jsem se už navodil stád a znám spoustu obchodníků s dobytkem. Věřte tomu, co teď řeknu. Postarám se, aby na Siklós nepřijel ani jediný dobytkář. A ty se, kapitáne, postarej, aby, labancové chtěli prodat dobytek za každou cenu.“

Matouš Eke se zvědavě obrátil k Jakubovi.

„Řekni o tom trochu víc, brachu!“

Jakub párkrát potáhl z dýmky. Teprve když se ujistil, že se oheň znovu rozhořel, pokračoval:

„Já teď pojedu do Osijku. A ty se zatím pilně oháněj tady kolem hradu. Můžeš začít hned dneska.“

Potom opět potáhl z dýmky a vysvětloval dál.

Kapitán a staroch sledovali každé jeho slovo.

Jakub se probudil k večeru, obkročil hnědáka, který kdysi patřil kapitánu Bruckenbackerovi, popustil mu otěže a vyrazil do Osijku.

Jenom zdaleka zahlédl Jakub zářící okna hradu. Za nimi při světle mnohoramenných svícnů vypouštěl baron Eberstein kouř. V tom jediném, v oblibě dýmky, byli muž v modrém a baron stejní. Jejich dýmky ovšem stejné nebyly. Jakub měl všeho všudy dvě: jednu pro všední den a jednu sváteční. Na baronově zdobené polici, za věšené na zdi, bylo seřazeno několik tuctů dýmek. Byla tam dýmka z Kolína nad Rýnem, holandská dýmka, tyrolská dřevěná dýmka s hlavičkou z

kosti a břečťanovou troubelí i bachraté porcelánky se stříbrnými víčky. Ani tabák neměli stejný. Jakub si sám řezal tabák z temně hnědých listů – a plukovník ho dostával ve voňavých balíčcích rovnou ze Španělska, z Nizozemí a ze zámoří.

Plukovník se ponořil do četby tlusté knihy, kterou ještě před započetím našeho letopočtu napsal veliký Julius Caesar o svém válečném tažení do Galie. Baron se zahloubal do četby natolik, že si ani nevšiml, jak chrastí kostkami Amálie s kapitánem Bruckenbackerem na druhém konci stolu. Jeho pozornost se tak dokonale odpoutala, že mu uniklo, že vždy po několika vrzích kostkami vklouzne hedvábně měkká ručka jeho ženy do pracky blaženého kapitána.

Hlavu pozvedl baron teprve ve chvíli, když Amálie se zvonivým smíchem přiklepla ke stolu stříbrný pohár na míchání kostek.

„Alfonsi, vy máte obrovské štěstí! Bohužel, co jste vyhrál, to vám mohu zaplatit teprve po svatém Jakubu.“

Bruckenbacker pochopil, kam paní plukovníkové míří.

„Jak se mi celá věc jeví, dostaneme za dobytek slušné peníze.“

Zmínka o penězích okamžitě navrátila plukovníkovy myšlenky historické Galie zpět do Uher a obrátil se na kapitána se svým nápadem.

„Zítra dáme odvézt všecko seno do hradu. Ať dobytek do Jakuba ztloustne – při tom pobíhání po pastvinách jenom ubývá na váze.“

I kapitán to pokládal za moudré opatření, zejména proto, že během několika posledních dnů odehnali z pasoucího se stáda neznámí pachatelé devět krav a že strážmistr Pitik dal škrtnout tři labancké vojáky ze seznamu živých, který vedl pan Samuel Schneider.

Baron se opět pohroužil do četby svá knihy. Byl právě u čtrnácté hlavy sedmé knihy, v níž Vercingetorix poučoval své lidi, že je třeba nepřítele odříznout od zásob píce a potravin. A že v obecném zájmu je třeba spálit vesnice, usedlostí a píci podél cest do takové vzdálenosti, kam až mohou dojít římští pícníci.

Plukovník o tom právě meditoval, když to příjemné ticho narušilo pronikavé vytrubování zvenčí.

Amálie polekaně odtáhla ruku od Bruckenbackera. Plukovník vyskočil.

„Co to má znamenat, pane kapitáne?“

Bruckenbacker zmateně poslouchal znovu a znovu se opakující signály trubky.

„Hoří!“ užasl, a jeho obličej dostal obdivuhodně tupý výraz.

Ozvalo se poplašené zaklepání na dveře.

Do pokoje vpadl strážmistr Pitik.

„Pane plukovníku, kolem hradu začínají hořet stohy!“

Baron Eckbert Eberstein strnul. Na okamžik mu vytanula v mysli Vercingetorixova slova, potom však zařval:

„Pane kapitáne, na bašty!“

Na hradbách se před nimi prostřela hrůzná podívaná.

V předcházejících dnech dali kolem hradu pokosit seno a svézt je do stohů. Ty teď planuly a metaly k nebi jiskřící popel. Vítr obracel kouř jako bouřková mračna k malé skupince kolem plukovníka. Kapitán Bruckenbacker kašlal a prskal, dým hnal do očí strážmistra Pitika slzy, jenom Eckbert Eberstein ohromeně stál.

„Čím budeme krmit dobytek?“ zaslechl hlas kapitána Bruckenbackera.

„Strážmistře! Poplach!“ vybuchla v plukovníkovi zlost. A hned vzápětí se obrátil na Bruckenbackera. „Pane kapitáne, okamžitě vyrazíte a pochytáte ty žháře.“

V ten okamžik zapraskaly dole výstřely z pušek. Jejich pozdrav zahvízdal kolem. Vojáci vyklonění přes bašty se honem skryli za předprseň.

„Zatracení sedláci!“ syčel kapitán.

Strážmistr Pitik pokládal tu chvílí za příhodnou, aby plukovníkovi předvedl svou odvahu a statečnost. S planoucí pochodní v ruce se zvedl na předprseň a hulákal vyhrůžku:

„Proklatí kurucové, toho ještě budete litovat!“

Snad by byl ve svém proklínání pokračoval, ale zdola opět zahřměl výstřel a kule vyrazila pochodeň z ruky bojovného labance.

Všichni se natlačili pod záštitu předprsně.

„Noční výpad nemůžeme riskovat,“ šeptal kapitán do ucha plukovníkovi. „Kdoví kolik jich je!“

Tato slova přiměla plukovníka k přemýšlení. A vzhledem k tomu, že zdola hřměly další a další výstřely z pušek, uznal i on, že se nemohou vrhnout po hlavě do temnot.

A zatím tam dole kolem hradu předstírali klinické vojsko pouzí dva lidé. Erární zásoby píce podpálili Matouš Eke a strýček Siklósi.

Druhý den ráno tam hradní marně hledali stopy po žhářích.

Plukovníka pak ještě víc rozzuřily výpočty pana Samuelů Schneidera.

Starý kancelista důležitě ukazoval neúprosné číslice, z nichž vysvitalo, že pro dragounské a kýrysnické koně jsou na hradě zásoby píce sotva na deset dní. Ovšem jen v případě, že dobytek, určený k prodeji, nedostane ani žvanec sena!

Plukovníkovi nastala veliká starost. Za každou cenu musí zachovat bojeschopnost svých jezdeckých oddílů. Ale ani zboží na prodej se mu nesmí scvrknout. I kdyby byl namol opilý, nezaplatil by takový obchodník s dobytkem ani vindru za hubený dobytek, který by nevydržel cestu. Nakonec se plukovník rozhodl, že polovinu zásobní píce zkrmí zabavený dobytek a jezdci budou po celých oddílech pást své koně tam, kde pro to najdou vhodné pastviny.

Jízdní oddíly ovšem buď pasou koně – anebo hlídkují. Obojí zároveň nejde. Tím bylo dáno, že se v následujících dnech a týdnech staly vzácnější návštěvy labanců, kteří znepříjemňovali vesničanům život. Plukovník mohl počítat s patrolami jen na nejdůležitějších cestách.

Lidé ve vsích si poněkud oddechli a svitla jim i jakási naděje v osobě starého Siklósiho, který je navštěvoval a přinášel rozkaz kapitána:

Připravujte se na oslavu svatého Jakuba!

Obyvatelstvo tomu porozumělo po svém a připravovalo se na 25. červenec tak, že vyrovnalo kosy a brousilo obuchy.

Mezitím dorazil Jakub Buga do Osijku.

Už cestou přemýšlel o obchodnících s dobytkem. Dobře věděl, co od kterého z nich muže očekávat. Potřeboval člověka, který jeho slovům uvěří a má dostatečnou vážnost, aby mu pak uvěřili i ostatní dobytkáři. A tak jeho výběr padl na Milenka Gašparoviče.

Milenko přijal Jakuba podezřívavě, protože v poslední době slyšel mnoho zpráv o jeho smrti, ale výborná slivovice i Jakubova mužná a veselá řeč rozptýlily veškeré jeho obavy. A tak se stalo, že mohl Jakub přistoupit k věci. Tentokrát si zapálil svou sváteční dýmku a uvážlivě volil svá slova, zahalen oblaky dýmu z jemného bosenského tabáku.

„Nikdy jsem ti špatně neposloužil, Milenko! Věř mi, ne náhodou poslal plukovník každému z vás zvláštní dopis. Tenhle obchod je léčka! Chce vás nalákat, a pak cestou ze zálohy… šup!, přepadne vás a sebere vám peníze.“

Milenko byl opatrný člověk. Poslouchal, co Jakub povídá, a přitom nejméně dvakrát promýšlel, jaký má ten mládenec zájem na tom, aby ho chránil před oloupením. Kdyby ho byl popichoval, aby se vypravil na siklósský dobytčí trh, mohl by předpokládal, že je to plukovníkův člověk anebo patří k těm, kteří si lámou hlavu nějakou čertovinou. Ale on ho právě naopak od cesty zrazuje! Pak ovšem může být v pozadí jenom jediná věc: někdo se chce zmocnit dobytka tak, jak je – celého stáda!

Přestože měl Milenko až potud pravdu, mýlil se v druhé části svých úvah. Podezříval některého z ostatních dobytkářů, že se tímhle trikem pokouší držet stranou bohaté kupce, aby se dostal ke zboží lacino.

„Mohu o tom povědět i svým přátelům?“ položil opatrnou otázku dobytkář.

Jakub vyfoukl oblak kouře z bosenského tabáku.

„Viš, Milenko, byl bych radši, kdyby to zůstalo mezi námi. Tu zprávu jsem přinesl tobě, ne jiným.“

Obchodník dobytkem pohlédl Jakubovi do očí a řekl:

„Ale já je přesto upozorním.“

Mládenec se ani nezachvěl.

„Hospodař si s tou zprávou, jak uznáš za vhodné,“ pokrčil rameny a usrkl slivovice.

Teprve když se za Jakubem zavřely dveře Milenkova domu, mohl se mazaný kuruc s chutí zasmát. Vždyť dobře věděl, co dělá. Znal Milenka a znal i móresy dobytkářů.

Domácí pán přemýšlel celou noc. Když k ránu začalo svítat, rozhodl se, že jednoho po druhém navštíví osijské obchodníky a poví jim tu zprávu. Vymůže si od nich slib, že nepůjde-li on, nepůjdou oni také.

Jakub Buga místo meditování strávil noc vesele při sklence. Hospodská v krčině u mostu měla radost z návštěvy hosta, kterého už dlouho neviděla. A host zase z krčmářky, Milici Vujičičové, proslulé nevšední krásou.

Zrána třetího dne se vrátil Jakub do jeskyně. Od sedla hnědáka, který kdysi patřil kapitánu Bruckenbackerovi, odvázal plný pytel. Když ho rozbalili při světle spěšně zapálené pochodně, v odlescích jejího nepokojného plamene zazářily bohatě zdobené šaty, jaké nosívali obchodníci s dobytkem. Patřily zesnulému manželovi Milici, jež je na pár týdnů půjčila Jakubovi.

Mezitím se mohl kapitánův unavený hnědák pozdravit s dávným známým. Ve vedlejší sluji jeskyně, používané jako. stáj, pochutnával si na čerstvém senu nádherný lipicán barona Ebersteina.

V době, kdy tu Jakub nebyl, nezahálel ani starý Siklósi s Matoušem. Promýšleli všechny podrobnosti a probírali možnosti, které by mohly ohrozil uskutečnění velikého plánu. Nepochybovali o tom, že Jakub potřebný oblek přiveze. Na kapitánovi samém záleželo, jak sehraje v těchto šatech úlohu, která ho očekávala. Nebylo však jedno, na jakém koni přijede bohatý kupec na koňský trh. Krásný a drahý kůň byl znamením zámožnosti a vzbuzoval důvěru a hodnověrnost.

S koněm kapitána Bruckenbackera se toho odvážit nemohli, jednak proto, že by ho mohl kapitán poznat, jednak proto, že, kůň ještě neodvykl předešlému pánovi.

Kde tedy vzít takového koně v tomto ubohém, nádherném kraji, kde všecko převrátila vojna? Našel se.

Šándor Nagy mladší chytil světlého šedáka, který se toulal po bitvě na pláni. Protože se v koních vyznal, na první pohled v tomto zvířeti bez pána objevil poklad. Dvakrát hvízdl a ten kůň s chováním vladaře si dal říct. Od té doby krotké zvíře ukrýval a krmil, ale napřáhnout do vozu se ho neodvážil, protože i slepý by poznal, že tenhle kůň, co táhne postraňky, nepatři do selské maštale.

Strýček Siklósi objevil šedáka, když se pásl na dlouhém provazu na pastvině u Kočičí díry. Hned mu bylo jasné, že by to tenhle kůň dokázal. Ani Šándor Nagy nebyl proti tomu. že si koně půjčí.

A ochotně ho také kapitánovi přivedl. Matouš Eke se zasmál.

„Vždyť je to válečný kůň plukovníka!“ a pohladil hedvábný nos nádherně stavěného zvířete.

A kůň pochopil, že opět narazil na rázného pána. Olizoval Matouši Ekemu dlaň. jako by ji měl pomazanou třtinovým cukrem.

To ovšem ke zdaru nestačilo. Několikaletá služba v císařském vojsku samozřejmě vejde koni do krve. Rozuměl německým pobídkám a slyšel na ně. Ale za šest dni už se bude psát svatého Jakuba, a to je den veliké zkoušky.

Když Jakubovi vyprávěli historku s koněm, tiše se zasmál.

„Potřebovali bychom ho za šest dnů, což?“ škrábal se po zarostlé bradě. Pak přes sebe přetáhl berani šubu a usnul. Zdálo se mu o včerejší noci.

Druhý den ráno se na všecko rozpomenul.

„Strýčku Siklósi,“ přivítal starocha zároveň s ranním klokotáním slavíku. „Mohl byste mi do večera opatřit dva pytle ořechových listů a pytel zelených ořechů?“

„O to by nebylo zle!“ pohlédl na něho starý.

„Tak ať o to zle není!“

„Poslyš, Matouši,“ přihrnul se ke kapitánovi, který právě vykročil z jeskyně, „prožeň toho lipícána, až nebude vědět, kde mu hlava stojí!“

Kapitán se na něho tázavě podíval. Ale Jakub řekl:

„Nejdůležitější je, aby zapomněl na ty svoje španělské manýry.“

Matouš hned pochopil, že Jakub Buga nežertuje. Hodil na lipicána sedlo, utáhl popruh a pak toho parádního koně hvězdičkami svých ostruh tak důkladně prolínal, že z něho po hodině strhával při cvalu vítr na prst tlustou vrstvu pěny.

Když už jsem mu popustil uzdu, pomyslel si Matouš, objedu s ním kus světa.

Chudák kopytník se celý roztřásl, nežli se vydrápal nahoru k jeskyni. Ale tam se do sedla vyšvihl Jakub. Pokračoval v drezúře německými povely, ale pokaždé koně obracel uzdou na opačnou stranu, než jak ho učili. Tenhle podivný trénink trval až do setmění. Teprve potom z něho stáhli sedlo a spolu s kapitánem utřeli věchty koně tak důkladně, že se mu prášilo od chlupů.

Sotva druhý den ráno vstali, převýchova začala nanovo. Ukázalo se, že statný lipicán je učenlivý žák. Než slunce zapadlo, rozuměl chorvatským pobídkám tak dobře, jako kdyby od svého hříběcího mládí neposlouchal žádné jiné.

Zatímco Jakub drezíroval koně, strýček Siklósi a Matouš míchali v objemném měděném kotli podivný lektvar. Dým stoupal, pára se valila – a přitom oba přisypávali do vody, která vřela stále víc, obsah několika pytlů.

„Jak se ti líbí tahle barva?“ strčil staroch do lektvaru bílou haluz zbavenou kůry.

Jakub zarazil koně. Ze sedla zkoumal, jak se bílá větev zbarvila do hnědá.

„Vařte ještě hodinu… pak to bude dobré,“ řekl znalecky. „Kupředu!“ houkl na koně chorvatskou pobídku.

Plukovníkův šedý jablečák se škrábal do mírného vršku s mohutným supěním.

Za hodinu prostrčili uchy kotle bidlo a rozžhavený odvar odstavili z ohně. Zatímco tmavohnědá tekutina stydla, důkladně plukovníkova koně opláchli louhovou vodou z popela.

„To je potřeba, aby louh důkladně vypláchl z koňské srsti mastnotu. Jinak by barva nechytla.“

Po lázni v popelovém louhu opět vydrhli koně slaměnými víchy nasucho. Jeho srst se leskla a zářila, jako kdyby ho připravovali na slavnostní přehlídku. A po pravdě řečeno, na den svatého Jakuba čekala na hřebce opravdu obtížná paráda a těžká zkouška.

Zatím měl ovšem před sebou přebarvení z lipicánské barvy. I to měl po dvou hodinách za sebou. Vychladlým ořechovým vývarem pečlivě světit; šedého jablečáka přebarvili. Dřív než se slunce schovalo za turonyskými kopci, stal se z něho tak nádherný temný hnědák, že by ho nepoznala ani vlastní kobylí matka.

Tří dnů, které zbývaly do trhu, využil kapitán k tomu, aby mu kůň přivykl, obleče-li se do šatů obchodníka s dobytkem. Projížděl se na něm sem a tam po cestách na Tenkesi, a když udělal pár obrátek, vždycky se zastavil u Jakuba, který pobafával z dýmky a pozoroval přitom každý kapitánův pohyb.

Matouš sice dobytkáře znal, vždyť i on zamlada hnával stáda do vzdálených měst, přesto však nemohlo uškodit, když Jakub sledoval každý jeho sebenepatrnější pohyb a znaleckým slovem ho poučoval, jak se správný obchodník s dobytkem chová.

„Rozžvýkám a sním svůj bič, jestli si někdo všimne, že jsi obchodník s dobytkem teprve tři dny,“ řekl uznale Matoušovi a odplivl si, jak pobafával ze své dýmky pro všední den.

„Ale na tobě by hned poznali, že jsi teprve tři hodiny plukovník!“ usmál se Matouš.

„Podle čeho?“ troufale se na něho podíval Jakub.

„Kterýpak plukovník si umí tak mistrně odplivnout!“

„Kdyby kouřil můj tabáček,“ máchl rukou Jakub, „nepřišlo by mu to vůbec těžké.“

Časně zrána na svatého Jakuba se labancká posádka na Siklósi zabývala tím, že čistila dobytek, který za poslední týden pěkně pohubl a byl celý pocuchaný. Potom ho všecek sehnali na plošinu poblíž bašty s branou a padacím mostem.

Plukovník baron Eberstein s Amálií pozorovali shora krávy, jak uškubávají z řídké travičky. Kromě vojáků určených k hlídání, se tam dole ometal jeden důkladně odraný stařec. Potloukal se kolem dobytka ve špinavé kytlici pokryté záplatami. Pravé oko měl zakryté černou páskou a levou tvář hyzdily vystupující jizvy po veliké ráně.

Bylo už kolem desáté, a ještě se neobjevil ani jeden kupec. Vychrtlé stádo obcházel jenom kapitán Bruckenbacker v doprovodu strážmistra Pitika.

„Pane generále! Dejte pár grošíků… ubohej sem, nemocněji… jen pár grošíků, pane generále!“ belhal k nim jednooký žebrák.

„Táhni odtud!“ vyrazil mu z ruky kožešinovou čepici strážmistr Pitik. „Táhni! Jestli mě neposlechneš, potká tě něco horšího!“

Chudák se s námahou sehnul pro svou černou čepici, vytřepával z ní prach a s nahlouplým úsměvem řekl:

„Děkuju, pane generále! Děkuju! Pámbu ať vám to stotisíckrát oplatil“

Strážmistr už chtěl rozhoupat svou hůl k ráně, ale jeden labanc si poklepal na čelo, že je škoda námahy, když je ten žebrák bláznivý!

„Strážmistře, kdyby se objevili kupci, odveďte je k panu plukovníkovi,“ rozloučil se i kapitán Briukenbacker.

„Rozkaz! Odvést k panu plukovníkovi!“ napřímil se po vojensku strážmistr.

Odzvonilo už, i poledne, ale strážmistr Pitik stále ještě neměl příležitost, aby rozkaz kapitána Brucknnbackera splnil.

Nahoře na hradě byla nálada čím dál nervóznější.

„Vymyslete si přece něco rozumného, Alfonsi!“ fňukala Amálie a pak se odvrátila a vyhlédla z okna, aby skryla lehké uzardění.

„Podívejte se!“ vykřikla nadšeně.

Dole právě na blýskavém hnědém koni přicválal rácký dobytkář ve skvělém obleku. Zarazil koně a hodil otěže onomu chudákovi, který k němu natahoval ruku s kožešinovou čepicí.

„Chudý člověk to nebude – má skvostného koně!“ rozplýval se kapitán Bruckenbacker.

„Opravdu nádherného!“ usídlil se na plukovníkově tváři úsměv. „Hlavu drží docela stejně, jako kdysi můj kůň!“

Dobytkář hodil žebrákovi minci a sklouzl ze sedla. Důstojnými kroky obcházel zvířata, určená k prodeji – strážmistr od počátku poklusával za ním, ale obchodník mu nevěnoval za mák pozornosti.

„Dobrý den, pane!“ dostal se konečně Pitik před něho.

Teď teprve věnoval kupec harcovníkovi s orlím zrakem jeden pohled.

„Tenhle dobytek se vybubnovával k prodeji?“ zeptal se místo pozdravu.

„Právě tenhle, pane,“ odpověděl strážmistr Pitik uctivě.

„Je hubený, žebra z něho lezou, divže nezdechne!“ pohrdavě mávl rukou obchodník.

Strážmistr nuceně pokrčil rameny a odpověděl:

„Pan plukovník vás osobně očekává nahoře“

Srdce Matouše Ekeho se prudce rozbušilo a jeho pohled se setkal s jediným okem žebráka.

„Ty, starý,“ řekl rozhodně, „po celou dobu co budu pryč, dávej na mého koně pozor, jako kdyby to bylo jediné oko v tvé hlavě.“

„Rozumím, pane,“ přikývl chudák.

Paní plukovníkové náhle odstoupila od okna.

„Jde! Jde nahoru se strážmistrem!“ oznámila nadšeně.

Baron Eberstein důstojně zasedl k velikému, krásně vyřezávanému stolu a očekával tak vytouženého obchodníka.

První vstoupil strážmistr Pitik.

„Přivedl jsem kupce,“ zahřměl.

Kotě. které se zatoulalo na stůl, podala paní plukovníkova rozčileně Veronice, stojící za ní, a opravila si šaty i šňůru perel ovinutých kolem uzlu svých vlasů.

Všechny oči se upřely na dveře.

Matouš Eke vstoupil s důstojností boháče.

„Jsem velice šťasten, že se mohu seznámit s panem plukovníkem,“ vysekl nefalšovanou poklonu obchodníků s dobytkem.

„Strážmistře, můžete jít!“ řekl plukovník.

Když strážmistr Pitik odešel, obrátil se baron s úsměvem k obchodníkovi.

„Doufám, že se vám naše zboží líbilo?“

Kapitán odměřoval slova s kyselou tváři.

„Pane plukovníku, já jsem obchodník: tahle dobytčata za moc nestojí. Jsou hubená a nedomrlá…,“ povzdechl si a potom hořce připojil: „Přiznám se vám upřímně – už jsem dokonce litoval, že jsem neposlechl své přátele.“

Plukovníkova tvář se nervózně svraštila.

„Proč? Co říkali?“

„Dostali zprávu od kohosi, kdo si říká kapitán Tenkes,“ pohlédl Matouš plukovníkovi do očí.

„Cože? Jakou zprávu?“ užasl plukovník.

„Ráčíte toho dotyčného znát?“ usmál se na něho laskavě kapitán.

„Bohužel!“ vydral se baronovi povzdech, ale vzápětí se pokusil zakrýt své rozladění. „A co onen zmíněný kapitán vzkázal?“ položil otázku naoko lhostejně.

„Že to zboží je kost a kůže a nestojí ani za to, aby se člověk namáhal cestovat.“

Kapitán Bruckenbacker tiše zahučel panu plukovníkovi do ucha:

„Teď už chápu, proč dobytkáři nepřijeli.“

„Zboží je opravdu slabé,“ pokračoval Matouš po způsobu handlířů, kteří hanobí, co se jim nabízí.

„Kolik za ně nabízíte?“ šel k jádru věci baron.

„Na kolik je odhadujete, pane plukovníku?“ čekal na odpověď zvědavě Matouš.

Plukovník a kapitán Bruckenbacker si vyměnili pohledy.

„Dám celé stádo za tři sta zlatáků…,“ řekl uvážlivě plukovník.

„Bohužel, pane plukovníku, mohu nabídnout nanejvýš dvě stě!“ uklonil se uctivě, ale rozhodně Matouš.

„Tři sta!“ naléhal kapitán.

„Jsem nesmírně šťasten, že jsem se s vámi mohl seznámit. pane plukovníku!“ řekl jakoby na rozloučenou Matouš.

Do hovoru vstoupila polekaně Amálie:

„Snad už byste nechtěl jít?“

„Je mi líto,“ pohlédl kapitán na paní plukovníkovou. Jeho oko však nespočinulo na šňůře perel, obepínající uzel vlasů Amálie.

Za paní plukovníkovou stála jako socha plavá dívka s přímým pohledem – Veronika.

Matouš se na chvilku při tom pohledu zachvěl a na okamžik se před nim komnata koupala v mlze. Neviděl barona, neviděl kapitána Bruckenbackera a poněkud změkčilé ženství Amáliino posloužilo vlastně jenom k tomu. aby se mu zdála tak náhle se objevivší Veronika ještě krásnější.

„Je mi líto, paní,“ vzpamatoval se Matouš, „pro mne však má cenu jenom dvou set zlatých. Polovinu z nich mohu zaplatit hned, druhou polovinu v Osijku.“

„Jak se opovažujete nabízet mi takové podmínky!“ zachroptěl plukovník.

Matouš na něho pohlédl. Několik okamžiků počkal, potom vytáhl váček s penězi a s klidem zámožného člověka s ním zacinkal.

„Pane plukovníku, nezapomínejte, že jsem obchodník s dobytkem. Platím řádně daně, ale nejsem voják vaší posádky!“ zvedl trochu hlas a pak věcně pokračoval: „Jestliže vám můj návrh vyhovuje, jsme domluveni! A když nevyhovuje, prosím o prominutí, že jsem obtěžoval,“ postrčil poněkud dopředu krásný hedvábný váček, ve kterém se skrývalo oněch sto zlatých, které svého času předal baronu Eckbertu Ebarsteinovi tajný říšský hrabe jako odměnu, vypsanou za dopadení Adama Bérihó Balogha.

V komnatě by bylo slyšel i zabzučení mouchy. Ticho rušilo jenom chladné cinkání zlata, když Matouš opatrně zavřel dlaň, chystaje se svůj váček opět zastrčit.

„Váš návrh přijímáme!“ natáhla se po jeho ruce Amálie a obrátila se k manželovi. „Viď, že přijímáme, Fekberte?“ promluvila hlasem, který netrpí odpor.

Baron byl poněkud vyveden z míry a pomalu ze sebe soukal odpověď:

„Pak tedy… částku přepočítáme a vy potom… v Osijku… vyplatíte zbývajících sto zlaťáků… Nuže, vážený pane! Tímto… pověřuji pana kapitána Bruckenbackera… vyřízením všeho ostatního, co s obchodem souvisí.“

„Takže v tomto bodu jsme se dohodli,“ usmála se paní plukovníkové a zároveň hbitými prsty rozvazovala váček a doprostřed velikého stolu vysypala zlaťáky, lesknoucí se v odpoledním slunci.

„Jsme domluveni!“ probral se Matouš, jehož pohled opět utkvěl na Veronice místo na blyštivých zlaťácích.

Kapitán Bruckenbacker si dal osedlat a objevil se v doprovodu svých dvou lidí v bráně hradu. Matouš ho očekával v sedle.

„Zjednám si toho žebráka, ať si cestou vydělá trochu peněz,“ ukázal na Jakuba, který se opíral o berli opodál.

Labancký kapitán se širokou tváří pokrčil rameny:

„Teď už jdou veškeré výdaje z vaší kapsy, pane. Můžeme vyrazit!“

A chudák vytáhl ze své torby mohutný kravský zvonec, a pokulhávaje o své berli, začal na něj pravidelně vyzvánět. Krávy i telata zbystřily sluch, sotva zaslechly známý zvuk, a vydaly se za ním.

Uprostřed léta jsou dny dlouhé. Než se setmělo, urazili všichni pěkný kus cesty. Kulhavý Jakub Buga vpředu rytmicky vyzváněl zvoncem. Za ním táhl dobytek a pokyvoval se monotónním pohybem a za stádem jeli kapitán Bruckenbacker s Matoušem. Na konci je pak ještě jako opozdilci v uctivé vzdálenosti doprovázeli dva jízdní labancové.

Kapitán Bruckenbacker se při tom jednotvárném harcování stále častěji zahleděl na obchodníkova koně.

„Máte krásného hřebce,“ odvážil se přerušit dlouhé mlčení. „Kde jste ho koupil?“

„Někdy loni na trhu v Lübecku,“ odpověděl Matouš.

Uplynulo několik minut a Bruckenbacker zůstal trochu pozadu. Matouš sice neměl rád. když se mu nepřítel tlačil příliš za záda. teď však byl nucen nechat věci, jak se vyvinou. V jedné ruce držel uzdu a druhou rukou opatrně vytáhl nůž, v jehož čepeli, lesklé jako zrcadlo, mohl pozorovat labance za sebou.

„Do klusu!“ zaburácel za ním Bruckenbackerův hlas.

Tři vojenští koně se dali na známý povel do klusu. Dílem okamžiku však bylo, že Matouš stiskem kolen přiměl plukovníkova přebarveného hřebce, aby zůstal stát.

„Co to mělo znamenat, pane kapitáne?“ zeptal se s nechápavou tváří důstojníka, když se octl po jeho boku.

„Ale… nic… nic…,“ koktal po téhle blamáži Bruckenbacker.

„Už jsem si myslel, že jste zahlédl kuruce,“ pohlédl mu do očí Matouš.

„Kéž by pánbůh dopustil! Dali bychom mu co proto!“ naparoval se kapitán Bruckenbacker, aby skryl svůj zmatek.

„To si myslím! Mohl byste mi říct, kdo je ten jistý kapitán Tenkes?“ zeptal se s nevinnou tváří Matouš.

„Nikdo!“ vyskočil labanc. „Vůbec neexistuje! Žvaní o něm jenom blázni a staré baby!“ Pobodl koně, aby ukončil trapnou rozmluvu.

A opět jeli jednotvárně za stádem.

Zatímco se tohle odehrávalo, pozorovaly z okraje lesa u Nagyfalu bystré oči mračno prachu, blížící se od Siklóse jeden mladík na vysokém topolu nespustil oči z cesty. A starý Siklósi bez jediného slova čekal v lesní houštině se sedláky, ozbrojenými ocelovými vidlemi, narovnanými kosami, klacky a obuchy.

„Jdou!“ ozvalo se konečně dlouho očekávané zvolání, Houštiny se pohnuly.

„Všichni na místa! Dávejte pozor na Jakuba Bugu!“

Lidé pevně sevřeli své prosté zbraně a rychle zaujali dohodnutá postaveni. Starý Siklósi vytáhl podobný zvonec, jako byl ten, jehož zvuk k nim přinášel vánek z menší a menší vzdálenosti.

Hlas zvonce se blížil a za hlasem se loudal unavený dobytek.

Když se přiblížili k okraji lesa, Jakub Buga zatřásl zvoncem o poznání silněji. A pak. toho si však mohl povšimnout, jen kdo pozorně poslouchal každý úder zvonce, jedno zazvonění nezaznělo. Ale v následujícím okamžiku už zvonec opět vyzváněl. Jenomže Jakub Buga vyzváněl marně: stádo odbočilo z cesty a nešlo už za nim.

Krávy si zvykly, že sledují hlas zvonce. I teď za ním šly, jenže teď už je vábil k lesu – tam je volalo a vedlo krok za krokem jeho vyzvánění. Čelo stáda už se hrnulo po pěšině poblíž houštin.

„Co se s tím dobytkem děje?“ vykřikl zmateně kapitán Bruckenbacker.

„Hej! Ty žebráku! Mávej s tím zvoncem pořádně!“ křičel Matouš.

„Mávám, pane, mávám!“ volal na něho Jakub, zastavil se a třepal svým zvoncem rychleji a rychleji.

Jak se vyzvánění zrychlilo, krávy, které se pořád loudaly krokem, se najednou daly do běhu. Teď už se prodírala houštím i zadní část stáda. Jakub mohl mávat svým zvoncem do omrzeni – nevydal ani hlásek, protože z něho vyvěsil srdce.

„Zažeňte to stádo zpátky na cestu!“ zařval kapitán Bruckenbacker na své dva labance na koních a ti vjeli za kravami do lesa.

Jakub teď jediným pohybem strhl pásku z oka a odhodil berly. A vzápětí se kolem zápěstí kapitána Bruckenbackera ovinuly jeho svalnaté prsty.

Kapitán celý zkoprnělý civěl do očí, jež se na něho upíraly. Dívaly se na něho docela stejně jako v Nagyharkányi, když mu Jakub Buga zaplatil za ránu holí ranou svého biče.

„Pomóc! Lidi! Vojáci, ke mně!“ řval hrůzou Bruckenbacker a hmátl na pistoli u hrušky sedla. Ale nahmátnout mohl už jen prázdné pouzdro. Bambitka se blýskala v ruce Matouše Ekeho.

„Ruce vzhůru!“ houkl na něho Matouš a maličko pozvedl ústí zbraně. Mířil přesně mezi labancovy oči.

Kapitán Bruckenbacker zvedl třesoucí se ruce.

Od lesa se ozvalo mocné zvolání strýčka Siklósiho: „Sem, lidi! Sem, sousedé!“

A sotva Jakub Buga jediným trhnutím dostal z koně svého dávného nepřítele, Matouš Eke se pustil k okraji lesa.

„Hej, labancové, složte zbraň!“ křičel. „Jediný pohyb, jediný výstřel – a váš kapitán se rozloučí se životem!“

Bruckenbacker, jehož límec svíral Jakub, s hrůzou opakoval jako ozvěna:

„Složte zbraně!“

Byl to zbytečný rozkaz, protože oba vojáci už leželi na zemi svázáni.

Stádo pak zahnali Matouš s Jakubem na nedalekou mýtinu a chudí vesničané si z něho brali svá znovunalezená dobytčata.

„Na území, které zaplavuje Drává, je pastvin dostatek. Labancové za vámi přes močály nepůjdou!“ radil jim kapitán Tenkes. „Nu, dobytek už je rozdělen,“ obrátil se potom ke starému. „Tyhle tři bychom ještě měli odeslat ke generálu Bottyánovi. Snad z toho bude nějaký užitek, když je vyslechne.“

Kapitánův pohled hledal Jakuba, který v dobré míře pobafával z dýmky.

„Cesta je nebezpečná – bylo by škoda narazit na nějakou císařskou hlídku…“

Jakub důkladně potáhl ze své sváteční dýmky.

„Spolehni na mne, kapitáne!“ zahučel s úsměvem. „Jsem starý pastýř, pěkných pár kusů dobytka jsem propašoval přes hranice – však i tyhle doženu do tábora tatíka Bottyána.“

5. MISTR LAZEBNÍK

Císařský plukovník baron Eckbert Eberstein už řadu dní marně pozoroval silnici a marně vyhlížel kapitána Bruckenbackera se stem zlaťáků.

A tak poslal k veliteli osijského hradu posla s důvěrným listem, v němž požadoval zprávu, zda nebyl v minulých dnech v některém z hostinců ve městě spatřen kapitán císařské jízdy Alfons Bruckenbacker.

Posel se vrátil druhý den v poledne. Po přečtení lištu velitele osijské posádky nebyl plukovník moudřejší. Kapitána Bruckenbackera ve městě ani nezahlédli.

Plukovník nemohl pochopit, co se vlastně mohlo stát. V jeho hlavě stíhala myšlenka myšlenku. Chvíli se obával, že byli jeho lidé na zpáteční cestě přepadeni lupiči – a v příštím okamžiku ho polila pekelná zlost a podezříval širokolícího kapitána, že utekl i se stem zlatáků.

Ať už si však plukovník Eberstein myslel na cokoli, skutečnost zůstala skutečností: dobytek byl tentam a zmizelo i sto zlatých. Plukovník už mohl doufat jenom v zázrak, ale místo zázraku se dostavil posel generála podmaršála barona De Nehena.

V dopise se sedmi pečetěmi se na něho podmaršálek, velící ze Záhřebu celé oblasti, obořil silnými slovy. Odvolával se na tajné hlášení svých špehů a psal, že císařský kapitán Alfons Bruckenbacker se dvěma dragouny je v zajeti povstaleckého generála Jánoše Bottyána. Plukovníkovi přísně nařizoval, aby podal podrobné hlášení, jak k tomuto zahanbujícímu případu mohlo dojít, a když už se tak stalo, proč to nebylo ihned hlášeno jemu, veliteli jižní oblasti. A zároveň opětně nařizoval okamžité odeslání válečných kontribucí, které už po řadu týdnů mešká.

Teprve teď se plukovník vzpamatoval, ale marně vyvolával v paměti každý okamžik onoho osudného obchodu. Stále ještě nemohl pochopit, jak se to všecko událo. Ale na tom, co se odehrálo, nemohl už pranic změnit. Sepsal dlouhý list, v němž hlásil, za jakých okolností se rozloučil s kapitánem, a v hluboké úctě žádal o odklad peněžního odvodu, protože právě kapitán Bruckenbacker, který padl do zajetí, jel vyzvednout částku zaplacenou za dobytčata, zabavená jako válečná kontribuce.

List s sebou vzal záhřebský posel, ale tím ještě plukovník Eberstein žádné peníze nezískal. Viděl jediné řešení: dal si zavolat hospodského Ference Dudvu, který měl pověst nejbohatšího člověka v okolí.

Krčmář pokládal baronův vzkaz za výraz veliké pocty. Ale jeho obličej se celý proměnil, jako kdyby se zakousl do pláněte, když plukovník po několika zdvořilostních frázích položil otázku:

„Kolik tedy peněz byste mi mohl půjčit, pane Dudvo?“

Obracel v rukou kupecký klobouk se širokou střechou a vyhýbal se plukovníkovu pohledu.

„Těžká otázka, vážený pane plukovníku, moc těžká! Ne že by pro mne váš podpis, pane plukovníku, nebyl naprosto dostatečnou zárukou půjčky – ale nemám, bohužel, hotové peníze.“

Takhle hostinský kličkoval, když se na schůdcích k baště objevila paní plukovníková. Amálii už po celé dny trápila úporná bolest v zádech. I teď sotva vlekla nohy a opírala se o silné rámě Veroniky.

Je docela možné, že ta myšlenka napadla krčmáři právě při pohledu na blížící se ženy.

„Naproti tomu bychom oba dobře pochodili, kdybyste, pane plukovníku, přijal tento můj návrh: tam dole mezi Siklósem a Harkányem prameni ze země teplá voda. Říká se, že prý ta voda má mimořádné léčivé účinky. Kdo se v ni vykoupe, toho přestane trápit podagra, dna, bolesti v zádech a podobné lapálie.“

Paní plukovníková se zvědavě zastavila u obou rozmlouvajících. Pan Dudva se uctivě odmlčel.

„A opravdu ta voda tak dobře působí?“ zeptala se Amálie zvědavě.

Hostinský celý ožil:

„Jen se podívejte, co lidí si odtamtud nosí vodu a kolik vesničanů se v ní koupe,“ přistoupil k hradbě a vytáhl z kapsy dalekohled.

K jezírku právě zabočil selský povoz se dvěma pětiputnovými sudy na korbě. Kočí a jeho průvodce zamířili k vodě s velikými dřevěnými vědry a plnili jimi sudy.

„Sedláci v poslední době přišli na to, že mohou na vozech rozvážet všude po okolí vodu a vydělají na tom pěkné peníze,“ vysvětloval všem kolem sebe krčmář, „a přitom neplatí za vodu ani zlámanou grešli!“

„Hned rozvážení vody zakážu!“ vzplanul plukovník.

Pan Dudva pokračoval s poníženým úsměvem:

„Z toho ještě žádné peníze nebudou, pane plukovníku! Já jsem si naopak dovolil uvažovat o tom, že bych si od vás propachtoval právo rozvážet vodu. Ještě dnes vám vyplatím jistý obnos, jestliže dnešním dnem počínaje, budu smět prodávat vodu z Büdöstapolcy já sám.“

Plukovníkovy oči zablýskaly.

„Ještě dnes bych zaplatil… řekněme padesát zlatých. Za tři měsíce bychom mohli uzavřít konečnou smlouvu. Do té doby i já uvidím, jak půjde obchod – rozvážení vody a koupání.“

„Peníze můžete vybírat dneškem počínaje!“ zahořel plukovník pro návrh Ference Dudvy.

„Jenom o jedno bych vás prosil, vážený pane plukovníku – abyste dal úředně vyhlásit těm selským darebákům tohle nové opatření,“ tvářil se hospodský důležitě.

„Můžeme vyrazit třeba hned!“ rozhorlil se plukovník. Cítil, že je blízko okamžik, kdy místo sta zlatých, které mu už kapitán Bruckenbacker nikdy nepřinese, strčí do kapsy aspoň padesát zlaťáků od mazaného Ference Dudvy.

Vesničané se koupali v Büdöstapolce a bez jakéhokoliv podezření si léčili bolesti, způsobené krutými zimami, těžkou prací a stářím. Ani je nenapadlo, že jim vezmou i tohle požehnání přírody.

Teď právě zahlédli dva muže, kteří se k nim blížili od Tenkese.

Život v jeskyni způsobil, že se starému Siklósimu obnovila dna. Pořádně mu loupalo v zádech a pochrupávalo v kloubech. Rozhodl se, že se párkrát namočí v proslulé léčivé vodě.

Šlo se mu těžko; cestou ho musel podpírat Matouš. Tentokrát na sobě měl kapitán podivný oblek: široké černé kalhoty s bílými punčochami, střevíce s přezkami, širokou pláštěnku a klobouk se zvednutou střechou.

Lidé u jezírka poznali starého Siklósiho už zdaleka, zato kapitána, až když promluvil.

Zdravili ho a usmívali se na něho. Uznávali, že dělá moudře, když chodí v převlečení. Velice se proslavil od chvíle, kdy „nakoupil“ dobytek.

„Tak co, sousede, voda je dobrá?“ začal se svlékat strýček Siklósi.

