Pavel Hejcman

Moravská válka

I

Noc byla těžká a mazlavá, obalená blátem, nasáklá deštěm. Praménky kalných vod neslyšně klouzaly s úbočí hor a země, unavená, přesycená, nechávala je bez užitku proudit mělkými korýtky do kamenité říčky.

Cesta vedla odnikud nikam, ze tmy do tmy. Zbytečná cesta s utopenými stopami kupeckých vozů.

Dívka Zuzana ležela s otevřenýma očima v bezpečné temnotě vyhřáté jizby a naslouchala hučení vody, ostruhám ledu a jednotvárnému pleskání deště.

Ještě před několika dny byla půda zhnětená mrazem a sníh se roztahoval ve všech koutech města. Pak přišel teplý slavkovský vítr, hory zmodraly a Javorník byl na dosah ruky.

Pohnula se a vložila ruce za hlavu. Z vedlejší jizby slyšela hlasité oddechování otcovo a tiché matčino. Sestra Ofka snad ani nedýchala. Ležela přitisknutá k matce, hřála se teplem jejího těla i tíhou velké, pruhované duchny. Neslyšela, jak vítr zatřásl okenicemi a rozdmýchl plameny ohně. Ulehl na kamennou podlahu, proklouzl škvírou pod starými dveřmi a vyletěl nad střechy domků a chatrčí.

Olízl zablácené střevíce noci, rozčeřil prškou z rozjezděných cest hladinu říčky a ohnul koruny stromů hmatem věčného lučištníka.

Někde daleko za zády nechal spící městečko i dívku Zuzanu, která s otevřenýma očima hleděla do tmy. Pročísl hřívu hor a jenom psi v něm ucítili cizí vůně a s pozdviženými čenichy zavětřili do tmy.

„Letí k nám cizí vítr z neznámých zemí, chyťte ho za paty, nebo nám nasype do očí soli!“

Předávali tu zvěst s temným, nedůvěřivým vrčením od vsi ke vsi, z jednoho konce města na druhý.

A vichr letěl pustou krajinou a rozhrnoval mračna.

Odkudsi se ozývalo tlumené dunění, obalené mazlavým blátem a přikryté plachtou deště. Vichr se zvědavě rozběhl vstříc tomu neviditelnému opozdilci, překvapeně dechl do řídké mlhy a odkryl tvář. Nahou, lidskou tvář. Jedinou skvrnu v černi těžkých promáčených plášťů.

Korneta za kornetou pádila starou vsetínskou stezkou od Tesáku k Bystřici. Čelo bylo již pod obřanským hradem, ale poslední oddíl se teprve brodil rozbředlým sněhem na temeni Tesáku.

Z boků uhnaných koní stoupala teplá, páchnoucí pára a pěna odstřikovala na kraje cesty. Po mokrých pláštích se řinula voda a zkřehlí jezdci se marně snažili ukrýt před přívaly deště, který je dusil a tiskl ke hřbetům koní.

Pod kožešinovými čepicemi se kymácely divoké, chladem promodralé tváře. Únava lepila oči. Teprve před dvěma dny vyrazili z Polsky a za jejich zády ještě čpěl ohnivý chvost hořících vsí a tvrzí. Vyplenili Slezsko a spálili Strumeň i Skočov. Do týdne musí být ve Vídni!

Čtyři tisíce Černých kozáků a v čele plukovník Jakušewski. Na pomoc císaři. Taková příležitost! Kdy se zas naskytne pořádná válka? Čtyřicet tisíc tolarů měsíčně.

Plukovník Jakušewski spěchá. A ta ožralá banda za jeho zády chrápe. Ale teď nesmí chrápat!

Přitáhl koni uzdu a zvedl ruku v bílé rukavici. Vichřice, která tady v údolí byla sotva znatelná, znovu rozhrnula těžkou clonu mračen. Bylo vidět jeho tvář i ruku. Obě špinavě bílé.

Jezdci zakolísali, zadní se tlačili na přední, koně klouzali v blátě a naráželi na sebe mokrými zadky. Ticho. Nikomu se nechtělo ani klít. Jezdci si rozespale protírali oči. Stát v dešti nebo jet v dešti, obojí nestojí za nic.