„Vždyť já hnedle cítím, jak se mí vymývá z kosti veškerá bolest!“ ubezpečil ho starý Misoga.

„Tak se do ní také pořádně namočím,“ odhodil strýček Siklósi hazuku.

„Copak tihle tady chtějí?“ zastavil se Misogův pohled na vzdálené topolové aleji.

Ze stromořadí topolů, vroubí Cích silnici, se vynořila skupina císařských bělokabátníků.

Všichni kolem jezírka poplašeně sledovali dragouny, kteří se blížili za stále sílícího koňského dusotu.

„Co bude teď?“ vyděsil se strýček Siklósi. „Nikde jediný strom, jediné houští… teď už neutečeš!“

I kapitánovi bylo jasné, že má staroch pravdu.

Kdyby vzal nohy na ramena, hned si ho všimnou a bude jim podezřelý. Odhadl vzdálenost a pochopil, že tu jezdci budou co neviděl.

Rozhodl se bleskově: „Dělejte, co řeknu,“ promluvil tlumeně k lidem, kteří se tu koupali.

Několika pohyby předělal svůj klobouk, který se najednou podobal pokrývce hlavy vlašských kočujících lékařů.

Ve chvíli, kdy dorazil plukovníkův oddíl, vyvolával zpěvavě:

„Každá travinka, strom, země i voděnka jsou medikamenty! Jenom musí člověk vědět, jak z nich vezme užitek! Neboť co je pro jednoho jedem, druhému je medicínou; a co jednomu lékem, je pro druhého nebezpečný dryák!“

Plukovník kývl a labancové se zastavili. Zvědavě pokukovali, co se tu děje.

Matouš pokračoval, jako by si jich vůbec nevšiml:

„Teď potřete pravou rukou levé rameno tím ušlechtilým bahnem!“

Strýček Siklósi a všichni ostatní ho na slovo poslechli, jako kdyby jim kázal nějaký prorok.

Plukovník ten prapodivný výjev několik okamžiků sledoval a pak poklepal jezdeckým bičíkem Matoušovi na rameno:

„Poslyš, člověče, nemyslíš, že by se slušelo smeknout klobouk?“

Matouš se jenom ohlédl:

„Nevím, s kým mám tu čest, ale já mám teď na starostí většího pána, než je Vaše Milost,“ odvrátil se od barona a pokračoval: „opět se nadýchněte zhluboka a levou rukou potřete pravé rameno ušlechtilým bahnem!“

Strážmistr Pitik se chopil znamenité příležitosti, jak se plukovníkovi zavděčit. Zařval na Matouše:

„Ty se opovažuješ tady vykládat, že máš na starosti mnohem většího pána, než je pan plukovník! Kdo je tady větší nad pana plukovníka?“

Kapitán se klidně otočil. Přeměřil si barona Ebersteina a povídá:

„Nemoc je větší pán než všichni generálové i králové!“

Plukovník byl toho mínění, že v řeči toho podivného člověka je mnoho moudrosti. Kývl na strážmistra a sklouzl ze sedla vedle Matouše.

„V tom máš pravdu, člověče,“ řekl věcně, ale nemohl se nezeptat: „A kdo vlastně jsi? Doktor, nebo lazebník?“

„Zeptejte se těch ubožáků tady!“ vyhnul se odpovědi Matouš.

„Ó, pane, nikdo se tak nevyzná v tajemství neduhů jako on.“ popošel k nim ve vodě strýček Siklósi.

„Zkrátka – jsi lékař?“ vyptával se plukovník dál.

„Jsem jenom obyčejný mistr lazebník,“ uklonil se lehce kapitán

„Není nemoci, kterou by nedokázal vykurýrovat!“ tvrdil opět starý Siklósi.

„Rozumíš dně, pakostnici a bolestem v zádech?“ tahal baron z Matouše rozumy.

Kapitán přikročil blíž k plukovníkovi.

„Já rozumím každému lidskému neduhu. Ani vy teď nemáte klidné noci, Milosti,“ podíval se pichlavým pohledem baronovi do očí. „Čísi osud vás souží. Nejste docela zdráv, něco vaši duši sužuje.“

Plukovník naslouchal se zmatenou zvědavosti kapitánovi, který se vzápětí obrátil na strážmistra.

„A ty máš trápení s žaludkem! Již dlouhá léta jsi celý ochablý a obchází kolem tebe strašná dřímota.“

„Jak jsi na to přišel?“ vydechl strážmistr.

„Podle barvy nehtů!“ odpověděl Matouš, „neboť člověk je mi knihou otevřenou,“ a pohlédl na plukovníka. „Tahy jeho tváře, jeho oči, pohyby, všecko, všecičko mluví o mnohých nemocech, které v něm přebývají.“ Potom promluvil k plukovníkovi: „Přistupte blíž, pane!“

„Proč?“

„Rád bych vám něco pošeptal, co se týká jenom Vaší Milosti.“ Potom se sklonil k plukovníkovu uchu: „V poslední době vás několikrát div netrefil šlak.“

„Jak to víš?“ zarazil se baron.

„Neptejte se, pane! Vy, Milosti, umíte jezdit na koni, ohánět se šavlí, velet vojsku. A já zase dokážu rozeznat zdraví od nemoci!“

„Vezmu tě s sebou ještě dnes na hrad,“ řekl plukovník hlasem, který nestrpí odpor.

„A hrom do toho!“ vyděsil se starý.

Pak se plukovník obrátil k lidem, kteří se koupali v jezírku: „A vyhlašuji, že ode dneška se tu může koupat a odvážet odtud vodu jenom ten, kdo za to zaplatí mému pověřenci, panu hostinskému Ferenci Dudvovi. Kdo se bude koupat či odnášet vodu, a nezaplatí, toho dám zavřít!“ rozkřikl se drsně.

„A máme po radostí!“ povzdechl si starý Misoga, ale neměl příliš času zabývat se vlastním trápením, protože pak se události rozběhly.

„Dej mistru lazebníkovi svého koně!“ nařídil plukovník jednomu z vojáků.

„O jé, pane! Já se koní moc bojím,“ zděsil se kapitán. „Koušou a kopou!“

Baron a všichni labancové se smáli tak mohutně, že div nespadli ze sedel.

„I jen si nasedni, my už dáme pozor, abys nespadli“ pobídl ho plukovník Eberstein.

Marně se Matouš bránil. Venkovanům stydl úsměv na rtech a hrdla jim sevřela obava. Kdoví, zda kapitána ještě někdy uvidí, až se za ním zavře hradní brána! Byli tu proti oddílu dragounů beze zbraně a nemohli pro něco nic udělat. Přesto však věřili, že jejich kapitán Tenkes na něco chytrého přijde.

„Obraťte mistra lazebníka, ať vidí na hrad,“ dusil se smíchy plukovník. „Vezměte ho mezi sebe a dávejte pozor. ať se neskutálí a ať ho cestou neztratíme!“ přestal se konečně chechtat a vyrazil v čele průvodu.

Matoušovi bylo jasné, že je to hra o život. Nic jiného však nemohl dělal, a tak hrál svoji roli dál v naději, že snad ho štěstí neopustí ani teď.

Kýval se a klátil v sedle. Křečovitě se držel uzdy, chytal koně za hřívu, zoufale tiskl hrušku sedla a dvakrát sehrál scénu, že každou chvíli spadne z koně. Vojáci, kteří jeli vedle něho, Matouše zachytili, ale od té chvíle ho raději vzali pod paží a jeli těsně při něm.

Kopyta zabubnovala po zvedacím mostu, zvoněni koňských podkov se odráželo od klenutí, když projížděli branou, až nakonec seskočili ze sedel na hradním nádvoří na malém prostranství před kaplí.

Matouš posykával, hekal a poplácával se po kolenou a stehnech.

„Po celé dny už trápí mou manželku bolesti v zádech,“ svěřil se konečně baron, proč vlastně dopravil na hrad mistra lazebníka se zlatýma rukama.

Teď teprve Matouš pochopil, co se od něho očekává. Každá rada mu byla dobrá.

Plukovník ho odvedl do prvního poschodí a vstoupil ke své manželce, aby jí ohlásil to nečekané štěstí. Matouš se stáhl do okenního výklenku a pozorně sledoval život na hradním nádvoří. –

Strážmistr Pitik zatím dole na nádvoří přistoupil k jednomu labancovi. Voják se podíval vzhůru do poschodí. Kapitán neslyšel, o čem si povídají, ale tušil, ba věděl, že je řeč o něm.

Nemýlil se.

„Nepouštěj toho člověka z očí!“ kývl strážmistr nahoru. „Sleduj každý jeho pohyb a hned mi hlas, kdybys viděl něco podezřelého!“ přikazoval vojákovi a upíral na něho pichlavý pohled.

Labanc se pomalu loudal po schodech a zastavil se tam, kde schodiště ústilo do poschodí.

Kapitán se k němu obrátil zády a ve skle otevřeného okna pozoroval svého hlídače.

Paní plukovníková přijala mistra lazebníka na lůžku s nebesy a hedvábnou záclonou.

Matouš se rozhlédl. Vedle lůžka paní baronky stála Veronika. Zdála se mu ještě krásnější než poprvé. Teď však byl v ošemetnější situaci než tehdy.

„Každá tra vlnka, strom, země i voděnka jsou medikamenty!“ hlásal opět, aby získal trochu času a mohl důkladně promyslet, co dělat dál. „Uzdravíte se, paní! Ale teď vás musím prohlédnout,“ řekl klidně a obrátil se k plukovníkovi? „Jděte zatím ven, pane plukovníku!“

„Já – ven?“ divil se baron.

„Honem, honem,“ ožila Amálie, podala manželovi kotě, které hladila na klíně a vybídla ho, aby už šel.

Nerozhodně a zmateně vzal baron od manželky mňoukající kotě a bezděky je vtiskl do rukou Matoušovi. Kapitán kočičku opatrně pustil pod postel. Pak se za plukovníkem zavřely dveře.

Po celou dobu prohlídky přecházel baron Eberstein rozčileně po chodbě. Tam k němu přistoupil strážmistr Pitik. Srazil podpatky a šeptem hlásil:

„Mně je ten člověk podezřelý.“

„Proč je vám podezřelý, strážmistře?“

„Ten člověk nechodí přímými cestami!“

I když strážmistr šeptal potichu, Veronika, která čekala v třetím okenním výklenku, slyšela každé jeho slovo.

„K smíchu,“ slyšela plukovníkův domýšlivý hlas.

„Pane plukovníku,“ odporoval mu strážmistr, „čert a kapitán Tenkes nikdy nespí – dovolte, abych vás na to upozornil!“

Kapitán Tenkes – po tom jménu se Veronika zarazila.

„Hlouposti!“ máchl rukou plukovník, ale nemohl pokračovat, protože se otevřely dveře Amáliiny komnaty a vykročil jimi mistr lazebník s ustaranou tváří.

„Vážné, vážné je to, velmi vážné! Paní potřebuje ihned koupele. Musíme mít aspoň dva sudy vody!“ řekl, ale zároveň jeho pohlednu neunikl prudký pohyb, jímž odskočil strážmistr od plukovníka. „Už můžete vstoupit, pane plukovníku,“ volal barona dovnitř a vrátil se do komnaty.

Strážmistr rozčileně barona zastavil.

„Uvidíte, pane plukovníku, že bude chtít sám přivézt vodu!“

„Nu, co, dejte ho sledovat!“ řekl po chvilce váhání plukovník a varovně dodal: „Ale opatrně!“

Uvnitř dala Amálie plukovníkovi téměř zapomenout na strážmistrovy obavy.

„Honem, honem,“ pobízela manžela.

Bylo dílem okamžiku, aby plukovník vydal rozkaz; poručil naložit na povoz dva sudy o pěti vědrech a okamžitě přivézt vodu z Büdöstapolcy.

Za, půl hodiny hlásil strážmistr plukovníkovi, který rozmlouval s mistrem lazebníkem:

„Povoz je připraven – můžeme vyrazit?“

„Jste vy chytrý člověk, strážmistře?“ zeptal se náhle mistr lazebník.

„Samo sebou!“ podíval se na něho uraženě Pitik.

„To mě velmi těší,“ oddychl si kapitán.

„Proč?“ zarazil se Pitik.

Ale mistr lazebník už se obrátil k plukovníkovi:

„Pane barone, to rajtování na koni mi nedělalo dobře. Rád bych pana strážmistra požádal, aby zajel k léčivému prameni.“

Plukovník se na Matouše překvapeně zahleděl.

„Copak? Vy si nechcete vyjet z hradu pro vodu sám?“

„Vždyť je pan strážmistr chytrý člověk! Jistě si přesně pamatoval, kde jsem stál, když jsem kurýroval ty chudáky.“

„Ovšemže si to pamatuji,“ koktal strážmistr Pitik.

„Tak vidíte – a právě tam nabírejte vodu! Ale dejte pozor, ať vám cestou nevystydne!“ obrátil se zády ke zmatenému bojovníkovi a unaveně se obrátil na barona. „Rád bych si odpočinul, než přivezou vodu. Ukažte mi můj pokoj!“

„Veroniko!“ kývl plukovník na děvče. „Zaveď mistra lazebníka do hostinského pokoje!“

Matouš se uklonil a následoval dívku. Kdo ho viděl, tomu by se srdce sevřelo, jak se za ní vlekl.

„Co tomu říkáte, strážmistře?“ obrátil se plukovník k Pitikovi.

„Mně je ten člověk podezřelý!“ prohlásil umíněně strážmistr.

„Proč?“

„Protože nechce vyjít z hradu.“

V plukovníkovi vzplanula zlost. Zasyčel na Pitika:

„Strážmistře, vy jste idiot!“

„Rozkaz!“ srazil strážmistr Pitik uctivě podpatky a zamířil k povozu.

Veronika vedla Matouše do klenuté místnosti, do níž se vcházelo z nádvoří.

Když za nimi zapadly dveře, kapitán se prudce obrátil k dívce.

„Děkuji ti, žes mě doprovodila…,“ pohlédl zkoumavě na Veroniku. Dívka se zmateně přiklonila ke kapitánovi.

„Pane, asi teď dělám velkou hloupost,“ stísněně hledala slova, „ale mám takový pocit, že vám musím povědět, co jsem náhodou zaslechla: strážmistr říkal panu plukovníkovi, aby vás dal sledoval, protože prý kapitán Tenkes nikdy nespí!“

Matoušův obličej se ani nepohnul.

„Kdo je to? Kdo je ten kapitán Tenkes?“ pohlédl tázavě na děvče.

Veronika se jenom upřeně zadívala do mužových očí, v nichž se uhnízdil úsměv. Pramenilo z nich teplo, jaké doposud nikdy nezažila. Bezděky se usmála i ona.

„Nemáte ani potuchy?“ usmívala se.

Místo odpovědi Matouš dívku objal a políbil ji tak, že pochopila ledaco a už se nevyptávala a ještě několik chvil s ním rozmlouvala tímto jazykem beze slov.

Když Veronika odběhla ke své paní, Matouš se zamyšleně posadil na zdobně vyřezávanou truhlu. Jestliže až doposud chtěl žít, teď si přál nejmíň tisíckrát silněji, aby se z hradu dostal živ a zdráv. Potom se natáhl na truhlu a zamyšleně pozoroval bílé klenutí.

Vyrušilo ho až hrkání vracejícího se povozu.

Došel k sudům zároveň s plukovníkem a opatrně nabral vodu ze sudu, z něhož se kouřilo.

Plukovník a strážmistr sledovali každičký pohyb.

Nejprve se zatvářil ustaraně a potom se pobouřeně obrátil na strážmistra.

„Kde jste tak dlouho byli? Podívejte se, voda se sotva paří!“

Potom předstíral, že vodu ochutnává.

„A ke všemu jste nabrali z nesprávného místa! Je to znát na chuti!“

„Brali jsme ji z toho místa…,“ pokoušel se obhájit strážmistr, ale mistr lazebník se na něho rozkřikl:

„Tak ji ochutnejte! Tahle voda není z toho místa!“

Ať chtěl nebo nechtěl, musel si strážmistr pořádně loknout ze sklenice. Sirnatá, páchnoucí voda mu stáhla hrdlo až k dávení. Převaloval ji na jazyce, ale neodvážil se vodu vyplivnout, protože plukovník stál u něho.

Matouš dal Pitikovi herdu do zad, statečný bojovník vyhekl a do hrdla mu sklouzla pekelně smrdutá tekutina.

Zatímco se strážmistr Pitik opřel o hradbu, vysvětloval Matouš s ustaranou tváří baronovi:

„V zájmu milé paní plukovníkové je třeba ještě dnes zahájit kůru. jak se zdá, budu muset pro vodu dojet sám…,“ uvažoval nahlas.

„Co jsem říkal?“ narovnal se u hradby strážmistr, ale Matouš se tvářil, jako by si vůbec nevšímal projevu strážmistrovy upřímnosti.

„Rád bych vás požádal, pane plukovníku, abyste mě se svými lidmi doprovodil.“

Baron byl ze všeho poněkud zmaten. Teď se mohly naplnit předpoklady strážmistra Pitika – vždyť tenhle podivínský mistr lazebník opravdu chce vyjet z hradu ven. Ale proč tedy žádá, aby ho doprovodil on sám a ještě jeho lidé? Nevadí, rozhodl se plukovník, ať už má lazebník cokoliv za lubem, z rukou mu nevyklouzne.

Matouš tedy nasedl do hrkotavého vozu a jel nazpátek k prameni.

Před ním tři jezdci, po obou stranách vozu po jednom a čtyři jezdci za vozem tvořili zadní voj. Deset labanců, kteří jeli s plukovníkem poněkud stranou, rovněž pozorovalo každý Matoušův pohyb. A přesto dokázal prohodit několik slov ke kočímu, který pocházel ze Siklóse.

„Vodu budeš nabírat pomalu, co nejpomaleji,“ šeptal do hrkotám vozu, „a dávej pozor na všecko, co budu dělat.“

Sotva znatelné přikývnutí mu dalo najevo, že chudý vesničan porozuměl.

V okolí Büdöstapolcy nepotkali živou duši.

Matouš důležitě ukazoval kočímu správné místo, kde má nabírat vodu, a potom se nenuceně začal svlékat.

„Než bude sud plný, trochu se smočím, pane plukovníku.“

Kapitán vychutnával účinky léčivé lázně. Šplouchal se ve vodě a všelijak se v ní převaloval. Za několik minut se však přece jen vyhrabal k plukovníkovi.

„Když budeme nabírat takhle pomalu, voda nám zase vystydne,“ řekl starostlivě.

„Co se dá dělat?“ zatvářil se ustaraně i plukovník.

„Ať pomáhají i tihle zevlouni.“ ukázal na vojáky, kteří tu stáli v širokém kruhu a hlídali.

„Jsou to vojáci, žádní nevolníci!“ odmítl baron chladně jeho návrh.

Matouš smutně pokrčil rameny.

„Jak myslíte, pane plukovníku. Řekl jsem to jenom kvůli vaší milé paní manželce,“ a vstoupil opět do vody.

Baron pokračoval ve své obřadné procházce a vrhal pohledy střídavě na Matouše a na sudy, které se zvolna plnily vodou z jezírka.

„Pomalu to jde, pomalu!“ hučel netrpělivě.

Nakonec přece jen přistoupil k desátníkovi dragounů.

„Postavte své lidi do řetězu. Ať si podávají vědra!“ rozkázal.

Dragouni vytvořili dlouhý řetěz od jezírka k sudům. Kočí nabíral vodu do kbelíků, vojáci si ji podávali řetězem a desátník ji naléval do sudů. Ani si při té jednotvárné práci nevšimli, že Matouš dává kočímu znamení. A kočí krůček po krůčku vcházel hloub do jezírka a dragouni bezděky postupovali za ním. A protože vstoupili do vody, museli nechat na suchu své pušky a růžky s prachem, aby jim nenavlhly.

„Rychleji! Rychleji! Je to voda pro nemocného!“

„Pane plukovníku!“ vylezl Matouš Eke opět na břeh, „v téhle vodě se člověk přímo zázračně uklidni a hlava se mu opravdu vyčistí,“ šeptal přesvědčivě.

„I já se na hradě vykoupu!“ odpověděl zmatený plukovník.

„Ale v tom je nebetyčný rozdíl!“ spustil odvážně Matouš. „Nejlépe působí voda na místě, kde pramení ze země! Jsem teď jako vyměněný. Jen to zkuste také!“

„Myslíte?“ váhal plukovník.

„To se zkrátka musí vyzkoušet!“ povzbuzoval ho mistr lazebník.

Baron se poněkud nedůvěřivě rozhlédl a pak počal odkládat oděv. Matouš mu poctivě pomáhal, ale ve své horlivosti nabral baronovi do takových shrnovaček spoustu vody.

„Tudy! Tudy, pane plukovníku!“ pomáhal Matouš. „Tady přímo pod nohama voda pramení. Cítíte?“

„Cítím,“ hekal baron.

„Tak tedy můžeme začít s kúrou! Každá travinka, strom, země i voděnka jsou medikamenty,“ prozpěvoval. Pak pohlédl přísně na plukovníka a řekl: „Dělejte všecko jako já!“

Pomalu se natočil tak, aby se baron obrátil k vojákům zády, ale aby on sám je měl na očích.

„A teď pomažeme pravou rukou levé rameno tím ušlechtilým bahnem…“

Poněkud váhavě, ale přece jenom dělal plukovník všecky pohyby.

„A teď pomažeme levou rukou pravé rameno tím ušlechtilým bahnem…,“ pokračoval Matouš v kůře.

Plukovník ho přesně napodoboval.

„Cítíte, co síly vám to dává?“ usmíval se na něho kuruc.

„Je to zázrak!“ vydechl šťastně baron.

Dřív než Matouš opět nabral bahno, hodil okem po la bancích, klouzajících v bahně, a na plukovníkova koně, který se popásal na pastvině na tři skoky od břehu.

„Teď pomažeme ušlechtilým bahnem čelo,“ dirigoval Matouš, a když viděl, že ho baron se zbožnou poslušností na slovo poslechl, dodal: „abychom z toho zmoudřeli!“

A sotva tu větu dopověděl, mrštil plukovníkovi do obličeje pořádnou dávku bahna. Trefil do černého – baronova toužebně pootevřená ústa se naplnila mazlavým černým blátem.

Plukovník zalapal po vzduchu, ale po prvním granátu z bahna následoval druhý, třetí, čtvrtý a pátý… Císařský plukovník baron Eckbert Eberstein se zalykal, chroptěl a kurucký kapitán ho zatlačil pod hladinu, že z něho byly vidět sotva špičky uší.

Ale i tak mu stačil pošeptat, co chtěl:

„To jezírko patři sedlákům! A jestli do něho Vaše Milost bude strkat nos, budu jí držet hlavu pod vodou tak dlouho, dokud půjdou nahoru bublinky!“ a potopil barona ještě hlouběji.

Z jezírka na břeh byly dva skoky. Rychle popadl Matouš plukovníkův parádní oblek, šavli se zlatou rukojetí a plukovnickou hůlku a už seděl na hřbetě baronova koně! Hůlka pořádně pleskla koně do boku. Kůň se z místa pustil do cvalu a letěl pryč s Matoušem, který seděl v jeho sedle jako přibitý.

Vojáci se zabrali do jednotvárné práce a probudil je teprve koňský dusot. Nejprve nechápali, co se stalo. Rozhlíželi se po svém plukovníkovi, ale nenacházeli ho. Nechtěli věřit lomu, co viděli: že totiž baron Eberstein se skrývá v té hromádce bláta, která se převaluje ve vodě.

Vojáci se vzpamatovali teprve po několika vteřinách, když popadl plukovník dech, vyplivl všecko bláto a rozeřval se: „Za ním! Za nim!“

Rozběhli se k baronovi a vytáhli ho na břeh.

Konečně jim svitlo, co se vlastně událo.

Matouše Ekeho zatím pohltil les a chudý kočí ze Siklóse si musel dávat veliký pozor, aby se plukovníkovi nevysmál. To by ho stálo život.

S nošením vody byl přirozeně konec. Největší ostuda však následovala teprve pak.

Vojáci se pochechtávali do svých plášťů, protože plukovník tu teď před nimi stál ve spodních kalhotách, jak se to onehdy přihodilo i jim.

Kdo vlastně byl ten člověk, co jim opět unikl? Bezpochyby kapitán Tenkes.

Strážmistr Pitik se zatím potloukal po hradě. Viděl, jak se od Büdöstapolcy blíží kavalkáda dragounů. Jeli sraženi kolem povozu, téměř se dotýkali jeden druhého. Pokoušeli se svými těly zakrýt svého velitele, svlečeného do spodků a zabláceného od hlavy až k patě.

A tak, když se rozběhl k oddílu, který vjel do nádvoří, vynořila se před ním špinavá postava, ukrytá ve voze.

„Jak to vypadáte!“ rozkřikl se na barona strážmistr Pitik.

Plukovník Eberstein zvedl hlavu. Náhle v něm vybuchl vztek, nastřádaný za všecka la ponížení. Divoce vyrval kočímu z ruky bič.

„Ty, mě nepoznáváš, ničemo?“ seskočil z vozu a bil bičem věčně bdělého bojovníka hlava nehlava.

6. NA TRHU

Druhorozenému synovi slavné rodiny Ebersteinů nadešly mučivé a hořké dny. Od rána do večera seděl a vysedával ve velikém křesle, a dokonce i nejvonnější holandský tabák mu hořkl na patře, když pomyslel na to, co se mu stalo.

Čím víc přemýšlel, tím větší nebezpečenství odhaloval v případných následcích té své proklaté lázně. A strnul ještě víc, když kdosi vystřelil na hrad šíp s krátkým dopisem, adresovaný jemu osobně.

Hned věděl, že ten jistý mistr lazebník mu nevzal šaty, šavli se zlatou rukojetí a plukovnickou hůlkou náhodou.

Ve svých truhlicích měl samozřejmě dost jiných stejnokrojů – ale ponechat takovému vzbouřenci císařský kabátec! Až o tom dojde zpráva do Vídně, k tajnému říšskému hraběti, bude to stačit, aby se navěky rozloučil se siklósským hradem a se sny, které se mu zdávaly o panství na padesáti tisících jitrech půdy.

Ještě strašnější by bylo, kdyby se dostala do nepovolaných nebo nepřátelských rukou šavle se zlatou rukojetí. Dostal ji darem na břehu Rýna od šéfa dvorní válečné rady, prince Evžena Savojského. Na čepeli se skvěl rytý nápis, cizelovaný zlatem: jsem nad život dražší, neboť jsem tvá čest.

Plukovnická hůlka byla odznakem jeho moci – tak jako žezlo v královské ruce. Tou když ukázal na nepřítele, ukazoval na něho prst císařův!

List, který sem přiletěl se šípem, zněl doslova takto:

Plukovníku! Teď už vidíte, jak jsem silný. Vrátil jsem lidu dobytek, který jste mu uloupil, a potrestal jsem Vaši Milost za nezměrnou lakotu. Sebral jsem vám císařský kabátec, šavli a plukovnickou hůlku. Upozorňuji vás, že bude-li se lidu dít jakékoliv příkoři, pošlu šaty tajné dvorní kamarile, šavli dvorní válečné radě a plukovnickou hůlku císaři!

Kapitán Tenkes

Plukovník z toho dopisu onemocněl. Ani Amálii se neodvážil vypovědět, proč se po celé dny třese zimnicí a proč se horečně převaluje na posteli a nemůže spát. Jestli tenhle sedlák splní svou hrozbu a pošle odznaky jeho moci dál, do hlavního štábu generála Bottyána, vyřkne nad ním ortel úplné ztráty cti – a to by bylo horši než stonásobná smrt. Pak nebude mít jinou volbu než si prohnat kuli hlavou.

Když se konečně zotavil, byl jako vyměněný. Už nespěchal s rekvizicemi, a dokonce osobně odmítl podobný požadavek nadporučíka Kammerera, kterého sem poslali místo kapitána Bruckenbackera, i věčné dotírání strážmistra Pitika.

V těchto týdnech vládl pod Tenkesem snesitelný klid. Vystrašený plukovník se skřípěním zubů trpěl, aby si sedláci žili svůj život podle své vůle.

Ale nikdy ani na vteřinu neopomněl, aby jeho lidé v převlečeni prohledávali kdekteré zákoutí Tenkese, lesy a rašeliniště. Pásli po stopách kapitána Tenkese.

Ze svých stále tíživějších finančních starostí si snažil pomoci tím, že poslal spěšnou poštou dopis Helén, Amáliině mladší sestře do Vidně. Pečlivě formulovanými narážkami jí naznačil, aby co nejrychleji sehnala nějakou půjčku a poslala mu peníze, sice lze očekávat strašlivou tragédii.

Zatímco očekával odpověď, neustále trápil o půjčku i pana Ference Dudvu. Krčmář mu odporovat nemohl. Marně se snažil odbývat nové a nové žádosti – plukovník mu otevřeně pohrozil, aby nezapomínal, kdo je pánem na siklósském hradě a v jeho okolí.

Pan Dudva dospěl k tomu, že bude lepší koupit si blahovůli hotovými penězi nežli si zahrávat s neustálými průtahy. Třikrát dokonce dal plukovníkovi větší obnos, samozřejmě na přesně stanovenou dobu a na stvrzenky, se kterými se mohl obrátit k soudu.

Na vrácení peněz však čekal marně. Plukovník neodpovídal ani po uplynutí splatných termínů.

Nakonec pan Dudva sebral odvahu i dlužní úpisy a odhodlaně se vypravil na hrad Amálii nesl jako dárek malé kotě.

Po kratších oklikách dospěl k jádru věci.

„Jak račte vidět, pane plukovníku, tyhle dlužní úpisy už dávno prošly,“ uhlazoval na stole svitky, které se stáčely jako vzpružiny.

„Dokud mi nedojde z Vidně jistý větší obnos,“ vrtěl se neklidně plukovník, „do té doby nemohu zaplatit.“

„Chápu vás, pane plukovníku,“ kňoural hostinský a úpisy opět uklidil, „ale račte pochopit i vy mne! Jsem živ z toho, že udržuji peníze v oběhu, obchoduji… když dovolíte!“

„Je mi líto, pane Dudvo, musíte počkat…,“ zatřepal plukovník zvonečkem ležícím na stole.

Kočka od pana Dudvy, zaskočená tím blýskavým prostředím, poctila stůl pana barona loužičkou.

Na zazvonění vstoupila Veronika.

„Odnes to kotě mé ženě!“ ukázal na stůl plukovník. „Je to dar od pana Dudvy!“

Veronika půvabně přikročila ke stolu a vyběhla z komnaty s kotětem v náručí.

Plukovník pohlédl na pana Dudvu, ale krčmářův pohled okouzleně ulpěl na dveřích, za nimiž dívka zmizela.

„Okouzlující!“ probral se.

„Ó, ano, doslova za pár týdnů se proměnila v pěkné dospělé děvče,“ musel uznat plukovník.

„Je nádherná!“

„Co se ní moje žena natrápila,“ vysvětloval baron, „než z ní vychovala šikovnou služebnou. Pomalu bude na vdávání… koho si vezme, ten dobře pořídí.“

Hostinský náhle přistoupil ke stolu.

„Čí je to nevolnice?“

„Moje,“ řekl plukovník, jako by se to rozumělo samo sebou.

Dudva najednou sáhl do kapsy. Zašustilo to, jak z ní tahal ony tři dlužní úpisy.

„Pane plukovníku!“ pustil se odhodlaně do řeči. „Vrátím vám všecky dlužní úpisy, když na vrub vašeho dluhu dostanu tu dívku.“

V té chvíli vstoupila do pokoje Amálie, aby krčmáři poděkovala za dárek. Zaslechla poslední slova.

„Veroniku? Tu já nedám!“ promluvila chladně.

Baron spěchal ke dveřím a začal jí tiše vysvětlovat:

„Ale Amálie! Vždyť nemáme nic, čím bychom zaplatili!“

„Ani tak ne!“ vzplanula žena.

„Vždyť se ta věc dostane před soud!“ mávl kvitancemi plukovník. „Chtěla byste to?“

Amálie musela uznat, že by jim soudní pře nijak neprospěla. Smutně, ale rychle se Veroniky zřekla.

„Kde teď najdu takovou chápavou, milou a tak pečlivou služebnou?“

Ale baron už pofňukávání své manželky neposlouchal.

„Kdy můžeme tenhle obchod uzavřít?“ podal ruku panu Dudvovi.

Hospodský popadl baronovu pravici a s očima zářícíma štěstím pravil:

„Co nejdřív! Za týden o trhu!“

Veronika v uplynulých týdnech opravdu rozkvetla. Jako by byla vyměněná. Děvče, které až doposud smutně bloumalo po hradě, se teď dalo co chvíli do zpěvu a vykonávalo svou práci hbitě a v dobré náladě. Večer, když Veronika ulehla na lůžko, položila hlavu do složených dlaní a zavřela oči. Snila o tom prazvláštním člověku, o němž zřejmě nikdo neví, kde se skrývá, ale který tu byl před několika týdny na hradě a v jediném okamžiku jí přinesl štěstí, když ji líbal. Veronika věděla a cítila, že i ten podivuhodný muž na ni často myslí.

Proto tak vykvetla, proto doslova zkrásněla.

Ale teď? – hrůza pomyslet! Dávají ji za ženu tomu handlíři, tomu podlézavci, tomu proklatému Dudvovi!

Byla by kapitánovi vzkázala, ale nevěděla, kam zprávu poslat. Rozhodla se, že raději zvolí smrt než toho funícího Dudvu.

Ale dny plynuly a minul celý týden.

Daleko na úbočí Tenkese, ve skalách Čertova opánku pozoroval kapitán dlouhým dalekohledem, jak přibývá lidí na trhu.

Toho dne měl Jakub Buga náramně mizernou náladu.

„Kapitáne, poslyš, kapitáne, nechoď na trh!“

Ale ten o tom nechtěl ani slyšet.

„Podívej se, Jakube,“ pokoušel se mu vysvětlil, „na hrad nemohu a Veronika bude jistě na trhu.“

Jakub si u své všední dýmky hořce odplivl.

„Spousta mládenců už uvízla v katově oprátce pro pěknou panenku!“

„Musím se s ní setkali“ rozhodl se kapitán.

„Doprovodím tě!“

„Ne!“ řekl rozhodně kapitán. „Půjdu sám!“

Narazil si na hlavu beranici, přes ramena přehodil šubu a vyrazil na trh.

Na tržním rynku od časného rána vyvolávali trhovci. Prodávala se tu drůbež, prodávaly se boty a obleky, koně i nářadí, provazy, všechno, čeho je člověku zapotřebí.

Uprostřed trhu stál veliký hospodský stan. Vánek roznášel vůni masa, které se tu s prskáním smažilo. Hospoda lákala všechny, kteří se chystali zapít dobrý obchod.

Zaprášený kapitán se tu potloukal s beranicí staženou do čela a každou chvíli se někde mezi stany zastavil. Zkoumavě si prohlížel kolemjdoucí a v každé dívce hledal Veroniku, ale vždycky se mýlil.

Kolem něho procházeli lidé. Kapitán se však ze své beznaděje vytrhl teprve tehdy, když ho kdosi uchopil za ruku.

„Povím ti, co tě čeká, panáčku pěkný, mladý!“ usmívalo se na něho cikánské děvče s očima jako noc.

„Pověz!“ přikývl lhostejně kapitán.

Dívka nahlédla do Matoušovy dlaně a pak se sklonila k jeho uchu.

„Tvé lásce hrozí velké nebezpečí,“ šeptala.

„Jaké nebezpečí?“ zarazil se Matouš.

A pak jako by sám ďábel rozmíchal karty. Zavířil buben a za pár okamžiků začal starý kancelista, pan Samuel Schneider, hromovým hlasem vyvolávat:

„Na vědomost se dává, že počestný hostinský Ferenc Dudva se dnešního dne zasnoubil s Veronikou Székelyovou, nevolnicí, která byla dosavad ve službách paní baronky. Kdokoli by věděl něco, co by mohlo tomuto sňatku bránit, ať mi to ihned oznámí, neboť obřad svatební bude vykonán dnes. Punktum!“

Opět zavířil buben. Matouš měl pocit, jako by zabouřila salva z děl. Polekaně se obrátil k cizince.

„Tu máš.“

„Vždyť je to stříbro!“ zkoprněla dívka, ale Matouš ji nenechal dlouho třeštit oči.

„Dostaneš i zlaťák, když vypátráš, kde je teď Veronika Székelyová!“

„Já se to dovím! Já se všechno dovím!“ rozběhla se cikánka a nečekala ani na odpověď.

Zamířila rovnou k hradní bráně; vždyť přece pan Samuel Schneider ve svém hlášení řekl, že je Veronika služebnou pani baronky.

Dívka čekala dobře půl hodiny u stromů, které vroubily cestu, když se mohutná hradní brána otevřela a vyřítil se z ni plukovníkův kočár. Na kozlíku vedle kočího sedel voják s ručnicí. Vzadu si hověla Amálie. Proti ni, na sedátku pro služebnictvo, se tlačili poplašená Veronika a pyšný Ferenc Dudva.

Kočár přejel přes padací most a zabočil k tržišti.

Cikánské děvče vykročilo ze stínu stromů. Rozběhlo se ke kočáru.

„Milostivá kněžno! Povím vám, co vás čeká!“

„Táhni!“ rozkřikl se na cikánku Dudva.

Ale dívka už takovým laskavostem přivykla.

„Milý pane hostinský, vám hrozí velké neštěstí!“

„Co povídáš? Mně?“ zarazil se Ferenc Dudva.

„Povím vám, co vás nemine, až skončím hádání milostivé pani kněžně.“

Amálie promluvila:

„Kočí, zastav!“

Cikánka sebrala několik suchých listů. Rozemnula je v dlaních nadrobno a podala je paní plukovníkové.

„Vezměte si!“

Paní plukovníková od ní vzala žmolky z listů.

„Milostivá paní kněžna…,“ řekla pomalu cikánka, „se dnes sejde s někým, o kom od jisté doby často snívá.“

„Snívá se mi o něm dobré, nebo zlé?“

„Dobré i zlé,“ dívala se do rozemletých listů cikánka.

To může být jenom kapitán Tenkes, napadlo náhle Amálií, ale střežila se, aby myšlenku vyslovila nahlas.

„Vy, milý pane hostinský, se máte věru čeho bát,“ zahleděla se cikánka zostra na hospodského. „Dneska vás postihne veliké neštěstí!“ Zničehonic ukázala do dálky. „Támhle se podívejte! Bosorky tancují ve větrném víru!“

A zatímco se Amálie s krčmářem ohlédli, kam ukazovala, a hledali ve větrném víru bosorky, pošeptala cikánka Veronice:

„Na trhu tě čeká jeden mládenec,“ a když Veronika přikývla očima, vykřikovalo děvče dál: „Tam je ten vítr! Tamhle přece je!“

Než se paní plukovníková a hospodský zas otočili zpátky, zmizela jim cikánka z očí.

„Bláznivá!“ neklidně máchl rukou Dudva. Potom se podíval na usmívající se Veroniku: „Čemu se směješ?“

„Mám se snad na svůj svatební den mračit?“ pohlédla mu dívka do tváře.

Parádní kočár zarachotil na rynku a dav se rozestoupil. Krčmář dvorně pomohl paní baronce z kočáru. A Veronika hbitě vystoupila, kradí se rozhlížela, kde by mohl být ten, který jí tu zprávu poslal.

Celá se zachvěla, když za jedním stanem vystoupil Matouš a pošoupl si trochu do týlu beranici, kterou měl až do té chvíle naraženu hluboko do čela.

„Nejdřív se poohlédneme po nějakém plátnu,“ probrala se dívka, když zaslechla Amáltin hlas.

Vykročili rovnou ke stanu, za nimž zmizel Matouš.

A potom začala prapodivná hra. Hlas obchodníka, který zazníval pod plachtou, připadal Veronice známý.

„Račte, račte, mám tu nejjemnější plátýnko na světě!“ roztáčel před nimi pláteník tlustý štůček látky s takovou ďábelskou zručnosti, že Jenom Veronika viděla trhovci do tváře. „Žádný strach, dokud jsem tu já!“ vykřikoval na Veroniku kapitán, převlečený za slovenského tkalce. „Takovéhle plátýnko nakoupíte jenom u mne!“

Dívka jeho řeči porozuměla. Tak jako tak se nebála, neměla jenom tušení, co se v téhle situací semele.

Amálie nechala pana Dudvu nakoupit tři štůčky plátna Veronice do výbavy.

Zatímco hostinský platil, tentokrát už opravdovému pláteníkovi, kapitán vklouzl do sousedního stanu.

„Tentotento, lapolento, tramtadáda, serenáda! Mám nejlepší hedvábí, co by se i Benátčankám líbilo. Když říkám, tak říkám! Jinak ať neobjímám ještě dnes večer panenku, kterou mám rád!“ hodil pohledem na Veroniku, zatímco rozvíjel látku.

Pan Dudva vláčel plátno a přemýšlel, odkud je mu ten hlas tak povědomý.

Do jeho duše se vloudilo to nejčernější podezření.

U stánku s hedvábím se pokoušel nahlédnout pod vlající látku, ale nepodařilo se mu to.

„Krásné hedvábí!“ rozplývala se Amálie. „Vezmeme dvacet loktů!“ obrátila se na Dudvu.

„Prosím, tady je můj váček!“ podal jí Dudva peníze a pak rychle nakoukl za stan.

Právě v tu chvíli vracel Matouš na hlavu vlašského trhovce vysokou čepici se střapcem. Krčmář ho poznal, rychle couvl a obrátil se.

„Berte si z mého váčku, když bude za co! Doběhnu si do hospody pro nové peníze.“

„Zatím si odpočineme tam naproti,“ ukázala Amálie na stánek, z něhož se šířily lákavé vůně.

„V hospodském stanu,“ řekla Veronika pěkně nahlas, aby slyšel dobře i Matouš za plachtou stánku s hedvábím.

Za několik minut vysvětloval udýchaný a zchvácený Ferenc Dudva plukovníkovi.

„Poznal jsem ho! Je to on! Kapitán Tenkes!“

Baron Eckbert Eberstein opilý štěstím si mnul ruce.

„Konečně vběhl do sítě! Ať zavolají nadporučíka Kammerera! Teď nám živý neunikne!“

Ference Dudvu poslal zpátky na trh. S nadporučíkem, který se ihned dostavil, měl rychlou válečnou poradu. Rozhodli se. že klinického kapitána obklíčí všemi silami, které mají k dispozici.

Nejprve ovšem obléknou čtyři nejspolehlivější lidi do selských hábů, velel jim bude strážmistr Pitik, a pošlou je do hospodského stanu. Další čtyři lidé, rovněž převlečení za sedláky, se rozptýlí v davu. Ti budou mít za úkol jednak střežit Amálii, aby se jí nic nestalo, jednak se potají přiblížit ke kapitánovi a ukázat pěšákům, kteří přijdou pod velením plukovníka, kde se právě zdržuje.

Veliké dělo nahoře na hradbách bylo nabito a mířilo na tržiště. Jízda nasedla pod velením nadporučíka Kanimerera na koně a stála na nádvoří poblíž brány, připravena kdykoliv zasáhnout.

Plukovník osobně vydal rozkaz prvním dvěma skupinám, aby vyrazily na cestu.

Udýchaný Ferenc Dudva dorazil do hospodského stanu.

„Račte chlazenou medovinu,“ zazněl tady povědomý hlas obsluhujícího sklepníka a o stůl ťukly korbele z pálené hlíny s čepicí pěny.