„Deo gratias,“ řekl zastřeně, nachlazeným hlasem plukovník, když se k němu konečně protlačila skupina důstojníků. „To nejhorší máme za sebou. Probuďte tu ožralou bandu, za chvíli jsme z lesů venku. Regiment Lisovského povedu sám. Ostatní se uložírují v okolních vesnicích. Za svítání pokračujeme v cestě a pozor, u Holešova leží Buquoyovi rejtaři! Nechci mít žádné rvačky s císařskými, za mrtvé ve Vídni neplatí.“ Zasmál se krátce a úsečně. Pak se otočil. Mdlá skvrna tváře zmizela. Jen ruka v bílé rukavici trčela v prostoru. Mávl jí a vyjel.

Přední uvolnili místo zadním, důstojníci se tryskem vraceli ke svým kornetám, všechno se hnulo. Zima roztřásla prochladlé hřbety, člověk měl vztek, že vůbec žije, a kapitán Koszlarewski šlehal spáče po hlavách uzlovitou nagajkou. Klus se změnil v trysk.

Zuzana spala s pootevřenými ústy a rukama složenýma za hlavou. Vdechovala voňavé teplo borových polen, doutnajících na uhasínajícím ohništi. Jen z dálky slyšela hukot rozvodněné říčky a řinčení ostruh starého ledu.

Hukot se blížil a mohutněl. Pak se rozstříkl kovovým úderem do tmavých koutů města. Plukovník Jakušewski ustřelil kostelní zámek.

Na Kamenci už hořelo. Jizba byla pojednou plná chlapů a odlesků ohně. Slyšela plakat Ofku, slyšela výkřiky. Někdo ji strhl z lůžka a vlekl ke stolu. Cizí, nesrozumitelné hlasy hučely a hulákaly pod známým trámovým stropem. Ofka ve vedlejší světnici stále křičela. Matku srazili na zem a dva chlapi jí drželi ruce

Někdo rozhoupal kostelní zvon. Srdce chraptivě, zmateně naráželo na bronzovou stěnu. Proudy jezdců se hnaly uličkami města, drali se do domů a jiní útočili na bránu bystřického zámku.

Plukovník Jakušewski vsunul pozorně studenou čepel těžké šavle do škvíry u svatostánku na oltáři a vylomil dvířka. Nezřítila se klenba a nezatřásla země. Dlouhý, vychrtlý, s křivýma nohama a pokleslými rameny se natáhl přes oltář ke schránce a vyhrábl kalich. Evangelický kalich. Pohrdlivě si odplivl a znovu šmátral v temném prostoru. Pak vsunul kalich do tlumoku a vztekle přeťal tenký řetěz s věčným světlem.

S úsměškem pozoroval, jak oheň vláčně klouže po dřevěné podlaze a plamének syčí mezi škvírami a hltá věkovitý prach. Napadlo ho, že dřevo je vyschlé na troud. Tady by si jistě mohla celá korneta usušit pláště.

Zvon na věži sténal a naříkal. U mostu přes vodní příkop práskaly výstřely. Skoro se polekal, když spatřil mezi dvěma řadami hrubě řezaných lavic sehnutou postavu starého muže. Snažil se jít vzpřímeně, v obou rukách třímal výhružně kříž a přes lněnou noční košili měl přehozen omšelý ornát.

Bylo to směšné. Ornát na noční košili – ale vlastně je to jedno. Plukovník natáhl kohoutek pistole a musel se vší silou ovládat, aby se nezačal smát. Třásla by se mu ruka.

Za zády cítil příjemné teplo hořících prken. To mu připomnělo, že dobývání zámku trvá nějak dlouho. Bítovský je přece rebel. Utekl. Může tam být pár pacholků a nějaký podělaný úředníček! Chtěl by se ještě do rána trochu vyspat. V takovém hnízdě stejně nic pořádného neuchytí. Nanejvýš mizerný evangelický kalich – sotva pár tolarů. Ale olomoucký kardinál nemusí všechno sežrat sám.

Stiskl spoušť.

Ještě štěstí, že mu v tom svinstvu venku nenavlhl prach. Musí dát rozkaz, aby mužstvo udržovalo zbraně v pořádku. Potlouká se na moravských cestách něco pakáže. Španělé, Neapolitánci, Florenťané, Němci… U Panny Marie Czenstochovské, dnes je všem jedno: jsi přítel nebo nepřítel. K císaři musí dojet bez ztrát, škoda každého chlapa.

Oheň šplhal po dřevěných stěnách vzhůru k věži. Zvon už nebylo slyšet. To si asi tamten… ohlédl na ležícího starce. Ještě pohyboval prsty, jakoby hledal vypadlý kříž. Ani pořádného kněze tu nemají… Je konec s evangelíky, císař na ně sáhne železnou rukou.

Horko začalo být nepříjemné. Vsunul pistoli za pás a s obnaženou šavlí vyšel. Zápach dýmu ho na okamžik zalkl. Déšť srážel kouř z hořících domů do ulic. Špatně se mu dýchalo, jen aby se neozvala záducha, teď nemůže nic takového potřebovat.

Vyhoupl se na koně a pustil se k bráně zámku. Právě včas. První tlupa se drala do nádvoří.

Zuzana už neslyšela plakat Ofku. Zoufale svírala kolena a bušila pěstmi do zkřivené tváře. V pase cítila ostrou hranu stolu. Ten stůl udělal táta předloni v zimě ze staré lípy, kterou vyvrátila bouře. Mokrá, kožešinová čepice spadla na zem. Měl vyholenou hlavu po tatarském způsobu.

Slyšela, že někdo křičí, ale nepoznávala svůj hlas. Zahlédla, jak se ve stropě otevřel sklopec, kterým chodívali na půdu. Pak spatřila tátovu tvář a širokou tesařskou sekeru, kterou otesával každé jaro bílé, štíhlé trámy.

Něco teplého jí stříklo na prsa a stisk surové ruky povolil.

„Utíkej! Zuzano, utíkej!“

Otec ji vlekl k žebříku a strkal po příčkách nahoru. Křečovitě stiskla známou velkou ruku. „Utíkej!“

Dole někdo vykřikl. Táta se otočil a máchl sekerou. Prkna pod nohama se prohýbala. Pak spadla do hromady sena a skutálela se na mlat ve stodole. „Utíkej! Zuzano, utíkej!“

Slyšela otcův hlas a viděla jeho tvář. Ofka už neplakala. Marně se snažila v tom zmatku zapamatovat si mámina slova. Proklouzla vraty, přes plůtek do vzrostlého sadu.

Když se konečně ohlédla, celé město hořelo. Od hřbitova přes Kamenec na Plichtu. Pole byla rozměklá a bosé nohy se bořily po kotníky do bláta. Rozedraná košile jí visela na těle, mokrá, studená.

Zmocnila se jí úzkost a hrůza. Ledový chlad roztřásal tělo. V dálce hlasitě praskaly šindele a výstřely z pistolí. Spršky jisker vyletovaly vysoko k obloze.

Noc byla hustá a mazlavá, obalená blátem a nasáklá deštěm Dívka Zuzana běžela slepě tmou, klopýtala, padala a vichřice ji hnala před sebou, bílou skvrnu na temném pozadí noci.

II

Z ochozu věže bylo vidět daleko do kraje. Nížina se počala nepozorovaně utápět v šeru, ale tady bylo ještě světlo a okolní lesy ostře vystupovaly proti obloze.

Jan Adam stál nehybně na okraji ochozu a do zad se mu opíral studený vítr. Hradní věž byla obalena tichem a samotou a jen z nádvoří k němu stoupaly hlasy děveček a řinčení rumpálu studny.

Pozoroval žluté, neklidné skvrny daleko v nížině. Jeho mladá tvář, jindy veselá a lehkomyslná, byla teď nezvykle vážná a ani švihácký knírek nemohl vrátit rtům bezstarostný výraz, který tak často dráždil Maryanu. Císařští! Ve Zlíně Španělé, v Holšově Neapolitánci, v Malenovicích Němci, v Meziříčí Španělé a Florenťané. Černí kozáci projíždějí zemí. Včera vypálili Bystřici a okolní vesnice. Buquoyova armáda se rozlézá do měst i tvrzí a není to pouze Buquoy. Don Marradas, Dampierre, Lichtenstein, Monte Negro… Kdo by si pamatoval všech na jména; a s nimi i pan strýc Albrecht. Pěkné příbuzenstvo!

Světlý pruh na obloze zmizel. Hory povyrostly a lesy zhoustly. Dole hoří vsi, všechno se rozuteklo a on čeká. Facción espaňola slaví vítězství. Zatím! Nešťastná česká a moravská země.

Velen s Bítovským vyjednávají ve Vratislavi, Thurn v Uhrách Odešel, kdo za něco stál i kdo nestál za nic. Všechno se jim mezi prsty rozdrobilo a rozteklo. A on čeká. Sám, samojediný, uprostřed lesů. Po tváři mu přeběhl úsměv. Lukov je dobrý hrad, a docela sám taky není. Ondřejovsko, Kuželek i Kroměřížská hora mizely v temnotě. Tam, v nepřístupných horských vsích leží Valaši. Jeho Valaši. Není sám. Přišli od Vsetína, Vizovic i ze Slovenska Pět tisíc chlapů. Čekají, jako on.