„Co si bude přát pan hostinský?“ hodil pohledem na krčmáře.

„To samé, co piji dámy,“ zajíkal se Dudva.

„Prosím.“

Ferenc Dudva se opatrně naklonil přes stůl a rty poněkud rozechvělými zašeptal:

„Neračte se, dámy, uleknout, když teď povím, že tenhle muž je kapitán Tenkes!“

Pani baronka div nevyjekla překvapením a Veroničino hrdlo se sevřelo

„Co budeme dělat?“

„Dostaneme toho darebáka!“

Kapitán ukrytý za plachtou stanu, slyšel každé slovo.

Závěs u vchodu se rozhrnul, vstoupili čtyři sedláci a zastavili se u nejbližšího stolu. Zůstali nehnutě stát, potom jeden z nich sykl a sedli si.

Pak se všichni jako na povel opřeli o pravý loket.

Kdekdo v nich podle vojenského drilu musel poznat labancké vojáky. Nahonem přilepený knír visel strážmistru Pitikovi zplihle jako oháňka trudnomyslného vola.

Za malou chvíli strážmistr Pitik opět sykl zpod strašidelného kníru a mžikem se všichni čtyři jednotně a navlas stejně opřeli o levý loket.

Zatímco labancové, převlečení za sedláky, prováděli tohle cvičení, plukovník uděloval lekci kanonýrovi:

„Dávejte pozor jenom na mne! Jakmile zvednu šavli, prásknete do toho davu! I kdyby mělo padnout sto lidí, a mezi nimi kapitán Tenkes, stojí to za to!“

Potom se plukovník postavil do čela svých pěšáků a osobně je vedl na tržiště.

Druhá skupina čtyř vojáků oblečených po selsku, kteří se rozptýlili v davu, dávala znamení, že kapitán je v hospodském stanu.

Plukovník vedl svůj oddíl rovnou tam.

Kapitán pozoroval příchozí malou škvírou. Zástěru i krčmářskou čapku měl už zas na sobě opravdový majitel.

„Teď odnes dovnitř pivo, ale dej pozor, aby tamti čtyři mrzouti v rohu nezahlédli tvůj obličej. Ať se děje cokoli, nějak už ti pomohu!“ řekl Matouš sklepníkovi.

Zvenčí sem doléhalo plukovníkovo šeptání:

„Nestřílet! Musíme toho lotra dostat živého!“

Nejprve se do stanu vřítili další čtyři labancové v selském, za nimi vojáci v stejnokrojích a plukovník.

„Jménem císaře!“ zařval odhodlaně.

A vojáci se vrhli na pravého výčepního.

Pan Dudva popadl za ruku paní plukovníkovou i Veroniku a rychle je táhl ze stanu ven.

V tom okamžiku se celá plátěná stavba zřítila. V Matoušových rukou se míhal jako blesk veliký nůž na krájení chleba. Přeřezat provazy, které napínaly stan, bylo dílem okamžiku.

Zpod vlnící se plachty bylo slyšet řev a naříkání. Lidé, vyděšení tou neočekávanou příhodou, se mlátili a tloukli do sebe navzájem.

Matouš nadzvedl okraj stanového plátna. Kývala se tam sklepníkova ruka. Mohutně za ni zatáhl a krčmáře vysvobodil.

Potom se vrhl za Dudvou, který lezl do kočáru.

Matouš vyskočil na kozlík a vyrval vojákovi z rukou pušku. Rozpřáhl se a uštědřil jednu ránu vojákovi a druhou kočímu! Ještě se ti dva ani nestačili svalit na trávník, když mezi ně dopadl i Dudva, kterého Matouš srazil kopancem.

Kapitán se rychle chopil opratí a nad koňskými hřbety zapráskal bič.

„Pozor, pozor!“ křičel Matouš.

Koně i kočár letěli s větrem o závod.

Oko nadporučíka Kammerera vklouzlo málem do okuláru dalekohledu, kterým sledoval ze schodiště na hradbách všecky ty události.

„Unášejí paní plukovníkovou! Ten lump prchá po silnici do Vokánye! Tryskem za ním!“ a řítil se ke svému koni.

S velkým rámusem se jízda vyřítila hradní branou.

V dálce, tam kde se spojuje hora Gamhas s úbočím Terentáse, zvedal kočár z cesty prach.

Konečně ustalo i vlnobití pomuchlané plachty hospodského stanu. Plukovník se musel důkladně ohánět, nežli se vyhrabal zpod kupy svých vojáků, kteří se na něho sesypali.

Naneštěstí se vzápětí svalil rovnou do koryta, naplněného kvasem.

Když se pak s převelikou námahou postavil opět na nohy, byl od hlavy až k patě polepený mohutnou vrstvou kvasu. Nakonec našel kdesi pod nohama i svou šavlí. S velikými potížemi ji tasil, vztyčil do výše a velel:

„Nástup!“

Kanonýr, který dostal rozkaz pálit, jakmile plukovník zvedne šavli, přistrčil k otvoru v děle hořící knot.

Dělo na hradě spustilo a vychrlilo dým. Vzduchem zasvištěla koule a dopadla na hospodský stan.

Pan Dudva podepřel potácejícího se barona a rychle ho doprovodil do své krčmy. Tam do sebe honem zvrátili dvě skleničky vína. Bezpochyby si zasloužilo důstojnější pijáky.

Odpočinutí koně dragounů nadporučíka Kammerera se přibližovali ke kočáru. Matouš doufal, že udrží rychlost až k úboči Terentáse – a tam že už se s Veronikou nějak ztratí. Jenomže cesta byla po deštích vymletá. Parádní kočár poskakoval po kamenech a pár koní už byl celý zpěněný.

Na rovině ani mezi holými stráněmi kopců nemohli svým pronásledovatelům uniknout.

První dohonil kočár sám nadporučík, někdo z ostatních chytil koně za ohlávky a zarazili je v trysku.

Na kapitána zamířil celý tucet pistolí.

„Vzdej se, kuruci!“ volal triumfálně nadporučík Kammerer.

Veronika vykřikla a paní plukovníkova si zakryla oči.

Matouš se rozhlédl kolem. Viděl, že nemá kam uniknout. Jen se hne, rozstřílejí ho jako řešeto. A ještě víc se obával, že kulka nějakého čarostřelce zasáhne Veroniku. Mlčky zvedl ruce.

„Spoutejte pana kapitána!“ rozzářila se nadporučíkova tvář.

Čtyři labancové přistoupili k Matoušovi. Nebránil se – pokládal to za zbytečné. Strpěl, že mu vykroutili ruce dozadu a pevně je svázali.

Posadili ho do kočáru čelem k Veronice a paní plukovníkové. Z levé i pravé strany se k němu vmáčkli vojáci s puškou.

Když se průvod pohnul, doprovázeli kočár dragouni s bambitkami v rukou.

O pistole se teď kapitán nestaral. Jenom na Veroniku se díval smutnýma očima, ale přece jenom v nich bylo i trochu úsměvu.

Dívka dávala pozor, aby se neprozradila třeba jen bezděčným pohybem. Přesto se jí však vyhrnuly slzy.

Jak se zdá, je taková věc nakažlivá, protože i Amálie přitiskla k očím krajkový kapesníček.

„Tolik rozrušení!“ fňukala a pak lítostivě pohlédla na Veroniku. „Škoda že to potrvá jenom do zítřka! Za úsvitu useknou panu kapitánovi hlavu.“

Teď už i Veronika plakala. Naštěstí se všichni, kdo to viděli, domnívali se, že na ubohé děvče tak zapůsobil únos.

Z krčmy páně Dudvovy vyběhl plukovník a s rozzářenýma očima vyslechl hlášeni nadporučíka Kammerera, který se před ním vypnul do pozoru.

„Pane plukovníku, dostali jsme kapitána Tenkese!“

„Bravo, pane nadporučíku! Bravo!“ prohlížel si baron jeho skvělou kořist. Matouš Eke se usmál.

„Je pro mne nesmírným štěstím, pane plukovníku, že moje přítomnost vám působí takovou radost,“ řekl zdvořile.

Plukovník odpověděl posměšně:

„Nejsem si zcela jist, že moje přítomnost působí stejnou radost vám.“

Chvíli se tak dopalovali navzájem.

„Pane plukovníku,“ promluvil nadšeně hospodský, „dnešek bychom měli oslavit. Polapení kapitána Tenkese a mou svatbu zároveň. Dnes jste všichni mými hosty! A páni vojáci mohou jíst a pít, co hrdlo ráčí!“

„Rád vaše pozvání přijímáni,“ řekl plukovník.

Nadporučík Kammerer odjel na hrad, aby přivezl plukovníkovi čisté šaty a vyrozuměl pana Samuela Schneidera, že ještě dnes musí sepsat tady v krčmě svatební smlouvu Ference Dudvy a Veroniky Székelyové.

Zatímco se toto všecko odehrávalo, neprožíval o nic menší vzrušení Jakub Buga. Byl to zkušený člověk a dobře věděl, jak nebezpečnou věc kapitán podniká. Ze skal Čertova opánku pozoroval dalekohledem to veliké tržní hemžení. Nemělo to příliš veliký smysl, protože kromě splývajícího davu toho mnoho neviděl. Doufal, že se Matouš vrátí. Ale když se nad úbočím hory převalilo zahřmění dělového výstřelu, hned věděl, že nebezpečí je tu.

Strýčka Siklósiho předtím poslali do vzdálených vesnic. Čekali ho až na druhý den.

Jakub popadl zbraň a skočil na koně, nic jiného se nedalo dělat.

Celé to pozdvižení udělalo konec i s trhem. Kdekdo sebral své zboží a hleděl, aby byl od takového nebezpečného místa co nejdál.

Z trhovců, kteří se rozjížděli na všecky strany, vytáhl Jakub, co se dalo.

„Rózo,“ zahlédl na jednom povozu cikánské děvče.

Dívka měla radost, že opět vidí mládence, kterého už dávno pokládala za mrtvého. Stačilo několik vět a Jakubovi bylo jasné, jak se Matouš Eke dostal do svého beznadějného postavení.

Vzpomněl si, že kapitán svého času pro něho udělal všecko, aby ho dostal z drápů četaře Erwlnera. A Věděl také, že by to pro něho udělal zas, i kdyby se měl dostat na šibenici.

„Pomůžeš mi, Rózo?“ pohlédl na dívku.

„Vždyť přece víš…,“ odpovědělo děvče měkce.

Dohodli se, že nejprve prozkoumají, jak se věci přesně mají, a pak se teprve rozhodnou, co budou dělat.

Jakub si posadil Rózu před sedlo a vyjeli.

V hospodě přivázali kapitána k nejmohutnějšímu dubovému křeslu. Seděl tam na konci stolu a jedno z oken měl přímo za zády. Nohy měl volné, zato zápěstí mu pevně přivázali k opěradlu židle.

Sotva se plukovník převlékl, zasedl kroužek hostů ke slavnostně prostřenému stolu. Po baronově pravici Amálie, po levici nadporučík a kancetista. Veronika seděla vedle baronky. Po jejím pravém boku zasedl pan Dudva.

U obou vchodů do krčmy posedávali dva a dva vojáci se zbraněmi.

Ferenc Dudva byl nevýslovně šťasten, že tak velký pán, jako je plukovník, slavný baron, se snížil a zasedl k jeho stolu.

„Pozvedám číši na zdraví vzácného hosta, statečného pana plukovníka, a na jeho milou paní,“ řečnil hrdě.

Poháry plně výborného vína se vyprázdnily do dna. Stolovníci vzdychali blahem, když je pokládali na stůl.

Okamžik ticha prolomil hlas Matouše Ekeho:

„Pozdravil bych rád pana nadporučíka, který mě chytil!“

„To je pravý rytíř!“ blýskly Amáliiny oči.

„Postavte plnou číši před kapitána!“ kývl plukovník.

Nadporučík zaržál smíchem. Pochopil žert svého velitele. Vždyť přece tento kuruc s rukama svázanýma dozadu nemůže pohár pozvednout!

„Na zdrav! pana nadporučíka!“ ťukl si baron s Kammererem.

Kromě Veroniky vyprázdnili všichni už podruhé své číše do dna.

Ale dřív než poháry kleply opět o stůl, strnuly užasle ve vzduchu.

Mohutné dubové křeslo zapraskalo. Kapitán se zvolna zvedl a postavil se.

„Bože na nebi! Vždyť to křeslo váží cent!“ zamžoural Dudva.

V mrtvém tichu bylo slyšet jenom skřípání metrákového křesla, jak je Matouš uchopil rukama spoutanýma v zápěstí a pozvedl až na záda. Pak se sklonil nad stůl, uchopil do zubu okraj poháru s vínem, zvolna se napřímil a celý obsah vypil, aniž ukápla jediná krůpěj. Potom prudkým pohybem trhl hlavou a odhodil rachotící pohár do kouta.

Pak dopadl i s křeslem opět za stůl.

Paní plukovníkové doprovázela každý jeho pohyb nadšenými vzdechy. Výdech údivu se vydral z hrdla i ostatním.

„Udělejte to po něm, Eckberte!“ nadchla se Amálie.

Kapitán se lehce usmál.

„K tomu je třeba kuruce, paní!“

„Myslíte si, že já to nedokážu?“ vyskočil baron.

„Zkuste štěstí!“ pohlédl mu Matouš výsměšně do očí.

„Pane Dudvo! Sem se stejným pohárem!“ ukázal na stůl před sebe plukovník.

Ani nadporučík Kammerer přirozeně nestrpěl, že by snad nějaký kuruc dokázal, co on sám nesvede.

„Mně také!“ ukázal před sebe.

„Mně také!“ zasyčel pan Samuel Schneider.

„A mně také!“ bouchl do stolu pan Dudva.

Dva sklepníci rychle přinesli stejné poháry, jako byl ten, ze kterého pil své víno Matouš.

Nejprve to zkusil plukovník. Pustil se do toho sebevědomě. Jakžtakž ještě dokázal vzít pohár do zubů, ale pozvednout ho nad stůl – to už se mu nedařilo. Jak srkal víno. funěl, pak si natáhl víno do nosu, kýchl a nakonec upustil pohár do klína.

Amálie ho pohrdavě pozorovala lorňonem se zlatou rukojetí. Ani nadporučík Kammerer nepochodil lépe.

A pan Samuel Schneider? Třesoucí se stařeckou bradou sotva s hekáním dosáhl na pohár.

A pan Ferenc Dudva? Horko těžko, s očima vyvalenýma – ale vypil!

Teď se Matouš Eke hromově rozesmál.

„Vždyť říkám, že je k tomu třeba kuruce, pane plukovníku!“

„Nalít plný pohár! Však já vám ukážu! Pane nadporučíku, váš a ať je taky plný! Přece si z nás nebude dělat kašpary!“

Číšnici sotva stačili doléval a zkouška začala nanovo.

Ale nepovedlo se jim to ani tentokrát a Matouš se jim vysmíval ještě víc.

„Nalévat!“ ječel divoce plukovník.

Tyhle hlasy už slyšeli i Jakub s Rózou, kteří se schovali do křoví kolem stavení.

Okna krčmy zářila a plukovníkův hlas bouřil.

Jakub kývl a Róza vykročila k hospodě. Tam jí zastoupili cestu hlídkující labancové, ale dívka je zlehka a vesele klepla svým bubínkem s paličkami přes nos, a když plavně vstoupila do místnosti, spustila jakousi píseň z jihu, při níž se pění krev. Z jejího vystoupení měli všichni muži radost. Bubnovala na bubínek, tančila a zpívala. Za chvilku už všichni tleskali s Rózou do rytmu a celý dům se třásl.

Jakub rámusu využil. Nejdříve dostrkal ke hlavním dveřím krčmy kočár, vysadil kola z náprav a vrata zatarasil.

Potom přistoupil k oknu. Uviděl kapitánovy ruce, spoutané za jeho zády a přivázané ke křeslu. Opatrně vytáhl nůž, zamířil a potom ho prudce mrštil do krčmy.

S tichým zadrnčením se nůž zabodl do opěradla dubového křesla a zvenčí se ozvalo trojí zapískání kosa.

V tom velikém rámusu zaslechl signál jenom Matouš. Opatrně rukou zašátral. Přes svírající provaz pocítil, co to drnčí za jeho zády. Drobnými pohyby přejížděl několikrát zadrhnutým konopným provazem po ostří nože.

Jakub sledoval jeho namáhavou práci zamřížovaným oknem. Oddechl si, když z Matoušových zápěstí provaz spadl.

Na to čekal. Pomalu a opatrně zvedl pistoli a mířil.

Stiskl kohoutek, pistole zabouřila a kahan se rozletěl.

V hospodě zčistajasna zhaslo světlo.

Veroniku uchopily silné ruce a postrčily ji ke kuchyňskému východu. I Matouš pocítil, že ho popadly jakési ženské ruce a táhnou ho ve tmě za sebou. Když se octli venku, uviděl, že je to Róza.

Mladá cikánka ještě otočila klíčem u dveří do kuchyně a už táhla Matouše a Veroniku, která se ještě nevzpamatovala, na křovinatou louku.

Jakub na ně čekal se dvěma koňmi. Z hory sice vyrazil jenom na jednom, ale čtyři lidi by teď jeden kůň neunesl. A tak si mládenec bez zvláštních výčitek svědomí „vypůjčil“ koně nadporučíka Kammerera.

Rózu vezl na sedle on sám, Veroniku svíral v náruči Matouš. Tak dojeli až do jeskyně.

Cestou nepromluvil Jakub ani slovíčko. Počkal vevnitř, až se ti dva zamilovaní od sebe odtrhnou a sklouznou ze sedla. Teprve potom spustil:

„Kapitáne, kapitáne! Něco takového nesmíš víckrát udělat!“

„Taky že neudělám!“ zasmál se Matouš, „protože na světě je jenom jedno takové děvče!“

Matouš sice odbyl věc žertem, ale i tak dobře věděl, že se, dopustil veliké chyby. Teď už si musel dávat pozor nejen kvůli sobě, aby nepadl do rukou katům plukovníka Ebersteina.

Strýčka Siklósiho dokázala usmířil jenom Veronika. I tak se několik dní zlobil.

7. VERONIKA

Zástupy Udí z trhu, který byl tak náhle přerušen, roznesly na všecky světové strany zvěst, že se plukovníkovi ze siklósského hradu podařilo chytit kapitána Tenkese.

Pod doškovými střechami drobných chalup se usídlila hluboká hořkost. Lidé očekávali zítřek s obavami. Cítili, že poklidnému období minulých týdnů udělá rázný konec císařský plukovník, který se zbavil svého nepřítele.

Po kapitánově útěku baron Eckbert Eberstein během několika okamžiků vystřízlivěl. Všechny vojáky, svědky té potupné léčky, na kterou doplatil, donutil k přísaze, že budou mlčet. A slib mlčení ještě podepřel hrozbou, že dá popravil každého, komu huba ujede. Aby spletl i obyvatele hradu, vymyslel si trik – hlásal všude, že polapeného kapitána Tenkese dal ještě té noci odeslat do Osijku. Tuhle pohádku rozšiřoval i nadporučík Kammerer a strážmistr Pitik, kteří se po celé čtyři dny skrývali u krčmáře a vrátili se pak na hrad, jako kdyby se vraceli z Osijku.

Mezitím se baron dlouze radíval s panem Dudvou. Matouš Eke, uprchnuvší i s Veronikou, se stal osobním nepřítelem hospodského. A právě proto přisoudil baron krčmářovi významnou úlohu v plánu, kterak opět kapitána lapit.

Pověřil ho, aby vyhledal mezi všelijakými pokoutnými živly takové lidi, kteří by byli ochotni prolézt kdejaký kout na Tenkesi a sami nepozorováni odhalit kapitánovu skrýš.

Byl mezi těmito poberty jeden proslulý kumpán z mokré čtvrti, jménem Kampós – slídil teď po lesních pěšinách jako honící pes. Dudva nasliboval tomu bezectnému chlapovi hory doly, když ho přivede na stopu Veroniky. Jen oni dva – plukovník a krčmář – potají doufali, že zmocní-li se Veroniky, dostanou i kapitána Tenkese. Spoléhali na to, že odvážný kuruc, který o trhu riskoval pro krásnou dívku vlastní život, zaslepen láskou padne do jejich osidel.

Matouš tušil, že si tam nahoře na hradě lámou hlavy s něčím podobným. I starý Siklósi přinášel pověsti z okolních vesnic, podle nichž prý už kapitán Tenkes padl do rukou osijského kata. Zatím vyhledávali nový úkryt. A Matouš vždy v noci zajel do některé vesnice, aby ho lidé viděli a přesvědčili se, že kapitán žije a nic se mu nestalo.

Matouš byl teď šťasten jako nikdy předtím. Každý okamžik jeho dnů prosvětlovala láska. Ale na druhé straně přinášela i nové obavy. Dobře věděl, že tu ve svých skrýších nemůže s Veronikou za takových okolností dlouho zůstávat. Jeho úkol zde a v této době byl – plnit rozkaz Adama Bériho Balogha, rozkaz, který mu osobně svěřil po prohrané seči poraněný brigádník: „Chlapče, Matouši… ty odtud pocházíš… dobře zdejší krajinu znáš… zůstaň tu a nedopřej labancům ani vteřinu oddechu. Vyhledávej všecky lidi, které týrají. Všichni se stanou tvými vojáky!…“

A kdo takový rozkaz dostal, ten se nadlouho nemůže držet ženských sukní.

Matouš si to uvědomoval – a hned v prvních dnech měl s Veronikou velmi vážný rozhovor:

„Musíš se naučit, jak se zachází se zbraněmi. Nemohu být pořád s tebou.“

Veronika ještě nikdy nedržela v ruce zbraň.

„Já mám ze zbraní hrůzu – moc se jich bojím,“ řekla Matoušovi.

„Ale zbraň je i dobrý přítel,“ ujišťoval ji kapitán.

V následujících dnech si našli vhodné místo, aby se dívka mohla učit. Pistole, které pobrali labancům, naložili do koše a na jedné zastrčené mýtině v Tenkesi se konala první cvičná střelba.

Kapitán Veronice vysvětlil, jak je třeba sypat střelný prach, jak ucpat zátkou, jak zastrčit do hlavně kuli. Také ji vysvětlil a hned ukázal, jak se nasypává prach na pánvičku a jak se to dělá, aby úderník vykřísl jiskru.

Na kmeni jednoho mohutného stromu vyznačil kapitán terč. Nejprve do něho střelil sám. Pistole ve Veroničině ruce se třásla. Dívka se celá chvěla, když ji pozvedla a zamířila; zbraň spustila a Veronika se lekla, že jí pistole bezmála vypadla z ruky. S úsměvem a velkou dávkou trpělivosti uklidňoval Matouš svou neobvyklou žačku.

Za několik dní si Veronika zvykla na hluk a střelný prach a ukázalo se, že má jistou ruku.

Potom Matouš vytáhl jinou zbraň: vrhací kopí. Naučil Veroniku, jak se vyvažuje, a cvičil s ní až do omrzení vrh na cíl.

Pokaždé spolu běželi rychle a vesele za kopím. Ale za několik dní se nemuseli namáhat. Strýček Siklósi je překvapil milým dárkem. Štěnětem černého ovčáckého psa. Dali mu jméno Čukma. A malý ovčák běhal rychle k terči a nosil jim zbraň, když minula cíl. Byl moc chytrý. Zdálo se, jako by rozuměl lidské řeči.

A když pak začalo kopí konečně zasahovat cíl, pustil se kapitán s Veronikou do základních prvků šermu šavlí. Nebyla to sice škola tak důkladná, jako u italských mistrů, ale brzo naučil dívku nejdůležitějším výpadům a odrážením útoku. Ani průměrný labanc toho víc s šavlí neuměl.

Občas si odpočinuli na hedvábné trávě mýtinky, lákající svými květy pilné včely. Čukma hlídal, a když se někdo blížil, ohlašoval ho štěkáním.

Ale vychytralý Kampós, který brousil po okolí, měl ostré uši. Jedno takové vyštěknutí mu prozradilo, že je nablízku pes. Samo sebou hned usoudil, že je tudíž nablízku i člověk. Začal na psa hvízdat, ale ztratil se mu. Slídícího darebáka se zmocnilo podezření.

Když nic nenašel, loudal se dál – ale zapamatoval si to místo. Druhý den na sklonku noci se tam vrátil ještě za tmy. Vylezl na strom a důkladně se zamaskoval v jeho koruně. Ukrýval se tu po celý den.

Kapitán s Veronikou a s Čukmou přišli až odpoledne. Cvičili se v šermu. Kampós by byl radostí tancoval, ale dal si pozor, aby se neprozradil ani mrknutím oka. Bez pohnutí trčel v listoví a pozoroval každý jejich pohyb. Když se vydali nazpět ke své skrýši, neodvážil se jít za nimi, ale dobře si zapamatoval, kudy odešli. Teprve potom slezl ze stromu a uháněl s tou zprávou za panem Dudvou, jak mu to zdřevěnělé nohy dovolily.

„Máme ty ptáčky – našel jsem je!“

„I s Veronikou?“ vyskočil krčmář radostí.

„Oba dva!“ naparoval se Kampós.

Potom podrobně vyprávěl, co viděl. Samozřejmě nezapomněl pořádně zdůraznit svou vytrvalost, bdělost a chytrost.

Sice se už stmívalo, ale hospodský nebyl líný na krok. Kampóse nechal čekat v kuchyni krčmy. Ať se krmí a pije, co hrdlo ráčí – a on sám se hnal na hrad.

„Pane plukovníku,“ spustil pyšně, „nesu znamenitou zprávu: viděli jsme Veroniku!“

Plukovník se zeptal s živou zvědavostí:

„Kde?“

„Na Hedvábné louce! Povedlo se to jednomu člověku. Máme je!“

„Kdo je tam ještě?“

„Veronika s kapitánem Tenkesem,“ vysvětloval pan Dudva.

„Proč jste to neřekl hned?“ vyskočil plukovník.

Ale krčmáře zajímala jen vlastní bolístka.

„Byli spolu – hrůza pomyslet!“

„Dlouho nebudou! To je skvělé!“ nadchl se baron. „Dostaneme je, a víckrát odtud nevyjdou!“

Pak poslal pana Dudvu do sousední komnaty a dlouze se radil s nadporučíkem Kammererem, jak nastražit kapitánovi léčku. Krčmář zatím čekal se srdcem krvácejícím vedle.

Nahlédla k němu Amálie, aby vyzvěděla něco o Veronice, ale jak se zdálo, neměla smysl pro krčmářova duševní muka. Když skončil své plačtivé litanie, zasněně si povzdechla:

„Inu, pane Dudvo, láska je největší div světa.“

„Jenomže ona miluje jiného!“ vydralo se z krčmáře.

„To zas není žádný div,“ řekla opět jako ve snu Amálie.

Později si plukovník hospodského zavolal. O svých plánech mu prozradil jenom to, že až budou ptáčka lapat, účastní se pan Dudva jedné velice důležité operace. Potom vysvětlil nadporučíkovi Kammererovi, kde je Hedvábná louka. Protože ono místo na vojenských mapách nenašli, krčmář jim velmi přesně vyznačil, kudy tam vede cesta.

Pak se nadporučík Kammerer zeptal pana Dudvy na Kampóse. Chtěl vědět, jestli má ten opilec dost odvahy, aby si tu zamilovanou dvojici vyčíhal a ze zálohy zastřelil kuruce, který jim už nadělal tolik neplechy.

„Ne!“ nenechal ho plukovník ani domluvit. „Musíme ho dostat živého.“

„Proč?“ zeptal se Kammerer, ale plukovník mu neodpověděl víc, než že to pokládá za důležité. Nemohl přece podřízenému důstojníkovi prozradit pravý důvod – že totiž chce získat nazpět svou šavli a plukovnickou hůlku. Doufal, že mu tyhle životně důležité předměty získají nazpět katovy mučící nástroje a jeho vlastní chytrost.

Hospodskému spadl ze srdce veliký kámen. Lekl se především toho, že by mohla špatně namířená kulka minout cíl a zasáhnout Veroniku, kdyby Kampóse vyslali jako zákeřného vraha. Od chvíle, kdy mu byla Veronika unesena, planula vášeň v jeho srdci divočeji. Kojil se nadějí, že po Matoušově oběšení k němu bude Veronika laskavější. Vždyť přece on ji zachrání před rozsudkem smrti za spojenectví s kuruci.

Tě noci nespali ani na hradě, ani v krčmě. Nahoře spřádali dál veliký plán a připravovali vybrané lidi k akci, kterou chtěli spustit hned příštího dne. A tady dole snil Ferenc Dudva své zamilované sny. Jen Kampós spal, ale ten měl proč. Než se Dudva vrátil z hradu, vrchovatě využil příležitosti a naléval si ostošest.

Na druhý den brzy ráno vyrazily z hradu dva oddíly. Jeden, asi o dvaceti mužích, vedl nadporučík Kammerer. V čele druhého vyjel strážmistr Pitik. Včetně strážmistra měl jenom pět mužů.

Dragouni nadporučíka Kammerera se nejprve obrátili směrem k Terehegyi.

Nadporučík si dal zavolat terehegyského rychtáře. Na Jánoše Matiho se shrbenými zády spustil bandurskou a vyptával se na dva kuruce, kteří se tu v okolí někde toulají a na něž čeká smrt.

Stejný výstup zahráli labancové pod vedením nadporučíka Kammerera i v Turonyi. Potom cválali do Bisse, kde uhodili na tamního rychtáře.

Kolem poledne už Matouš věděl, že by lidé nadporučíka Kammerera rádi dostali před ústí svých pistolí dva kuruce, kteří se tady někde potulují.

Musel se sám rozhodnout, co má dělat. Před několika dny totiž pustil Jakuba do Osijku, protože bývalého pastýře tam táhlo srdce za krásnou Milicou Vujičičovou. Chtěl jí vrátit šaty, vypůjčené k obchodu s dobytkem. Dost možná, že touhu uvidět opět Milieu se sametovýma očima a uslyšet rytmus její tamburíny – probudilo v Jakubovi právě Matoušovo a Veroničino štěstí, které tu měl na očích Strýček Siklósi v ty dny hlídkoval na cestě ze Szekszárdu, odkud očekávali tajného posla Adama Bérilio Balogha, který se už uzdravil po svém zranění.

Lajoš Ózdi se prohlásil tajným heslem, podle něhož poznali, že přichází od přátel, a hned jim vylíčil to podivné vyslýchání. Slunce ještě nestálo na poledni, když je vyhledal i posel z Turonye.

„Podívám se, proč je sem čerti nesou,“ rozhodl s/s Matouš.

„A co když tě chytnou?“ zděsila se Veronika.

„Vrátím se!“ konejšil ji. „Čekej na mne ve sklepě!“

Kapitán vyskočil na koně. Když si v duchu probíral, kam asi labancové míří, rozhodl se, že bude pozorovat krajinu z okraje lesa na svahu Tenkese, obráceném směrem k Bisse. Velice se obával, že ti hledaní kurucové by mohli být brigádníkovi poslové. Vždyť poslední vzkaz po poštovním holubovi ohlašoval, že Adam Béri Balogh vyšle tajného posla. .

Však se uvidí, přemítal Matouš, když uvazoval koně ke stromu a plížil se na kraj lesa, odkud mohl pozorovat přes viničně stráně celé úbočí hory až k Bisse.

Odtud však nemohl vidět, že kolem poledne zajel jakýsi oddíl labancu do jednoho dobře skrytého dolu. Tam odvázali od sedel dva pytle, které si přivezli z hradu. Dva z nich se hned začali převlékat do kuruckých šatů. Nadporučík dával pozor na každou sebemenší maličkost, aby obleky spíchnuté s velikým spěchem přes noc, padly novopečeným kurucům jako opravdovým rákócziovským vojákům. Nepodařilo se mu sehnat klinická sedla, a tak myslel dokonce i na to, aby byla grární sedla potažena vlčí kožešinou a aspoň na první pohled každému připomínala sedla povstalců.

Za pár minut vyjeli dva falešní kurucové na silnici – jeli klidně a bezstarostně. Sotva ujeli několik stovek metrů, vyhrnuli se na cestu jezdci nadporučíka Kammerera. Nejprve volně klusali a náhle nadporučík hromově vykřikl, jako kdyby právě v tom okamžiku uviděl kuruce: „Za nimi! Tryskem!“

Labancové popustili koním uzdy a s velkým rámusem se hnali za dvěma falešnými kuruci. I ti najednou pobodli koně a dali se na divoký útěk.

Matouš na svém skrytém stanovišti popadl dalekohled. Přiblížil mu oba jezdce – a jak je chvilku pozoroval, opravdu je měl za kuruce. Za nimi, v čele císařských jezdců poznal nadporučíka Kammerera.

V okamžiku mu proběhla cela situace hlavou. Tyhle kuruce před sebou žene téměř dvacet labanců. Od časného rána je hledají po celém okolí. Je možné, že jsou to poslové Adama Bériho Balogha, ale může být, že jsou to průzkumníci některého volně operujícího oddílu.

Když se vzdálenost mezi pronásledovanými a pronásledovateli zkrátila, spustili vojáci divokou střelbu. Nebylo tedy na další rozmýšlení času. Zbývá ještě několik minut, než bude moci zasáhnout. Odvázal koně a vyrazil ke dvěma pronásledovaným.

Znal dobře krajinu a věděl, kde se následující zákruta silnice točí k okraji lesa Nedaleko toho místa bylo úzké vedlejší údolíčko se strmými srázy, posetými ohromnými balvany a křovisky, která je obrůstala. Pobídl koně k zátočině cesty. Úbočí hory hromově odráželo střelbu pistolí.

Matouš vyrazil na silnici kousek před pronásledovanými. Když pak je cesta na chvíli pronásledovatelům zakryla, octl se náhle vedle dvojice, kýval na muže a křičel:

„Za mnou! Rychle! Za mnout“ Pak je o několik délek předjel a ukazoval jim, kam mají uhnout z cesty za ním. Náhle prudce zabočil do pobočního dolu, zakrytého křovím a houštinami.

Oba muži, převlečení za kuruce, neváhali a doslova se na Matouše přilepili.

Kapitán je vedl tryskem až do hloubi údolí, dobrých sto padesát metrů.

Mezitím skupina s nadporučíkem Kammererem přeletěla tryskem kolem ústí do malého údolí.

Matouš zarazil běžícího koně a obrátil se k pronásledovaným, kteří oddechovali za nim.

I oni zastavili koně. Dvě pistole zároveň mířily na Matouše.

„Vzdej se, kapitáne!“ zasípěl posměšně jeden z labancu.

„Jediný podezřelý pohyb, a potáhneš do pekel!“ zdůraznil ještě pohrůžku druhý.

Matouš pustil z ruky uzdu a pomalu zvedl ruce. Bylo mu jasné, že vběhl do pasti, která byla důkladně promyšlena. Co se stane s Veronikou? kmitlo mu hlavou, zatímco jeden z vojáků zajel za něho, aby mu vzal pistole, spočívající v torbách po obou stranách sedlové hrušky.

Toho okamžiku Matouš využil. Popadl labance, když se natahoval po jeho pistolích, a jediným trhnutím si ho hodil před sebe. Dokonce mu zbyl zlomek okamžiku i to, aby vrazil labancovu koni do slabiny ostruhu, takže zvíře zběsile vyrazilo a bezmála smetlo z koně druhého vojáka. Levou rukou svíral Matouš převlečeného labance před sebou jako štít; ale to už měl v druhé ruce dýku. Namířil ji vojákovi na hruď a křikl:

„Jen se hneš – máš dýku v srdci!“

Uvolněnou rukou vykroutil zděšenému mládenci z ruky pistoli.

„Hoď se na stranu! Sraž ho z koně!“ řval na vojáka jeho druh; chtěl mít volnou cestu ke střelbě.

Ale mládenec, kterého kapitán svíral, se neodvážil ani pohnout.

Druhý labanc si také všiml, že se v Matoušově ruce blýská pistole jeho druha. Ale zřejmě mu vůbec nezáleželo na tom, kolik lidí přijde o život – a vystřelil. Kdoví, zda to bylo dílo přesného odhadu, anebo znalost zvyklostí nepřítele či válečnické štěstí, ale zlomek vteřiny předtím, než zahřměl výstřel, obrátil Matouš pevným stiskem kolena svého koně.

V tom okamžiku zabouřila pistole, a pak už Matouš ani nemusel svého zajatce posílat na onen svět.

Teď už ani on neváhal. Vystřelil a druhý labanc vypadl ze sedla.

Nebylo pochyby o tom, že ti, co hráli roli pronásledovatelů, se teď po výstřelech za malou chvíli vrátí, a kdyby tu Matouše našli, nemohl by se pustit do boje proti devatenácti mužům. Obrátil tedy koně a jel do hloubi údolíčka. Stoupal po útlé pěšině mezí strmými skalami. Bylo mu jasné, že když císařští najdou jeho stopu, mohou se za ním vydat jenom husím pochodem, protože na stezku se víc než jeden člověk nevejde! Dřív než se k němu přiblíží, někam se jim ztratí.

Když ho stezka dovedla na vrcholek, rychle se ukryl. Údolí pod ním poskytovalo nádherný výhled – a skály ho kromě toho výborně kryly před kulemi nepřátel.

Oddíl, vedený nadporučíkem, zarazil ještě dřív, než zahřměly výstřely.

Kam mohli zmizet! uvažoval nadporučík.

Potom zaslechl dvojí výstřel. Hned obrátil koně a rychlým poklusem vyrazil směrem, odkud zazněly výstřely. Oddíl jel za ním.

Před ohbím cesty poručík zvolnil a prohlížel stopy. A v tom okamžiku vyrazili z křovisk, clonících vjezd do údolí, dva koně bez jezdců.

„Za mnou!“ vykřikl nadporučík Kammerer a v čele svých jezdců vjel do údolí.

Když dojeli k oběma mrtvým falešným kurucům, měl je Matouš jako na dlani. Mezitím si stačil nabít pistoli, z niž vystřelil, a čekal s třemi zbraněmi, jak se rozhodne nadporučík, hulákající dole.

„Byli to moji nejlepší lidé!“ vztekal se Kammerer.

„Musí být někde nablízku!“ řekl postrašeně jeden labanc.

A aby o tom nadporučík Kammerer vůbec nepochyboval, potvrdil Matouš slova poděšeného labance výstřelem z pistole.

Střela, která přilétla shora a z dost velké dálky, zasáhla jenom nadporučíkovu čáku, to však naprosto stačilo, aby rychle strhl koně. Seskočil ze sedla rovnou za kmen mohutného stromu a odtamtud zkoumal terén. By I zkušený voják, aby pochopil, že pokusí-li se pronásledovat kapitána po úzké stezce, budou jeden po druhém zastřeleni, jinde byla skaliska tak strmá, že se po nich nedalo postupovat. Napadlo ho, že tu pár lidí ponechá a s ostatními pojede velikou oklikou, aby se dostal kapitánovi za záda. Potom však zavrhl i tento plán, jelikož si uvědomil, že se jim pronásledovaný může ve skalách kdykoliv ztratit.

Bezmocně se rozeřval:

„Vzdej se! Jsi obklíčen!“

Odpovědi byl nový výstřel. Jeden z labanců, který se špatně kryl, se s nářkem popadl za rameno. Třetí kulka zasvištěla poručíkovi kolem ucha.

Nadporučík Kammerer si uvědomil, že je proti kapitánovi bezmocný. Dobře věděl, že při téhle potyčce utrpěl hanebnou porážku. Když organizoval opatrný ústup na cestu, doufal, že se aspoň strážmistru Pitikovi podaří úspěšně splnit jeho úkol, že zajetí Veroniky před ním otevře nové naděje na polapení kuruce, který vzbuzoval stále větší hrůzu.

Až do poledních hodin posedával strážmistr v krčmě Ference Dudvy. Do té doby se vyspal Kampós z opice; pomohli mu z ní i čtyři vojáci, kteří ho hodili do napajedla a tak dlouho na něho lili vodu, dokud z něho opilost nespláchli. Potom se strážmistr Pitik začal vyptávat. Kladl mu otázky metodicky. Dal si stokrát zopakovat každou podrobnost, kde viděl Veroniku, kterým směrem s Matoušem odcházela a co tím směrem leží. Předpokládal, že jejich skrýš bude v řadě sklepů, patřících k osadě Ofalu. Na tomto předpokladu také vystavěl svůj plán.

Hospodský vzrušeně sledoval strážmistrovo důležité vyptávání, a ještě důležitější výklady o důmyslném plánu.

„Můžete u mne jíst a pít až do smrti nejdelší!“ nadšeně sliboval Pitikovi a ke svému slibu Ještě dodal, že nebude litovat ani hotových peněz, když mu strážmistr Veroniku přivede.

Vyčkávali až do chvíle, na které se dohodli s hlavním oddílem. Zatím vojáci se strážmistrem Pitikem všude vykládali, jak by bylo báječné, kdyby jim padl do ruky společně s Veronikou i kapitán, jehož cena je dvacet zlaťáků za živého – a deset za jeho mrtvolu.

Vystřízlivělý Kampós, kterému odmítli až do zdárného dokončeni plánu nalít jediný doušek vína, také v duchu počítal, kolik asi hektolitrů znamenitého vína by dostal za deset zlatých!

Když k nim vítr donesl výstřely při pronásledování falešných kuruců, vydal strážmistr Pitik rozkaz a vyrazili. Kampós je vedl k řadě vinných sklepů u Ófalu.

Na hradě počítali s tím, že záměrně šířená pověst o dvou pronásledovaných kurucich a celá ta komedie s honičkou odláká kapitána od Veroniky. Plukovník ani na okamžik nezapochyboval, že Matouš Eke přispěchá pronásledovaným na pomoc a byl si naprosto jist, že právě tato ušlechtilá stránka kapitánovy povahy napomůže ke zdaru jeho plánu. Dal-li strážmistru Pitikovi jenom pět vojáků, předpokládal, že v kapitánově nepřítomnosti pět labanců s Kampósem slabou dívku snadno přemůže. Kromě toho malý oddíl se může bez poprasku přiblížit ke skrýši. Pevně věřili, že jejich úkryt najdou.

Výstřely, které byly pokynem, aby strážmistrova skupina nasedla na koně, slyšela i Veronika Už dříve jí Matouš poradil, že bude-li tušit nebezpečí, anebo se okolnosti z nějakého důvodu začnou vyvíjet povážlivě, má opustit sklep či jakoukoli uzavřenou prostoru, kde by ji mohli snadno překvapit, a utéct do volného lesa. Tam každý strom, každé křoví, každá strž skýtá nové úkryty.

Teď, když byl i Cukma stále neklidnější a čumákem nabíral horlivě vzduch, dospěla dívka k lomu, že více jistoty jí poskytne les. jak jí Matouš poradil. Odhodlaně naložila do koše pistole, kterých používala dosud jenom při cvičení. Pečlivě k nim uložila i růžek se střelným prachem a váček s kulkami. Potom se obezřetně rozhlédla, nežli vyklouzla ze sklepa. Zacvakla zámek a pospíchala do lesa. Malý Cukma uháněl v jejích stopách.

Když došla na vršek, uviděla jezdce, kteří ujížděli ke sklepu. Věděla, že se od nich nemůže nadít ničeho dobrého. U řady sklípků seskočili z koní a zkoumali postupně všechny dveře. Všude visel zvenčí zámek anebo byly zataraseny pořádnou závorou.