Netouží po tom, aby se na Lukov ještě někdy vrátil nejvyšší generál a jeho strýc Valdštejn. Nechtějí se rozloučit se svými svobodami. Valaši, svobodní lidé.

Zhluboka vdechl chladný večerní vzduch. Zítra svolá fojty. Posel od sedmihradského knížete tu měl už dávno být. Neprošel – nebo Bethlen opět couvl. Příliš vratkým spojencem je novopečený uherský král. Ale dnes si nemohu vybírat. Každý, kdo je ochoten pozvednout zbraň proti Habsburkům, je přítel. Na posla už nebude déle čekat. Tolik lidí pohromadě… Ne, čekat už nemůže.

„Adame, Jene Adame..”

Probral se ze zamyšlení. „Ano, už jdu,“ řekl tiše a ještě jednou se rozhlédl. Maryana. Zítra ji pošle do Brna i s dětmi. Nejvyšší čas. Měl to vlastně udělat dávno. Teď tu není místo pro ženu. Na tuto cestu musí vykročit sám.

Sklonil se a prošel těžkými kovanými dveřmi na schodiště.

„Adame, večeře!“ znělo to přísně a vyčítavě.

„Už jdu!“ houkl vesele a hlas se mnohonásobně odrazil od kamenných stěn. „Už jdu, už jdu, už jdu, už jdu…“

„Vyhlížels císařské?“ zeptala se sedmiletá Anna Sabina vážným tónem, když vstoupil. Pohladil ji po dlouhých, světlých vlasech, přistoupil ke krbu a okamžik si zahříval prochladlé ruce.

„Ano, císařské,“ odpověděl vážně. „Zítra pojedete s maminkou do Brna.“

„I Karel?“ vyhrkla dychtivě.

„I Karel.“

„A pan Jalubský?“

„Pan Helín také.“

„A ty?“

„Já také,“ řekl po malé chvilce váhání a pohlédl na Maryanu. „Ale později, Sabino, hned jak to bude možné.“

„Až porazíš císařské?“

Po tváři mu přelétl úsměv a opět ji lehce pohladil.. „Anno Sabino, ke stolu,“ řekla přísně Maryana. „Podívej se, jak Karel slušně sedí.“ Děvečky nosily na stůl.

„A v Brně nejsou císařští?“ zeptala se opět Sabina a široce otevřenýma očima hleděla na Jana Adama.

Povzdechl a trochu se zamračil. „Jsou, ale vám nic neudělají, je to velké město a bydlet budete v maminčině domě.“ Viděl Maryaniny velké oči a zdálo se mu, že jsou kalné a zastřené. Sabina ještě mluvila, ale její hlas k němu doléhal jen vzdáleně a ulpíval na povrchu.

„Posel ještě nedojel,“ řekla tiše Maryana a znělo to jako výčitka.

Sotva znatelně pokrčil rameny. „Vím, ale už nemohu čekat a vy také ne. Pozítří byste neprojeli.“

„Bítovští odešli do Vratislavi s celou rodinou…,“ namítla nesměle. Kývl hlavou. „To není rozumné…“

Nevyslovené myšlenky poletovaly nad hlavami dětí. Náznaky slov a činů. Sabina měla nastražené uši a hltala každé slovo.

Věděl, že Maryana se brání jen ze setrvačnosti. Dávno byli domluveni. Ale teď, když nadcházel ten okamžik… Seděla před ním zaražená a mlčící, jako tehdy poprvé v Čejkovicích, když bylo ještě všechno snadné a trýznily je pouze úzkosti lásky. Pár let – a svět se změnil. Lidé se změnili a všechny hodnoty jsou prach a popel.

Včera vypálili Bystřici, a co vypálí zítra? Jezuité se derou do země stejně divoce jako houfy španělské infantky, a kardinál Dietrichstein, na věky vypovězený, opět nosí svůj klobouk po Olomouci.

Je tomu sotva rok, co prosil pány stavy v Brně na kolenou a dnes je nejvyšším císařským komisařem a pánové prosí jeho.

Bítovští ušli s celou rodinou, ale to není rozumné. Protáhne-li se válka, císař jistě nařídí konfiskace. Paní Bohunka se tak zříká svého majetku, na který by jinak neměl Habsburk právo.