Ráno nad úbočím kopce lehce zapršelo. Déšť smazal všechny staré stopy Strážmistr se zuřivě dohadoval s Kampósem před sklepem, který Veronice dosud poskytoval skrýš. V prachu bylo vidět stopy drobných ženských bot. které strážmistr Pitik poměřoval svými humpoláckými dragounskými holínkami.

„Tohle mohly být jenom ženské čižmy,“ uvažoval.

„Špičky směřují k lesu,“ klekl si ke stopě Kampós.

„Musíme ji najit!“ skočili na koně labancové.

Vydali se po stopách ženských bot.

Veronika viděla, jak se za ní pustili. Celá postrašená popadla koš a vběhla do hustého lesního houští. Větve ji šlehaly do tváře, trhaly šaty, ale ona jen běžela a běžela – a malý Čukma za ní.

Ani si nevšimla, že ji kterási větev strhla z vlajícího copu pěknou červenou pentli, která se snesla na zem. Čukma se přehnal po pěšince kolem pentle, ale pak, jako by ho zarazil nějaký pradávný instinkt, po dvaceti, či pětadvaceti metrech se zastavil a pelášil nazpátek pro pentli.

Veronika se zastavila na vršku a prudce oddechovala. Chtěla přeběhnout přes malý palouk, ale zahlédla psa, jak uhání nazpět a polekaně na něho zavolala:

„Čukmo! Čukmo!“

Napadlo jí, že pes by mohl bezděky přivést na její stopu pronásledovatele.

Bohužel se nemýlila.

Čukma s Červenou pentličkou, která mu povlávala kolem uši, sice Veroniku dohonil, ale byli objeveni!

Větve, které předtím Veronice bránily v běhu, donutily teď k pomalejšímu postupu i jezdce. Jeden z vojáků si vzal na mušku své karabiny utíkajícího psa, ale strážmistr se na něho rozkřikl:

„Ne abys ho zastřelil! Dovede nás k ní!“

Když Čukma dostihl Veroniku, postavil se na zadní a podal jí pentli. Dívka ji zděšeně popadla a běžela dál, sotva dech popadala.

„Tam je! Za ní!“ vykřikl vítězně strážmistr, když ji uviděl.

To už zaslechla i Veronika. Na druhém okraji palouku stál strom se třemi kmeny. Rychle vběhla pod jejich záštitu. Zalykala se z prudkého běhu, ale hned složila koš a vytáhla z něho dvě pistole. Třesoucí se rukou obrátila jednu z nich proti labancům. S hrůzou na ně vystřelila.

Pistole strašlivě zahřměla a překvapený strážmistr strhl koně zpět.

„Stát! Ze sedel!“ poručil. „Vezmeš koně a povedeš je za námi!“ obrátil se na Kampóse a hned uděloval svým lidem rozkazy: „Vy dva zůstanete na kraji palouku, schováte se za stromy a budete střílet. Vy dva,“ obrátil se k dalším dvěma vojákům, „půjdete se mnou. Opatrně ji obejdeme! Musíme ji dostat živou!“ vzpomněl si na slib zamilovanému krčmáři.

Kampós držel koně za uzdy a labancové jednali podle strážmistrova rozkazu. Dva stříleli směrem k Veronice, aby odpoutali její pozornost od Pitika.

Po prvních výstřelech, se Veroniky zmocnila zuřivá zlost a rozhořčení. Teď už při míření nezavírala oči. Pozorovala vojáky, kteří se schovávali za stromy a stříleli, Najednou si vybavila Matoušovu radu a zamířila přesně tak. jak jí to říkal. Čekala na vhodný okamžik.

Za kmenem se vysunul voják a opatrně mířil. Dívka neváhala a střelila, jako by kulce pomohla její zloba, nenávist a rozhořčení – labanc se svalil mrtev.

Druhý střelec viděl, že padl na důstojného nepřítele.

Opatrně se vyklonil za kmenem, aby mohl vystřelit. Ale Veronika byla opět připravena.

Při cvičné střelbě neplýtvala prachem nadarmo. Ukázalo se, že se z ní stal výborný střelec.

Když padl druhý voják, zděsil se i Kampós. Zabočil hlouběji do lesa a vedl koně za strážmistrem. Napadlo ho, že je budou brzy potřebovat, jestli je tahle ďábelská střelkyně nepustí z mušky.

Veronika zaslechla, jak se v lese lámou větvičky a cosi tam šustí. Ale to slyšel i Čukma. To odhodlané psí mrně se vrhlo se štěkotem a vrčením na strážmistra, který vykročil z lesa.

Dívka namířila poslední nabitou pistoli.

Čukma se vrhl na Pitika – strážmistr se pokoušel zuřivého psa nejprve odehnat holí. To Veroniku poněkud zmátlo – bála se, že zasáhne psa. Jenomže strážmistr poznal, že teď mu hůl nepomůže. Vystřelil na Čukmu z pistole, ale pes vycítil, co na něho labanc chystá, a uskočil. Střela se zaryla do země dobře dva metry od štěněte.

Vtom vystřelila Veronika, ale předcházející zaváhání způsobilo, že minula cíl. Čukma se opět vrhl na Pitika. Strážmistr se na okamžik musel obrátit k psovi, který na něho útočil zezadu. Veronika už neměla žádnou nabitou pistoli a neměla už ani k nabíjení čas. Teď její život závisel na každé vteřině. Odhodlaně vyrazila ze svého skrytu a přiskočila ke strážmistrovi, který zápasil se psem. Popadla jeho šavli za rukojeť a rychle tasila. Zuřivě ťala po strážmistrovi, ale Pitik ještě stačil uskočit.

Vztekle se na děvče vrhl, ale hned zase ustoupil. Zatímco zápasil se psem a s Veronikou, shodili jeho dva průvodci a Kampós z jednoho koně sedlo, rozložili širokou pokrývku a plížili se k dívce zezadu.

Teď už se Pitik jenom snažil, aby při svém ústupu včas uhýbal všem výpadům šavle. Ti tři už se dostali přímo za Veroniku. Dva labancové popadli dívku za ruku svírající šavli a Kampós jí hodil na hlavu pokrývku.

„Máme té, ty kočko divoká! Máme tě, čarodějnice!“ ječel radostí strážmistr.

„Čukmo! Čukmo! Utíkej! Utíkej!“ volala Veronika a cloumala sebou, sevřena čtyřma rukama útočníků, kteří ji vykroutili z rukou šavli a svázali jí zápěstí i nohy.

Pes popadl Veroničinu pentli a hnal se zpět ke sklepu.

V tu chvíli by strážmistrovi vůbec nevadilo, kdyby byl v boji ztratil i zbývající dva vojáky. Dva své mrtvé dal zatáhnout do křoví – později se pro ně vrátí – a pak vítězoslavně poručil nasedat na koně. Svou kořist chtěl co nejrychleji dopravit na bezpečné místo.

Svázanou Veroniku vysadil strážmistr před sebe do sedla. Kampósovi poručil, aby jel na koni jednoho z padlých. A pak – směr hrad!

S vražedně se blýskajícíma očima ještě dívku varoval:

„Jen zkus utéct – zabiju tě! Rozumělas?“

Ale Veronika mu neodpověděla. Pohupovala se v sedle před strážmistrem. Před ní jeden labanc, za ní jeden labanc a vzadu, jako by skupinku hnal před sebou, darebák Kampós.

Kapitán dobře viděl, jak dva padlé, převlečené za kuruce, vytáhli z údolíčka a jak je přivázali na koně. Ale teprve později se dověděl, že nadporučík všude rozhlašuje, jak kuruce dopadli a zastřelili. Jenomže bystrookému rychtáři v Terehegyi neušlo, že je labanců i se dvěma mrtvými kuruci právě tolik, co bylo ráno samotných vojáků. Bylo mu to samo sebou divné, ale teprve později se dověděl, jak to bylo doopravdy.

Tou dobou už jel Matouš ke skrýši. Jeho jemné ucho zaslechlo už první výstřely z pistolí. Zvuk se sice všelijak tříštil ozvěnou ve skalách a zákoutích hory, ale Matouše nemohl zmást. Silně se obával, že přichází odněkud z blízkosti jejich úkrytu. Hnal svého koně dobře známými stržemi a průrvami ke sklepu.

Tam už na něho čekal Cukma s červenou pentličkou.

Zámek byl nepoškozený – Veronika tedy nemůže být ve sklepě. Pes rozčileně poštěkával a s pentličkou v mordě se rozběhl zpátky po stopě.

„Veď mě, Čukmo, vedl“ křikl na něho kapitán a rozjel se na koni za neúnavným psem.

Na místě, kde Veroniku chytili, Matouš podle stop hned usoudil, co se odehrálo.

„Hledej, Čukmo, hledej!“ rozčileně domlouval pejskovi. Ale ten i bez rozkazu pročesával čumákem trávu a hledal stopu. Potom se rozběhl, kudy labancové odjeli.

Matouš ujížděl na koni za Čukmou, a ten se hnal po stopě. Kapitán ho ze sedla neustále pobízel:

„Hledej, Čukmo! Do toho! Do toho! Čukmo!“

Na holém hřbetě uviděl z okraje lesa skupinku, která odvážela Veroniku. Znal cestu a věděl, že by se před ně mohl dostat Svatostudničním dolem, jestli ještě kůň vydrží po všem tom slézání skal a celodenní honičce.

Vtom spatřil na stráni Holého hřbetu pasoucí se stádo ovci. Napadlo ho, jak zpomalit rychlý postup labanců.

Pes jako by ho pochopil. Rozběhl se ke stádu, až mu uši plácaly. Kapitán se zatím snažil cestou na Svatou studnu předstihnout císařské.

Starý Bodó, který hlídal stádo, zvedl hlavu, když zaslechl přibíhajícího psa. Ale to už Cukma štěkal jako zběsilý. S dovedností, kterou ovčáci nabyli za tisíciletí, obracel stádo do údolí, kudy se blížila strážmistrova prořídlá skupinka. A Bodóovi psi jako by se s Čukmou smluvili – ještě ho v tom podporovali.

Cválající Pitik si všiml, že po cestě před nimi se táhne ovčí stádo, a musel přidržet koně. Bylo marné pokoušet se projet stádem, kde byla zvířata natlačena jedno na druhé. Bili do ovci, ale psi zuřivě štěkali a sháněli opět ovce do neprostupného houfu.

Kapitán počítal dobře. Jejich zdrženi mu docela stačilo, aby je dostihl.

První vykřikl Kampós, který jel vzadu:

„Slyším koňský dusot!“

„Rychleji!“ zaječel strážmistr, ale marně. Ovce ho neposlouchaly.

Voják, který se snažil prorazit cestu, pobídl bičíkem koně k rychlejšímu postupu, ale kůň se svalil a labanc se skutálel na cestu, vystlanou ovcemi. V tu chvíli se obrátil a se zděšenou tváří zařval:

„Kapitán Tenkes!“

Uslyšela to i Veronika. Pro ni to znamenalo něco docela jiného než pro strážmistra Pitika! Už cestou si všimla, že vojáci, kteří ji spoutali, obtočili sice provaz kolem jejích holínek, ale kotníky jí pořádně nestáhli. Teď se jí podařilo pomaloučku boty zout. Nohy měla volné.

A v tu chvíli se přihnal kapitán Tenkes jako vichřice, jako mstící šíp boží. A nad ním hvízdal dlouhý bič, kterým točil nad hlavou.

Zbabělý lump Kampós seskočil z koně a pokoušel se zmizet v nejbližším křoví. Vzal s sebou pistoli, kterou našel u hrušky sedla.

Matouš už byl u nich. Veronika seskočila z koně poděšeného strážmistra a s rukama svázanýma utíkala ke svému milému. Kapitán tasil šavli a ze sedla cválajícího koně ji zarazil do země. V okamžiku si Veronika rozřízla o její ostří provazy, které jí svíraly zápěstí.

Matoušových rukou svištěl bič jako roj rozběsněných vos. Jeho kovová žila švihla do hrdla vojáka, uzavírajícího skupinu. Zasáhla ho takovou přesností, že si ten darebák nestačil ani povzdechnout.

Strážmistr Pitik a voják, který předtím spadl z koně, se právě silou mocí prodrali stádem. Ani kdyby měli v patách veškeré osazenstvo pekla, neuháněli by tak zběsile ke hradu, který pro ně znamenal spásu.

Matouš seskočil z koně. Veronika se k němu rozběhla.

Teď už starý Bodó pochopil, proč ten malý pes tak pobláznil jeho stádo. S úsměvem vykročil k objímající se dvojici.

V tu chvíli však to zapraskalo v blízkém křoví.

Ovčák zahlédl, jak se z houští vynořilo ústí pistole mířící na kapitána, ale to už z jeho ruky vyletěla zahnutá pastevecká hůl a srazila pistoli. Zahřměl výstřel a kulka proletěla vzduchem nazdařbůh.

Matouš se vrhl do křoví jako levhart. Zbabělý zákeřný vrah viděl, že není úniku. Vytáhl nůž a vrhl se na kapitána. Ale Matoušovy ocelové dlaně se mu ovinuly.

Rolem zápěstí. Kampósovy ochablé prsty upustily vražednou zbraň.

Nuž zapadl rukojetí do syslí díry. Blýskavá čepel trčela špičkou vzhůru.

Kampós se snažil Matouše škrtit – ale ani kapitán nezápasil poprvé v životě. Mohutným kopnutím přehodil darebáka přes ramena a ten plnou vahou dopadl na zem.

Ozvalo se strašlivé zařvání. Potom už bylo jen ticho.

Nůž prošel zrádci podél páteře a zabodl se mu přímo do srdce.

Matouš posadil Veroniku na koně zabitého labance, poděkoval starému Bodóovi za pomoc, která mu zachránila život, a spěšně se vydal do jeskynní skrýše.

Teprve za chvilku uslyšeli, jak za nimi funí malý Čukma.

Uháněl v jejich stopách a v drobných zubech, ostrých jako jehličky, nesl velikánskou labanckou pistoli.

Konečně se po několika hodinách nebezpečí od srdce zasmáli.

Matouš usadil psíka do sedla před sebe a zanedlouho už všichni odpočívali v chladivých útrobách jeskyně.

8. POTULNÝ STUDENT

Baron Eckbert Eberstein uslyšel vzdálenou střelbu a – stále hlouběji se nořil do své skvělé nálady. Očekával, že brzy opět uvidí kapitána Tenkese. Samo sebou nechtěl, aby se to setkání podobalo oněm dosavadním. Doslova si v duchu přehrával scénu, jak přijme hlášení nadporučíka Kammerera, jak se potom podívá na zajatého kapitána, jak z něho pak vymáčkne tajemství, kde je ukryta jeho šavle a plukovnická hůlka.

V podvečerním stmívání ohlašovaly hlídky už zdaleka návrat obou skupin.

Plukovník si upravil stejnokroj a připravoval se na přijetí velikého nepřítele. Prohlédl si svůj obraz v zrcadle, a když se otevřela skřípající hradní brána, spěchal na dvůr. Čekal na malé plošince před kaplí, dokud se oddíl tiše řadil ve vnitřním hradu. Ale marně hledal očima zajatého nepřítele.

„Pane plukovníku,“ salutoval nadporučík Kammerer, „rozkaz jsme nemohli splnit. Ztráty: dva mrtví, tři raněni.“

„A ten kuruc?“ vytřeštil na něho oči plukovník.

Nadporučík nevěděl, co odpovědět. Teprve po chvíli ze sebe vypravil:

„Není po něm ani stopy. Dovolte, pane plukovníku, abych vám podal podrobné hlášeni mezi čtyřma očima. Před tolika lidmi,“ kývl na skupinu vojáků, kteří se shlukli kolem navrátivšího se oddílu, „nemohu o všem hovořit.“

Plukovník se rozhlédl po prořidlém oddílu a pak nadporučíkovi tupě poručil: „Pojďte se mnou!“

Nahoře v plukovníkově pracovně podal nadporučík Kammerer podrobné hlášení o všem, co se během dne událo. Pokoušel se zveličit své úsilí, ale když viděl, že takhle si barona neusmíří, dodal ke svému výkladu významně:

„Těžko se to dá pochopit, ale kdo se jednou s tímhle kurucem setkal tváří v tvář, ten ledaco pochopí!“ pohlížel svýma studenýma očima na barona.

Svůj cíl Kammerer zasáhl. Ať už chtěl nebo ne, baron musel uznat, i když o tom nepadlo ani slovo, že má nadporučík pravdu. Vždyť i plukovník už se s kapitánem Tenkesem setkal, a dokonce za okolností mnohem potupnějších než Kammerer.

„Neměli bychom se teď trápit nad tímhle nezdařeným pokusem,“ vyrušil ho z myšlenek nadporučík. „Musíme hledat nové a nové příležitosti, abychom toho nebezpečného člověka vydali do rukou kata!“ A pak dodal s nadějí: „Ovšem, dnešního dne ještě není konec. Věřím, že strážmistr Pitik byl úspěšný.“

Plukovník pokýval hlavou s naději v srdci, ale jako by právě na to pokývnutí čekala další dnešní smůla: někdo zaklepal na dveře.

„Vstupte!“ zavolal baron.

V obdélníku dveří se objevil rozedraný, neupravený a zděšený strážmistr Pitik. Třásl se po celém těle.

Nemusel ze sebe vypravit ani slovo, a hned věděli, jak asi dopadl.

„Pane plukovníku… tři mrtví…,“ a hrdina s orlím zrakem se skácel.

Oba důstojníci k němu přiskočili – strážmistr kňučel a válel se po zemi.

„Je to ďábel! Zplozenec pekla…,“ brebtal napůl v mdlobách.

„Zblázni! se!“ vydechl plukovník. „Pane nadporučíku, dejte ho zavřít do zvláštní místnosti, a jestli to pokládáte za nutné, dejte ho i spoutat, ať si neublíží. A zavolejte lékaře! Rychle lékaře!“

Lékař, kterého nahonem povolali, dal nejprve strážmistra Pitika spoutat a hned započal kúru ledovou vodou. Kňourajícího harcovníka položili na dřevěnou pryčnu a po celou hodinu na něho lili vědra studené vody. Když už strážmistr Pitik přestal kňourat a byl fialový jako slíva, lékař mu pustil žilou, dal ho zabalil do přikrývky a nalil do něho tři sklenice vína. Potom ho dal střežit třemi svalnatými vojáky.

Strážmistr Pitik se vzpamatoval až třetí den. Zhubl a třásl se, jako by měl za sebou choleru.

Zatímco jeho osud spočíval v rubou lékaře, po celé dny od rána do večera se plukovník radil s nadporučíkem.

Baron si myslel, že teď už je načase udělat konec dočasnému příměří – ať se děje co se děje! Pět mrtvých jako kdyby předpovídalo jeho vlastní osud. Teď už donutil i kapitána prolit krev – a když jednou začne téct krev, kdo ví, čí bude právě poslední kapka!

Plukovník důvěrně sdělil panu Dudvovi, aby svou lásku pustil z hlavy. Veronika zabila dva vojáky – a do katových rukou padne i ona. Když vyslechl baronova slova, zamilovanému krčmářovi se málem přihodilo totéž, co strážmistru Pitikovi.

Ale k vážným krokům se odhodlali nejenom nahoře na hradě. Z úbočí Tenkese posílal kapitán po tajných poslech nové směrnice vesničanům v přilehlých osadách. Neskrýval před nimi, že dřív nebo později lze očekávat od císařského vojska větší válečné akce, ale vzkazoval také, že ani generál Bottyán mezitím nezahálí. Vesnický lid musí vědět, kde je jeho místo v nastávajícím boji.

V kovárnách vyzváněly kovadliny – kovala se kopí. Narovnávaly se i kosy, aby se v kterémkoli okamžiku, až přijde výzva, mohly proměnit ve zbraně.

Na silnicích a ve větších osadách byli pány císařští. Ale v kopcích a na pustách, prostírajících se mezi mokřinami, se připravoval chudý lid.

Ne nadarmo vydal kapitán onen příkaz. Každým dnem tu mohl být generálův tajný posel, který přinese přesné pokyny, předcházející veliké bitvě. Proto se po celé dny skrýval starý strýček Siklósi u szekszárdské silnice. Čekal na posla s heslem, které kromě něho znali jenom on a kapitán.

Tehdy se stalo, že se k silné hlídce císařských na szekszárdské silnici blížila rozjařená skupina vojáků na voze, který přivážel hlídce potraviny. Kdesi ve Villányi sehnali nějaké víno, jeden z těch na voze byl plavovlasý Ritpek, který se pořádnému loku vína nikdy nevyhnul. Jenomže víno mu rychle stoupalo do hlavy, a tu v něm vzkypěla obdivuhodná odvaha – a pak se vždycky pustil do divokého prozpěvování.

Povoz se blížil a podnapilí labancové pod vedením Ritpeka vyřvávali svoje tralalá.

Před nimi se na silnici motal prapodivný chlapík. Štíhlou postavu halil černý plášť. Na hlavě měl fanfarónsky pošoupnutou čapku studentů ze Šarišského Potoka, na nohou holínky, pokryté prachem dlouhé cesty. V rukou hůl, v níž jenom zkušené oko rozeznalo topůrko od obuchu. Vlastní sekyrka, jak se zdálo, spočívala v torbě pocestného.

Pěknou chvíli už poslouchal ty křiklouny za sebou. Teď sáhl pod plášť a vytáhl blýskavý nástroj, dlouhou měděnou trubku. Dvakrát do ní jen tak na zkoušku krátce foukl a pak i on zanotoval rozpustilou písničku.

Patřilo už k Ritpekově přirozenosti, že měl rád zvuk měděné trubky. Ostatně stejně na tom byla většina vojáků. ovšem Ritpek poslouchal trubku s mimořádnou rozkoší.

„Jed za tlím!“ pleskl po rameni kočího.

Kočí práskl koním nad ušima a vůz se s rachotem rozjel za vytrubujícím studentem.

Když ho dohonili, mládenec se ani nezastavil – jako kdyby si jich vůbec nevšiml. Foukal a foukal a měl báječnou náladu.

„Hej, muzikante, nasedej! Neslyšíš!“ křikl na něho Ritpek.

Student se na něj usmál a s obličejem směšně přihlouplým, jak nadouval tváře, dál vytruboval svoje tramtadadá. Ritpek a ještě jeden voják, kteří se na voze náramně bavili, popadli studenta pod pažemi a vysadili ho na korbu. Muzikantovi z ničeho nic trčely nohy k nebi. Trubka se na okamžik odmlčela, protože mu strčili pod nos čutoru. A jestliže předtím do trumpety foukal, dával si teď do „trumpety“ vína, aby mu šlo troubení lip od ruky.

A nebyl věru lenoch – co se vína týče! Pořádně si přihnul, nejmíň stejně důkladně, jako předtím troubil.

„Teď nám zahraj tuhle!“ vzal Ritpek muzikanta kolem ramen a notoval jednu: „Tramtará damtata tramtadita ramtam!“

Student si nasadil trubku a už spustil:

„Tramtará damtata tramtadita ramtam!“

Všichni, co seděli na voze, zpívali s nim.

Jeden blonďáček vytloukal na studentova záda takt – a ostatní hulákali s trubkou o závod.

Vojenská hlídka na silnici slyšela ten pekelný rámus a vytrubování už zdálky. Její povinností bylo zastavit všecky pocestné, a koho neznala, toho hned odvést na hrad.

„Stůjte! Kdo jste!“ napřáhli vojáci bodáky k vozu.

Vůz se zastavil – umlkl i zpěv.

„To jsme my, kamarádíčku! Copak nás neznáš?“ durdil se Ritpek s rozesmátou tváří.

A student vystrčil trubku z korby a naplno zahřměl do ucha vojákovi, který stál nejblíž: „Tramtará damtata tramtadita ramtam!“ A na konec melodie přidal ještě parádičku.

„Kde jste toho blázna popadli?“ uskočil labanc před tím ohlušujícím přívalem rámusu.

„Ale hraje báječně!“ zachechtal se hloupě Ritpek.

Teď si vzal student na mušku ucho druhého strážného.

„Jděte s ním k čertu!“ rozkřikl se voják.

Vůz sebou pořádně hodil a vyrazil.

Zastavili se až u krčmy pana Dudvy Na rozloučenou si ještě jednou zazpívali oblíbenou písničku zpitého Ritpeka, poplácali studenta po ramenou a potom mládenec seskočil z vozu.

Když se zas rozjeli, vesele mu mávali a muzikant troubil a troubil, dokud je měl v dohledu.

Potom odtrhl trubku od rtů, pořádně si odplivl a namířil rovnou ke vchodu do hospody.

Nevšiml si, že pootevřenou okenicí sleduje Dudva každý jeho pohyb. Možná že vyplivl jen protivnou měděnou chuť po nátrubku, ale buď jak buď, přece si za vojáky odplivl, a to v krčmářovi vzbudilo podezření.

Uvnitř v nálevně však studenta poníženě pozdravil:

„Uctivě vítám, mladý pane!“

Student se rozhlédl. Kromě krčmáře tu posedávali jen u vzdálenějšího stolu tři sedláci.

„Jsem hladový jako vlk. hostinský, a mám žízeň!“ usadil se hned u okna, odkud měl na očích silnici. Odložil topůrko obuchu a svou trubku dal na stůl.

„Za dobré peníze mám jídla a dobrého pití habaděj!“ sledoval hostinský každý jeho pohyb.

Student zacinkal o stůl stříbrným tolarem.

„Za to by se pomělo pět hladových,“ podivil se krčmář.

„Však mám hlad za šest vlků!“ smál se mu do očí student.

„Co by to mělo být?“

„Něco teplého. Čtyři dny jsem nemel v ruce lžící. A jiskrné siklósské!“

„Všecko bude, mladý pane! Všecičko!“ odešel do kuchyně pan Dudva.

Teprve teď se student jaksepatří rozhlédl. Před třemi sedláky stál prázdný džbán a tři prázdné poháry. Odstrčili je, protože už nebylo co nalévat. Nepromluvili ani slovo, jenom lokty podpírali o hrubě opracovanou desku. Byl mezi nimi i Lajoš Csome z Bodonye, který pořád ještě vozil dřevo se svým jedním koníčkem.

Teď vytáhl student zpod pláště tárogató, ten starodávný uherský klarinet, a vyloudil z něho pár tónů. Kdo nedával pozor, mohl si pomyslet, že nedělá nic, než že z klarinetu vyfukuje prach. Kdo však poslouchal pozorně – a kdo byl Maďar – tomu hned zasvítily očí. Postupně se z tárogató linula melodie: „Ej, ty lide starobylý, lide maďarský, za co nepřítel tě týrá, za co se ti mstí?“

Tři chudí sedláci na sebe kradí mrkli. Lajoš Csome si mládenečka změřil zpod huňatého obočí a pak zahučel skrz mohutný knír:

„Ej, ty lide starobylý, lide maďarský…,“ ale v tu chvíli vrzly dveře a spěšně vešel hostinský. Balancoval se džbánkem a s pohárem.

Student ještě jednou foukl do nástroje a pak ho položil na stůl vedle trubky.

S medovým úsměvem před něho Dudva položil džbán a pohár.

Jeho pohled se zastavil na dvou nástrojích. Bezděky se na studenta zahleděl.

„Zahraju tu vaši, krčmáři,“ pohlédl mládenec drze na pana Dudvu, „když mi povíte, která to má být.“

Dudva stál u stolu poněkud zmaten. Student si ho prohlédl od hlavy k patám. Potom odtrhl pohled od nablýskaných čižem a pohlédl Dudvovi rovnou do očí.

„Jen si poručte – já tu vaši zahraju!“

„Co byste se trápil, mladý muži, jenom si hrajte tu, která se vám líbí!“ pokoušel se hospodský opět o úsměv. „Já utíkám připravit jídlo!“ a vyběhl do kuchyně.

Student ho sledoval pohledem, nalil si víno, ale jen tak koštoval; potom se obrátil ke třem chudým vesničanům a opět tiše preludoval na tárogató.

Na cestě k jeskyni zazněl tou dobou trojí kosí hvizd. Starý Siklósi ohlašoval Matoušovi svůj příchod.

„Takovou divnou statuji jsem ještě neviděl,“ hlásil celý udýchaný, když se vyškrábal nahoru. „Mládenec byl Maďar, ale vytruboval všelijaké to hratatá a hopsasá! Byl bych odpřisáhl, že musel sloužit aspoň tucet let pod nějakým labanckým kapelníkem u plukovní hudby!“

„Měls ho zastavit,“ uvažoval nahlas kapitán. „Vyzvědět, co je zač. Co když právě on přichází s poselstvím.“

„S takovým rámusem?“ ozval se starý nedůvěřivě.

„Moc ticha je někdy podezřelejší. Když je rámus, nepoznáš, co má ten druhý za lubem. Musíme se dovědět, kde zůstal na noc.“

„Seskočil z vozu u Dudvovy hospody a zašel dovnitř,“ řekl starý. „Až se setmí, pěkně potichu se tam podívám.“

„Ale dej si opravdu pozor!“ přikývl kapitán.

Tehdy už dobře znal své lidi – i proradného Ference Dudvu.

A že se nemýlil, to mohl potvrdit vzrušený rozhovor, který probíhal snad právě ve stejnou chvíli mezi plukovníkem a hospodským.

„Je to moc podezřelé individuum! Moc podezřelé!“ tvrdil Dudva. „Jak povídám – chvíli vytrubuje, potom si odplivne za vozem, pak vytáhne tárogató a ke všemu platí stříbrným tolarem…“

„Pane nadporučíku,“ přerušil jeho mudrováni plukovník, „obklíčíte hospodu a popadnete ho! Vlastní hlavou mi ručíte za to, že to nepokazíte! A vy ho pěkně krmte a napájejte, buďte k němu milý,“ vysvětloval baron krčmáři. „O ostatní se postará pan nadporučík.“

Krčmář osobně přinesl svému podivnému hostovi plnou mísu jídla, ze které se jen kouřilo.

„Znamenitý guláš! Chvilku to sice trvalo!“ pokoušel se o vlídnost, jak mu plukovník radil.

Ale studentův pohled, který hned spočinul na jeho čižmách, zmrazil v krčmářově hrdle další licoměrné lichotky.

„Však ho asi nesete zdaleka, hostinský!“ pohlédl na něho uštěpačně student. „Divím se, že cestou nevychladl!“ ukázal na zaprášené čižmy, které si Dudva ve spěchu zapomněl, opět nablýskat.

Bezděky se podíval, na co student ukazuje a hned si uvědomil, že ho prozradily boty. Ale i student si uvědomil, že mu hrozí nebezpečí.

„Jestlipak zbude z mého tolaru ještě na pět mázů vína?“ zeptal se rychle.

„Jakpak by nezbylo?“ divil se Dudva.

„Tak sem s nimi – chci se trochu poveselit.“

Sotva se za krčmářem zavřely dveře, popadl student svou trubku, tárogató i hůl, opřenou o zeď, a vykročil ke třem truchlivým pijákům.

„Lidé! Neznám vás,“ řekl spěšně, „ale přesto u vás nechám vzkaz. Kdyby mě hledali darebáci, šel jsem do Osijku, a když mě budou hledat ti praví, najdou mě podle silnice do Gyüdu!“

„Chápu,“ řekl Lajoš Csöme. „Když přijde labanc, šel jsi na Osijek, když kuruc – najde tě podél gyüdské cesty.“

„Správně!“ zamířil student ke dveřím. Ale jak otevřel dveře, vztyčil se před ním četař Erwiner s vyboulenýma očima.

Jenže student byl liška všemi mastmi mazaná – a rozum mu pracoval na plné obrátky.

„Ále – to je mi náhodička! Copak vy mě neznáte, pane četaři?“ třepal přátelsky labancem. „Já jsem přece Hanesův kmotřenec!“ Četař udělal nesmírně pitomý obličej, ale student překotně mlel: „Přece Hanese, co s vámi sloužil ve francouzském tažení!“

Mezi císařskými bylo mnoho Hánesů a pluk přišel do Siklóse z francouzského bojiště. Četař Erwiner honem nevěděl, o kom z těch tuctů Hanesů, co znal, je právě řeč.

„Hanese?“ zeptal se nahlouple.

„To je ale náhodička! Pojďte si přisednout!“ vykládal student nadšeně. „Dáte si guláš, jaký jste ještě nejedl!“ vedl četaře ke stolu a vtlačil ho do židle gestem, které nestrpí odmluvy.

Jenže za četařem už vcházeli vojáci jeden po druhém.

„Raz, dva, tři, čtyři, pět…,“ počítal student a ani přitom nemrkl. „Hospodský! Přineste lžíce. Aspoň pět lžic!“ zavolal do kuchyně a pak odváděl všecky labance ke svému stolu.

S pohostinností, která se nedala odmítnout, je všecky usadil vedle četaře.

„Je jich venku ještě moc?“ zeptal se s úsměvem.

„Hodně,“ přikývl četař, zmatený tím neočekávaným obratem.

Z kuchyně přišel pan Dudva a tvářil se zoufale.

„Co se tady děje?“

Student poplácával četaře Erwinera po ramenou.

„Tohle je spolubojovník mého kmotra! Jen račte, račte, páni vojáci. Jezte, co vám náš znamenitý pan krčmář navařil!“

Rychle poodešel ke kuchyňským dveřím, ale tudy sem vešel za Dudvovými zády nadporučík Kammerer.

„Stát!“ namířil svou pistoli. „Nikdo se ani nepohne!“

„Jíst snad můžeme, pane nadporučíku?“ přistoupil k němu student a šaškovsky kroutil hlavou.

„Dost už toho jídla, pane studente! A račte s námi nahoru na hrad!“ hartusil na něho Kammerer.

Student se tvářil, jako by to byla nejpřirozenější věc na světě.

„Ze srdce rád, pane nadporučíku! Stejně jsem ještě nikdy nebyl na slavném siklósskétn hradu!“

Baron Eberstein sledoval z okna, jak mladíka přivádějí na hradní nádvoří. Viděl jeho elegantní pohyby, zdvořilé úsměvy – a hned mu bylo jasné, že chce-li takového ptáčka něco vytáhnout, musí na něho zchytra.

Když nadporučík studenta předvedl, spěchal mu plukovník s úsměvem vstříc.

„Ale pane nadporučíku! Takhle v plné zbroji sem vlečete studenta! Vždyť jsem ho pozval jako hosta!“ mrkl úkradkem na Kammerera. „Milý chlapče, dověděl jsem se, jak pěkně muzicíruješ. A v tomhle zastrčeném kraji se tak zřídka vyskytne opravdový umělec,“ vypomáhal si veškerou svou výmluvností baron. „Jsi přece umělec – či snad nikoli?“

„Ne, pane,“ usmíval se mu do očí student. „Jsem obyčejný toulavý student, ale hraju na pár nástrojů – kam přijdu, tam mě lidé rádi uvítají.“

„Mohl bych tě požádat, abys dnes večer hrál pro nás?“ zeptal se plukovník.

„Ó, může-li mé skromné umění přinést trochu zábavy do tak vznešeně společnosti,“ opětoval baronovu krasořeč student, „bude mi ctí, pane!“

„Pak si tedy udělej pohodlí! Odlož plášť, čapku dej panu nadporučíkovi – on ti ji venku pěkně pověsí – a ty se s námi posaď ke stolu!“

Student podal Kammererovi svůj plášť a čapku, jako kdyby ho nikdy neobsluhoval nikdo jiný než císařští nadporučíci.

Usadil se u stolu.

„Osobně se postarám, aby ti uvařili, na co máš právě chuť; Co bys jedl nejraději, milý chlapče?“

„Knedlíky.“ zasmál se student.

„Knedlíky?“ otřásl se plukovník, protože si vzpomněl na mladá léta, kdy do něho v jedné posádce v Čechách cpali spoustu knedlíků a navždycky mu je zprotivili. „Já je také zbožňuji!“ zalhal v zájmu věci.

Vyběhl za nadporučíkem. Student zatím zůstal sám. Sehnul se rychle k botě a vytáhl z podrážky malé měděné pouzdro, ne větší než prst. Skryl je v dlani a nechal je sklouznout do tajné kapsičky na košili, kterou si tam našil, ještě než vyrazil na cesty.

Venku plukovník uděloval šeptem pokyny nadporučíkovi Kammererovi: „Určitě se mu ohlásí jeho spřeženci. Vezmete si tenhle plášť a čapku a sednete si v hospodě někam do rohu. Dejte pozor, aby vám nebylo vidět do tváře. Kdyby toho mladíka někdo hledal, hned ho chyťte! A prohledejte Tomu mládenečkovi plášť – co když je v něm zašito nějaké tajné poselství!“

„To musí být proklatě mazaný chlapík,“ kroutil hlavou nadporučík.

„Ani já nejsem dnešní!“ vykročil plukovník sebejistě do kuchyně a poručil ty zatracené knedlíky – stačilo, když si na ně vzpomněl, a hrdlo se mu svíralo křečí. Pak spěchal zpět ke studentovi.

Už z chodby slyšel bezstarostné, veselé vytrubování. Ten mládenec vevnitř troubil slavnostní fanfáru! Generálskou fanfáru!

Plukovník s úsměvem zasedl ke stolu a poslouchal stále hromovější hlas trubky, zmnohonásobený ještě klenbou, jako by si liboval nad tím, že se právě naplňuje jeho nejbláhovější sen. A student byl na koni – nadouval tváře, až se kulatá okenní skla, zasazená do olova, celá otřásala.

Baron Eckbert Eberstein přivykl v mnohých bitvách, které prožil v císařských službách, hřmění děl. Tenhle mazaný student však troubil tak zuřivě, že ho za půl hodiny začaly bolet bubínky v uších. Ale i tak se pluKovník jen usmíval. Na oplátku se na něho usmívat i student, a jako by mu plukovníkovo zalíbení v té muzice vlilo nových sil – mocně dul do své měděné trubky, až z toho strašlivého vypětí nervů začal baron skytal.

Konečně se otevřely dveře a kuchařka přinesla obrovskou mísu knedlíků.

„Nádherné to bylo!“ promluvil plukovník do náhlého ticha a pohlédl na stůl. „Posluž si, milý chlapče!“ povzdechl dojatě, a tím povzdechem maskoval náhlou nevolnost.

„Až po vás, pane plukovníku!“ pobízel ho zdvořile student.

Co měl baron dělat – nabral si tedy knedlíky.

Dali se do jídla. Student, protože mu chutnalo, plukovník v zájmu věci.

Svíčky, zažehnuté za soumraku, už ohořely aspoň o dva prsty, když starý Siklósi tiše otevřel dveře krčmy. U druhého okenního výklenku podřimoval student, zahalený do pláště, čapku naraženou do čela.

Přistoupil k němu a beze slova se dotkl jeho ramene.

„Mám tě, ptáčku!“ odkop! nadporučík Kammerer židli a přitiskl mu pistoli na srdce. „Čekali jsme tě!“

Z temných zákoutí hospodského stavení i kuchyňskými dveřmi se nahrnuli dovnitř labancové. Les bodáků se napřáhl proti starochovi.

Svázali ho a triumfálně ho vedli na hrad.

A za klenutou branou zabočili doprava k mučírně.

Povolali kata, a zatímco si připravoval mučicí nástroje, nadporučík se natřásal jako páv před starým mužem, připoutaným ke zdi.

„Upřímně se ke všemu přiznej! Tvého společníka, toho studenta už máme! Všecko přiznal. Víme, že jsi přišel pro něho, hledals ho. Ale ten už se houpá na šibenici.“

Ale právě v tom okamžiku se celý dvůr otřásl ďábelským rámusem trubky. Chytrý staroch se usmál:

„Ale, jak slyším, docela dobře se mu přes tu oprátku fouká!“

„Ty mlč, však se budeš houpat vedle něho!“ zaječel dopálený nadporučík a kývl na kata.

Mistr práva útrpného se dal do díla – nelenil však ani vykutálený trapič barona Ebersteina.

Student se cpal s chutí kouřícími knedlíky, na které nalila kuchařka hustou německou omáčku. Přitom si všiml, s jakým utrpením polyká plukovník tohle jinak docela chutné jídlo. A tak nemeškal a začal baronovu kuchyni vynášet do nebe a pobízel barona k dalším a dalším soustům.

Plukovníkovi vyrazil na čele pot a byl celý zpocený, ale odevzdaně polykal a polykal.

Když zmizel v baronových útrobách už pátý knedlík, zatroubil student písničku, které se naučil od Ritpeka. A tu právě zaslechl tam dole strýček Siklósi.

Potom trubka zahřměla ještě třikrát, a pokaždé ohlašovala, že byl pozřen další knedlík.

Když přišel za plukovníkem nadporučík Kammerer, znamenalo to pro barona totéž, co příchod posily pro obležený hrad.

„Když dovolíte, pane plukovníku, na okamžik…,“ strčil nadporučík hlavu Do dvéří.

Na chodbě hlásil plukovníkovi šeptem:

„Ta stará dubová palice radši zdechne, ale mluvit nebude.“

„Musíte ho víc zmáčknout!“ plival baron knedlíky. „Našli jste něco v klobouku nebo v plášti?“

„Zatím jsem nic nepáral.“

„Na co čekáte?“

Sešli k oknům, vedoucím na nádvoří, a při světle, které se linulo zevnitř, párali a trhali plášť i čapku.

„Nic! Vůbec nic!“ syčel plukovník.

„Až si lehne, prohledáme celé jeho oblečení,“ ujišťoval barona nadporučík.

„Všecko – i jeho nástroje!“ nařídil baron.

Nahoře u okenního rámu se krčil student. Slyšel každé jejich slovo. Pak se vrátil ke stolu, jako když kočka našlapuje. Zamyšleně se rozhlížel kolem, potom sáhl do záňadří a zamáčkl pouzdro veliké asi jako malíček do největšího knedlíku. Díru v knedlíku pečlivě zahladil.

Potom se opět přiblížil k oknu.

„Co s tím dědkem?“ zaslechl nadporučíkovu otázku.

„Narazíme ho na kůl!“ vybuchl plukovník.

Pak už zaslechl kroky – a když baron vstupoval, hrál už student opět na trubku.

„Nikdy nezapomenu, jak znamenité knedlíky jsem jedl u vašeho stolu, pane plukovníku! Jedl bych je od rána do večera!“ přivítal vracejícího se barona, který se otřásl už při pouhém slovu knedlík.

„Vezmi si je s sebou, chlapče, když je máš tak rád! Vezmi si je všecky!“ řekl baron šťastně.

Student se nedal dvakrát prosit. Zabalil knedlíky do ubrousku, udělal na něm uzel a čekal, co bude dá;.

Ještě dvakrát zadul na svůj nástroj a potom požádal o dovolení, aby mohl jíl na lůžko. Jeho přání baron rád splnil a dal mu poslat hedvábnou noční košili. Vzkázal mu, aby svěřil zaprášené šaty služebnictvu. Do rána je pěkně vykartáčují a vyžehlí.

Student měl z té nekonečné hostitelovy laskavostí radost. Všecko své oblečení klidně odevzdal a šel si lehnout v plukovníkově hedvábné noční košili. Pravda ovšem je, že se neodvážil zdřímnout si ani na okamžik, když měl za sebou tak únavný den. Uvažoval o tom, jaká je vlastně situace. Tajné poselství vězí v knedlíku. Když ho ráno úředně zatknou a budou vyslýchat, je si jist sám sebou, že nezradí. A když zemře, vyhodí pak někdo knedlíky na smetiště a list se tak jako tak nedostane do rukou císařských.

Baron Eberstein s nadporučíkem Kammererem osobně prohlédli všecko, co měl toho dne student na sobě – od tkalounu u spodních kalhot až po poslední záhyb jeho torby.

Po nich musel dát krejčí s ševcem jeho oblečení opět do pořádku. Nacpali zpět také všecky věci, které vyndali z jeho brašny a plukovník tam štítivě zastrčil i balíček s knedlíky.

K ránu se dohodli, že budou sledovat každý krok toho prapodivného chlapíka, protože tenhle student je mazanější než sedm čertů a určitě má něco černého za lubem.

Snad je dovede ke svému opravdovému cíli, když se mu nepozorované pověsí na paty.

Plukovník pověřil nadporučíka Kammerera, aby se dvěma svými lidmi, převlečenými za sedláky, studenta opatrně sledoval. Vzhledem k tomu. že strážmistr Pitik ještě nevstal z lůžka, vybral si nadporučík četaře Erwinera a desátníka Horkmajera.

Po ranním budíčku se student srdečně s plukovníkem rozloučil. Poděkoval mu za skvělé pohostinství, příjemný večer a na rozloučenou ryčně zatroubil naposledy generálskou fanfáru. Potom vykročil hradní branou a vydal se na cestu. Vyšel ze vsi a pustil se vokányskou silnicí Doufal, že snad někde v lese přece jenom narazí na stopu těch, za nimiž přichází.

Kapitán Tenkes sledoval strýčka Siklósilio zpovzdáli na jeho nešťastné večerní cestě. Nemohl zabránit tomu, že starocha chytili. Kromě pěšáků, kteří vpadli do krčmy, se totiž celé okolí hemžilo dragouny.

Od samého svítání pozoroval Matouš hrad svým dalekohledem. Objevil studenta, hrajícího na trubku, ale všiml si i dalších věcí. Tří sedláků, kteří mládence v černém plášti nespouštěli z očí, jeden z nich úsečnými krátkými gesty usměrňoval ostatní dva. Musel to být člověk uvyklý rozkazovat. A přitom obyčejní sedláci přece nebyli zvyklí na komandování.

Když student zabočil do svahu, čekal na něho v úkrytu. Mládenec vytruboval na svou trubku, sotva se však přehoupl přes hřeben, hned sebou plácl na břicho. Z hloubi křoviska pozoroval svah, kterým ještě před chvilkou stoupal vzhůru. Kapitán s úsměvem pozoroval každý jeho pohyb. Všiml si, že je to šikovný chlapík. Tušil, že je to ten, na něhož čeká. Ale musí si tím být jist

„Copak, brachu, v těchhle končinách?“ zastavil smluveným heslem studenta, který se opět chystal vyrazit na cestu.

Mládenec se zarazil a přeměřil si ho.

„Nesu jednomu pastýři zúčtování. Děkuje za tři darované ovce,“ řekl a pohlédl kapitánovi do oči.

„Jak se mu líbil hedvábný šátek?“ řekl na to Matouš.

„Jen kdyby jich měl tucet!“ zablýskly studentovi oči.

Objali se. Tak znělo celé heslo. Byl to dlouho očekávaný posel!

„Vítej, už na tebe moc čekáme! Poslal jsem pro tebe jednoho starocha do krčmy, ale chytili ho. Co s ním je?“ zeptal se kapitán, když vykročili.

„Chtějí ho, chudáka, narazit na kůl,“ řekl mládenec.

Matouš ho popadl za ruku a kývl.

„Pojď rychle! A trub! Jen trub, dokud ti neřeknu.“

Spěchali dál, schováni za křovisky a skalami. Student se občas zastavil a zadul do své trubky.

Nadporučík Kammerer šel se svými dvěma lidmi za trubkou jako jelen v říji za vábničkou.

Vyběhli na vrchol, sotva dechu popadali, ale v údolí, které se před nimi rozevřelo, neviděli nikoho.

„Tudy zmizel!“

Zdálky zazněla trubka.

„Pojďme za hlasem!“

Rozběhli se.

Na dně údolí šplouchal potok. Student se schoval na druhém břehu mezi stromy a troubil odtamtud – tři labancové se za ním hnali jak omámení. Kapitán vstoupil do vody.

„Jen trub, trub! Tady je dostaneme! Schovej se mezi stromy a trub, jako kdyby ses vzdaloval!“

Student pochopil.

Matouš uvolnil dva trámy, hozené přes potok jako lávka, a rozšířil mezeru mezi nimi. Potom zalezl pod můstek a čekal.

Labancové dorazili s velikým rámusem. Na břehu se zastavili. Trubka zněla jakoby zdaleka.

„Jestli nám upláchne do lesa. nikdy už ho nedostaneme,“ vběhl na můstek nadporučík Kammerer. Oba labancové ho následovali.

Matouš prudce trhl svým ohuchem. Břevna se rozestoupila docela a všichni tři labancové žbluňkli do vody.

Kapitán počítal nejenom s momentem překvapení, ale i s tím, že budou vojákům pistole k ničemu, když se ve vodě namočí.

Rychle vylezl zpod můstku a popadl za kštici četaře Erwinera, který se chytal všeho kolem sebe, i Horkmajera, který už stejně polykal andělíčky, a vší silou jim vrazil hlavy pod vodu. Tloukli sebou, prskali a pili vodu z potoka.

Když je přešel první úlek, stačil se Kammerer vyškrábat na břeh. Přikrčil se tam právě u kmene, na jehož druhé straně se schoval student. Namířil na kapitána pistoli, ale spoušť jenom tupě cvakla.

Vytáhl tedy dýku a hnal se k potoku.

Ale ani student nečekal. Jeho černý plášť se snesl nadporučíkovi na hlavu – a pak ho mládenec jediným trhnutím obtočil svým havelokem, jako by labance strčili do pytle.

V tom okamžiku vyskočil z vody kapitán.

Student strčil do Kammerera a nadporučík padl do potoka přes Matouše, který mu nastavil stoličku. Oba po něm hned skočili, vykroutili mu z rukou dýku a napájeli ho z potoka tak dlouho, až přestal pouštět bublinky z úst.

Teď už si oba mohli oddechnout. Poloutopené labance svázali a položili je hlavami dolů k potoku, aby z nich vyteklo, co spolykali.

Za chvíli je vedli svázané k sobě a se zakrytýma očima až k jedné rokli. Tam je přivázali ke stromu; ať si schnou.

A zatímco se tři labancové sušili, psali kapitán se studentem dopis plukovníkovi.

Mládenec umně kroužil krásná písmena.

Dopis podepsal Matouš. Horkmajera odvázali od stromu a odvedli ho k nadporučíkovi.

„Přečtěte si ten dopis a vysvětlete Horkmajerovi, že ho musí osobně předat plukovníkovi,“ podržel kapitán schnoucí dopis nadporučíkovi před nosem.

Třesoucími se rty si nadporučík přeříkával:

„Dávám vám na vědomí, plukovníku, že když nejpozději do poledního zvoněni nepropustíte Michala Siklósiho a budete ho dál mučit, o večerním zvonění narazím na kůl nadporučíka Kammerera, který je mým zajatcem!

Kapitán Tenkes.“

„Varuji vás, co jsem kdy slíbil, to jsem zatím vždycky dodrželi“ pohlédl Matouš nadporučíkovi do očí a Kammerer věděl, že když plukovník nesplní příkaz toho kuruce, jehož oči vášnivě planou, pak se může za večerního zvonění rozloučit se životem, protože ho stihne strašlivá smrt.

Horkmajer spěchal, sotva dechu popadal. S ním ještě plukovník nikdy neprohodil ani slovíčko. Desátník se třásl, když klepal na baronovy dveře.

„Přinesl jsem dopis…,“ vypravil ze sebe.

„Co – jaký dopis!“ zařval baron a vyrval pergamen desátníkovi z rukou. „Cože – císařského důstojníka za prašivého sedláka? Toho bude ten darebák litoval!“ ječel zuřivě.

Ale mohl si klidně řvát – nakonec musel uznat, že je nucen kapitánův návrh přijmout. Nemohl připustit, aby byl pro jednoho sedláka naražen na kůl císařský důstojník, protože by na svou hlavu přivolal věčnou nenávist a pohrdání celého důstojnického sboru rakouského mocnářství.

Zvonilo právě poledne, když kapitán Tenkes pod bílým praporcem a s vytrubováním signálu, který znamenal, že vyjednávají parlamentáři, vyměnil starého spolubojovníka za dva labance.

9. STŘELNÝ PRACH

Když hradní brána spolkla rukojmí, odešli Matouš se studentem do jeskyně a podpírali cestou starého Siklosího. Ale strýček ušel pár kroků a odstrčil pomocné ruce.

„Čerstvý vzduch mi udělal dobře,“ dýchal zhluboka osvěžující proud vánku, který dul od Tenkese.

„Hodně tě trápili?“ zeptal se ho lítostivě kapitán.

Ale starý jen mávl rukou.

„Když to srovnám s katem osijského paši tenkrát!… Je to dobře třicet let, co jsem mu padl do drápů – ale ani ten ze mne nic nevytáhl!“

V jeskyni, při světle pochodní, otevřeli pečlivě zatavené měděné pouzdro, v němž byla stočena blána. Četli z ni drobné písmo. Sám generál Slepý Bottyán jim posílal podrobné instrukce. Matouš pomalu předčítal rozkaz, který dopodrobna vyjmenovával úkoly pro příští týdny.

Starý generál, zbožňovaný vítězný vojevůdce klinických vojsk, přesně stanovil, jakou pomoc očekává od lidu v okolí Siklóse. Prostřednictvím svých zvědů zjistil, že se císařská vojska v nejbližších týdnech chystají k velkolepému útoku s úmyslem definitivně vyhnat ze Zadunají kuruce a zbavit navždy veškerých nadějí lid, trpící pod císařským jhem.

Kdyby se útok zdařil, v příštích měsících by labancové mohli svou moc ještě rozšířit. Podaří-li se však jejich vítězství zabránit, pak získá kníže Rákóczi čas, aby mohl dobře zorganizovat a vyzbrojit vojsko, s nimž by pak vybojoval rozhodující bitvu. Je třeba rozbít císařské, chystající se k útoku, aby je nadlouho přešla chuť k novým vpádům.

Podle sdělení generála Bottyána chtějí císařští opřít úder svých oddílů jižním směrem o siklósský hrad. Proto přivezou ze skladu v Szigetváru do Siklóse střelný prach na doplnění bojových zásob zdejší posádky.

První úkol pro kapitána zněl: získat tuto zásilku střelného prachu. Jednak proto, aby měla vlastní povstalecká vojska dostatek střelného prachu k boji, ale ještě spíše proto, aby na hradě neměli dostatek prachu k obraně, dojde-li k obležení, které by se protáhlo.

Další úkoly počkají na pozdější dobu.

Mezitím se vrátil z Osijku i Jakub. Bývalý honák dobytka rovněž necestoval s očima zavřenýma. Hlásil, že na jižním břehu Drávy se shromažďuji nové a nové císařské oddíly a po celé dny tam cvičí. Tahle zpráva se shodovala se sdělením generála Bottyána.

Rozhodli se, že se pro střelný prach vypraví, až přijde pravý čas.

A tak Matouš, Jakub a student pečlivě zkoumali cesty. vedoucí ze Siklóse do Szigetváru, po nichž má dřív nebo později dorazit zásilka prachu anebo po niž si hradní pojedou pro střelný prach sami.

Strýček Siklósi po několik dní odpočíval. Svěřili mu druhou část svého plánu: měl obcházet vesnice, pusty, samoty, mokřiny a třasoviska, zkrátka všecky prostory, odkud lze očekávat pomoc kuruckých bojovníků.

Když zkoumali silnice, bedlivě si všímali i toho, v které nejbližší osadě mohou počítat s pomocí, až se budou chtít zmocnit střelného prachu.

V době, kdy se připravoval kapitán, dostal rozkaz k přípravě i plukovník.

Po příchodu studenta byl nadporučík Kammerer ze Siklóse odvelen. Kam byl přidělen, to tenkrát nikdo nevěděl. Teprve později se Matouš dověděl, že strážmistr Adama Bérího Balogha – Janči Pazonyi – chytil jakéhosi císařského nadporučíka, převlečeného do klinického obleku. Chystal se slavného brigádníka zavraždit.

Rozzuření kurucové na kousky rozšavlovali labance, připravujícího úkladnou vraždu.

Plukovník Eberstein si pochopitelně také uvědomoval důležitost dodávky střelného prachu. Proto vydal odpovídající rozkaz oddílu pod velením poručíka Bisteritze, který nastoupil na nádvoří vnitřního hradu.

„Pane poručíku! Vy a váš oddíl odpovídáte svými hlavami, že bude střelný prach dopraven na siklósský hrad. Nepokládám za pravděpodobné, že byste se setkali s nějakým silnějším nepřítelem. Ale pro případ, že byste se octli v situaci, že by střelný prach mohl padnout do rukou kuruců, nařizuji vám, abyste zásilku vyhodili do povětří,“ řekl tvrdě a pak laskavěji dodal: „Po vykonání rozkazu vás odměna nemine!“

Ve chvíli, kdy se karavana labanců převalila přes padací most, pozoroval cestu právě student. Jediný veliký povoz – a tak silný doprovod? Je docela možné, že se pod touto plachtou s císařskou orlici bude skrývat důležitý náklad. A co když právě nadešla chvíle, na niž podle rozkazu generála Bottyána čekají?

Vzbouřil Matouše a Jakuba. S odpočinutými koňmi se přilepili na průvod jako stíny.

Podle směru, kterým se labancové pohybovali, nevyrazili k hlavní silnici na Vídeň, ale směřovali na Mariagyüd, Kisszentalmás a Vaskapu.

Tři kurucové se chtěli přesvědčit, Zda opravdu jedou po stopách oddílu, který má přivézt střelný prach.

Mezi Kissentahnášem a Vaskapu předjeli průvod a navalili do vyježděných kolejí cesty kameny. Doufali, že dřív nebo později se na voze něco stane – a pak budou moci pohodlněji zjistit co a jak.

Doprovod harcoval podle silnice. Poručík, který jel v čele, si nevšiml, jak za ním vůz nadskakuje, jenom vojenský kočí se natřásal na kozlíku. Důkladně okovaný povoz celý skřípal a sténal, jak se kodrcal přes kameny.

Matouš s přáteli sledoval z úbočí kopců celý úsek silnice a kroutil užasle hlavou, co všecko takový povoz vydrží. A přitom cesta z kočího div nevytřásla duši.

„Tahle kola se hned tak nepolámou!“ povzdechl si Jakub.

Jako by na ten povzdech loukotě čekaly – mohutně to zapraskalo, vůz se naklonil a už stál!

„K čertu!“ zajel zpátky poručík Bisteritz. „Zrovna teď se tu musí polámat! Porazte strom a udělejte smyk, ať se nějak dostaneme k nejbližšímu koláři!“

Jeden z vojáků, který touhle cestou už jednou jel, hlásil poručíkovi:

„Před Vaskapu má dílnu mistr Viktor – ten dá kolo do pořádku.“

Dřív než labancové vyhledali vhodný strom, nežli ho porazili, oklestili a upevnili řetězem pod nápravou, odplížili se tři kurucové ke koním a tryskem se hnali k Viktorovi.

Rychle zabočili do dvora starobylého poschoďového stavení s mohutnými zdmi.

Na rohu domu visel na řetězu cechovní odznak: kolo a bečka. Mistr Viktor se vyznal v ledačem: rozuměl vozům. dělal kola, ale uměl stloukat i sudy – a právě tím si v tomhle vinorodém kraji přišel na slušné peníze.

„Zdráv buď, mistře Viktore!“ pozdravil starého známého Jakub, když mistr vyšel na dvůr, sotva uslyšel dusot koní.

„Jakub Buga!“ podivil se mistr. „Dlouho jsme se neviděli Copak tě přivádí? Tak jen pojďte dál!“

Buga seskočil z koně.

„Spěcháme, mistře Viktore.“ Potom ztlumil hlas. „Za chvilku tu budou labancové s vozem. Polámalo se jim kolo. Musíš vyzvědět, kam jedou, co vezou nebo pro co jedou.“ Viktor si zkoumavě prohlížel Matouše i studenta.

„Jakube, Jakube! Máš ty zase starostí! Kdo vlastně jsou tihle tvoji kamarádi?“

„To ti řeknu zítra večer.“

„Podívej se, Jakube,“ pouštěl se Viktor nerad do vysvětlování, „nikdy jsem nestrkal nos do věcí, po kterých mi nic není… nechtěj to ode mne ani ty.“

„Udělal bys dobrou službu mnoha chudým lidem,“ pokusil se Buga ještě jednou.

Ale Viktor ho nenechal domluvit:

„Svým nářadím posloužím každému, kdo se na mne obrátí. Dělám svou práci – stavím vozy, stloukám sudy – to jsem se naučil. Kdo mi zaplatí, může pak jít spánembohem.“

Kapitán tiše promluvil:

„Tak si dělej tu svou práci, mistře Viktore… Pojďme, Jakube!“

Pozdravili a zmizeli stejně rychle, jako se objevili.

Ale cválali jenom, k blízkému lesíku. Tam Matouš pokynul, aby zarazili.

„Zůstaňte tady – já se vrátím a něco se už dozvím.“

„Kapitáne!“ seskočil z koně student, „nech tu nu mne! Já se schovám třeba v myší díře, když bude potřeba!“ a už jel nazpět cestou plnou výmolů po deštích.

Když labancové dorazili, poslouchal je už z půdy kolářova domu. Nejdřív zaslechl hlas poručíka Bisteritze:

„Mistře koláři! Hej! Mistře koláři!“

Viktor je pozoroval mezi dveřmi – a vykročil ven.

„Vítejte, páni vojáci! Copak se stalo?“

„Polámalo se nám kolo u vozu. Hned to sprav – pospícháme!“ poroučel poručík.

Mistr obešel vůz a důkladně prozkoumal polámané kolo.

„Tak honem to nebude!“ řekl znalecky.

„Nu, aby ti šla práce lip od ruky, budeme tvými hosty,“ sklouzl poručík ze sedla, „dokud nebudeš hotov.“

Celý oddíl následoval Bisteritzova příkladu. Vojáci seskočili z koní.

Viktor se uctivě postavil před poručíka.

„Pane, jsem mistr poctivého řemesla – ne krčmář!“

„Řekl jsem, že budeme tvými hosty. Snad bys nenechal o žízni a hladu císařovy vojáky, zatímco se budeš vrtat na voze?“ uchechtl se poručík a usadil se za stolem na verandě, aniž čekal na odpověď.

„Pane, císařovi platím poctivě daně. Z těch císař platí své vojáky – jsem řádný měšťan, člen cechu, a ne nějaký nevolník!“

Bisteritz vyskočil.

„Napovídals toho dost! Nos jídlo a pití, sice bude zle!“

„K tomu mne nutit nemůžete!“

„Taky dobře!“ zablýsklo to v labancových očích posměšně. „Tak jen se dej do práce! Vojáci, mám takový dojem, že v tomhle domě u silnice se schovávají kurucové. Jménem císaře – udělejte domovní prohlídku! Ale důkladnou!“ křičel posměšně.

A vojáci se smíchem vtrhli do domu.

Student se skrýval na půdě.

Čekal, kdy některý z vojáků vystoupí nahoru. Přehodil přes sebe starou kožešinu, která se tu válela v koutě. V příšeří to vypadalo, jako by tam najednou místo něho byla hromádka chlupů.

Jenomže důkladná domovní prohlídka nedospěla až na půdu. V komoře a ve sklepě našli vojáci dost toho, co hledali. Poručíkovi dali jídlo na stůl a ostatní vojáci posedali do stínu a hodovali na verandě a po dvoře.

Teď, když měli nacpaná ústa, řečí ubylo a na půdu zalétaly jen útržky rozhovoru. Jenomže student byl zvědav, o čem je řeč. Na podlaze bylo rozházené staré bednářské náčiní. Student se pustil do podlahy, která byla zároveň stropem verandy, s důkladným nebozezem. Za chvilku pronikla špice nebozezu fošnou a na stůl pod ní se sneslo několik pilin. V tu chvíli právě zvedal nadporučík, nacpaný k prasknutí, svůj pohár.

„Kuruce v domě nemáš,“ křikl na mistra, po kterém se při práci na kole jenom řinul pot. „Ale stejně jsme nakoukli na dno poháru – co kdyby se tam náhodou schovávali!“

V poháru bylo jen několik pilin. Poručík štítivě víno vylil a jeden úslužný voják mu hbitě nalil nový pohár.

Student viděl jenom temena jejich hlav, ale když přitiskl ucho ke dřevu, slyšel každé slovo.

„Co bych za to dal, kdybychom už byli zpátky na hradě!“

Povzdechl si někdo tam dole: „Kdyby kapitán Tenkes jen tušil, jakou mouku povezeme ze Szigetváru na Siklós, určitě bychom špatně dopadli!“

Zaslechl hlas poručíka:

„Všecko by se muselo vyhodit do vzduchu, tak poručil pan plukovník. Kurucové nesmějí dostat ani za nehet prachu!“

Student se opatrně vzepřel na koleno zarazil starou kosu do střechy a udělal si v doškách škvíru. Spatřil vůz na dvoře. Aby měl mistr snadnější práci, vyložili mu sudy z vozu. Bylo to pět obyčejných beček z vojenského skladiště na střelný prach, opatřených císařským erbem a orlicí.

Jenom pět – zamyslel se student. To není příliš veliká zásilka. Došel pak k závěru, že když tak málo prachu posílají na siklósský hrad, mají o něj labancové zřejmě nouzi – a je tedy ještě důležitější, aby se jim ho dostalo co nejméně.

Z úvah ho vyrušil hlas mistra Viktora.

„Kolo je hotovo – můžete naložit sudy.“

„Tak honem, honem,“ funěl poručík za stolem. „Dva nakládejte sudy a dva skočte na půdu. Co když tam bude nějaký kuruc anebo tam najdeme něco na zub s sebou!“

A je konec špásů! Student se rychle plížil pryč z místa nad verandou. Rozhlédl se po půdě. Uviděl košík, částečně přikrytý jiným velkým košem. Zlobně z něho pokvokávala kvočna. Takových košů tam bylo ještě několik. Honem do jednoho vlezl a jiným, větším, se přiklopil.

Rozletěly se dveře na půdu a dva labancové prošli kolem něho.

„Kuruce nevidím, zato šunky a špeku spoustu!“ rozplýval se jeden. „Brachu, popadni jeden koš!“

Ve studentově ruce byla připravena pistole, jen spustit.

Labanc vzal sousední koš, vyházel z něho staré krámy, zbytek vyklopil a nakládal do něho šunku a špek.

Zdola sem dolehl poručíkův hlas.

„Odjezd!“

Všichni jezdci už seděli v sedlech, když Viktor přistoupil k poručíkovi.

„Pane, zaplaťte mi za práci a za škodu, kterou jste mi způsobil.“

Bisteritz se k němu obrátil a bez milosti mu vlepil na obě tváře políček.

„Jeden za práci, druhý za škodu!“ Potom se vyhoupl do sedla. „Do klusu!“

Kavalkáda se rozjela a jeden z jezdců na Viktora zavolal: „Jestli ti to není vhod, stěžuj si u kapitána Tenkese!“

Mistrův hlas zanikl v dusotu kopyt:

„Stěžoval bych si – a hned! Jen kdybych věděl, kde je!“ sáhl si na opuchající tváře, do nichž se mu nahrnula krev.

„Bude tady, ani se nenaděješ!“ zaslechl vedle sebe hlas.

Trhl sebou leknutím.

Vedle něho se usmíval student.

Zdálky sem ještě zaznívalo podnapilé prozpěvováni vojáků, když se u domu objevili Matouš s Jakubem.

„Ty jsi kapitán Tenkes?“ žasl Viktor.

„Musím ti stačit, když tu jiný není,“ usmál se Matouš.

Zasedli ke stolu a Viktor rychle uklidil pozůstatky marnotratné hostiny. Než donesl ze sklepa víno, aby řádně uctil hosty, kteří mu teď byli opravdu milí, student slovo po slovu vyprávěl, co slyšel.

Přiťukli si dřevěnými, krásně vyřezávanými poháry, které se podobaly jeden druhému jako vejce vejci.

„Pomůžeš nám s něčím?“ zeptal se mezi dvěma doušky Jakub.

Mistr mu rozhodně odpověděl:

„S čímkoli, jen mi povězte, co mám dělat!“

„Musíme něco vymyslet,“ uvažoval kapitán. „Pro nás má střelný prach větší cenu než celý tenhle oddíl vojáků!“

Seděli a přemýšleli… potom kapitán uchopil jeden pohár do ruky.

„Sám jsi je řezal, mistře?“

„Já sám.“

„Dávej pozor, mistře Viktore! Dokázal bys do zítřka udělat stejné sudy, jaké vezli labancové na voze?“

„K čemu?“ podivil se mistr.

„Však uvidíš,“ položil kapitán pohár opět na stůl. „Pět jich vezli, nemýlím-li se,“ obrátil se ke studentovi.

„Pět,“ přikývl student.

„Tak teda – udělej do zítřka pět úplně stejných sudů, jako měli vojáci,“ podával kapitán mistru Viktorovi ruku.

Viktor ji pevně sevřel. Hned se domluvili, že tu student zůstane a pomůže mu.

Kapitán s Jakubem nasedli na koně. Zanedlouho oddíl objeli a jeli před ním, protože se pohybovali mnohem snadněji. Nezdržoval je žádný povoz.

Neprojeli jedinou vesnicí, kde by kapitán neměl přívržence anebo Jakub přátele.

Kudy projeli, tam provázely císařské na každém kroku bdělé oči. Někde je pozoroval starý zvoník u paty zvonice, kde podřimoval s kloboukem pošoupnutým do čela, jinde rozvážný ovčák, opírající se o hůl, a jinde opět je sledovali nevolníci pracující na poli. Takový slavnostní doprovod ještě poručík Bisteritz nikdy neměl. Jenomže se to všecko odehrávalo tak skrytě, že o tom neměl ani potuchy.

A druhý den ráno si rovněž nevšiml, když se svým oddílem a s vozem naloženým sudy střelného prachu vyrazil ze Szigetváru, že ve vrboví kolem Jablečného potoka sedí ovčák na oslovi a pozoruje temnou bránu mohutné pevnosti.

Uviděl ho teprve asi za hodinu, když se zamíchal do jeho ozbrojeného průvodu. Chlapík na oslu vyjel z lesa při silnici a ušatec svižně klusal po cestě; ovčák tak předjížděl procesí labanců a mocně přitom bánil ze své fajfky. Dřív než dojel k vozu, vypouštěl z višňovky s měděným víčkem taková oblaka dýmu, že se po něm ohnal holí jeden z vojáků, kteří jeli podél vozu.

„Kliď se odtud s tím chrličem ohně! Ještě vyletíme do vzduchu!“ vyklouzlo mu bezděky z úst.

A stejně pozorně byla karavana sledována i na zpáteční cestě.

V bednářské dílně zatím dodělali sudy. Schla na nich už i barva a císařská orlice vyplazovala svůj dvojitý jazyk. Všech pět kusů stálo na půdě – Viktor a student tam teď nosili písek smíchaný s pilinami.

„Pět navlas stejných vajec císařské orlice,“ hrábl student se smíchem do pisku. „Jenže jsou to pouchlata, plná zdejšího písku!“

Sudy odkutáleli do kouta na půdě, kde čekaly na svou chvíli. Potom mistr se studentem kutili něco na stropě komory. Zasadili tam dvířka – kování důkladně namazali kolomazí, aby neskřípalo, až se budou dvířka otvírat. Student se jimi spustil do komory, aby vyzkoušel, jestli se tudy pohodlně protáhne úzkým otvorem.

Přicválal kapitán s Jakubem.

„Všecko v pořádku?“ zeptal se Viktora.

„Jsme hotovi!“ přikývl mistr.

„Pak tedy může hra za chvilku zažít! Všichni na místo, jak jsme se domluvili!“ rozkázal Matouš.

Kolem ucha poručíka Bisteritze, který jel v čele průvodu se střelným prachem, zasvištěla kulka. Výstřel zaslechl až za okamžik. Ale to už svištěly kulky a bouřily výstřely po tuctech.

„Rychle, rychle!“ hulákal poručík.

Sám začal švihat karabáčem do koní, kteří táhli vůz s prachem.

Když se rozhlédl, neušlo mu ani další nebezpečí: daleko, směrem, kudy měli projet, se nad lesem válely kotouče dýmu.

„Hoří les!“ křičel jeden voják.

„Se střelným prachem nemůžeme do ohně!“ poplašil se druhý.

Za chvíli – zřejmě než si stačil nepřítel, schovaný poblíž silnice, nabít zbraně – začal opět ten hromový rámus Nad hlavami vojáků opět zabzučely olověné vosy

Poručík Bisteritz se musel rozhodnout.

„Směr – kolářův dům! Cvalem! Cvalem!“

Vůz se natřásal a nadskakoval. Na silné vrstvě slámy poskakovaly i sudy prachu jako orlíčata, která se učí létat.

Kouř nad lesem houstl a valil se, poháněn větrem, v šíři několika set metrů.

Průvod se vřítil do dvora mistra Viktora.

„Sudy nekutálet! Vyneste je na rukou! Rychle dovnitř!“ vykřikoval poručík.

„Co tu chcete?“ postavil se jim Viktor do cesty.

„Kde má dům nejsilnější stěnu?“

„V patře, co je komora,“ kývl Viktor.

Neviditelné zbraně opět promluvily.

„Přines klíč!“ zařval poručík. „Utíkej!“

Viktor se poklidně od loudal do domu a přinesl velikánský klíč od komory.

„Tudy! Za mnou!“ křičel stále poručík. „Jeden, dva, tři, čtyři, pět! Jsou tu všechny!“ vydechl si úlevou, když se octl v komoře i poslední sud.

Důkladně zamkl pevně dveře a veliký klíč si připnul k opasku.

„Nechám si ho u sebe,“ obrátil se k mistrovi a potom vydával hromovým hlasem rozkazy: „Postavte vůz ke vchodu! Před vozem budou dva strážní a dva budou hlídal za domem! Dva muži půjdou na silnici,“ rozděloval stráže, „zastřelí každého, kdo se tudy přiblíží!“

Upachtění a poplašení labancové začali odpovídat na střelbu, která přicházela bůhvíodkud – zalehli za sloupy verandy, do příkopů, kryli se za rohy domu.

Potom se pomalu setmělo. Nad lesem se usadil kouř, i když v něm už nehořelo. To jenom jeden z Matoušových lidí založil oheň v délce asi sto metrů ze suchých větví, na něž naložil spoustu vlhkého listí. Nadělal tak čoudu a dýmu, jako by byla polovina úbočí v jednom ohni. Teď nechával oheň dohasnout pod listím, které promočila večerní rosa.

Když vyšel měsíc a poručík už si myslel, že nepřítel vyklidil pole, zabouřily v blízkosti nové výstřely.

Tady přestávají žerty, pomyslel si Bisteritz. Ale nemohl dělat nic jiného než nařídit mužstvu, aby také střílelo. Domníval se, že neustálým opětováním střelby způsobí takový hluk, jako by jeho jednotka byla mnohem silnější – a odstraší tak protivníka.

Nemohl přece ani tušit, že tohle neustálé, ohlušující praskání výstřelů zapadá do kapitánova plánu!

Nahoře na půdě si student připravil sudy k padacím dvířkům. Potom dvířka opatrně otevřel a spustil se dolů. Nejprve nastavěl labancké sudy na sebe, aby lépe dosáhl na střelný prach vlastní výroby. Pak spouštěl po jednom novopečené sudy, které vyrobili minulé noci, do komory a opatrně je odložil v těsné místnosti stranou.

Když s tím byl hotov, opatrně vytáhl na půdu sudy s pravým střelným prachem. Byla to práce plná napětí. Ale student nebyl bojácný chlapík.

Když pokládal na podlahu předposlední sud, trochu do něho strčil, aby udělal místo pro poslední. Jenomže to postrčení bylo trochu silnější, než chtěl – sud se dunivě kutálel přes celou půdu a převrátil koš s kvočnou.

Ve chvilkách ticha mezi výstřely z pušky zaslechl poručík Bisteritz odněkud z půdy poplašné kdákání.

„Co máte na půdě?“ zeptal se neklidně Viktora.

„Kvočnu.“ zahrál si na lhostejného mistr, i když měl srdce v krku.

Zvlášť když se pak poručík zeptal: „Kudy se jde lam nahoru?“

„Zvenčí – ze zadní strany domu,“ pokrčil rameny.

„Hansi! Za mnou!“ kývl poručík a pak se s jedním labancem plížil mezi sloupy verandy a přitisknuli ke zdi se pokoušeli obejít dům a vylézt na půdu.

„Pane poručíku! Nechoďte na půdu! Zastřelí vás!“ křičel Viktor, aby ho student uslyšel.

„Kuš!“ houkl na něho Bisteritz.

Ten, komu byl křik určen, všecko dobře slyšel.

Student nemohl dělat nic jiného, než že nad sebou zavřel dvířka a zůstal v komoře. Věděl, že když labanc vyleze na půdu, neodváží se rozsvítit, dokud za sebou nezavře dveře. A když se mu za zavřenými dveřmi podaří udělat světlo, uvidí sudy s prachem a určitě udělá v celém oddílu poplach.

„Zbývá mi jediné,“ řekl si student, „škvírou ve dveřích střelím do prachu. Určitě přitom sice zemřu, ale bude i o pět labanců méně!“

Poručík s vojákem se připlížili až ke dvířkům na půdu.

Už by je byli otevřeli, když zapraskaly dva výstřely a nad ušima jim stříkla omítka Přimáčkli se k zemi jako králíci v noře.

„Zpátky! Zpátky!“ zašeptal chraptivě poručík.

Aby tohle rozhodnutí podpořili, Matouš s Jakubem tím směrem vypálili ještě několik ran.

Mezitím student vzepřel na půdu i poslední soudek a rychle udělal v komoře pořádek, aby v ní byly sudy narovnány stejně, jak je původně rozmístili vojáci.

Potom vylezl na půdu.

Poručík s vojákem se krůček po krůčku plížili ke komoře. Bisteritz se natáhl a chtěl otevřít dveře.

Student zaslechl cvaknutí zámku už z půdy.

Opět práskly dva výstřely. Kule provrtala dveře nad zámkem.

„Otevři zámek!“ poručil poručík vojákovi.

Labanc se zarazil, ale rozkaz je rozkaz! Opatrně se natáhl po zámku a odemkl.

Vevnitř byla trna. Voják bezděky sáhl po octíce, že vykřísne trochu světla.

„Hovado! Vyletíme do vzduchu!“ zařval poručík.

Plížili se vraní tmou v komoře a ohmatávali sudy jeden po druhém.

„Jeden, dva, tři, čtyři, pět jsou všecky!“ oddechl si ulehčeně poručík.

Škvírou u dvířek na půdu ho zaslechl student, jenž poslouchal se zadrženým dechem.

Venku opět cvakl zámek. Poručík se plížil nazpět.

Kdopak by v tom vzrušení zaslechl trojí slepičí zakdákání, opakující se v pravidelných intervalech!

Ale Matoušovi, klečícímu se v křoví, to znamení nedošlo.

„Podařilo se to!“ rýpl loktem Jakuba, který ležel vedle něho.

„Zatím!“ broukl Jakub a pak se opatrně odplížili dál od domu.

Zbývající část noci uplynula klidně.

„Zdá se, že jsou pryč!“ ubezpečoval sebe i své vojáky poručík Bisteritz.

„Nadělali mi z domu řešeto!“ vztekal se Viktor.

„Nos vino!“ poručil Bisteritz.

Viktor se sice navenek zlobil, ale šel pro víno mnohem poslušněji než předešlého dne. Poručík to pozoroval s uspokojením. Domníval se, že je to následek včerejších dvou mohutných políčků Ostatně se ani příliš nemýlil.

Když ráno zazněl z okolních lesů ptačí zpěv, začali se labancové chystat k odjezdu.

„Byla to těžká noc!“ povzdechl si poručík a nařídil, aby vojáci naložili sudy.

Všech pět sudů bylo na místě.

Vyrazili na cestu se zbraněmi v rukou, ale marně čekali na nový útok. A stejně zbytečně se rozhlíželi po lese, který včera odpoledne a navečer tak mohutně hořel. Zahlédli jenom jakýsi ohořelý pás.

Když uviděli siklósský hrad, s ulehčením si oddechli.

Za hodinu poté, co labancové odjeli, dal mistr Viktor s pomocí tří kuruců dohromady vůz. který odpočíval rozložený v kůlně, a našly se i nějaké staré koňské postroje. Ustrojili do nich Jakubova a studentova koně a zapřáhli je do vozu. Předtím ovšem s největší opatrnosti naložili na korbu vozu pět sudů střelného prachu a všecko, co by jim mohlo být nějak užitečné v jeskyni.

Viktorovi bezmála tekly slzy, když zamykali starý dům.

Tři kurucové ho při loučení nerušili. Věděli, že mu přirostl k srdci každý kousek nábytku, každý hřebík – dost se tu napracoval. Až doposud měl jakžtakž bezpečný život. Teď s nimi odcházel do kopců. Viktor věděl. že až na hradě přijdou na záměnu, pokusí se z něho baron dostat, jak k tomu došlo. Postával tam před zatlučenými okny, u zamčených dveří a v duchu účtoval. Cítil, že se postavil za spravedlivou věc.

Beze slova vylezl na kozlík a kývl na Jakuba, držícího opratě: „Jeď! Ať se odtud hneme. Ty znáš cestu!“

Poručík Bisteritz vjel pyšně hradní branou na Siklós. Na místě, kde se obvykle konaly veškeré parády, přijal plukovník poručíkovo hlášení.

Baron Eberstein se hodně vyptával, protože se pokoušel ze způsobu boje a chování útočníka usoudit, zda se přepadu účastnil i kapitán Tenkes. Jestliže kapitán Tenkes věděl o zásilce střelného prachu, uvažoval plukovník, ví jistě i o ledačem jiném. Nakonec, zřejmě i proto, že se útok nepodařil, došel baron k názoru, že proti poručíkovi Bisteritzovi nebojoval jeho dávný nepřítel

„Musím všechny pochválit za obětavé a statečné chování!“ promluvil k oddílu, který nastoupil na nádvoří za vyrovnanými sudy prachu. Kývl na účetního.

„Převezměte střelný prach a rozdělte odměny.“

Účetní, který proslul svou akurátností, přistoupil k prvnímu sudu. S odbornou zručností vyrazil víko a zkušenou rukou znalce hrábl dovnitř. Znal všecky druhy střelného prachu už na omak. Se zavázanýma očima mohl říct, zda má v ruce hrubší prach pro děla, anebo jemnější do pušek.

Teď mu však ruka ztuhla. Naklonil se nad sud. Nechtělo se mu uvěřit hmatu ani zraku. Ještě jednou hrábl do sudu a teprve potom zděšeně vykřikl:

„Vždyť je to obyčejný písek!“

Pak otvíral jeden po druhém i další sudy.

„Tohle je taky písek! I v tom je písek! A v tomhle taky!“ otevřel čtvrtý sud

„Pane plukovníku!“ koktal poručík Bisteritz.

Víc ze sebe nedostal, protože stěny hradu už burácely ozvěnou plukovníkova řvaní:

„Co jste mi to sem přivezli?“ obrátil se k nim plukovník. „Dám vás všecky postřílet! Všecky postřílet! Všecky!“

Zuřivě vytrhl pistoli a o pár kroků ustoupil, namířil na poručíka a jeho oddíl, jako kdyby se ve svém divokém hněvu nemohl rozhodnout, u koho z vojáku by měl se střelbou začít.

„Tak tohle je ten střelný prach!“ ječel a střelil do pátého sudu.

Strašlivý výbuch zvedl nad hradem obrovský oblak kouře.

V hustém dýmu bylo pak slyšet jenom řinkot skla. Potom hodnou chvíli vůbec nic.

Když baron Eberstein pomalu zvadl hlavu, po dlouhou chvíli si nebyl jist, jestli trosky vozu, úplně černé, očouzené zdi a sténání, které odevšud zaznívalo, nepocházejí vlastně z pekla.

Teprve když ho zvedli vojáci, kteří se sem přihnali od vnějšího opevnění a odnesli ho do jeho komnaty s vybitými okny, usoudil, že tohle ještě není to pravé peklo! Ale tím hůř, protože on, plukovník Eberstein, by raději snášel pekelníky než kapitána Tenkese.

Ještě když poslouchal poručíkovo hlášení, ujišťoval sám sebe, že tu přestřelku u Vaskapu nevyvolal ten strašlivý kuruc. Teď však věděl, že to nikdo jiný nemohl být. Tím si byl naprosto jist… hrůza na to pomyslet!

Po výbuchu sečetli mrtvé. Dvanáct labanců přišlo o život – a po účetním nenašli ani stopu. Stál u sudu nejblíž.

Baron uvažoval o svém osudu a nedokázal v tu chvíli posoudit, jestli se zachránil s pomocí andělů, či ďáblů. Jestliže to měli na svědomí andělé – v což doufal – pak s ním nebe počítá pro veliké a slavné věci. Všecko, co se na něho sesypalo prostřednictvím kapitána Tenkese, může pokládat jen za zkoušky, které ho mají do budoucna zakalit.

10. VÁLEČNÝ PLÁN

I v jeskyni otevřeli pátý sud, ten, který sami naplnili. Student si lámal hlavu, kdy vlastně mohlo dojít k záměně. Bezpochyby to bylo ve zmatku, když chtěl poručík s druhým labancem nakouknout na půdu.

Výbuch na hradě zaburácel až na úbočích Tenkese. Zaslechli ho i v jeskyni.

„Tak tohle mohl být ten pátý!“ usmál se student.

Matouš a Jakub se starým Siklósim v následujících dnech vytvořili i do Osijku a Moháče stejný pozorovací řetěz, jaký vyzkoušeli mezi Siklósem a Szigetvárem.

Kapitán dlouho přemýšlel. Od té doby, co ho generál Bottyán pověřil úkolem povzbudit k boji lid v okolí Siklóse, měl pocit veliké odpovědnosti. Dobře věděl, že mezi chudáky jen málo lidí něco ví o pravidelném boji. V každé vesnici sice byli dva či tři vysloužilci, ale dřív než ze sebe chudák svlékl císařský kabátec, zestárl a tělesně sešel.

Kapitán Tenkes mohl počítat jenom s ohnivými a tvrdými mládenci. Ti ovšem měli pramálo zkušeností v boji. Dokázali sice zúčtovat s jednotlivými císařskými vojáky, kteří v kraji patrolovali, a dokázali vymazat z listiny živých dvojčlenné i trojčlenné hlídky, ale utkat se s vojskem, útočícím v sevřených útvarech, na to neměli dost zkušenosti.

A přesto se i dobře vycvičené vojsko před prostým lidem třáslo. Rozhořčenost, vyvěrající z bídy, je obrovská síla. S ni mohl počítat i Matouš: jestliže dá vzplanout téhle zlobě, vybojuje vítězství třeba kosou a vidlemi. Vlastně jed i ně tak může vítězství vybojovat. Jen jestli se jeho vojsko nezlomí, až zaslechne hlas bubnů, trubek, kanonádu a rachot salv, jestli se nezalekne, když se rozjedou do útoku kyrysníci.