„Mohl by přestoupit,“ myslela si v duchu Maryana a pomalu dojídala večeři. „Všichni přestupují, k čemu povede odboj a jak dlouho bude trvat? V Čechách dal císař rebely popravit a co udělá tady?“ Měla srdce přeplněné úzkostí a nejistotou, ale nestrachovala se o sebe.

„Mohl bys přestoupit,“ řekla zajíkavě, když se pozdě večer svlékala v útulné, vyhřáté komoře. Děti už spaly a vůně praskajících borových polen ovíjela její tělo dechem pryskyřice a lesa. „Nic bych ti nevyčítala, všichni přestupují, i pan Thurn žádal císaře o pardon.“

Seděl na širokém lůžku a pozoroval, jak si pročesává dlouhé, husté vlasy. Miloval ty klidné chvíle uléhání, důvěrný obraz zrcadla a vláčné pohyby jejich rukou. Citlivě vnímal její blízkost. Byla stejně krásná jako tehdy. Stejně krásná a stejně nedůvěřivá a opatrná.

„Mohl bych přestoupit,“ opakoval zamyšleně. „Máš pravdu, i starý Thurn žádal o milost. Možná proto, že jeho oddíly zbabraly bitku na Bílé hoře. A pan Šlik, hrdina,“ to slovo opovržlivě zdůraznil, „který se opravdu rval, také slibuje císaři mírnost a běhá jako pes za kardinálem. I tvoji bratránci, páni z Bubna, se předstihují v ujišťování, že oni nic, že všechno zavinil tvůj bratr Jan, nejvyšší generál.

Kryštof Ullersdorfer, žeranovský rytíř se dušuje, že jsme ho mocí přinutili k odboji a zapřísahá hlupáka Lobkovice, aby mu dal dobré zdání, jaký je věrný katolík.“ Zhluboka povzdechl. „Každý přestupuje, Maryano, staří evangelíci se stávají horlivými katolíky a moravští stavové císařskými sluhy. Všichni se tlačí ke španělské straně. Přísaha už není věcí cti, ale strachu. Svět se změnil.“

Vstal a unaveně svlékl kabátec z měkké kůže. Stál teď za ní, pouze v jednoduché bílé košili a držel ji za ramena. Noční kožich měla pohodlně rozhalený a na tváři se jí mihotaly neklidné záblesky svící.

Seděla tuhá a vzpřímená. V každé rodině jde někdo s císařem a někdo proti. Proč jí to vyčítá. Může ona za své bratrance? Chce jen, aby žili spolu, aby nemuseli utíkat jako Velen nebo Thurn, jako její bratr Jan. Chce vychovat děti a stát po jeho boku. Co má dnes na světě cenu?

„Oč je lepší náš falcký seladon než vídeňský Ferdi nand?“ Zeptala se příkře. „Všechno si zavinil sám. Všechno! Zbabělec!“

Usmál se. Mírně a chápavě. „Všechno jsme zavinili my, Maryano,“ řekl po dlouhé chvíli. „Proč se bál pan Velen ozbrojit sedláky, proč Thurn naverboval žoldnéře, kteří při prvním výstřelu práskli do bot? Pánům stavům ještě dnes straší v hlavách táboři a bratříci. Dnes už nejde o Fridricha z Falce, ale o svobodu ducha, o záchranu celé země. Je to boj proti Habsburkovi, proti idiotskému španělskému fanatismu a královské zvůli.“ Odmlčel se. Viděl v zrcadle její tvář pobledlou a unavenou. Marně se snažila zakrýt úzkost.

„A já věřím, Maryano,“ pokračoval tiše, „věřím, že dobro přece jen zvítězí. Bílá hora nic neprohrála, prohrála naše malomyslnost, sobectví a hloupost. Proč svěřili velení cizincům? Dnes všichni svorně tvrdí, že Hohenlohe byl podplacený a záměrně nastrojil zmatek. Malomyslnost… musíme ji odhodit! Ty i já.

Máš pravdu, mnozí přestupují a mnozí utíkají, ale někdo se přece musí postavit čelem! Všichni lidé v zemi jsou na naší straně, jen jimi nesmíme pohrdat. To je armáda, kterou je třeba vyburcovat dřív, než ji ubijí. Páni stavové spoléhali na Angličana, ale já spoléhám na Valachy. Podaří-li se je pozvednout..“

Pomalu se otočila a odložila hřeben. Zrcadlo vracelo její štíhlou důvěrně známou postavu. Měl rád ty chvíle uléhání, kdy si byli nejblíže.

„Jane Adame,“ řekla zastřeně, „já tě velmi miluji.“

Jan Adam se neklidně pohnul a otevřel oči. Ještě byla noc a polena v krbu dávno dohořela. Zvykl si spát v poslední době jen na půl oka. Naslouchal krokům stráží a zvukům nočního lesa.

Chvíli nehybně ležel. Sabina se vrtěla na lůžku u zdi a Maryana skoro neslyšně oddechovala. Ale přece…

Tiše vstal, přehodil přes rameno kožich a vyšel z jizby. Kdo se teď v noci potlouká po schodišti?

„Pane Adame!“

Trhl sebou. Po chodbě běžel mladý Holin, vychovatel dětí, bos a jen v šlofpelci.

„Co vy tady?“

„Dojel, dojel, pane Adame! Hejtman Adamčík z Uher! Nechtěli vás budit…“

„Budit? Sem s ním, přiveďte ho!“ Zhluboka vydechl a široce se usmál. Tak přece! Dojel. Valašský hejtman Adamčík. Ten se vyzná! A on ho už skoro pochoval. Ospalost z něho spadla. Co píše Bethlen? Tři týdny čeká na to psaní. Opatrně zavřel dveře ložnice, aby nevzbudil Maryanu a děti. Slyšel vzdálené hlasy a dupot nohou. Všichni byli vzhůru a jeho nechtěli budit.

„Hejtmane!“ stiskli si pevně ruce. Jak rád zas vidí tu známou tvář, kdepak smrt, ta pro přátele není. Zahnal nepříjemnou vzpomínku.

„Svinská cesta,“ povzdechl rozedranec a přitlačil se ke krbu. Byl vyhaslý, ale kameny ještě vydechovaly teplo. „Koně jsem zchromil, dávno jsem tu mohl být. Ještě se držíte?“

„Držíme?“ zeptal se nechápavě Adam.

„Všude jim otvírají brány. Je jich plná země, jako červů. Mizerných, nenažraných červů!“

„Jako červů,“ opakoval zamyšleně. „Ale my nejsme mršina, hejtmane!“ houkl skoro vztekle. „Nebo dostals cestou strach?“

Adamčík zrudl a zamračil se. Mohlo mu být padesát nebo snad pětapadesát. Statný a kostnatý, s tvrdou tváří a olysalou hlavou. Valašský hejtman. Muž, který rozsuzoval spory a přiděloval pastviny.

„Nic ve zlém,“ povzdechl Adam, „všechno se ve mně bouří, když o tom slyším. Vezeš zprávy?“

„Zprávy i starou cikánku s medvědem, aby pronesla knížeti odpověď.“ Krátce se zasmál. „Ach ta baba… Tady je list.“ Rozepjal opasek a vyňal z úkrytu dopis.

Jan Adam spěšně rozlomil pečeť. Písmo bylo drobné a špatně čitelné. Přitáhl k sobě svícen.

„Vysoce urozený, nám milý…“

Na zdvořilosti si Sedmihradský potrpí. Pozorně četl každou řádku a každé slovo. Sliby, sliby, sliby. Probíhají jednání s markrabětem Krnovským, mějte trpělivost, je třeba vyčkat lepšího počasí. V horách leží ještě sníh. Nejvyšší pan Thurn vyjednává s hornorakouskými stavy, prosí, abyste se účastnil tajné schůzky s generálem z Hofkirchu…

Ruka mu poklesla. Proč čekal na ten dopis? Co myslel, že Adamčík přiveze? Nezná snad Bethlena Gabora? Zase váhá a spekuluje. Dnes, včera i zítra. Věčně stejně nespolehlivý a nejistý.

„Ještě něco?“ zeptal se sklesle a pomalu skládal list. Spojenectví s Bethlenem je více ke škodě než k užitku. Dělá politiku jen pro sebe. Na Bílé hoře začaly první utíkat uherské oddíly Plukovník Kornis s osmi tisíci jezdci ani na bojiště nedojel. Raději počkal u Kolína a pak práskl do bot. Nebyl v tom záměr? Není vůbec ve věčných odkladech a tahačkách sedmihradského knížete s císařem záměr?

„Ještě něco?“ zeptal se znovu a pohlédl na Adamčíka. Byl rád, že ho zas vidí, že ho má u sebe. To jsou lidé, na které se člověk může spolehnout. Vždy a všude.