Kapitán měl za sebou pernou školu Battyánova husarského pluku. Bojoval na Rýně. Věděl, že bez řádného křestu ohněm často ztratí odvahu i nejstatečnější muž. Ti, se kterými počítal, byli stateční a rozhořčení. Až projdou křtem, prožijí zkoušku svého prvního boje a Zvítězí v něm. stanou se z nich nejobávaněji! vojáci na světě.

Jestliže však je povede do boje předčasní a smůla anebo nezkušenost jim přinesou porážku, pak už se mu víckrát nepodaří je povzbudit a vlít jim víru ve vlastní sílu, jestliže ji jednou ztratili.

Stejnou starost měl s tím, koho zasvětit do svého plánu. Čím méně lidí, tím menší možnost zrady.

Ale čas nestál. Matouš se rozhodl, že menší šarvátky zahájí s těmi, kteří později budou v boji veliteli. Tihle lidé se budou učit od něho. Svým příkladem v nich pokusí vypěstovat bojovnou a houževnatou vůli, kterou pak budou předávat dalším.

S těmito lidmi sledoval přístupové cesty k hradu Přinášeli mu zprávy, kolik labanckých hlídek vyráží denně do okolí, kolik poslů přijde na hrad a kolik jich odtamtud vyjíždí.

Zatímco on sám s Jakubem a se strýčkem Siklósim vybírali po nocích na vesnicích a samotách lidi, student v jeskyni shromažďoval a zaznamenával den ze dne se množící zprávy. Když se pár tenkých listů pergamenu zaplnilo drobným písmem, sroloval je. zastrčil do měděného pouzdra, pečlivě zatavil a svěřil Jakubovi.

Na takové cesty vyrážel Jakub se dvěma koňmi. Mohl-li je střídat, byl za půl dne u Adama Bériho Balogha. A brigádník už předával zprávy generálu Bottyánovi.

Jednoho dne hlásili pozorovatelé z osijského směru podivné pohyby. Po nerovné cestě se natřásal parádní, krytý kočár. Vpředu, po obou stranách i za ním, klusali kyrysníci.

Okna kočáru byla zvědavcům zakryta hedvábnými záclonami. Vedle kočího seděl ozbrojený labanc. Vzadu se přidržovali dva služebníci.

Při jedné zastávce v okolí Beremendu konečně zahlédli i cestující. Z kočáru vystoupili starší císařský generál v klobouku s péry a štíhlá dáma, aby si po tom nudném vysedávání v kočáře natáhli ztuhlé údy.

Sluhové, kteří během cesty stáli na stupíncích vzadu, připravili ve stínu stromu ozdobný cestovní stoleček. Přistavili k němu z obou stran maličké židle a do stříbrných pohárků nalili nápoj. Starý generál i štíhlá dáma měli očividně dobrou náladu. O čem si povídali, to nevěděla živá duše, protože němečtí kyrysníci je obstoupili velikým kruhem a všechny kolemjdoucí odháněli.

Strážmistr Pitik, který se s velikou námahou vylízal ze svého zhroucení, právě držel hlídku v hradní bráně. On první uviděl oblak prachu, blížící se od Harsánye, a v prašném oblaku generálský kočár.

„Do zbraně!“ zavelel strážmistr. Těžká nemoc mu dodala ještě vyzáblejšího zjevu plného hořkosti.

Stráž stála ve zbrani. Trubač zatroubil generálský signál. Ve vnitřním nádvoří se řadila čestná rota. Plukovník stál v pozoru před svými důstojníky.

Stranou od téhle vojenské parády čekala v nádherných šatech Amálie. Zvědavě pozorovala kočár.

Sotva zastavil, seskočili sluhové a rozložili schůdky. Nejprve vystoupil generál a pak dvorným gestem pomohl vystoupit z pohodlného kočáru štíhlé dámě.

„Pane generále!“ přistoupil k hostu velitel Siklóse, „plukovník císařských vojsk baron Eckbert Eberstein, velitel siklósské posádky – k vašim službám.“

Generál se napřímil a díval se do očí plukovníka, který mu podával hlášení. Potom kývl rukou.

„Děkuji.“

Teprve pak se pohnula i Amálie a spěchala ke štíhlé dámě.

„Helén!“

„Amálie!“ padly si sestry do náruče.

Když se přivítaly, přistoupila baronka Ebersteinová ke generálovi.

„Jakou jste měli cestu, pane generále?“

„Jídlo a víno byly dobré – se vším jsem velmi spokojen! Jenom jsem poněkud unaven.“

„Račte dál, pane generále!“ mile se usmála Amálie. „Trocha osvěžení vám jistě přijde vhod.“

Starý generál nabídl paní plukovníkové rámě a baron zas odváděl k rytířské síni Helén.

Poručík Bisteritz a nadporučík Weiner, který na hrad přijel nedávno, odveleli čestnou rotu a vydali rozkaz Pitikovi, aby přidělil nocleh generálovu doprovodu – a pak rovněž spěchali do rytířské síně, aby nezmeškali bohatě prostřenou tabuli.

To všecko pozorovala z druhé strany nádvoří kuchařka. Byla zvědava, na čí počest se muselo už dva dny napřed vařit a péct. Kdo může být ten velký pán, pro kterého se paní plukovníkové vlastnoručně oháněla lahví s octem, aby ochutila salát přesně podle vídeňského způsobu?

V rytířské síni se tomuhle kuchařskému umění dostalo náležité pocty, i když byl generál velmi skoupý na slovo. Ze zvyku opakoval:

„Jídlo a víno byly dobré – byl jsem velmi spokojen…,“ a když se hradní usmívali, tvrdě dodal, „spokojen až potud! A teď si půjdu odpočinout. Odpoledne v pěl hodin začnu inspekci, pane plukovníku! Večer se poradíme o válečném plánu. Jestliže ovšem po inspekci zůstanete nadále velitelem!“ prohlásil rozhodně, pohlížeje plukovníkovi do oči. Potom se dvorně uklonil dámám a vyšel.

Baron Eberstein za nim užasle pohlédl. Amálie také věděla, čeho je to vše důsledek a co znamenají generálova slova. Jenom Helén se kuckala smíchy: „Poslyšte, Eckberte, také budete takový hlupák, až budete starší a jmenují vás generálem?“

„Ale Helén!“ zbledl baron.

Jenom Amálie byla na výši situace.

„Eckberte, okamžitě dejte zavolat pana Dudvu! A ať přijde i kuchařka.“

Na Tenkesi sice nikdo nekřičel jako strážmistr při generálově příjezdu, ale i tam byli ve zbrani.

„Za každou cenu musíme vyzvědět, proč ten generál přijel!“ rozčileně přecházel Matouš.

„Hrad hlídají, že tam neproklouzne ani myš!“ škrábal se na zátylku Jakub.

„Určitě přijel kvůli válečnému plánu. Domlouvají se,“ řekl student. Pak přerušil ticho Matouš:

„Tam nahoře jedí a pijí. Rozhlédneme se, kde berou maso, víno a všecko ostatní.“

Jakub se na něho pochybovačně podíval:

„Jaký to má smysl, kapitáne? Přece se nemůžeš schovat do sudu!“

Ale to už byl Matouš připraven:

„Zvedni se, Jakube, a ty taky, studente, jdeme!“

Pokud to šlo, jeli na koních. Pozorovali hrad z okraje lesa. Dva povozy vyjely ze Siklóse do Dudvovy krčmy. Ale ne pod velením labanců – velela jim kuchařka.

Pan Dudva nadskakoval na židli vedle rozložité Julišky.

„Tak – teď chtějí za moje peníze krmit generála a napájet ho z mého sklepa. Teď jsem jim najednou zas dobrý!“ bručel hořce.

Naříkání hospodského na kuchařku za mák nepůsobilo.

„Nechte toho fňukáni, pane Dudvo, nebo mi pukne srdce. Radši koukejte dát dohromady všecko, co je třeba!“

Hned jak dorazili do krčmy, zasedli tři kurucové do nejtemnějšího koutu v šenku.

S velikým rámusem za sebou pan Dudva zabouchl dveře do kuchyně a chystal se tam připravit všecko, co bylo třeba podle seznamu poslat na hrad.

Juliška se zatím pohodlně rozložila na jednu ze židlí.

Vůbec si nevšimla, že se za ní tiše jako kočka, přikradl Jakub. Vypískla, teprve když jí mládenec položil zezadu dlaně na oči. Popadla ruce, které jí zakryly očí, a sotva se vzpamatovala z prvního úleku, překvapeně zvolala:

„Ale ne! Jakube! Jakube Bugo!“

Vtom zasykl student.

„Krčmář jde!“

„My dva se neznáme, jasné?“ zašeptal Jakub a odklidil se stranou.

Dudva vztekem třískal dveřmi.

„Pojďte si pro to! Už vám chystají, co jste…,“ ale vtom mu slovo uvázlo v hrdle.

Před nim stál kapitán a Jakub Buga. Student hlídal u dveří. S hrůzou se krčmář rozhlédl, kudy by zmizel, ale Matouš ho zarazil.

„Chci s vámi mluvit, pane Dudvo!“

„Prosím.“

„Sedněte si,“ poručil mu kapitán.

Hospodský se třásl jako osika a sedal si na křeslo tak opatrně, jako by nebylo ze dřeva, ale z rozžhaveného železa.

„Milost… já… já…,“ kňučel a rychle se pokřižoval, jako by nadešla jeho poslední hodinka.

„Podívejte se, pane Dudvo!“ postavil se proti němu kapitán, „vy teď půjdete do svého pokoje a tři dny budete nemocný! Budete mít zimnici a sotva budete moct promluvit! Hospodu zatím povede jeden můj člověk. Rozuměl jste?“

Krčmář vstal, celý se třásl a opravdu nehrál divadlo, že jím otřásá zimnice. Matoušova blízkost v něm vzbuzovala takovou hrůzu, že se rozškytal a nemohl škytání zastavil.

„Ano… rozkaz, pane kapitáne,“ a na těle mu vyrazil ledový pot.

Jakub pleskl dlaní do stolu. Váhavý pan Dudva se toho plácnutí lekl, jako kdyby na něho někdo vystřelil z páru pistolí. Hnal se do postele. Dveřní rám nevytrhl ze zdi jenom proto, že ho kdysi dávno zedník důkladně zasadil.

Když se zasmáli, Jakub, Matouš a kuchařka si chvíli šeptali. A Jakub s kapitánem pak pomáhali dát dohromady náklad na oba povozy. Když narovnali vše do šenkovný, zavolali povozníky.

Jakub na sobě měl krčmářskou zástěru a do čela sražený sváteční klobouk pana Dudvy se širokou střechou.

Když dorazily naložené vozy na hrad, udělovala kuchařka rozkazy, ještě přísněji než strážmistr Pitik.

„Mouku, vejce, maso a všecko tohle do kuchyně. Dva sudy do sklepa! Honem, honem!“

Potraviny, které se nosily do kuchyně, svěřila kuchyňským děvečkám, osobně však asistovala u toho, když skládali ve sklepě oba sudy s vínem. Byly to menší bečky. Jedna, jak se zdálo, byla zcela plná, protože v ni ani víno nešplouchalo, ale těžká byla stejně jako druhý soudek.

Kuchařka ještě vyhlédla větracím otvorem hned vedle sudu, jako kdyby něco upravovala na okenní mříži.

„Tak – pohyb – pohyb!“ repetila přitom o překot a vzápětí už hnala ze sklepa vojáky, kteří pomáhali při skládání. „Pohyb! A ven! Jinak nebude hotova večeře!“

Sklep zamkla osobně, klíč si přivázala k zástěře a pak letěla do kuchyně, aby se začalo s večeři podle pokynů paní plukovníkové. Baronka tak chtěla obměkčit okoralé erární generálské srdce.

A bylo toho věru zapotřebí.

Generál se prospal a dal se do inspekce. Císařský plukovník baron Eckbert Eberstein se zapotil, až se na něho lepila hedvábná košile a kalhoty z jemné kůže. Otázka za otázkou ho nutily podrobně vypovídat o všem, počínaje neodeslanou válečnou kontribucí, přes okolnosti, za nichž byl zajat kapitán Bruckenbacker. až do šlo i na stížnost trhovců, na které baron střílel z děla – i na ztrátu střelného prachu.

Plukovník Eberstein se pokoušel vysvětlit, že to, co se odehrává okolo Siklóse, není obyčejná válka, jakou popisují učebnice válečné školy, a že se tu nebojuje podle pravidel obvyklých na březích Rýna či jinde, kde až doposud válčil. Bojové zvyklosti, platné na francouzské frontě, jsou tady, jak se ukázalo, naprosto neupotřebitelné. A kromě toho: „Je tady kapitán Tenkes – a zas a zas kapitán Tenkes,“ zdůrazňoval baron.

„Takové vysvětlení nepřijímám,“ burácel generál. „V celém okolí není jediný početnější povstalecký oddíl, a přesto přicházíme o své vojáky; sedláci dostávají nazpět válečné kontribuce, odeženou si dobytek a střelný prach vymění za písek!“ rozohnil se. „Kdo to všecko dělá? Kdo vlastně je ten kapitán Tenkes?“

Z barona se pot jen lil.

„Když ho hledáme v kopcích, objeví se na rovině. Když ho honíme po rovině, udeří na nás v kopcích. Všichni sedláci ho podporují.“

Tohle už generál nemohl snášet, aniž by se rozkřikl:

„Pane plukovníku! Jste císařský důstojník – či snad stará baba! Promiňte mi ta slova, pane barone. Věříte snad na strašidla?“ pokoušel se ulevit své zlosti a pokračoval. „Dávám vám týden, a to jenom z úcty k vašemu panu švagrovi, který je manželem rozkošné paní Helén. Za ten týden se musíte vypořádat s celou tou bandou! Za deset dní začnou vojenské operace širšího významu. Vymetete kuruce z celého Zadunají.“

Je docela možné, že se pan generál uklidnil z pomyšlení na blízké vítězství, ale možné je i to, že ho pohladila vůně vína, které nachystala Amálie. Pokračoval otcovsky:

„Byl bych rád, kdyby si v místech, kde jsem já velitelem, nedovoloval takové výstřednosti nějaký sedlák! Nějaký kapitán Tenkes!“ řekl zamyšleně a přikročil ke stolu.

Nalil si víno a začal je ochutnávat se znaleckým pomlaskáváním.

„Je to dobré víno! Má jiskru, buket. Je božské… Kde se pěstuje?“

„Na svazích Tenkese,“ špitl plukovník.

V tu chvíli byl baron do hloubi duše vděčný Amálii. Ona přišla na nápad, že by mohli prostřednictvím Helén zapůsobit na Ludwiga, Amáliina švagra, který patřil k důvěrným přátelům tajného říšského hraběte. Proto Amálie pozvala Helén na Siklós, aby se tu mohli poradit v ústraní, jak by se dala zachránit čest plukovníka barona Ebersteina, která se tu postupně rozplývala. První hodiny na hradě jistě na Helén působily příznivým dojmem. Nemohla se nasytit nádherné krajiny, kterou ovšem sledovala jenom dalekohledem z hradeb. Plukovník by byl rád věděl, čím tak dokázala Amálie okouzlit svou sestru, ale všecku pozornost musel věnovat generálovým dotazům.

Předmět rozhovoru dvou sester však byl docela stejný jako rozhovor mužů při generálské inspekci: kapitán Tenkes.

Amálie podrobně vykládala o mistru lazebníkovi, a jak se pak ukázalo, že je to kapitán Tenkes, o obchodníku s dobytkem, ze kterého se rovněž vyklubal kapitán Tenkes… Podrobně jí vyložila historku kolem pití vina na trhu – jak kapitán, připoutaný k metrákovému křeslu, se vsadil a pil s Eckbertem a držel přitom pohár jenom zuby. Tenhle způsob pití Amálie dokonce své sestře předvedla. Vždyť to tehdy mnohokrát zkoušela. až se jí to nakonec podařilo.

Helén se začala téhle dovednosti s neuvěřitelnou vytrvalostí učit. Výsledkem všeho bylo, že obě ženy měly v čase večeře báječnou náladu a oči se jim blýskaly jako dvěma kočkám.

Klidně se mohly bavil, protože oba muži si mezitím povolali důstojníky. Plukovník vytáhl ze zavazadla, opatřeného zámkem, válcovité kožené pouzdro v němž přivezl pod sedmi pečetěmi tajné válečné plány.

Večeře už byla skoro hotová a po krátkém stmívání obklopila siklósský hrad noční temnota. Juliška uznala za vhodné připravit i víno. Osobně se pro ně vypravila s dvěma velikými konvicemi.

Dveře do sklepa za sebou hned zavřela a pak rychle přistoupila k oknu, které bylo proraženo do štíhlého boku španělské hradní bašty. Okno bylo zamřížováno svislými železnými pruty. Neprošla by jimi ani dětská hlava.

Při světle kahanu, který položila na zem poblíž zamřížovaného okna, obtočila Juliška kolem dvou mřížových prutů namočený provaz, tlustý jako ruka. potom zastrčila do smyčky lana silný klacek a jala se jím svýma svalnalýma rukama otáčet. Lano se napnulo, počalo se splétat a působilo na pruty takovou silou, až se železa ohýbala a nakonec obě najednou s tichým zarachocením vyskočila ze zdi. Kuchařka pak obě železné tyče shodila dolů. Teď už bylo v okně tolik místa, že se tudy mohl protáhnout i svalnatý muž.

Potom Juliška zvedla kahanec, mávla jím před oknem dvakrát svisle a dvakrát vodorovně – a naslouchala.

Nedaleko paty španělské bašty začínaly neprostupné mokřiny. Z rákosí, což bylo dost podivné, se ozvalo trojí kosí zahvízdnutí.

Na Juliščině tváři se objevil úsměv. Rychle vyrazila dno u jedné ze dvou beček, které přivezla od pana Dudvy, ale ze sudu nevytekla ani krůpěj vína. Naopak, kuchařka z něho vytáhla silný provaz, rychle připevnila konec lana k uvolněnému oknu a celý svazek vyhodila oknem ven. Za chvilku pocítila, jak se lano třikrát zavlnilo.

Na to znamení čekala – utáhla pořádně uzel na provazu, ten se vzápětí napjal a z jeho mírného otřásání se dalo usoudit, že po něm někdo leze. Potom se v okně sklepa objevila hlava Matouše Ekeho. Zachytil se na římse a s kuchařčinou pomocí se provlékl dírou v mříži.

„Děkuji ti, Juliško!“ oddechoval prudce.

Kuchařka mu šeptem vysvětlovala:

„Válečná porada je v rytířském sále.“

„Jak se tam dostanu?“

„Půdou. Všecko ti povím, ale nejdřív vytáhneme nahoru lano – budeš ho ještě potřebovat.“

Zatímco Juliška vykládala Matoušovi, jak se dostane na půdu schodištěm vedle kuchyně a pod kterým komínem je krb v rytířské síni, generál už opravdu vysvětloval plukovníku Ebersteinovi a jeho důstojníkům plán všeobecného útoku, který měl začít za deset dní.

Mapa, která spočívala v koženém pouzdru, se octla na stole a generál obšírně vykládal o opatřeních, vedoucích k tomu, aby generální útok, jenž má začít za deset dní, měl rozhodující úspěch.

Podstatou tohoto plánu bylo, že od Szigetváru a Osijku přitáhnou silná vojska císařských a spojí se k útoku na sever v takovou sílu, že smetou vojenské oddíly kurucu operující v prostoru mezi Dunajem a Balatonem, jestliže obsadí linii podle Dunaje až k Budínu, pak věrné Rákócziovské oddíly, bojující v západní části Zadunaji, u rakouských hranic, budou odříznuty od svých hlavních silnic a donuceny vzdát se.

Byl to velmi nebezpečný plán – vždyť přece generál Bottyán staví u Komlódu hrad, aby měl dostatečně silně opevnění na obranu přechodu přes Dunaj. Jestliže linii Dunaje labancové uzavřou, budou kuručtí jezdci zbaveni možnosti, aby se v odplatu za nájezdy habsburských oddílů na vesnice, které podporují kuruce, mohli vypravit stejným způsobem do Rakous nebo do Štýrska a pomstít se za násilí labanců na několika tuctech vesnic věrných císaři.

Tento plán nadchl důstojníky na hradě právě ve chvíli, kdy Matouš u třetího trámu, počítáno od krbu v rytířském sále, dal opatrně na stranu střešní tašky, přivázal lano ke třem latím a spustil je dolů. Potom se po něm opatrně spouštěl. Provaz se houpal právě vedle jednoho ze zářících oken rytířského sálu. Kapitán se dostal šťastně na zem a okenními kolečky, zasazenými do olova, mohl pozorovat císařské důstojníky, seskupené kolem generála a pozorně naslouchající.

Uvnitř právě generál vysvětloval, že značná část hradní posádky se připojí k útočícímu vojsku, protože u polního tažení je nejdůležitější, aby se shromáždilo takové množství vojska, které by udeřilo na kuruce se zárukou, že je porazí. Na hradě stačí i menší síly, aby dokázaly odrazit volně se potulující kurucké jednotky. S pravidelným obležením není nutno počítat. Sotva totiž spojené císařské síly vyrazí, Bottyán a jeho brigádníci nebudou mít na starosti nic jiného, než jak se zdravou kůží utéct.

Kapitán z toho ovšem neslyšel ani slovo. Okenní sklo nepropouštělo zvuk a mnoho ramenné svícny s hořícími voskovicemi pro něho ozařovaly rozloženou vojenskou mapu v příliš velké vzdálenosti.

Kapitán se stáhl. Generál v místnosti ráznými pohyby sroloval plán polního tažení a uložil ho do koženého pouzdra.

„Nemusím vás, pánové, jistě ani upozorňovat, že to je všecko nejpřísnější vojenské tajemství!“ loučil se generál.

V tu chvíli vstoupila Amálie s blýskavýma očima a Helén s ruměnými tvářemi.

„Pane generále, velmi byste nás poctil, kdybyste s námi strávil večeři“ usmívala se paní plukovníková.

„Opravdu bychom se mohli příjemně pobavit,“ pohlédla generálovi do očí čtverácky Helén.

Starého pána nezastihl ten náhlý vpád nepřipraveného.

„Děkuji vám za pozvání. Odnesu si tyhle důležité spisy do svého pokoje a pak vám, dámy, rád budu společníkem.“

Pozvedl jeden ze svícnů, vojensky se uklonil a odešel.

Matouš se pozvedl k předprsni bašty, která se táhla rovnoběžně se zdmi budovy. Odtamtud pozoroval okna. Předpokládal, že když generál odešel se svícnem v ruce, jde bezpochyby do některé z místností, kde je ještě tma.

Pozoroval okna budovy. Neuplynuly ani dvě minuty a za skleněným oknem jedné z komnat nad rytířskou síní se objevilo světlo.

Tak to je tedy generálova komnata, usoudil Matouš.

Provaz visel právě vedle místnosti, kde probleskovalo světlo.

Jako kočka šplhal kapitán vzhůru k oknu v patře.

Teď, když na toto křidlo budovy svítil měsíc, oblékl svůj plášť naruby… Veronika mu dovnitř našila podšívku z bílého hedvábí, aby byl ve světle měsíce méně nápadný.

Vylezl na úroveň okna právě včas. Generál otočil klíčem u dvířek bohatě vyřezávané skříně a zastrčil klíč do kapsy.

Pozvedl trochu svícen, rozhlédl se kolem sebe a vyšel z komnaty ven. Nevšiml si, že mu kolem nohou proklouzla dovnitř Amáliina černá kočička. Ve dveřích se generál zarazil. Vstoupil opět do komnaty a zamířil k oknu.

Matouš se rychle schoval pod římsou.

Generál však jenom prohlížel okenní zástrčku.

Když se za ním definitivně zavřely dveře, Matouš opět povylezl. Měsíční světlo vyznačovalo jenom obrys nábytku. Nejprve věnoval kapitán pozornost oknu. Jeden z olověných kroužků byl právě u zástrčky. Matouš vytáhl dýk u a měkké olovo, ve kterém bylo sklo zasazeno, prořízl ostrou špicí kolem dokola.

Pak jemně zatlačil – a barevné skleněné kolečko vyklouzlo ze svého olověného lůžka. Špice dýky teď zamířila k zástrčce a sám Matouš se podivil, jak snadno se mu podařilo odstrčit západku.

Opatrně otevřel okno. Šlo to. Otevřel jedno křídlo, potom ještě povylezl na laně, mírně se zhoupl – a už stál v komnatě. Opatrně za sebou vtáhl dovnitř konec lana, který sahal až k zemi. Nebylo radno, aby o provaz zakopla při pochůzce stráž.

Dýka se teď prohnula ve škvíře dvířek bohatě vyřezávané skříně. Dřevo trochu popraskávalo. Matouš nechtěl způsobit rámus, a tak pracoval velmi opatrně.

Strážmistr Pitik, který byl toho dne velitelem stráží, konal svou obvyklou obchůzku mezi baštami a budovou.

Bdělý harcovník Pitik věděl, jak důležitý host je na hradě – a tak s odpovídající vážností pozoroval všecko, co by mohlo být sebeméně podezřelé.

Kapitán se natolik zabral do práce, že si vůbec nevšiml Amáliiny černé kočičky, která začala packami pohlavkovat konec vytaženého lana – pak se dvěma měkkými skoky ocitla na římse. Tam také tahala za lano, až tu podivnou hračku rozkývala.

Ve dvířkách skříně to zapraskalo. S tichým skřípnutím se otevřela. Matoušovi zabušilo srdce, když sáhl pro kožené pouzdro. Rychle z něho vytáhl tak bedlivě střežený válečný plán. Dobře věděl, jakou vzácnost svírá v ruce. Osud vojsk se může změnit, jestliže bude otec Bottyán přesně vědět o všech nepřítelových záměrech. Přitom si ani nevšiml, že kočička tahala za provaz tak dlouho, až se jeho konec octl na původním místě.

Teprve když to od okna zašustilo, zvedl prudce hlavu.

Plán tažení držel v ruce. Srolované papíry se pokoušel přeložit tak, aby je mohl strčit za košili, přitisknout k tělu a pohodlně se s nimi pohybovat.

Ale marně by se byl teď pokoušel dosáhnout na provaz, protože ten už se v té chvíli pohupoval před orlím zrakem strážmistra Pitika.

Strážmistr se podíval nahoru a celý zkoprnělý si všiml, že konec lana, visícího z nebe, se ztrácí kdesi v temnotě pod střechou. Jeho pohled sklouzl po stěně a s hrůzou se zastavil u okna generálovy komnaty.

Bez rozmýšlení lezl nahoru.

Když vylezl až k oknu, nahlédl dovnitř. Vytáhl pistoli, pak zvolna otevřel okno a jedním loktem se opřel o římsu.

Matouš se schoval pod oknem. V následujícím okamžiku ho strážmistr uvidí! Prudce vyskočil, ale opatrný Pitik mu uhnul dozadu. Kapitán na něho nedosáhl.

Chvilku se dívali navzájem do očí, potom Pitik namířil na Matouše pistoli. Zároveň dopadlo ostří kapitánovy dýky na lano. Jediným trhnutím ho přeřízl.

Při pádu spustila pistole v strážmistrově ruce.

V rytířské síni generál právě odříkával svůj přípitek, když Pitik spadl pod okno a bezděky odpálil i pistoli.

„Připíjím na vítězství, na zmar kuruců a aby byla useknuta hlava kapitánu Tenkesovi!“

Poslední slovo však mu také uvázlo v hrdle. Kruh hostí zvedl hlavu, když spustila pistole.

Pod oknem se konečně dostal ke slovu strážmistr.

„Stráž! Do zbraně!“ řval z plných plic.

Rychle přiběhla stráž a Pitik rozkazoval:

„Dva mistři střelci zůstanou se mnou proti oknu pana generála! Budou mít pušky připraveny ke střelbě. Kdo se tam pohne, na toho střelte!“

Plukovník a důstojníci rychle vyběhli ven ke strážmistrovi.

„Co se děje, strážmistře?“ zeptal se baron.

„V komnatě pana generála je kapitán Tenkes!“

„Cože?“ smrtelně zbledl plukovník.

Běžel rychle nazpět ke generálovi.

„Poručík Bisteritz do rohové bašty! Nadporučík Weiner k bráně!“ vykřikoval v běhu rozkazy.

„Teď to můžete zažít osobně, pane generále!“ pokoušel se obhájit baron.

„Uprostřed císařského hradu?“ zaburácel generál. „Jak svůj hrad hlídáte, plukovníku? Osobně povedu pronásledování. Ztrojnásobit hlídky na hradbách! Půjdete se mnou, pane barone!“

Eckbert Eberstein tasil šavli a rozběhl se za generálem.

Matouš slyšel každé slovo. A vidět také, že na protější baště mistři střelci Ritpek a Vogeller neustále pozorují okno s puškou u líce.

Na stěně visel středověký katovský meč. Vedle skříně ležely generálovy cestovní šaty. Matouš přehodil plášť přes kříž meče a na rukojeť nasadil klobouk. Pak to všecko opatrně vystrčil zespoda z okna. Zvenčí to vypadalo jako temná lidská postava.

Dvě rány zahřměly najednou.

Plášť a klobouk se strašlivým zařváním zmizely z okna.

„Zastřelili jsme ho!“ volal Ritpek.

„Já jsem ho zastřelil!“ křičel Vogeller.

Pohádali se jako vždy, a když to běželi hlásit, podle obyčeje si vjeli do vlasů.

Při nové střelbě se generál zarazil. Zůstal stát na chodbě a počkal, až dorazila stráž s pochodněmi a svícemi pod velením strážmistra Pitika.

„Vzdej se!“ zabušil na dveře.

Zevnitř ani pípnutí.

Od konce chodby přibíhali oba mistři střelci.

„Zastřelili jsme ho oknem!“ hlásili svorně.

„Mohli jsme ho dostat živého!“ uklidnil se generál, vytáhl klíč a otevře! dveře.

Spěchal k oknu k mrtvole, zakryté pláštěm.

Vzrušeně se sklonil nad mrtvolou.

Ale místo kuruce našli pod pláštěm jenom generálovy zmačkané košile, kalhoty a špinavé punčochy.

Matouš se přikrčil za dveřmi. A v tom okamžiku smetl pochodně mečem, který předtím sňal se zdi. Rozžhavená smůla stříkala na všecky strany a všichni, koho skropila, křičeli.

V nastalém zmatku kapitán vyskočil ze dveří.

Tam si právě Ritpek a Vogeller spílali navzájem.

Dvě tvrdé rány – a oba mistři střelci na několik okamžiků zapomněli, o co se to vlastně hádali. To postačilo Matoušovi k tomu, aby zvenčí zamkl dveře klíčem, který trčel ze zámku, a aby se dal na útěk.

„Otevřte! Otevřte!“ hřměl zevnitř generál.

Ale mistři střelci, kteří se už probrali, nemohli splnit rozkaz, protože klíč měl v kapse kapitán.

Během několika minut byli všichni vojáci na hradbách. Ani když byl hrad slavnostně osvětlen, nemohl být krásnější než teď na počest kapitána.

V okně poplakávala Amálie:

„Co jsem ti říkala! To jen on…“

Helén pobíhala od okna k oknu s mnohoramenným svícnem v ruce.

„To je odvaha! To je báječné!“

Mezitím se Matouš dostal až na hradní parkán. Labancové, kteří se obávali další salvy, se poschovávali za předprsně valu.

Dva z nich zvedli hlavu, když slyšeli blížící se kroky cizího člověka, ale dostali každý takovou ránu naplocho mečem z generálovy komnaty, že neměli čas ani vyheknout.

Matouš Eke připevnil konec biče k železnému zábradlí a přehoupl se přes jeden zub střílny. Sklouzl po biči do hloubky, odkopl se od zdi a seskočil na druhou stranu příkopu, přes který se spouštěl padací most.

Ze střech domů a z korun stromů práskaly výstřely sedláků, kteří prodělávali svůj bojový křest.

Za několik okamžiků se šťastně objímali.

„Mám plán vojenského tažení! Jakube, musíme ihned vyrazit k Bottyánovi!“ volal kapitán. „Lidi děkuju vám za pomoc!“

Koně je očekávali za rohem mlýna.

11. V ZAJETÍ

Té noci na hradě ani na Tenkesi příliš mnoho nespali.

V rytířské síni na Siklósi se shromáždili důstojníci. Nadporučík Weiner měl levou ruku obvázanou, protože ho neuctivě pošramotila kurucká kulka. Se stisknutými rty poslouchal plukovník generálovo řvaní, otřásající okenicemi.

„Krádež vojenských plánů polního taženi do Zadunají vytvořila kritickou situaci pro naše postupující vojska! Za to jste odpovědni vy!“ ukázal na plukovníka a důstojníky stojící za ním. „Za tři dny se vrátím z Osijka. Získáte-li válečný plán zpátky a chytnete-li kapitána Tenkese, jste zachráněni. A když ne, všecky vás postavím před válečný soud!“

„Rozuměl jsem, pane generále!“ přikývl hořce plukovník. Generál pokračoval:

„Nebude to snadný úkol, plukovníku! Na hradě zůstanou jenom jednotky, které jsme včera určili. S těmito silami musíte získat nazpátek plán a chytit kapitána Tenkese. Ostatní podle původního rozkazu se mnou zítra ráno vyrazí do Osijku pod velením nadporučíka Weinera. K rozhodujícímu úderu potřebuji mít dost lidí!“

„Ano, pane generále!“ vypjal se baron.

„Skončil jsem,“ kývl generál a propustil je.

Matouš, Jakub a student dojeli k táboru Adama Bériho Balogha ráno. Nešetřili koně.

Cvalem se blížili k ležení, když jim náhle zkřížily cestu bodáky.

„Stůjte! Kam jedete?“ vynořili se přeci nimi dva pěší kurucové

„Zaveďte nás k panu brigádníkovi Adamu Bérimu Baloghovi!“ zvolal kapitán.

Jeden z pěšáků hvízdl. Okolní křoviny se pohnuly. Vyjeli z nich dva kurucové na koni.

„Tihle dva hledají pana brigádníka!“ hlásil pěšák. „Oni jistě vědí, co mu chtějí,“ dodal podezřívavě.

„Kapitáne! Pane kapitáne!“ natáhl jeden z jezdců ruku k podání a popojel k Matoušovi.

Byl to kapitánův dobrý známý, Janči Pazonyi. Jeden z nejlepších lidí brigádníka.

„Janči!“ objali se jen tak na koních.

„Vy ho znáte?“ divil se pěšák.

„To je kapitán Matouš Eke!“ řekl hrdě Pazonyi.

To jméno, jak se zdá, nebylo neznámé ani v okolí Szekszárdu. Oba pěšáci ihned spustili bodáky a jezdci cválali dál.

Pazonyi byl na pohled malý, tenký človíček. Ale v jeho chlapecké postavě bylo tolik houževnaté síly jako v panterovi. Seděl na koni, že by se od něho mohl i Matouš učit. Jeli vedle sebe. Křikli na sebe do dusotu kopyt několik slov. A ni ne tak proto, aby se o sobě něco nového dověděli, spíš že Matoušovi dělalo dobře, když mohl slyšet hlas dávného druha ve zbrani – a Janči zas byl šťasten, že teď podle něho cválá kapitán, dávno pokládaný za mrtvého.

Postavilo se jim ještě několik hlídek, ale na Jančiho zvoláni všecky uctivě vzdávaly čest.

Právě se ozval ranní zvon, když uviděli brigádníka. Seděl už na koni. Tančil pod ním krásný temný hnědá k.

Matouš dojatě dojížděl k Adamu Bérimu Baloghovi. Od té doby, co byli oba na úpatí Tenkese zraněni, se teď poprvé setkali opět tváři v tvář.

„Pane brigádníku. Hlásí se kapitán polního jezdectva Matouš Eke! Získali jsme a přivezli plán válečného tažení labanců!“

Brigádník měl dvojnásobnou radost. Stoji před ním Matouš Eke, který mu tam pod Tenkesem zachránil život a který potom sloužil maďarské věci tak zvláštním způsobem když bojoval s císařskými na soutoku Drávy s Dunajem. A to, co mu teď hlásil! Získali válečný plán císařských! Kdyby se mu bylo v noci něco zdálo, tohle by byl jistě ten nejkrásnější sen!

„Chlapče! Matouši,“ sevřel kapitánovu pevnou dlaň. „Vítej! Přicházíš s tím nejlepším darem!“

Uvnitř, v malé selské světnici se zahnědlými trámy, vytáhl Matouš ze záňadří plán polního taženi, který včera získal.

Rozložili ho na malém stolku. Brigádník si ho prohlížel a jeho tvrdé, v bitvách zakalené srdce se zachvělo radostí.

Podrobně a důkladně byl do mapy zakreslen směr a síla císařských náporů. Dokonce tu byly zaznamenány i hodiny, kdy se mají spojit pluky a prapory v jedinou armádu strašlivé síly, přicházející ze všech světových stran zároveň.

Adam Balogh Matouše objal. Mnoho nescházelo a ti dva tvrdí muži by se byli rozplakali.

„Tohle kdyby se císařským podařilo!“ povzdechl si brigádník. „Ale nepodaří se! Budeme rychlejší!“ Přistoupil k oknu a zavolal: „Janči! Nejrychlejší koně!“

Ani Láne a koňáci sedlali nejhbitější a nejvytrvalejší koně. Neptali se proč.

Za půl hodiny už Adam Béri Balogh, Matouš Eke a Janči Pazonyi, který velel přidělenému doprovodu, uháněli směrem na Komlód.

Kdo se na ně díval zpovzdáli, mohl si myslet, že je to jízdní družina andělů. Jejich koně se sotva dotýkali země a na ramenou jezdců vlály pláště.

Za poledního zvonění už stáli před proslulým generálem Jánošem Bottyánem.

Tehdy už generálovi minula šedesátka. Tělo měl poseté mnoha jizvami. Ale jeho vlastní vojáci i nepřátelé ó něm říkali, že se mu kule vyhýbají.

Získával si lidi už podáním ruky – ne stisknutím, ale tím. jak se při podáni podíval do očí svým jediným okem.

„Děkuji ti, chlapče!“ řekl krátce. „Odpočiňte si, snězte něco – za tři hodiny vás očekávám!“

Víc neřekl – jenom převzal plán tažení.

Adam Balogh s Matoušem se pokoušeli odpočívat, ale z toho odpočinku byla jenom tříhodinová rozmluva. Párkrát si přihnuli z čutory, kterou měl Pazonyi u sedla, a pak brigádník Matoušovi den po dni vyprávěl všecko, co se mu od posledního setkání přihodilo.

Přesně za tři hodiny se hlásili u generála.

„Milý Matouši, tohle ti tvoje ubohá vlast, krvácející z tolika ran, nikdy nezapomene,“ těmi slovy je uvítal.

Potom všichni tři zasedli k císařským mapám. Za tři hodiny se labancké mapy velice změnily. Všude po stole ležela olůvka a kapitán objevil ve směru tažení labanců drobné značky. A ty šedočerné značky znamenaly kurucké jednotky.

Starý generál oba důstojníky krátce a jadrně seznámil se svými úmysly.

„Pro nás je teď nejdůležitější zabránit, aby se císařské oddíly spojily. Rychle a tvrdě se musíme dostat před ně. Za tři – čtyři dny už nedokážou na svých plánech nic změnit. Až doposud známe všecky jejich kroky, jestliže zaútočíme na jednotlivé oddíly císařských, můžeme je všude porazit a zabránit tak, aby se spojily. To by pro nás znamenalo veliké nebezpečí.“

Potom podrobně vysvětlil, která značka co znamená a co od kterého oddílu očekává.

Matouš byl pověřen úkolem, aby zamířil se selskými oddíly, které sebral a ozbrojil, směrem k Szederkényl.

I generál tam pošle jednu jízdní a jednu pěší jednotku pod velením plukovníka Sándora. S nimi se mají spojit pomocné oddíly, které pošle Matouš.

Generál se svými jednotkami napadne císařské pluky, shromažďující se u Moháče – kde se také vyloďují z lodí – jakmile dorazí od Szederkénye jízdní brigáda Adama Bériho Balogha.

„Pak těm na siklósském hradě nezbude nic jiného než se vzdát. Zatím tolik. Ostatní až po prvním vítězství!“ ukončil výklad svých záměrů a rozkazů generál Bottyán.

Brigádník a kapitán dávno neviděli starého pána, jak mu mezi sebou důvěrně říkali, v takové zářivé, odhodlané a báječné náladě.

Nevěděli, že tyto bojové manévry generála Bottyána jsou jenom počátkem útoku, směřujícího k úplnému dobyti Zadunají. Nevěděli, že v torbě starého pána už je rozkaz od knížete Rákócziho, kterým Jánoše Bottyána jmenuje velícím generálem, nejvyšším velitelem a vojenským představeným oblasti za Dunajem.

A nevěděli ani, že už v těchto hodinách se spouštějí na vodu v dunajských ramenech u Soltu první přepravní lodě pro vojsko. Dal je v minulých týdnech podle vlastních nákresů a pod osobním dohledem postavit generál.

Neviděli do duše a myšlenek Bottyánových. A generál se teď chystal překročit Dunaj s osmi tisíci vojáky a chystal se uvítat pod svými prapory právě takové kuruce, jakými byla i chudina ve vojsku kapitána Tenkese.

Brigádník s kapitánem nečetli ani list, který napsal vrchní polní maršál Mikuláš Bercsénvi generálu Šándoru Károlyimu, ale dobře mohli pocítit to, co vrchní polní maršál formuloval takto: Bakonyský les a somogyská země skrývají kuruce. Jen ať tudy táhne vojsko pana Bottyána, a Vaše Milost uvidí, jaký obrat způsobí v jejich srdcích!

I na úpatí Tenkese byla srdce připravena k obratu.

Brigádník s Matoušem uctivě vstali a chystali se ihned vyrazil do Szekszárdu a odtud do Siklóse.

„Počkej, milý Matouši!“ zvedl ruku Bottyán a pak přešel do sousední místnosti. Přinesl odtamtud prapor.

„Posílám tento praporec všem pod Tenkesem. Nechte je na tuto zástavu přísahat, táhněte pod ní do boje – ať vás vede k vítězství!“ řekl slavnostně.

Matouš políbil lem praporu a převzal ho od generála.

Koně si už trochu odpočinuli. Dobře je koňáci nakrmili obrokem, takže navečer byli Matouš s brigádníkem zpátky v Szekszárdu.

Tam přesedli na koně, které jim dal připravit Jani Láne.

Matouš ještě prohodil pár slov s Adamem Baloghem a pak se rozloučili. Dřív než se na nebi rozsvítila večernice, nasedali tři kurucové do sedel a vyjeli k Siklósi. Prapor nesl student.

Ve světle úplňku viděli, jak se proti nebi rýsuje vrcholek Tenkese. Student rozvinul prapor. Byla noc a zářil jenom měsíc, když projížděli s praporem, vlajícím v prudké jízdě, vesničkami, které tolik vytrpěl.

Chudí lidé, které vzbouřil dusot kopyt, vyhlíželi drobnými okny svých chalup. Když uviděli jezdce, ženoucí se s rozvinutým praporcem – a na zástavě znak knížete Rákócziho – někteří si mysleli, že jsou to přízraky.

Společně se strýčkem Siklósim čekali všichni, kteří předcházející noci prošli ohňovým křtem u brány hradu Tito muži a mládenci byli vybráni jako vůdcové ostatních.