„Kníže doporučuje, abychom znepokojovali císařské posádky a nenechali je pevně usadit v městech. Máme udržet přechody do Slezska a na Opavsko, aby v létě mohl

Krnovský co nejrychleji projít Vsatskými horami a spojit se v Uhrách s Bethlenem.“

Jan Adam se trpce usmál. Ano, Sedmihradský si přeje, aby s hrstkou svých lidí vázal císařskou armádu a on mohl bezpečně ložírovat v zimním táboře. Ale co tedy dělá Thurn? Proč netlačí Bethlena ke zdi? Neví, jaký je váhavec?

Pevně sevřel rty a dlouhými kroky počal přecházet po jizbě. Co všechno budou muset spolknout, než vyženou císařskou sebranku ze země – a musí být vděčni i za to málo, co Bethlen poskytuje. Dnes si nemohou spojence vybírat.

„A co naši?“ zeptal se tiše Adamčík.

„Naši?“ probral se ze zamyšlení. „Naši, máš pravdu… Čekají, hejtmane, bez tebe je s fojty těžké pořízení.“

Vrásčitá tvář rozedraného a unaveného muže se stáhla k úsměvu. „Já jsem starý člověk, pane Adame, kousek cesty do Uher, a mám toho po krk. Na vás čekají, vy jste teď valašský hejtman. Nejvyšší nad všemi. Od Lukova přes Vsetín, od Rožnova do Karlovic. To nejsou rvačky s Valdštejnem, čeká nás dlouhá vojna a půjde o všechno. O víru, o svobodu – o všechno, pane Adame. Tam v nížině to tak nechápou, jsou ubití a otupení, ale my v horách byli vždycky svobodní. Vždycky svobodní!“

„Ano, vždycky svobodní,“ povzdechl tiše Jan Adam a zase musel myslet na tu nešťastnou porážku u Prahy. Na to, jak se páni báli ozbrojit poddané a nakonec se všechno rozuteklo. Na všech stranách váhavost, zbabělost a postranní zájmy. Se svými lidmi by tu bitku neprohráli.

„Zítra svoláme k radě fojty, leží s lidmi v horách, po vsích. Už nebudeme čekat. Musíme uvolnit podhůří, za týden bychom tu nemohli dýchat. Už teď nemůžeme dýchat.“ Prudce se otočil. „Napijeme se, co říkáš?“ Tíseň z něho spadla. Bylo rozhodnuto.

„Sedni a povídej. Jak ses měl v uherském táboře? Co pan Bethlen, není krkavec? Nevypadáš dobře…“

„Nestojí to za řeč, vojsko je všude stejné. Cháska! Tisknou zemi jako tady císařští.“

„A kníže?“

„Katolík, evangelík i Turek, jak je právě třeba.“

„Pane Jalubský, víno!“ Helín ochotně odběhl.

„Maryaně dám dvacet mužů a salvaguardii od samého Dietrichsteina – určitě projde,“ myslel si v duchu Jan Adam. To mu dělalo největší starosti. Pak teprve může začít.

„Slyšel jsem, že vypálili Bystřici,“ řekl hejtman tiše. „V lese jsem sebral holku. Mám ji vzbudit? Spí ve voze, je vyděšená až běda.“

„Dost času ráno – nezůstal tam kámen na kameni.“

Připili si. Víno bylo černé a husté. Uvědomil si, že ve dveřích stojí Maryana. Tak ji přece probudili. Ale za chvíli bude stejně jitro, okno začíná šednout. Je pobledlá a má starosti jako on. Celý život se změnil, všechno se neustále mění a teď oni dva…

Vstal a objal ji kolem ramen. Hejtman se na lavici u krbu nemotorně zavrtěl a pozdravil. Horalé se neumějí klanět. Podal jí cínový pohár s černým hustým vínem. Pila a volnou rukou si uhlazovala vlasy.

„Začíná svítat,“ řekla zastřeně. Vycítil z těch slov smutek rozloučení i odhodlání. Přitiskla se k němu. Byl to jen zlomek okamžiku, vteřina úzkosti.

„Musím teple obléknout děti…,“ spolkla doušek temného, trpkého vína, „dnes bude pořádná zima.“

Stezka byla úzká, místy ještě po kolena rozbředlého sněhu. Šli rychle. Zuzana vpředu, za ní dva dlouháni v plandavých kožiších. Nenapadlo je, že by jí mohlo být zima. Těšínky přes ramena, valašky místo holí.