„Otec Bottyán poslal tento prapor všem od Siklóse a od Tenkese,“ řekl dojatý Matouš. „Zítra večer se promění i kosy v kopí. Ať každý kuruc, který se skrývá, každý povstalec přísahá na Rákócziho prapor a na svobodu!“

Ve chvílích, kdy se Matouš sešel s Adamem Bérim Baloghem, na siklósském hradě už nastoupily k odchodu setniny, které se měly připojit k hlavnímu císařskému vojsku. V jejich čele byl nadporučík Weiner s obvázanou rukou.

Ve vnitřním hradě doprovodil generála k jeho kočáru baron Eberstein. Generál také v noci nezamhouřil oko – měl přece o čem přemýšlet –, a tak se loučil velice nerudně.

„Pochopte už jednou, že nemůžeme mít slitování!“ křičel ještě ve dveřích kočáru. „Rozuměli jste? Nad vámi se také nikdo neslituje!“ a zabouchl dvířka.

Venku zazněl ostrý povel nadporučíka Weinera:

„Vpřed!“

Jeho povel opakovali velitelé setnin a část vojska barona Ebersteina podle plánu polního tažení vyrazila z hradu.

Ale stále zbývalo dost mužstva k tomu, aby mohl plukovník uskutečnit jiný plán, který si do odpoledne vymyslel.

V dopoledních hodinách baron dlouho uvažoval – teď si k sobě zavolal poručíka Bisteritze.

„Pane poručíku! Posadíte na koně své dragouny a vydáte rozkaz polovině zbývající pěchoty, aby obsadila okolní vesnice!“ vysvětloval stroze. „Ve všech vesnicích seženete dohromady ženy, jejichž muže tam nenajdete. Všude také seberete děti, jejichž otcové se zdržují na neznámém místě. Odvedete všechny na hrad. Zároveň vyhlásíte, že všichni tito rukojmí budou zabiti, jestliže nám ti lidé do tří dnů nevydají kapitána Tenkese!“

V odpoledních hodinách plukovník s uspokojením pozoroval to zoufalé a bědující procesí, které se co chvíli opakovalo před branou siklósského hradu.

Lidé poručíka Bisteritze vykonali důkladnou práci. S výjimkou několika starých žen sehnali dohromady každého živáčka, kterého našli v zastrčených osadách, a všecky zahnali pod bodáky do hradu. Z mužů zůstali doma jenom starci a mrzáci. Ostatní muži už byli v kuruckém vojsku a čekali na rozkaz k odchodu.

Když se vesničané dověděli, co se stalo s jejich ženami a dětmi, chtěli někteří vzít hrad útokem, aby je vysvobodili, ale pak dali na slova moudřejších, že s pouhými narovnanými kosami nemohou ztéct vysoké, kamenné hradby siklósského hradu.

Plukovníkův čin na ně dolehl opravdu krutě. Po celý den je trápily obavy a strach o osud jejich milovaných. Zato večer se s lidmi stala podivná proměna. Obava a strach se proměnily v odhodlanost. Aniž to tušili, v duších jim zazněla stejná slova, jako pronesl generál:

„Není slitování!“ šeptali si v mokřinách, v rákosí a v lesích lidé, kteří se sesedli u malých ohňů.

Ženy a děti namačkali na hradě do hlubokého sklepního vězení. Jeho zdi svědčily o utrpení bývalých vězňů – byla do nich vyryta nehty a hřebíky mnohá znamení. Teď ze stěn čišel vlhký chlad.

Kuchařka byla snad jediný člověk, který ze všech na hradě pamatoval na vězné. Nikdo jí nic nenařizoval – ona však jim přece navařila chutný guláš a v doprovodu strážmistra Pitika odnesla jídlo do přeplněných kobek. Teplé kořeněné jídlo ženy a děti trochu zahřálo. I když Juliška dělala svou práci beze slova, každý její pohyb sběračkou prozrazoval, že jí nad těmi nešťastníky srdce usedá.

Když byla večeře rozdělena, strážmistr Pitik hned hlásil, že je mu kuchařka podezřelá.

Plukovník zamyšleně naslouchal strážmistrovým slovům – a tu někdo zaklepal.

Vstoupil krčmář.

„Copak chcete?“ zeptal se baron.

„Rád bych s vámi, pane plukovníku, mluvil mezi čtyřma očima,“ zdůraznil hospodský poslední tři slova.

Z toho, co mu hostinský řekl, plukovníkovi málem vstaly vlasy hrůzou na hlavě.

„Upozorňuji vás, pane Dudvo, jestli je pravda, co mi tu povídáte o mé kuchařce…,“ a pak s povzdechem dořekl, „proboha, vždyť ona mohla otrávit i mne! Hned ji dám zakovat do želez!“ vyskočil.

Dudva ho poplašeně zarazil:

„Když ji dáte zakoval, pane plukovníku, tak jste chytil jenom jednu kuruckou bosorku. Ale když budeme obratní, dovede nás až ke kapitánovi.“

Baron se poněkud uklidnil.

„Mluvte jasně! Jak si to představujete?“

Dudva se přiklonil k plukovníkovi.

„Ve vězení je jedna žena, která by nám mohla pomoci. Je to dávná láska toho nešťastného Kampóse. Dnes odpoledne se do toho všeho nějak zamíchala. Měli bychom to s ní určitě zkusit a pod nějakou záminkou s ní aspoň chvilku nerušeně promluvit,“ šeptal ten darebák.

A pak zeširoka vysvětloval, jak si představuje chytit je na vějičku, jak tomu říkal.

Krčmářův plán se plukovníkovi velice zalíbil.

Potom zavolal strážmistra, který čekal venku, a poručil mu, aby nechali uvězněné ženy půl hodiny procházet kolem dokola po nádvoří, samozřejmě pod ozbrojeným dohledem.

Strážmistr Pitik předal plukovníkův rozkaz desátníku Horkmajerovi a spěchal nazpět do rytířské síně. Společně s plukovníkem a krčmářem odtamtud pozoroval škvírou v okně ženy a děti, procházející se na nádvoří.

„Tamto je Líza!“ ukázal hospodský na Kampósovu dávnou milou.

Plukovník dal strážmistrovi pokyn, aby vybral šest žen na nádvoří k úklidu. Mezi nimi ať je i Líza. Pak ať svěří šest žen šesti strážným a pošle je uklízel na různá místa hradu – Líza ať přijde do rytířské síně.

Strážmistr Pitik přesně rozkaz provedl.

Za deset minut už stála potměšilá Líza před plukovníkem a před krčmářem.

„Co si přejete, pane plukovníku?“

Baron Eberstein si ženu důkladně prohlédl.

„Chceš si vydělat tři zlaťáky a dostat se z vězeni?“ zeptal se jí.

Líze zablýskly oči.

„Chci! jakpak bych nechtěla!“

„Tak dobře poslouchej, co ti teď řeknu,“ pustil se plukovník do výkladu.

Když skončila procházka na nádvoří a do vězeni se vrátilo i oněch šest žen, dostala juliška od strážmistra Pitika prapodivný příkaz.

Z laskavosti pana plukovníka měla rozdělit mezi děti ve vězení koš jablek.

Na okamžik si kuchařka pomyslela, že baron Eberstein snad není takový ďábel, jak si to o něm myslela.

Vybrala nejkrásnější jablka, jaká ve spíži našla, a hned je odnesla ubohým dětem.

Sotva Juliška rozdala nádherná červená jablka, přitočila se k ní Líza.

„Mohla bys odtud vynést zprávičku, moje milá?“ šeptala kuchařce.

Juliška se na ni nepodívala, ale odpověděla: „Pojď za mnou nenápadně!“

Když přecházela od dítěte k dítěti, Líza šla s ní a opatrně jí šeptala:

„Vyhledej kapitána Tenkese. Řekni mu o našem osudu! Chtějí nás odtud odvést do jiných vězení! Když jsem venku uklízela, vykládal o tom jeden voják! Ať nás proboha zachrání! Snad už ráno nás povedou.“

Juliška přikývla a ani se neohlédla na ženu za sebou.

A jak rozdělovala dětem jablka, vůbec si nevšimla, že každý její pohyb, každý krok sleduje strážmistr Pitik.

Juliška se nemohla dočkat, až nastane večer ticho. Nechala v kuchyni svítil svíčky, přiložila do ohně a připravovala jídlo do hrnců.

V hrncích bublalo – prskající omastek a pobíhání sem a tam přesvědčilo strážmistra, který nespouštěl kuchyni z očí, že se kuchařka pustila do větší práce. Když strčil hlavu dovnitř, právě dávala do sádla vídeňské řízky, které tak milovala paní plukovníková. Jak se od pánve linula příjemná vůně smažících se řízků, seběhly se strážmistrovi sliny. Uklidněn šel zas dál svou cestou.

Ale za chvíli uhodil větřícího bojovníka do nosu zápach. Opět nakoukl do kuchyně. Sádlo na pánvi se pálilo a hořelo.

Strážmistr spěchal k veliké pánvi. Z vídeňských řízků tam už zbyly jen škvarky spálené na uhel.

Volal na kuchařku, ale nikde ji nemohl najít.

Plukovník právě dřímal v křesle, když mu strážmistr celou záležitost hlásil. Sen odletěl z baronových víček a společně se strážmistrem se pustil do hledání Julišky.

Železné pruty v okénku na boku španělské bašty byly vysazeny Provaz visel podél hradby dolů, upevněn na železnou kotvu.

Strážmistr popadl silný provaz a táhl, táhl, dokud nevytáhl nahoru i konec.

„Utekla!“ řekl zaraženě. „Tudy utekla z hradu.“

„Nevadí!“ zasmál se baron.

Strážmistr Pitik se na plukovníka udiveně zahleděl.

„Může dát zprávu kurucům!“

„Žádné neštěstí!“ mávl rukou plukovník a s tajuplným úsměvem se vrátil do své komnaty.

Juliška se z hradu dostala mnohem obtížněji než Matouš předešlého večera do hradu. Podařilo se jí sice obelstít strážmistra, ale sotva se protáhla dírou v mříži.

Dole na okraji mokřin našla rákosový vor, na němž se sem Matouš den předtím přepravil přes tůně. Pádlovala rychle, a sotva ucítila pod nohama pevnou půdu, svižně, se rozběhla na Tenkes, jako by ani neměla takovou váhu.

Zastavily ji hlídky v Gyüdu.

„Odveďte mě ke kapitánovi!“ řekla rozhodně.

Gyüdští o ní nevěděli nic jiného, než že žije na hradě, a to docela stačilo, aby byli náležitě opatrní Nejdříve jí zavázali oči a vodili ji křížem krážem, sem a tam, po větru i proti němu, aby ji pořádně zmátli, kdyby chystala nějakou zradu.

K ránu došli na nějaké místo, chráněné před větrem.

Opodál zaslechla jakýsi šustot a potom spěšné kroky.

„Juliško!“ zaslechla výkřik Jakuba Bugy. Hned jí křísl přes nos nezapomenutelný pach tabáku, který se linul z Jakuba Bugy.

Mládenec hned Julišce sňal z očí šátek.

V záři dvou pochodní před sebou hradní kuchařka uviděla poměrně širokou jeskynní chodbu,

„Hledám vás!“ opřela se unaveně o Jakuba. „Nesu zprávu kapitánovi!“

„Zavolám ho,“ pohnul se Jakub. „Zatím si trochu odpočiň. Vidím, že jsi unavená.“

„Bodejť bych nebyla unavená,“ zlobila se Juliška, „když mě tihle vaši lidé nechali zbrousit půlku Maďarska.“

Jakub řekl smířlivě:

„Jak by mohli všichni vědět, že patříš k nám!“ a šel za kapitánem

Nahoře na siklósském hradu baron Eberstein konečně usnul. Veškerá únava z minulé noci a uplynulého dne na něho padla najednou. Útěk kuchařky ho konečně uklidnil. Teď už věřil, že se podaří plán, který vymyslel krčmář. Aspoň první jeho část proběhla zdárně.

Když si však pomyslel, že tahle tlustá žena s usměvavýma očima mu po celé týdny vařila – a včera dokonce i generálovi – naskočila mu husí kůže. Pane na nebesích, kdyby ho tak byla otrávila!

Když Jakub přišel za Matoušem se sdělením, že přišla Juliška, kapitán právě končil podrobné poučení a výklad mužům, kteří byli vybráni jako velitelé oddílů. Z plánu válečných akcí generála Bottyána samo sebou prozradil jenom to, co se jich týkalo. Jejich úkolem bylo. aby na druhý den večer shromáždili své lidi a po malých skupinkách pod pláštíkem tmy nepozorovaně vyrazili na Szederkény, kam zatím dorazí se svými jezdci plukovník Sándor, generálem jmenovaný velitel.

„Znáte všichni své úkoly?“ pozvedl hlas Matouš.

„Známe!“ odráželo se ozvěnou od stěn jeskyně.

Když opět nastalo ticho, kapitán slavnostně řekl:

„Pak tedy složíme přísahu – jako vojáci Rákócziho!“

Student rozvinul prapor a kapitán předříkával krátkou přísahu:

„Přísaháme, že budeme věrni vlasti, její svobodě a knížeti Rákóczimu až do smrti!“

S dojetím, ale odhodlaně po něm všichni opakovali slova přísahy.

Potom po jednom přistupovali k praporu. První ho políbil Béla Kovács, potom Andráš Erdos – a po nich ostatní.

Když skončily ty slavnostní okamžiky, kapitán je propustil.

Po malých skupinách opouštěli jeskyni. Všichni pospíchali, aby podle rozkazu shromáždili povstalce, skrývající se ve vesnicích, na samotách, ale nejčastěji v hloubi lesa a v rákosinách.

Jakub odvedl kapitána za kuchařkou.

Juliška podrobně vyprávěla, jak odjížděl generál z hradu a jak se po celém nádvoří rozléhal jeho výkřik na rozloučenou: Nemějte slitování.

„Nemějte slitování!“ opakoval Matouš a rozhodně dodal: „On to vyřkl první!“

Když však Juliška vyprávěla, co jí šeptala do ucha uvězněná žena – že zřejmě už ráno odvedou ženy někam jinam –, zhrozil se i kapitán.

Vybavil si v paměti Bottyánova slova, že až budou poražena vojska císařského generála, bude nucen vzdát se i hrad na Siklósi. Kdyby tam ženy setrvaly, zůstala by jim velká naděje, že je brzy vysvobodí. Ale jestli ty nešťastnice odvedou do některého vzdálenějšího vězení za Drávou, bude jejich vysvobození tisíckrát obtížnější. Kapitán promyslel každé Juliščino slovo… do jiných vězení… snad už ráno. Ale kam?

Kdyby mohli získat čas, aspoň ty tři dny, potřebné k rozbití císařských hned na počátku jejich nástupu! Nebo – uvažoval kapitán – nebo by se mělo něco podniknout, až budou ženy přemísťoval.

Od Julišky věděl, ale to mu hlásili i jeho zvědové, že značná část hradní posádky se připojila ke generálovi a podle válečného plánu ze Siklóse odtáhla. Jestliže se plukovník zítra nebo pozítří pokusí odeslat ženy, nemůže jim dát silný doprovod. Slabší vojenskou jednotku by mohli přemoci. Stačil by nečekaný přepad a k tomu rozhořčení žen – a těch pár stráží, které baron může uvolnit, se dostane do dvojího ohně.

Už druhou noc nezamhouřil oko. Dnes však koně přece jenom nečekali osedlaní. Sotva se rozednilo, pozorovaly Veronika s Rózou dalekohledem hrad a každé hnutí hlásily mužům, kteří na několik hodin ulehli.

Den však plynul bez zvláštních událostí. Padací most nebyl po celý clen spuštěn. Z císařské posádky nikdo branou nevyšel.

Zato za hradbami, kam Veronika s Rózou nedohlédly, byl veliký shon.

Už ráno nařídil plukovník nadporučíku Bisteritzovi, aby vybral dvacet pěšáků menšího vzrůstu a aby vzali dvaceti vězněným ženám svrchní oděv. Poručík měl připravit na cestu dva vozy a přidělit jim doprovod pěti jezdců.

Dvacet mladých pěšáků si vyzkoušelo šaty, které vzali ženám. Všechny vyzbrojili pistolemi a dýkami; takové zbraně se přece daly schoval do sukní.

Velké ticho kolem hradu kapitána poněkud znepokojilo Předpokládal, že plukovník vymyslel nějakou čertovinu, ale neměl teď žádnou možnost, jak by vyzvěděl záměry labanců. Už se stmívalo a hradní hrána se stále ještě neotevírala.

Opět si dal od Julišky opakovat všechny události předchozího dne. Když mluvila kuchařka o tom, že byl v poledne u plukovníka i Ferenc Dudva, kapitán se najednou vzpamatoval.

Ten lump! Určitě něco vymyslel.

„Ale krčmář není nahoře na hradě!“ vykřikl Jakub a už se zvedal. „Jdu a vytluču z něho, co si šuškali s baronem.“

„Mírni se, Jakube!“ chytil ho kapitán. „Kdyby měl plukovník jenom tušení, že jsme jeho úmysl vyzvěděli, zdvojnásobil by doprovod – a my jsme jenom dva!“

„Svatá pravda. Musíme se to dovědět, aby to labancové vůbec netušili!“ souhlasil strýček Siklósi.

„Já už to podruhé zkoušet nemohu…,“ řekla nejistě kuchařka.

Do porady se vmísila Veronika.

„Spolehněte na mne! Jestli ten lump ví, kam ženy povezou, dovím se to taky! Půjdu k němu!“

„Nemůžeš!“ bezděky se ohradil Matouš. „Jak si to představuješ – sama?“

„Já půjdu s tebou,“ zastala se Veroniky Róza.

Kapitán o tom začal opravdu přemýšlet.

„Je to naše jediná možnost…“

„Tak proč tedy váhat a uvažovat kolem dokola?“ promluvila rozhodně Veronika. „Až se setmí, vyrazíme s Rózou.“

Dohodli se, že Veronika a Róza půjdou za krčmářem samy. Mladá cikánka však zůstane venku a bude dávat pozor, co se Veronika od toho darebáka doví, a až budou vědět, co potřebují, donesou zprávu rychle Matoušovi s Jakubem, aby mohli včas jednat. Potom poběží nazpět k hospodě, aby mohla Veronice pomoci, kdyby toho bylo třeba.

Matouš dal na tu cestu odhodlané dívce malou pistoli a vrhací nůž. Veronika pečlivě obě zbraně ukryla a odešla společně s Rózou.

Okna krčmy zářila dlouho do noci – uvnitř se rozléhal rámus a hulákání. Obě dívky se skrývaly v nedalekém křoví. Věděly, že nemohou nic dělat, dokud nebude Dudva sám. Konečně se otevřely dveře a šest podivných postav, které doposud tropily uvnitř hluk, vylezlo na povoz.

„To jsou správcové a šafáři z labauckého panství ve Villányi,“ zašeptala Róza. Znala kdekoho. Nebylo tu v širokém okolí nikoho, komu už nehádala z ruky.

Když se svým vozem opilci odhrkali směrem na Villányi a když zaskřípal klíč v mohutných kovaných dveřích hospody, Veronika vykročila.

Dudva právě něco zapisoval do účetní knihy.

Zapálil si o plamen olejového kahance tenkou hůlku, tou si rozdýmal lulku a spokojeně podtrhl denní bilanci. Velice pečlivě, do posledního krejcaru, sledoval stav svého majetku a příjmy. Kdosi poplašeně zaklepal na okno.

„Kdo je?“

Klepání zaznělo znovu.

Dudva přistoupil k oknu a pootevřel okenici Za mříží poznal ve světle kahance dívčinu vzrušenou tvář.

„Veronika?“ vykřikl údivem krčmář „Co tu chceš? Co tě sem vede?“

Zvenčí dívka poplašeně zašeptala:

„Zachraňte mě, pane Dudvo! Pusťte mě dovnitř! Zachraňte mě!“

Hospodský nerozhodně vyhlédl ven.

„A před čím? Chceš dovnitř? A jsi vůbec sama?“ svářelo se v něm podezření a vášeň, která vzplanula nanovo, sotva Veroniku opět uviděl.

„Copak nevidíte, že jsem sama.“ šeptala dívka.

„Pojď ke dveřím!“ řekl Dudva.

Opatrně otevřel kované dveře, a jen Veronika vklouzla dovnitř, hned je přirazil. Klíč se otočil, zaklapla závora a rozčilený Dudva pospíchal ke stolu, u něhož vzlykala Veronika.

„Já tě mám zachránit? Já? Zrovna já? A kde máš toho svého slavného kapitána?“ dotíral na nečekaného hosta.

Pro Veroniku to nebylo snadné – ale musela to udělat pro ostatní uvězněné ženy.

„Je to žběsilec! Nechal mě a odešel k Bottyánovi!“ lhala.

„A ostatní?“ vyptával se děvčete potměšilý Dudva.

„Všichni šli – nezůstal nikdo! Jenom já jsem zůstala. Úplně sama.“

Dudvu zaplavilo nečekané štěstí.

„Ale… pak… Veroniko!…“ koktal.

„Je tu dusno, mohu otevřít aspoň jedno okno?“ lapala dívka po vzduchu. „Aspoň trochu se nadechnout…“

„Hned to bude!“ rozběhl se k oknu krčmář, jehož srdce se plnilo nadějí. Potom se obrátil k Veronice. „Konečně jsi dostala rozum.“

Pod otevřeným oknem se venku krčila ke zdi Róza. Teď už slyšela každé slovo.

„Možná že už je pozdě… možná že mě už zítra chytnou a hned pozítří mě někam odvezou s ostatními ženami,“ promluvila Veronika smutně.

Krčmář měl teď pocit, že je opět a definitivně v sedle. Dívka je vyplašená – když ji poplaši ještě trochu, zaváže si ji tím větší vděčností.

„Pravda, pravda. Zítra ráno v pět je odvezou a zavřou ve sklepích osijského hradu. Shnijí tam. A to čeká i na tebe!“

„Sklepy osijského hradu!“ zaječela nahlas Veronika proto, aby Róza slyšela každé slovo.

„Tak, tak, už zítra ráno!“ řekl s mazanou krutostí krčmář „Dostaneš se tam i ty, když za tebe neztratím slovo!“

„Já se nechci dostat do Osijku! Zachraňte mě, pane Dudvo, před vězením v Osijku!“

Hostinského polévalo horko.

„Když se ke mně budeš chovat laskavě, když mě budeš poslouchat mohl bych tě i zachránit,“ přistoupil k oknu, aby se trochu zchladil.

Ale u okna strnul.

V tu chvíli vyběhla totiž Róza se zprávou kapitánovi: ženy povezou hned ráno do osijských sklepů.

Veronika si nevšimla Dudvova úleku a vzápětí záblesku krutosti v jeho očích.

„Zavřu to okno!“ řekl s předstíranou laskavostí.

„Jak myslíte, pane Dudvo!“ povzdechla si Veronika.

„Tak myslím.“ zazněla krčmářova slova zároveň s cvaknutím okenní zástrčky.

Potom se obrátil k Veronice a s úšklebkem se k ni blížil. Jenom se na ni díval a díval. Předtím hrůzu předstírala, ale teď se bála doopravdy. Krčmář se hlasitě rozchechtal a plácal se do stehen radostí.

„Co vás tak rozveselilo, pane Dudvo?“ vyzvídala Veronika.

Krčmářův smích se přetrhl. Díval se na dívku s krutou zpupností.

„Tys mě rozveselila. Ty! Ptáček se chytil na vějičku! A ráno se přilepí i vážený pan kapitán,“ prskal dál a nebyl k zastavení. „Ty si myslíš, že nevím, proč jsi přišla zaklepat na okno? A myslíš si taky, že jsem neviděl tu druhou, co se schovávala venku? Ale tak je to dobře! Tak to mělo být! Jen ať se tvůj kapitán doví, kam ty ženské povezou!“ a smál se a řehtal a plácal se do stehen a do holínek jako předtím.

„Však je taky osvobodí! Nestarejte se!“ nedokázala v sobě Veronika zadržet hněv z ponížení.

„Ty! Ty bláznivá! Tys mě zas chtěla přelstít?“ blížil se Dudva k dívce a skřípal zuby. Veronika ustupovala.

„Nedotýkejte se mě! Kapitán se vám pomstí!“

„Kapitán? Co si myslíš – kde bude zítra ráno kapitán?“ běsnil hospodský. „Myslíš si, že jenom on má rozum?– Tak poslouchej, holubičko – teď jsme zase vymysleli něco i my! Kapitán se žene do záhuby, jestli se pokusí ženy osvobodit!“

„To není pravda!“ pokoušela se Veronika přesvědčit spíš sama sebe.

„Ale je! Na tuhle vábničku teď naletí ten tvůj kapitáni Třeseš se? Třeseš, holubičko?“ šel krok za krokem za zděšenou couvající Veronikou. „Ale odtud se nedostaneš!“

„To se uvidí!“ blýsklo Veronice v očích.

„Živá určitě ne! To si myslím – teď bys utíkala! Teď bys honem běžela se zprávami k tomu svému kapitánovi! Ale tady zůstaneš! Není kudy utéct!“

A Veronika opravdu poznala, že není kudy. Zády už se dotkla zdi. Před zuřivým hospodským neměla kam ustoupit.

Dudvovy oči zlověstně potemněly. Potom se v nich v jediném okamžiku uhnízdila hrůza.

Dívka u stěny držela v ruce pistoli a mířila mu rovnou mezi oči.

„Tak ty máš pistoli!“ uskočil.

„Otevřete dveře!“ vykřikla na něho Veronika a pokročila kupředu.

Dudva zděšeně couval a honem vytahoval svazek klíčů Dívka s pistolí v ruce šla za ním.

Krčmář vytáhl klíče, ale najednou přistoupil k jednomu oknu, prudce otevřel okenici a už letěly klíče na dvůr.

„Co jste to udělal!“ zkoprněla Veronika.

„Teď si můžeš posloužit!“ rozesmál se Dudva. „Teď už si můžeš otevřít třeba sama!“

Veronika se rozhlédla po oknech, ale beztak viděla, že jsou všechna opatřena pevnou mříží.

Krčmář využil krátké chvilky dívčina zaváhání. Jediným skokem se na ni vrhl a chytil pistoli do ruky.

Ozval se výstřel a kulka rozbila olejový kahan, který spočíval na stole. Olej vystříkl na účetní knihy a dlužní úpisy. Od hořícího knotu chytl rozlitý olej. Všecko co bylo na stole, hořelo.

Veronika při nenadálém útoku rozzuřeného krčmáře zakolísala, ale když na ni dýchl Dudvův horký dech, rychle se opět vzpamatovala. Postavila se mu na odpor jako tygr.

Svými svalnatými pažemi se pokoušel Dudva sevřít dívčiny ruce za zády. Ale Veronika ho kousala do tváře a. kopala, jak mohla. Rozběsněný darebák však ve své divoké zlobě necítil bolest – jednal jako šílenec. Svalili se na zem.

A tu se dívce podařilo zakousnout se krčmáři do zápěstí. že stisk jeho prstů ihned ochabl. Veronika si uvolnila jednu ruku a mohla vytrhnout ze svého šátku vrhací nůž. Rozhořčeně se ohnala nožem po krčmáři, ale zasáhla jenom jeho šaty, protože se právě v tom okamžiku otočil. Bodla ho takovou silou, že mu proťala kabát na rameni, přibodla ho k podlaze a nedokázala z ni nůž vytáhnout.

Jak Dudva vyskočil na nohy, kabát ze sebe strhl.

A tu se zaslepeně útočící muž zarazil. Od plamene, který pohlcoval na stole směnky, chytla ochranná dřevěná mříž a kouřilo se už i ze stropních trámů.

„Prokletá holka!“ vystřízlivěl. Vběhl do kuchyně, popadl dvě vedra s vodou a vylil je do plápolajícího ohně.

Oheň zasyčel, ale vzápětí nabral sílu a hořel dál.

V bezmocné hrůze se Dudva rozběhl k okenici, kterou předtím otevřel.

Svazek klíčů, který vyhodil, ležel čtyři pět metrů od okna v prachu dvora. A mříž a zamčené, důkladně okované dveře je uvěznily v domě.

Lakomec už na Veroniku dávno zapomněl. Šlo mu o záchranu vlastního majetku. Rozběhl se do sklepa. V tajné skříňce za jedním sudem skrýval své poklady. Teď je chtěl zachránit.

Veroniku dusil houstnoucí dým. Nadarmo zotvírala všecka okna – s přílivem čerstvého vzduchu plápolal oheň ještě lip.

Dívka popadla těžkou dubovou lavici a rozběhla se s ní jako beranidlem proti dveřím. Ale dveře roubil poctivý mistr tesař a důkladně je okoval. Udělal je poctivě, aby se jimi nevloupali do hospody lupiči a pobertové.

Třikrát se dívka rozběhla proti dveřím, pak se lavice rozsypala – dveře se ani nepohnuly.

Hořící trámy na stropě praskaly a z nich se na podlahu sypaly žhavé odštěpky.

Veronika přiskočila k jednomu oknu nadýchnout se trochu čerstvého vzduchu, protože se už dusila. Křečovitě se chytila mříže.

Když Róza zaslechla oknem Dudvovy pohrůžky, že prý chtějí už zítra odvézt ženy do Osijku, běžela ze všech sil a předala tu zprávu kapitánovi.

Právě toho se Matouš obával. Osijský hrad labancové pořádně opevnili. Kdyby se mezi lidmi, kteří teď odcházeli do boje, rozšířila zpráva, že jejich ženy a děti vězní císařští právě v Osijku, mohlo by to zlomit jejich bojového ducha. A naopak, když teď ženy osvobodí, vlije to do bojovníků novou sílu k boji.

„Můžeme se na ně vrhnout v lese u Nagyfalu. Ale musíme vyrazit hned, abychom se stačili připravit na přesilu.“ Potom poprosil Rózu: „Pospíchej za Veronikou! Moc se o ni bojím!“

„Už běžím, kapitáne!“ rozběhla se mladá cikánka.

Matouš s Jakubem vzali do boje s přesilou dvakrát po třech puškách a dvakrát po čtyřech pistolích.

Kapitán počítal s tím, že rychlou palbou z úkrytu mohou vyřadit většinu labanců, a když vystřílejí všecky pušky a pistole, na zbývající pak zaútočí zblízka.

Ale museli být na místě včas, aby si mohli dobře prohlédnout terén, odkud budou mít jistý výstřel a kde budou moci pustit vojáky co nejblíž, aby se ani jedna kule neminu la cíle.

Rychlým klusem se vydali směrem na Siklósnagyfalu.

Róza už zdaleka viděla, že se ze všech oken krčmy Hne rudá záře a valí se jimi kouř Tam se muselo odehrát něco strašného! – napadlo ji. Sebrala všecky síly a hnala se k domu, aby mohla Veronice pomoci.

„Veroniko! Veroniko!“ volala, když doběhla k hořícímu domu.

Marně cloumala dveřmi – byly zamčené. Běhala od okna k oknu a opět volala:

„Veroniko! Kde jsi, Veroniko?“

Ale slyšet bylo jenom praskání v trámech – některé se s hrůzným rachotem zřítily do místnosti.

U Róziných nohou něco zacinkalo. Pohlédla na zem. Kroužek a na něm tři klíče. Vyhrábla je z prachu a hnala se ke dveřím.

Odemkla je tím největším klíčem.

Kotouč dýmu jí vletěl do očí. Neviděla nic. V dešti jisker se plížila podle zdi dovnitř. Nevšímala si toho, že se jí spálí její krásné černé vlasy a že jí ohořívá lem sukně.

U prvního okenního výklenku její prsty nahmataly Veroniku. Vzala ji do náruče a vynesla z domu.

Venku, na čerstvém vzduchu se zarazila.

Z krčmy zazněl Dudvův hlas.

„Lidi! Hospoda hoří!“ potácel se ze sklepa krčmář a vlekl nahoru stříbrné podnosy, měšce s penězi a bohatě zdobené poháry.

V Róze se vzedmula vlna krutého hněvu – přirazila dveře krčmy a otočila klíčem.

Potom opět vzala Veroniku do náruče a donesla ji ke studni.

Nastříkala jí do tváře vodu. Cítila, že dívčino srdce tluče a že dýchá. Naložila si ji rychle na ramena a šla, co jí síly stačily, na Tenkes. Za ní už planula došková střecha krčmy vysokým plamenem. V praskání a sykotu ohně bylo slyšet šílené volání.

„Pomoc! Lidé! Dobří lidé, pomozte! Odvděčím se! Nic nezůstanu dlužen!“ vykřikoval hospodský.

Potom už jenom praskal oheň a vrhal do výše jiskřící popel.

Baron Eberstein ještě nespal, když noční nebe ozářilo světlo požáru. Díval se dalekohledem, jak hospoda hoří, a pak pokrčil rameny, jestli v ní uhořel i krčmář, pomyslel si, aspoň mám o jednoho věřitele méně.

Za úsvitu poslal strážmistra Pitika, aby se podíval, co se stalo s krčmou.

„Shořela do základu,“ hlásil strážmistr.

Plukovník lhostejně přikývl a spěchal do rytířské síně, kde čekalo dvacet labanců v ženském šatu na poslední rozkazy, skryto před očima ostatní posádky.

„Musíte ho dostat živého!“ rozloučil se baron s poručíkem Bisteritzem, na jehož hlavě se podivně vyjímal ženský šátek „Kdyby to však jinak nešlo, zabijte ho! Rozkaz pana generála jste slyšeli: Nemějte slitování!“

Asi po třech hodinách Matouš s Jakubem uviděli dva povozy, jak se blíží k jejich léčce.

Průvod doprovázelo pět jízdních labanců. Kočové poháněli koně a o ramena podpírali pušku.

„Opatrně!“ šeptal kapitán, když dojeli blíž. „Nejdřív jezdce. Kočí pak vyřídíme obuchy.“

Jakub přikývl a společně s kapitánem zalícili první pušky.

Zaburácelo šest výstřelů – pět labanců spadlo z koní. Šest prázdných pušek nechali útočníci na místě, skočili na koně a hnali se k vozům. Dva labancové na kozlících odhodili pušky, že se vzdávají, a zvedli ruce. Kapitán jel k prvnímu vozu. Odhrnul plachtu.

V tom mu hodili na hlavu síť a deset labanců, převlečených za ženy, se mu vrhlo na krk.

I z druhého vozu vyskákaly ženy.

„Vzdej se,“ ječel poručík Bisteritz.

Jakuba něco udeřilo do levé ruky.

Zpod veliké hromady labanců v ženských šatech se ozvalo kapitánovo volání:

„Utíkej, Jakube! Utíkej!“

I mládenec viděl, že tady už nic nepořídí. Na jeho druha se jich vrhlo dvacet, a k tomu kapitána doslova ochromila veliká, pevně vázaná rybářská síť, kterou mu hodili na hlavu. Zamotal se do ní a vůbec se. nemohl pohnout.

Jakubovi hvízdaly kulem uši kulky. Oba kočí se snažili srazit ho z koně, ale otevřel si cestu bičem.

Vjel do lesa, všech šest pušek nechal na místě a hnal se vpřed.

Poručík Bisteritz kopl Matouše, svázaného do kozelce.

„Sklaplo ti, kapitáne Tenkesi! Hoďte ho na vůz!“

Labancové naložili Matouše na první vůz. Deset jich u něho sedělo cestou na hrad. Deset – a všichni s nabitou pistolí v ruce.

Beztak se celý oddíl třásl, dokud je nepřijaly bezpečné hradby Siklóse.

Když se za nimi zavřela hradní brána a s velikým skřípotem se zvedl i padací most, teprve potom kapitána vyprostili z pevné sítě.

Plukovník baron Eberstein pozoroval tu scénu s nadutou pýchou.

Matouš tam stál na dvoře v poutech.

Amálie s Helén sledovaly z oken každý jeho pohyb.

Baron k němu odměřeně přistoupil

„Víš asi, jaký osud tě čeká?“ zeptal se domýšlivě.

Kapitán pohlédl plukovníkovi do očí

„Teprve konec biče práská, plukovníku!“ řekl klidně.

12. BEZ SLITOVÁNÍ

Veronika se probrala až v jeskyni.

Róze se ulehčilo, když dívka pomalu otevřela oči.

„Už je při sobě!“ zašeptala strýčkovi Siklósimu.

Veronika polekaně chytila za ruku starocha, který se nad ni skláněl.

„Matouš, Jakub! Kde jsou?“

„Upokoj se, jeli k silnici na Osijek,“ pohladila poplašené děvče po čele Róza.

Ale Veronika sebrala síly a posadila se. Celá se zalykala, když vyprávěla hned Róze a hned starému:

„Je to past! Přelstili je! Jděte za nimi!“

„Chudák, mluví z cesty!“ zašeptal starý Siklósi cikánce. Vzal Veroniku koleni ramen, aby ji uchlácholil. „Odpočiň si, děvenko. Teď si pěkně odpočiň!“

Pozvedl k dívčiným rtům dřevěnou Čutoru a dal jí napít vína, aby se jí ulevilo.

Ale Veronika čutoru odstrčila.

„Ten ďábelský Dudva… Prozradil mi to! Vůbec nemluvím z cesty. Vlákali je do pasti!“

To už řekla s takovou rozhodností, že starého Siklósihu zamrazilo. Pohlédl na Rózu a hned se snažil Veroniku upokojit.

„Spolehni se na kapitána! Jen mu věř, moje milá!“

Veronika však jen vyděšeně seděla a seděla. Roztržitě nechala strýčka Siklósiho, aby jí podal opět čutoru s vínem. Polykala sametové doušky, které jí teď hrůzou hořkly na jazyku jako žluč.

Pak si opět lehla. Přikryli ji starým kožichem.

Róza kývla na starého Siklósiho a poodešla stranou.

„Mám strach,“ řekla ponuře cikánka.

Starý Siklósi neodpověděl. Přemýšlel. Pokoušel se složit si jasný obraz ze všeho, co se od předvčerejšího poledne událo.

Plukovník dal pochytat ženy. Šest z nich poslali uklízet – to vyprávěla Juliška. Jedné z nich vyžvanil labancký voják, že je převezou do jiného vězení. Žena to našeptala Julišce. Kuchařka utekla z hradu a přinesla jim tu zprávu. To ještě nevěděli, kam chtějí labancové rukojmí odvézt. Veronika s Rózou odešly k Dudvovi. Krčmář řekl, že je povezou do Osijku. Domnívali se, že se to dověděl včera večer na návštěvě u plukovníka. Tu zprávu donesla Róza kapitánovi. Matouš s Jakubem odjeli a od té doby o nich nic nevědí. Nechtěl trápit Veroniku, aby se dověděl něco víc, co říkal krčmář a za jakých okolností vypukl vlastně v hospodě požár.

Musíme čekat, usoudil stařec.

Odpoledne se objevil Jakub. Přijel sám, úplně vyčerpaný. Široký modrý rukáv své košile měl celý zakrvácený Sklouzl ze sedla na zem a neřekl nic než:

„Mají ho!“

„Cože?“ vykřikl starý Siklósi.

„Dvacet jich na něho šlo. Hodili mu na hlavu síť. Jel jsem za nimi zpovzdáli.“

Veronika naštěstí tvrdě spala.

Buga vytáhl svou dýmku pro sváteční den a nacpal si ji. Vykřesal oheň, a když tabák začal dýmat, vyfukoval hustý dým a přitom pochmurně mlčel. Rameno ho nemilosrdně bolelo. Ale co byla ta bolest ve srovnání s tím, co cítil v srdci! Věděl, že už kapitána určitě vsadili do vězení a mistr kat si už bezpochyby chystá mučící nástroje k výslechu. Kapitán je velký úlovek! Vždyť jenom on, kromě generála Bottyána a brigádníka, zná válečný plán kuruců.

Jakub nepochyboval o tom, že Matouš bude mlčet – není na světě kat, který, by z něho byl schopen i tím nejpekelnějším trýzněním vymáčknout jediné zrádné slovo Stejně však nepochyboval o tom. že na siklósském hradě nevynechají jediné pekelné mučení, které bv na něm nevyzkoušeli, ať už proto, aby z něho něco vyrazili, anebo z nízké pomstychtivosti.

„Kapitána určitě zavrou do hradního vězení,“ řekl po chvilce. „Odtamtud ho dostat nemůžeme.“ Po těch slovech beznaděje zvedla hlavu mladá cikánka.

„Jakube! Můj dědeček býval studnařem. Když jsem byla malá holčička, navyprávěl toho spoustu o tajných podzemních cestách do hradu!“

Jakub vyskočil.

„Žije ještě tvůj děda?“

„Žije! V Göntéru.“

„Jdeme za ním!“ rozběhl se Jakub.

Ale starý ho zastavil.

„Ani na krok, dokud ti nevyčistím ránu!“

Jakub věděl, že má stařec pravdu. Svlékl si modrou košili. Vypláchli ránu vínem a střelným prachem posypali místo, kudy kulka vstoupila a vyšla z ramene. Potom rameno pevně obvázali pruhem bílého plátna. To se ví, že ho to bolelo, ale ani nezasykl. Myslel na to, že Matouš musí vytrpět mnohem horši mučení.

Jakub si natáhl jinou košili a vyrazili rychle s Rózou a starým Siklósim do Gónléru.

Rózin dědeček byl starý, scvrklý muž. A jak už to u takových lidí bývá, mnoho mluvil.

„To už je dávno, tuze dávno… , ale dodneška na to nezapomenu…,“ probíral se v paměti. „Bylo s ní spousta práce, moc jsme se nazlobili! Stěna studny se vždycky vyvalila – a my jsme kopali nanovo a nanovo zdili… No – a byla tam jedna strašně dlouhá podzemní chodba,“ řekl konečně to očekávané slovo.

„Je to jisté?“ zarazil ho Jakub.

„Vždyť povídám – nikdy na to nezapomenu, jaká hrozná práce to byla. A taky jsme tou chodbou chodili… hledali jsme tam poklady, ale našli jsme jenom hradní zeď. Tenkrát jsme si říkali, že to bylo někde poblíž vězení.“

„Cože – u vězení?“ rozzářily se Jakubovi oči. „Jak povídám, zrovna tam,“ přikývl stařec. „Moc jsme si dávali pozor na směr.“

„Můžeš nás tam zavést?“ zeptal se strýček Siklósi.

„Času mám dost,“ souhlasil starý studnař.

Jakub si ho posadil před sebe do sedla a jel, jak nejopatrněji uměl.

Neuplynula ani hodina a stáli u siklósské studny k napájení dobytka, v níž se jednou Matouš ukryl.

„Když se spustíte na téhle straně a budete klepat na stěnu, v jednom místě to zazní dutě. A tam právě je podzemní chodba.“

Jakub neváhal. Chytil se tyče u vahadla a spouštěl se podle stěny niž a níž s obuchem v ruce. Píď po pídi proklepával stěnu.

„Mám to!“ zavolal nahoru, když na jednom místě duněla zeď jako prázdný sud.

„Označ to místo!“ křikl na něho dolů strýček Siklósi.

Jakub pečlivě vyškrábal do stěny studny hranice plochy, kde jeho ťukání znělo dutě. Potom se po tyči vyšplhal nahoru.

Starý studnař se cestou rozpomněl, že tu poblíž v Tótúfjalu žije jistý Gábor Káraszi, mladý muž, který se u něho učil hloubit studny. Mohli počítat i s mistrem Viktorem.

Strýček Siklósi se rozhodl, že sem ještě během odpoledne přivedou mladého Gábora Kárásziho. Potom se oni tři – Jakub, Viktor a mladý muž pokusí projít podzemní chodbou až na její konec, a jestli měl starý studnař pravdu a když budou mít štěstí, probourají hradní zeď právě někde ve vězení.

Strýček Siklósi, Róza, Juliška a všichni koho se jim podaří shromáždit, spustí kolem hradu takový rámus, aby z něho plukovník vycítil, že jsou kapitánovi přátelé odhodláni ke všemu!

Rozloučili se a všichni se vydali plnit své úkoly.

Když Jakub myslel na osud svého zajatého přítele, vůbec se ve svých představách nemýlil.

Matouše zakovali do řetězů a strčili ho do kobky bez oken.

„Pane poručíku,“ přijal Bisteritze plukovník, „začněte s výslechem na mučidlech. Musíme z něho dostat, kde je plán polního tažení a kdo jsou jeho spřeženci. A kromě toho – ihned dejte postavit popraviště, aby bylo připraveno, jakmile přijede pan generál!“

„Spolehněte se, pane plukovníku,“ vykřikl poručík a spěchal provést baronovy rozkazy.

Zatímco na dvoře stloukali popraviště, v mučírně vyslýchal Bisteritz kapitána, napnutého na skřipec.

Svázali mu ruce za zády a za provaz, přehozený přes kladku, ho vytáhli do výše.

„Kde jsou válečné plány?“ řval kapitánovi do ztýraného obličeje poručík Bisteritz.

„Na bezpečném místě,“ zněla dutá odpověď.

„Tak ty to nepovíš?“ usmál se Bisteritz. „Mistře,“ ohlédl se po katovi.

Mistr práva útrpného v širokém rudém plášti napjal kapitánovi provaz o stupínek víc.

Matouš měl pocit, že se mu kotníky u nohou, kříž, ramena a zápěstí roztrhnou.

Visel tu natažený přeci poručíkem jako tětiva luku.

„Kde jsou tedy ty plány?“ zvedl poručík Matoušův zmučený obličej.

„U tatíka Bottyána… jděte si pro ně!“ usmála se utýraná. a přesto hrdá tvář kapitánova.

„Mistře!“

A opět to v Matoušových kloubech praskalo.

„Kde jsou skryti tvoji kumpáni?“ rozeřval se na něho znovu Bisteritz.

Kapitán se pokoušel na skřipci nadechnout. Držel se ze všech sil, aby tou strašlivou bolestí nekřičel. Tu radost nechtěl udělat proklatému poručíkovi Bisteritzovi, kterého by, kdyby měl volné ruce, uměl poslat jedinou ranou do pekel.

„Moji přátelé?“ zašeptal, „v horách, v údolích, v hlubokých lesích, ve vsích, v pustách, všude!“

Poručík zaječel:

„Mistře popravčí!“

Kat se pověsil na provaz. Táhl ze vší sily. Potom se sesul na zem a zaklesl smyčku provazu do železné skoby, zapuštěné ve zdi.

„Já už dále nemůžu, pane!“ oddychoval.

Bisteritz jenom stál. Díval se na Matouše, kterému stékal po tvářích pot proudem, bolestí svíral rty a občas, když už bylo mučení nesnesitelné, zavřel oči. Ale jenom na okamžik. Potom se opět díval na poručíka. Jeho hnědé oči se naplnily ohněm a Bisteritz měl pocit, že ho ten pohled svou silou a pohrdáním probodne.

Viděl, že i kat je naprosto vyčerpán.

Odešel k plukovníkovi.

„Je to zatvrzelý ničema. Snáší to mučení, že už i kat je dočista vyřízen!“

Plukovník odložil dýmku, trhl blůzou stejnokroje a zpupně uhodil pěstí do stolu.

„Sám si ho vezmu na starost!“ nasadil si na hlavu klobouk a odešel do mučírny.

Poručil katovi, aby trochu povolil skřipec. Potom spustil nadutou řeč:

„Nadešla hodina účtováni. Teď už tě nikdo nezachrání! Přiznej se upřímně ke všemu. Tím si jenom pomůžeš. Tak – kde je válečný plán?“

Matouš se zahleděl plukovníkovi do jeho syrovátkových očí.

„Všecko přiznám,“ spustil hlavu na prsa.

„Konečně! Aspoň teď jsi přišel k rozumu!“ kývl plukovník na kata, aby povolil provaz. „Mluv upřímně – čeho jste chtěli dosáhnout?“

Matouš ucítil pod nohama zemí. Před očima mu tančily rudé a fialové kruhy. Několikrát se zhluboka nadýchl, potom vztyčil hlavu a pohlédl plukovníkovi do očí.

„Přiznávám se, že jsme vás a všechny labance chtěli po zásluze potrestat. Budete našemu ubohému lidu platit slzami za slzy a za prolitou krev prolitou krví,“ zněla kapitánova odhodlaná slova pod klenutím mučírny, která už viděla tolikeré trápení.

Nekřičel ta slova, ale nebyl ani zlomen. Svůj ortel však říkal, jak dovedou říkat ortely jenom silní lidé.

„Ještě pořád fantazíruješ? Nebo jsi se z toho skřipce docela pomátl?“ dal se do smíchu plukovník.

Ale smích mu pojednou uvázl v hrdle. Zvenčí, odněkud z okolí hradu se z přítmí, předrážejícího v noční temnotu, ozvaly mohutné rány, které otřásly ovzduším.

Plukovník nedokázal skrýt, že jeho klid je tentam. Civěl na Matouše bez jediného slova.

A kapitán se teď opět zadíval plukovníkovi do očí stejným pohledem jako před chvílí poručíku Bisteritzovi, který před jeho pohledem utekl.

„Je posedlý!“ zachvěl se baron a vyběhl z mučírny.

Kat pohlédl na poručíka.

Zvenčí se opět ozvaly výstřely.

„Odveďte si ho třeba k čertu!“ kývl Bisteritz na kata. „Zítra ráno mu stejně usekneme hlavu.“

Plukovník, který po výstřelech vyšel ven, zamířil na hradby směřující k Tenkesi; poručík ho rychle dohonil. Od okraje močálů, velikým půlkruhem podél hradu, počínaje patou španělské bašty až docela ke góntérskému vrchu, hořely ohně.

„Je jich spousta!“ promluvil ústy poručíka strach.

„Ale neodvažují se na dostřel!“ uklidňoval ho plukovník.

Z močálu, kam světlo ohně nezasahovalo, zahřměl výstřel. V bezprostřední blízkosti obou důstojníků se rozplácla kulka o kámen předprsně.

Plukovník sebou rychle hodil na zem.

Od třasoviska zazněl dunivý hlas:

„Plukovníku! Jestli se bude kapitánovi a vězňům na hradě ubližovat, nemáme slitování!“

Jako by tohle zvolání bylo signálem, za plukovníkovými zády se rozkýval zvon starého siklósského kostela. Jeho hlas bylo slyšel v podzemním vězení stejně dobře jako v komnatách paláce. Těm dole zvěstoval naději, těm nahoře věštil odplatu.

Starý Siklósi, Juliška, neúnavná Róza i Veronika, jež se velmi rychle vzpamatovala, ti všichni dali plukovníkovi na vědomí, že za své vězně odpovídá hlavou, a pokoušeli se tak vlít sílu do žil Matoušovi, který byl v rukou kata. Pod zemí se Jakub, Viktor a mladý Gábor Kárászi krok za krokem blížili ke kapitánovi.

Sami ještě nevěděli, zda bude mít jejich usilovná práce nějaký výsledek. A přesto se z nich lil pot, když v podzemní chodbě od dobytčí studny na hrad odklízeli trosky z některých míst, kde byly závaly.

Tam pod zemí se pro ně zastavil čas. Jenom tušili, že se na povrchu země zatím setmělo a že se na krajinu pod Tenkesem snesla noc. Teď neměřili čas na hodiny, ale na pídě a lokte, které měly Matoušovi zachránit život.

Celé úseky staré podzemní chodby byly krásně zachovány. Ale na řadě míst vymlela spodní voda ve vyzdívce chodby díry a cestu jim pak zatarasily závaly. A tu přišly ke slovu rýč, špičák a páčidlo. Často uběhlo pěkných pár chvil, než postoupili o několik kroků.

Právě odkopávali čtyři či pět sáhů závalu. Byla to krušná práce. Hlínu odnášeli dozadu na rukou, aby udělali v úzké podzemní chodbě místo pro další lopaty země.

Nakonec se opět dostali k dobře vyzděným částem. Vepředu šel Jakub se dvěma lojovými svícemi, za ním Kárászi a nakonec Viktor.

Jak se prodírali vpřed, upevňovalo se i jejich přátelství.

Najednou se Jakub zarazil. Cestu jim uzavírala kamenná, pevná zeď.

„To už je hrad,“ popleskával Viktor zeď, která se jim postavila do cesty.

„Tak jsme tu!“ oddechl si Jakub a v dobré náladě si nakrucoval kníry.

Teď přišla ke cti páčidla, která si přinesli v pytlích na zádech. Jeden po druhém vylamovali kameny, spojené pevnou maltou.

Páčidla jen zvonila. Střídali se na úzké prostoře – a kdo právě neboural zeď, místo odpočinku odnášel kameny.

Balvany, vylomené z hradní zdi, odnášeli asi dvacet či třicet metrů dozadu, ke stěně chodby, aby jim nepřekážely, až půjdou nazpět s kapitánem.

Najednou se za nimi ozvalo v úzké chodbě temné zahřměni.

„Co to bylo?“ pokoušel se narovnat Jakub.

„Podívám se,“ vypravil se dozadu Viktor s jednotí svíčkou.

Oba zbývající mužové ho bezděky následovali.

Chodba, kterou sem přišli, se asi sto metrů za jejich zády zavalila.

„Země nás uzavřela,“ zděsil se Viktor. „Takovou spoustu hlíny neodkopeme ani za čtyři nebo za pět dní. A kam bychom ji odklízeli! A k tomu nemáme vodu. Vydýcháme vzduch. Udusíme se tady,“ zmocnila se ho hrůza.

V takovém postavení Jakub ještě nikdy nebyl, i když kolem něho už tolikrát obcházela smrt. Zato už mnohokrát viděl, jak se lidí zmocňuje panika. A teď pozoroval cosi podobného u Viktora. Řádný měšťan snadno ztrácí hlavu při takových neočekávaných událostech. Nepřivykl tomu, že jeho život je každou chvíli v nějakém nebezpečí.

Mládenec přistoupil k mistrovi.

„Poslyš, Viktore – kam jsme se vypravili?“ plácl ho po rameni a chytrácky se usmíval.

Poplašený mistr ze sebe vykoktal:

„Na hrad přece…“

„Tak vidíš! Tak proč se chceš, k čertu, vrtat jako krtek někam nazpátek?“ ukazoval Jakub na zával. „Na hrad se jde tudy!“

Mistr zaraženě stál.

„Vodu sice nemáme,“ pošoupl si Jakub na opasku dopředu čutoru, která mu při práci sklouzla na záda, „ale trochu vína tu ještě je!“

Dřív než Viktora posedla hrůza, Jakub ho svým sebejistým klidem, laskavým humorem a třemi doušky vína zbavil poplašných vidin. Rychle nabrali nových sil a páčidly, od nichž jiskry jen odletovaly, vylamovali ze zdi kameny.

Žádný z nich neuvažoval o tom, proč náhle pracují dvojnásob usilovně. Teprve později se přiznali, že po tom novém závalu už pracovali, nejenom aby zachránili život Matoušův, ale i svůj vlastní.

Kapitán byl přikován řetězem ke zdi a ležel na ztuchlé slámě.

Zpočátku ještě slyšel ze sousedních cel hlasy dětí, které se čas od času rozplakaly, a matky, které děti povzbuzovaly, chlácholily a uspávaly. Později však celé vězení utichlo, jenom shora, odněkud za baštami hradu zněl nezadržitelně zvon.

V plukovníkově komnatě byla napjatá situace. Amálie si zacpávala uši a křičela.

„Eckberte! Vyjeďte přece z hradu! Chyťte je! To je strašné! Vždyť se z toho zblázním!“

Baron nervózně vysvětloval:

„Ale Amálie! V noci? Do vojenských věci nestrkejte, prosím vás, nos!“ došla mu trpělivost… Kdoví kolik je jich venku kolem hradu. A my jsme dali své nejlepší lidi generálovi!“

Jenom Helén vychutnávala tuto pro ní tak mimořádně zajímavou situací. Seděla v houpací židli a kolébala se dopředu – dozadu, jak vyzváněl zvon. Přitom se třásla po celém těle a neustále opakovala:

„To je skvostné! To je nádhera!“

Amálie se křečovitě rozplakala a zmítala se na divanu, pokrytém medvědí kožešinou.

„Eckberte, vy jste zbabělec! Vezměte na vědomí, že jste zbabělec!“ trhala chlupy z kožešiny a skytala pláčem.

Baron vyskočil a vyběhl z komnaty.

„Strážmistře!“ poručil Pitikovi, klímajícímu v místnosti stráže. „Chyťte mi ty zvoníky! Hradní bránu určitě pozorují. Kdybyste na ně vpadli tudy, jistě by si toho všimli a utekli by. Spustíte se na severní straně vlašské bašty – a udeříte na ty zvoníky!“

„Rozkaz!“ klaply podpatky strážmistra Pitika. Rozběhl se vykonat plukovníkův rozkaz.

Přinesli tlustá lana a uvázali je u předprsně vlašské bašty. Sklouzlo po nich podél temné hradby deset labanců a strážmistr Pitik.

Opatrně se plížili přes hradní přikop a na druhém břehu se kradli houštinami k vížce.

Když tam došli, strážmistr Pitik zařval: „Vzdejte se!“

Stříleli z pistolí a bez odporu vpadli otevřenými dveřmi do věže. Popadli provazy od zvonů, které se pohybovaly v tmách, ale neuviděli ani živou duši. Jenom o kolena se jim otíraly dvě žalostně bekající ovce s měkkým rounem.

Vykřísli oheň a užasle pozorovali čtyřnohé zvoníky – kdosi je přivázal na konec provazu. Ovce se pokoušely vysvobodit, a tak kývaly zvonem.

Strážmistr dostal rozkaz, aby uhodil na zvoníky a zajal je – a tak nemohl dělat nic jiného než vzít s sebou dvě vyplašené ovečky. Když je odvázali, ubohá zvířata se vysíleně položila na zem. Nezbývalo než houknout na dva mistry střelce, aby si ty podivné zajatce přehodili kolem krku.

Hned se vydali na zpáteční cestu k hradní bráně.

Dali znamení, shora spustili padací most a pak ho zase spěšně zvedli.

Sotva zvon zmlkl, plukovník vítězně pohladil Amálii.

„Máme jel Pojďte, podíváme se na ty horlivé zvoníky!“

Stáli už v hradní bráně, když se před plukovníkem postavil do pozoru strážmistr Pitik.

„Pane plukovníku, poslušně hlásím, že jsme zvoníky dopadli.“

„Kde jsou?“ přistoupil baron blíž.

„Tady!“ ukázal do temného klenutí brány strážmistr.

Baron Eberstein tam zahlédl jenom mistry střelce Ritpeka a Vogellera s ovcemi na zádech. „Hovado!“ zařval baron.

Strážmistr se udiveně podíval dozadu.

„Byla to tahle hovada.“

„Vy jste hovado!“ vyletělo z plukovníka, který se vztekle otočil na podpatku a šel nazpátek.

„Podle rozkazu!“ koktal zděšený strážmistr.

Zvenčí, od věže opět začal zvonit zvon. Amálie přes sebe přehodila župan a vyběhla za Eckbertem.

„Takhle vy umíte zařídit věci, Eckberte!“ kňourala na nádvoří, kde se zvuk zvonů dlouze odrážel.

„Jsou báječné! Jsou skvostné!“ hladila Helén zajatou ovci na Vogellerově rameni.

Matouš dole ve vězení to všecko vyslechl větracím otvorem. Když se zvon nanovo rozklinkal, obešel kapitána milý, hřejivý pocit. Jeho lidé se naučili, jak mají císařským dávat najevo svou sílu, odhodlanost – a jak máji ukázat svým přátelům, že jsou s nimi.

Když o tom uvažoval, opřený o zeď, zaslechl podivný zvuk.

Ze zdi se ozývalo škrábání a ťukáni, a když zvědavě přitiskl ucho ke kameni mohutné zdi, byly ony zvuky slyšitelné ještě lépe. Na okamžik ustaly, ale pak opět hluk pokračoval.

V tu chvíli se střídal Jakub s Kárászim.

Shora duněl zvon – a jako by říkal „Věř-nám!… Věř-nám… Věř-nám“…

A kapitán tady dole zvolna pozvedl ruce v železech a tam, kde se ty zvuky ozývaly nejsilněji, udeřil pouty o zeď.

Nejprve bouchal jenom tak. Potom najednou to řinčivé vytloukání vytvořilo určitý rytmus.

Hej, lide Rákócziho, kurucové, vpřed! říkal rytmus vytloukaný do zdi.

Ty, kteří z druhé strany vylamovali páčidly kameny na loket a balvany na sáh veliké, ohlušovalo vlastní bušení.

Ale pak opět došlo na střídání – a nežli si předali nabroušené nářadí, uslyšeli podivný hluk.

Vyťukávání. A ne jen tak nějaké. Bylo to ťukání v určitém, přesném rytmu.

„Poslouchejte!“ vykřikl Gábor Kárászi.

Tři muži zadrželi dech.

Předešlé zvuky se teď opakovaly.

Jakub nalehl na zeď a přiložil ucho k velikému balvanu. Poslouchal, poslouchal, a když se ťukání opět ozvalo, říkal do něho slova písně:

„Hej, lide Rákócziho, kurucové, vpřed!“ Zář čadivých svící osvětlila jeho tvář.

„To je on! To je kapitánova písnička! Jeho nota!“ objal zaraženého Viktora.

Doslova vytrhl Kárászimu z rukou páčidlo a teď zas on vytloukal do stěny rytmus, který před okamžikem slyšeli: Hej, lide Rákócziho, kurucové, vpřed!

Železo znovu a znovu vyťukávalo ten rytmus do zdi.

Matoušově kobce byla tma. ale když zaslechl odpověď, zaleskly se mu oči, zakalené týráním. Hrdlo mu sevřela vášnivá radost. Poklekl a znovu vytloukal ten nádherný rytmus na zeď.

Na druhé straně dva sáhy tlusté zdi poslouchali odpověď s nadějí.

„Do toho!“ vyskočil Jakub. „Nemůžeme už být daleko.“

Železo vykřesávalo na kameni snopy jisker, ze tří mužů se lil pot, ale byli by ty kameny vylomili, i kdyby je spojil sám ďábel.

Minuty plynuly, zeď se tenčila – a ještě před chvílí zděšený Viktor vytloukal maltu mezi kameny a vylamoval balvany z jejich staletého lůžka, jako kdyby po celý svůj život pracoval s kamenem, a ne se dřevem.

Potom dláto najednou sklouzlo a prorazilo vrstvu malty. Za ní už další kámen nebyl.

Viktor vytrhl dláto z díry.

Matouš vyskočil, kam až mu to pouta dovolila.

„Kdo je tam?“ zeptal se vzrušeně.

Éch, kdyby tak byl někdo viděl, jak se potem zbrocená tvář Jakuba Bugy rozzářila štěstím!

„Jsme tu, kapitáne,“ zavolal škvírkou ne větší nežli malíček.

Matoušovi, který ani nevzdychl, když ho kat napínal na skřipec, a při výslechu neuronil ani jedinou slzu, se teď oči zalily slzami.

„Jakube, jak jste se sem dostali?“

„Těžko, ale jsme tady!“ blouznil Jakub nadšením.

Viktor už to nevydržel, odtáhl Jakuba stranou a přimáčkl se ke skulince.

„Kapitáne, to jsem já, Viktor! Slyšíš mě?“ šeptal, ale tak hlasitě, že se zachvělo klenutí úzké podzemní chodby.

Dojatý Gábor Kárászi jenom s údivem pozoroval, jak jsou oba jeho starší druhové šťastní.

Ale i Matouš byl muž činu. Po několika okamžicích radosti hned následovala praktická otázka.

„Kolik je vás?“

„Tři,“ odpověděl štěrbinou Jakub.

„Jak jste se sem dostali?“

„Od dobytčí studny až sem vede podzemní chodba.“

„To je skvělé! Utečeme tudy a vezmeme s sebou i ženy!“ nadchl se kapitán.

„To sotva,“ zchladil ho Jakub. „Chodba za námi se zavalila. Teď už vede cesta jenom dovnitř.“

Za chvíli zazněla nadějná odpověď:

„Nevadí, Jakube! Čtyři budeme mít aspoň osmkrát tolik sily, co já sám!“

Následovalo rozčilené šeptání. Čtyři kurucové se domluvili štěrbinou o plánu.

A Jakub se opět pustil se svými druhy do práce, aby mohli připravit všecko to, co očekávali od zítřejšího jitra.

O páté ráno zazněly trubky a odtroubily siklósské po sádce budíček.

Tam nahoře ožilo nádvoří. Po chvilce cvakly dveře vězení, zazněly kroky, pak to znovu zarachotilo a otevřely se dveře kapitánovy kobky.

Strážmistr Pitik vstoupil s plukovním holičem.

„Tohle je odsouzenec!“ ukázal na Matouše. „Pořádně ho před popravou oholte.“

Strážmistr Pitik odešel, ale zanechal na místě jednoho pěšáka, který měl hlídat s puškou a nasazeným bodákem tak dlouho, dokud nebude u konce holení, jak to předpisuje císařský vojenský řád.

Pěšák držel svíčku a holič si zatím na misce opelichanou štětkou připravoval mýdlo, aby mohl odsouzence náležitě oholit.

Voják, držící svíčku, snad z nudy, snad z horlivosti, prohlížel kobku píď po pídi. Když už se plukovní holič chystal, že nanese kupku pěny na Matoušovu bradu, zahlédl strážný sotva na piď od místa, ke kterému byl Matouš přikován, díru asi na pěst.

Spustil svíčku a pokoušel se do díry nakouknout.

„Postavte se stranou!“ řekl kapitánovi.

Potom se sehnul a chtěl při světle svíce, kterou držel v ruce, svědomitě prozkoumat, kam vede ta štěrbina.

Jestli to zjistil, nebo ne, o tom se v archívu císařské Válečné rady žádný dokument nezachoval, protože v tu chvíli Matouš mohutně uhodil železy, které mu svíraly ruce, labance do zátylku, že pak celé hodiny neviděl nic než tmu.

„Do toho, mládenci!“ křikl Matouš a vyrazil užaslé mu plukovnímu holiči z ruky misku a pěnu.

Chuchvalec pěny na několik okamžiků postaršího chlapíka oslepil. Když si po chvíli vytřel pěnu mýdla z očí, místo jednoho kuruce před ním stáli čtyři.

Těch několik okamžiků stačilo, aby Jakub, Viktor a Gábor Kárászi provalili zeď, kam předtím jen tak volné naskládali kameny.

Jakubovy holínky byly jako beranidlo – ostatní dva ho přidrželi a on se vší silou opřel a opatrně vyrazil naskládané kameny.

Místo nich teď zela ve zdi veliká díra. Zatáhli tam labance se svíčkou i hrůzou ztuhlého plukovního holiče. Aby nevzbouřili stráž, o to se postaral Jakub. Bukovou násadou svého biče je oba klepl přes hlavu, že ještě později, v prvních týdnech zajetí, nosili pod klobouky boule jako brambory.

Potom už jednal rychle i Matouš:

„Viktore, vezmi na sebe šaty toho holiče!“ Pak se obrátil ke Kárászimu: „A ty na sebe naházej šaty toho vojáka!“

Když nahoře opět zarachotil zámek a blížily se šátravé kroky strážmistra Pitika, stál tam už ve vojenském Gábor Kárászi a misku s pěnou třímal v rukou Viktor.

Strážmistr Pitik sestupoval sebejistě dolů.

Otevřel dveře kobky a nahlédl dovnitř. Ani o tom není písemný doklad, co pak pocítil.

Voják se svíčkou ho popadl za ruce a strčil do cely. Potom dolehla na lebku bojovníka s orlíma očima násada Jakubova biče.

Když se probral, ležel svázaný na dně podzemní chodby.

Svlékli ho do spodních kalhot a do košile.

Jeho zbraně a svazek klíčů, které nosil zavěšeny u opasku, byly tytam.

Tři prazvláštní studnaři odemkli okovy na rukou Matouše.

„Viktore, teď jdi nahoru k plukovníkovi, ohol ho a přitom se pokus vyzvědět, co je nahoře a kudy bychom mohli utéct,“ zněl kapitánův rozkaz. „Kdyby měl podezřeni, musí být tvoje břitva rychlejší!“ dodal.

Viktor na sobě urovnal výbavu plukovního holiče, pořádně plivl do misky s mýdlem, aby mohl nadělat pěnu, a vyrazil k východu z vězení.

„Počkej chvilku,“ zastavil ho Matouš.

Společně s Jakubem se přikradli ke dveřím na nádvoří. Zabušili.

Strážný, který předtím pouštěl strážmistra Pitika dovnitř, teď otevřel dveře. Matouš ho popadl za šátek kolem krku, a než se voják zmohl na jediný hlásek, strhl ho na schodiště.

Buková násada biče klepla o hlavu, až zazněla pod klenutím ozvěna.

Sebrali mu šaty, svázali ho tkalouny od kalhot a odnesli ho do podzemní chodby.

Vedle dveří, jejichž malým okénkem pronikalo do vězení trochu světla, se postavil Kárászi, oblečený do císařského stejnokroje.

Pak propustil z vězení Viktora, převlečeného za plukovního holiče.

Mistr kolářský, který až doposud seškraboval pečlivě naostřenou břitvou vousy jenom z vlastní tváře, teď spěchal do plukovníkova bytu.

„Hej, mistře! Všecko v pořádku?“ zastavilo ho zvoláni kata, který na popravišti poklidně bafal z dýmky.

Viktorovi leknutím div nevyskočil ohryzek z krku, ale vzmužil se a zavolal:

„Teď ještě oholím pana plukovníka – a pak to může začít!“

Aby se kat už na nic nevyptával, vběhl do nejbližších dveří.

Hned za dveřmi začínalo schodiště. Viktor vystoupil do prvního poschodí.

Nahoře se rozpačitě zastavil.

Z jedněch dveří se rozléhaly až na chodbu výkřiky.

„Kde je, k čertu, ten holič? Dám mu jich vysázet pětadvacet!“

Viktor doslova cítil v zádech, co ten křik sliboval.

Přesto však otevřel dveře, odkud se křik rozléhal.

„Kdo jste?“ osopil se na něho plukovník.

„Holičův pomocník…,“ zůstal mistr bednářský stát na prahu a o překot brebentil: „Stala se smutná věc, pane plukovníku! Mistra trefil šlak!“ vymlouval se v nouzi Viktor.

„Cože? Mrtvice?“ hloupě se na něho podíval baron.

„Ano, mrtvice!“ vzpamatoval se mistr Viktor. „Strašně se rozzlobil, on totiž měl takovou hustou krev, jako máte vy, pane plukovníku,“ vysvětloval dál. „A najednou takhle vykřikl a padl na nos.“

Baron Eberstein, kterého Amálie neustále varovala před věčným vztekáním, zaraženě poslouchal, co to Viktor povídá.

„Jen takhle vykřikl a trefil ho šlak?“ zašeptal.

„Člověk si musí dávat pozor na zdravíčko,“ přistoupil Viktor k plukovníkovi a hned uvázal kolem krku konsternovanému baronovi sněhobílý ubrousek. „Já jsem, prosím, znal jednoho člověka – no, a ten dopadl stejně.“ vykládal a mydlil plukovníkovu tvář vypelichanou štětkou.

„Mrtvice?“ prskal pěnu baron.

„Ba, právě!“ vytáhl plukovní holič břitvu, otupenou dragounskými vousy a začal ji brousit na řemenu.

Uplynuly tři dny od chvíle, kdy generál pronesl své zlověstné proroctví a opustil siklósský hrad.

Teď měl opět namířeno do Siklóse. Oddíl nadporučíka Weinera zařadil do kolony, která vyrazila z Osijku na polní tažení, a on sám vyjel s doprovodem čety kyrysníku na Siklós ve svém kočáru se záclonkami.

Až do Nagyharsánye jejich cestu nic nerušilo. Generál si byl jist, že i když se ztratil válečný plán, klidně mohou pokračovat v bojových akcích. Vždyť k tomu, aby kurucové mohli vyvinout významnější odpor, by potřebovali nejméně osm či deset dní. Do té doby se však jeho vojska spojí a dojde k rozhodující bitvě.

Z jeho zamyšlení ho vyrušila střelba z pušek u Nagyharsánye. Odhrnul záclonu. Dva jezdci v kyrysu spadli z koní.

„Rychleji! Rychleji!“ křičel z kočáru, protože palba z holého úbočí hory zesílila.

Výstřely zdálky byly slyšet dokonce i otevřenými okny na siklósském hradě.

Baron Eberstein vztyčil hlavu.

„Teď jsem vás, pane plukovníku, málem podřízl!“ rozčilil se Viktor nad nečekaným pohybem plukovníka.

Na hřbetech koní, zapražených do generálova kočáru, zapráskal bič. Letěli s vozem, že starý pán, který zešedivěl v úctě a bojové slávě, si málem překousl jazyk.

Poněkud se uklidnil, teprve když viděl blížící se hradby Siklóse.

Holení netrvá věčně a Viktor dospěl k okamžiku, kdy odvázal ubrousek kolem baronova krku.

Ještě ho ani nesložil, když se dovnitř vřítil poručík Bisteritz.

„Přijíždí pan generál!“ zasípal na barona, který si hladil před zrcadlem tvář.

„Pan generál?“ obrátil se plukovník k Bisteritzovi.

„Blíži se jeho kočár!“

„Poplach! Do zbraně! Poplach!“ křičel plukovník, a nečekaje ani na poručíka, vyrazil na nádvoří v elegantním domácím županu. Bisteritz ho dostihl teprve u kaple.

„Do zbraně! Do zbraně!“ volal do strážnice.

Jak nařizovaly předpisy, stráž nastoupila ve zbrani. Trubač si odplivl a přitiskl trubku ke rtům.

Když vjel generálův kočár na padací můstek, zazněla na. jeho počest fanfára.

Vzduch se ještě chvěl hlasem trubky, když Kárászi, oblečený do labanckého stejnokroje, zašeptal oknem do vězení.

„Pozor! Připravte se! Blíží se generál!“

Za mohutně okovanými dveřmi se jako šelma připravená ke skoku, chystal Jakub Buga.

Kočár projížděl hradbami k bráně a pak prohrkotal její širokou, mohutnou klenbou.

„Teď!“ vykřikl Kárászi a otevřel dveře vězení.

Plukovník, kterého během několika minut navlékli do parádní uniformy, stál jako pravítko a vykřikl povel podle předpisu: „K poctě zbraň!“

V tu chvíli dojel kočár před dveře vězení. Jako vlk, vrhající se na kořist, přiskočil Jakub ke dvířkům kočáru. Kárászi vyskočil na kozlík. Páčidlem, kterým ještě včera vylamoval kameny, uhodil labanckého kočího přes hlavu, že se svalil na dlážděné nádvoří bez hlesu.

Plukovník a stráž zdravili. Trubač troubil generálskou fanfáru. A zatím se kočár před vypnutým plukovníkem otočil a velkým obloukem namířil k bráně, která byla stále ještě otevřena, a ke spuštěnému padacímu mostu.

Když se velitel hradu Siklós, druhorozený potomek baronů Ebersteinů, vzpamatoval, generálský kočár už opět zvedal prach směrem k Nagyharsányi.

Opratě svíral Gábor Kárászi. Vedle něho ležel v bezvědomí labancký průvodce. Podruhé totiž zadunělo železo právě o jeho hlavu.

A uvnitř, v hloubi pohupujícího se kočáru, neseděl generál sám.

Nečekaný host ho pevně popadl pod bradou a z pohodlného sedadla ho vrazil na židličku pro sluhu tak prudce, že generál dlouho nevěděl, co se s ním vlastně stalo.

Když se vzpamatoval, měl k hrudi přitisknuto ústí pistole. Držel ji v ruce mládenec v modré košili a modrých kalhotách.

„Ani muk, milý pane, jinak budu nucen střelit vás do váženého srdce!“ zašeptal.

Pistole generála tlačila do prsní kosti, že se sotva mohl nadechnout. S koktáním ukázal prázdné dlaně.

Jeho neočekávaný spolucestující ho několika pohyby prohledal a vzal mu malou pistolku o dvou hlavních, kterou starý pán koupil u zbrojíře Sturtze, největšího odborníka na zbraně v celé Vídni.

„Kam mě vezete, vážený pane?“ riskoval generál otázku. Jakub zdánlivě lhostejně řekl:

„Na projížďku, na malou projížďku kočárem, pane generále!“

Kárászi nahoře na kozlíku každou chvíli zatáhl za opratě nalevo a zas napravo. Parádní kočár se na silnici zmítal jako opilec. Při čtvrté zatáčce se už dva vojenští sluhové vzadu neudrželi. Kolo se dostalo až do příkopu a oba labancové sletěli, jako by je vystřelil prakem.

„Unesli pana generála!“ zařval na barona hlas poručíka Bisteritze. To už byly dveře vězeni opět zavřeny.

„Unesli? Pane poručíku, okamžitě za nimi! Všichni za nimi!“ hulákal plukovník a dupal přitom.

Poručík Bisteritz se rozběhl ke koním. Měl tu své dragouny a kývl ještě na strážmistra kyrysníků.

„Všichni za mnou!“ křičel, stoje v sedle, a vyřítil se z hradu v čele oddílu, ženoucího se za ním.

Když po padacím mostě zadupal poslední jezdec, zazněl rozkaz:

„Zavřít brány! Zavřít závory! Zvednout most!“

Dunivě se zabouchla křidla brány a zaskřípěly řetězy padacího mostu.

Když se baron přesvědčil, že je brána dobře uzavřena, spěchal opět na vnitřní nádvoří.

„Kde je strážmistr! Ať sem přijde strážmistr!“ volal na kata, jenž si hověl na popravišti.

„Naposled jsem ho viděl sejít do vězení,“ uctivě vstal muž v rudém plášti.

„Běžte do vězení! Ať přijde strážmistr ihned do mé komnaty,“ nařídil baron a spěchal nahoru do poschodí.

Kat se rozběhl k vězení. Už zdaleka volal:

„Strážmistře. Volá vás pan plukovník!“

Jeho hlas bylo slyšet až dolů, kde kapitán uklidňoval ženy.

„Buďte tiše, jen klepneme po hlavičce dva tři družby a hned bude svatba!“

Matouš vzápětí po únosu generála zavřel dveře vězení, a ani plukovník si nebyl jist, odkud vyskočili nenadálí útočníci. Proto si dal zavolat strážmistra, aby se přesvědčil, zda je ještě kapitán Tenkes ve vězení.

Muž v rudém plášti otevřel dveře vězení a váhavě vykročil po schodech dolů.

„Strážmistře! Strážmistře!“ duněl sklepením jeho nejistý hlas. „Volá vás pan plukovník!“

To bylo jeho poslední slovo. Zazněl tupý úder a popravčí mistr se bez hlesu svalil.

Ženy se vyhrnuly z kobek. Sebraly katovi svrchní oděv a strčily ho za mříže.

Matouš si přes sebe přehodil katův plášť, na hlavu nasadil kápi, která měla jenom dva otvory pro očí. Shora opět zaskřípaly dveře vězení.

Ženy honem vběhly do kobek, ale byl to jenom Viktor se dvěma labanckými puškami přes rameno.

„Štípl jsem je,“ řekl poctivý měšťan, který se rychle proměňoval v pravého kuruce.

„Už jsem pro tebe chtěl jít!“ přivítal mistra Matouš. „Budeš mít na starosti ženy. Musíte se dostat ke dveřím pod bránou. Je tam chodba – na jejím konci je skladiště zbrani. Urazíte zámek a ozbrojíte se. Potom zaútočíte na stráž u brány. Když se někdo bude bránit – žádné slitování! Rozuměli jste?“

Ozval se tichý šum hlasů:

„Rozuměli, kapitáne!“

„Tak – já se teď vypravím k plukovníkovi,“ stáhl si Matouš kápí přes obličej.

Vyběhl po schodišti. U pasu už se mu kývala těžká dragounská šavle strážmistra Pitika. Měl s baronem velké účtování.

Z okna v patře právě vyhlédl plukovník, když se dole objevil Matouš v katovském obleku.

„Kde je strážmistr? Jak dlouho mám čekat?“ volal.

Matouš uviděl, že zatímco měli dole práci s katem, shromáždilo se u popraviště osm vojáků. Chtěl je dostat z téhle scény pryč.

„Pane plukovníku, pane plukovníku! Dole je zle!“ volal nahoru do okna plukovníkovi.

„Co se stalo?“

„Ženy se bouří!“

„Ať tam jde pět lidí – ostatní zůstanou se mnou,“ křikl plukovník. „Hned tam budu!“

„Pojďte za mnou!“ kývl kat vojákům.

Dva mistři střelci a tři pěšáci se rozběhli za Matoušem.

Viktor všecko slyšel a pozoroval škvírou ve dveřích.

„Schovejte se!“ sykl na ženy.

Kapitán přiběhl první a za ním pět labanců. Vedl je rovnou do své bývalé kobky. Otevřel dveře a ukázal na díru, zející do podzemní chodby.

„Podívejte se, tudy zmizel!“

Zatímco vojáci opatrně vstupovali do cely, objevili se za nimi Viktor a ženy. Na každého labance byly aspoň tři. Víc se jich dovnitř nevešlo, i když by si i ostatní rády byly přisadily.

Matouš se staral jenom o to, aby sebral vojákům pušky a střelný prach. Potom nastrkali krvácející vojáky do chodby.

Vězňové už měli sedm pušek.

Matouš věděl, že plukovník již zřejmě sešel na nádvoří.

Povytáhl šavli z pochvy a vykročil.

Baron už čekal u popraviště se třemi vojáky. Jak se k němu Matouš blížil, rozhořívala se v něm zloba. Na těle ještě cítil stopu katova lana a ve tváři navoněný baronův dech, jak se nad ním včera večer, když byl natažen na skřipec, skláněl a vysmíval se mu.

„Co se tam dole děje?“ přistoupil k němu baron.

Matouš ze sebe shodil katovský plášť.

„Nadešla tvoje hodina, plukovníku!“ tasil šavli.

Baron Eberstein uskočil.

„Co ode mne chceš?“ chroptěl úděsem.

„Vyrovnat se, plukovníku!“ vrhl se, na něho kapitán.

„To je kapitán Tenkes!“ ječel plukovník. „Zastřelte ho!“

Jeden z vojáků se chopil pušky. Od dveří věznice zahřměl výstřel. Viktor mířil dobře. Druzí dva labancové hledali své pušky marně. Sebral jim je už před chvílí mistr kolářský a bednářský. Sáhli tedy po šavlích.

Ale to už se vzpamatoval i plukovník a s obnaženou šavlí se hnal na Matouše.

Kapitán vyskočil na popraviště a útočil na vojáky shora. Potom ustupoval k můstku poblíž kaple, aby za sebou odlákal vojáky s plukovníkem z nádvoří. Bylo to důležité, aby si nikdo nevšiml, že se z vězení dostanou ženy na svobodu.

„Za ním!“ křičel plukovník a zuřivě se rozběhl s dvěma vojáky za Matoušem. Srazili se opět na plošině za kaplí.

Zatímco na hradě zuřila bitva, doháněli jezdci poručíka Bisteritze generálský kočár.

Jakub věděl, že koně, zapřažení do kočáru, s nimiž generál přijel na Siklus, neudrží krok s pronásledovateli. Doufal však, že výstřely, které doprovázely kočár cestou na hrad kdesi u Nagyharsánye, pocházely od ozbrojené skupiny starého Siklósiho. Labancká jízda je už dojížděla na vzdálenost výstřelu. Kolem kočáru hvízdaly kulky, ale Jakub teď pokládal za důležité, aby si zapálil dýmku pro svátečni den. Zřídkakdy se totiž naskytne tak vznešená společnost – a pak, co když je to jeho poslední dýmka na tomhle světě!

Jezdci se přibližovali. Kopyta ženoucích se koní už bubnovala za kočárem. Generál se zasmál:

„Zajímavé zvuky, že ano, pane kuruci?“

„Zajímavé!“ vyfoukl Jakub kouř, a než znovu zabafal, prohodil ke generálovi: „Jenom si neračte myslet, kmotře, že mě teď přežijete!“ A aby muž, sedící proti němu, nebyl na pochybách, uchopil pistoli s mohutným ústím.

Potom uslyšel, že jezdce od kočáru děli už jen několik skoků. Zvedl pistoli a připravil si bič. První dostihl vůz poručík Bisteritz – ostatní jeli dopředu a popadli koně za opratě. Kočár se prudce zastavil poručík otevřel dveře a vystřelil na Jakuba Bugu. Ale Jakub včas uhnul, takže kulka zasáhla jeho sváteční dýmku.

„Moje dýmka!“ zařval vztekle mládenec a popadl poručíka s generálem zároveň. Když vyskočil z kočáru, táhl za sebou oba labancké důstojníky jako pytle. Tolik věděl, že i kdyby měl smrt na jazyku, dokáže těm dvěma důstojníkům ještě zakroutit krkem.

Jenže šavle kyrysníků už ho nesrazily. Z úbočí zahřměly pušky a císařští jeden po druhém padali z koní. Nejdřív se obrátili směrem, odkud padaly výstřely, ale strážmistr kyrysníků se hned zas vrátil na silnici. „Za mnou! Pryč odtud!“ křičel s hrůzou v očích. A měl proč. Za lesem vyjížděla v sevřeném tvaru s rozvinutým praporem brigáda! Podle praporu, podle vlajících vlčích koží a bláznivého křiku poznal strážmistr brigádu Adama Bériho Baloglui.

Na cestě, točící se k Siklósi, bubnovalo dvanáct bubeníků a dvanáct pištců vyhrávalo na tárogató Rákócziho pochod. Na nádherném temném hnědáku přijížděl brigádník. Za ním povlával vítr rákócziovským praporem v ruce praporečníka.

Když Helén zaslechla tu podivnou píseň, byla jako opilá. Seběhla na nádvoří a utíkala k bráně, pokud jí to sukně dovolovala. Když doběhla, Adam Béri Balogh právě sesedl z koně. Přistoupil k němu Matouš

„Pane brigádníku,“ spustil hrdě, „válečná štěstěna a odhodlanost těchto statečných žen nám vložila do rukou siklósský hrad.“

Adam Béri Balogh Matouše Ekeho objal.

„Chlapče, válečná štěstěna navštěvuje jenom ty, kteří na ni čekají s mečem v ruce!“

Opět za burácel o vivat a zazněla hudba tárogató.

Brigáda po dvouhodinovém odpočinku vyrazí na další cestu do Szederkénye. Adam Béri Balogh ustanovil Matouše prozatímním velitelem hradu Siklós.

Za čtyři dny dorazil na hrad starý pán.

„Chceš se stát hradním kapitánem na Siklósi, chlapče?“

„Pane generále,“ odpověděl Bottyánovi po chvilce přemýšlení Matouš, „nemám ve zvyku čekat, až ke mně dojdou labancové. Dovolte, abych opět vstoupil do brigády Adama Bériho Balogha. U něho mohu vyrazit nepříteli vstříc.“

Jméno Matouše Ekeho ještě mnohokrát labancům splynulo ze rtů – ale pro lid v okolí Siklóse to byl vždycky jenom kapitán Tenkes.