Zamračení a mrzutí, sekali ostřím po větévkách a nechtěli vidět, jak se jí vlní boky námahou výstupu. Pardus byl na dosah ruky. Tam seběhnou do údolí. K Obřanům je to skok a budou na Říce.

Hejtman Adamčík poslal se Zuzanou svého syna a mladého Ondru, aby ji odvedli domů. Koho jiného měl poslat? Všichni chtěli táhnout na císařské, a ne běhat za ženskou sukní až do Bystřice. Syn musí poslechnout a ten druhý také. Nebudou si mít co vyčítat.

Byl v tom i kus otcovské moudrosti. Ti dva byli do všeho moc hrr. Ale na císařské se musí s rozvahou, nebo přijdeš o hlavu. Ještě neměli zkušenosti. Nauč se ovládat a plnit rozkazy a pak – uvidíme.

Teď šlapali vedle sebe a jeden na druhého mhouřil vztekle oči. Mohli získat rejtarské šavle a koně – i kulku do hlavy, ale na to nikdo nemyslel.

Zuzana slyšela za zády jejich dech i svištění nabroušených valašek. Slyšela také své srdce, dusilo ji a stoupalo do hrdla. Bylo poledne, ale nikde nezaklinkal zvonek. Čím více se blížili, tím rychleji šla. Už nemohla vydržet tu nejistotu, třeba se mýlí, třeba to není pravda. Určitě uvidí město jako vždycky.

„Neleť tak,“ houkl konečně Martin Adamčík, když uklouzla na zledovatělém sněhu. Zastavili se, těžce oddechovali a hleděli si do tváří. Nevěděli, co by řekli. Nebyla vhodná chvíle na žertování s děvčetem. I vztek je přešel.

Její mlčení je uvádělo do rozpaků. Za celou cestu nepromluvila ani slova. Teď, když viděli její unavenou a vyprahlou tvář, změkli.

„Můžete se vrátit,“ řekla sotva slyšitelně. Dobře cítila jejich nechuť. „Ten kousek už dojdu sama.“

Mávli rukou. Že na tom nezáleží, to už je nezabije, když došli až sem.

Šli pustou cestou, hory zůstaly za zády. Kraj byl tichý a nehybný. Když zadul vítr, zvedla se před nimi šedivá clona, něco jako dým nebo mlha. Dolina změnila tvář. Známá silueta města zmizela. Uprostřed syrových úmorových polí se tyčila počmouhaná budova zámku s obnaženými krovy, obklopená vztyčenými prsty ohlodaných trámů a sesutými beztvarými hromadami.

Vítr občas rozdmýchal závěje jemného popela a přenášel je z jednoho místa na druhé, jak pouštní písek. Popel byl ještě horký. Tlel; řezal do dlaní a zalézal pod nehty. Bez dechu odhazovala trámy a zbytky prken. Pak je zahlédla. Schoulené hromádky.

Hrůza a zoufalství!

Začala křičet. Hlas se hluše rozléhal pod nízkou oblohou a bořil se do dýmajících kupek jako do suchého mechu. Volala Boha, ale kostel byl vypálen a ruina čněla k nebi. Bůh tady nebyl.

Vzali ji za ramena a vlekli pryč z toho místa.

„Musím je pochovat do posvěcené země,“ vzlykala zoufale. „Do posvěcené země…“

„Pomůžeme ti, jen tady počkej,“ řekl Martin a posadil ji na ohořelý trám. Obklopila ji tma a nicota. Vzpomněla si na kázání o otevřených hrobech a zdálo se jí, že ona je otevřený hrob a čeká na své mrtvé.

Město bylo liduprázdné. Nevěděla, kam všichni zmizeli. Snad byli pod vrstvami popela nebo uprchli do lesů. Za dlouhou chvíli viděla, jak Martin s Ondrou svlékají kožichy a přikrývají něco na zuhelnatělých prknech.

Pak nesli ty podivné máry ke starému hřbitovu a ona šla bez hlesu za nimi, aby pochovala do posvěcené země všechno, co zbylo z jejího života.

III

Jan Adam viděl sotva na pár kroků. Již vyšli z lesů a teď postupovali ve dvou proudech. Jezdců bylo asi padesát a pěších na pět set. Hejtman povede útok od kroměřížské silnice a on vpadne do zad od zámecké obory.

Představoval si, jak se v téže chvíli blíží stejné zástupy k malenovické tvrzi a ke Zlínu a jiní k Vizovicím. Oder musí být neočekávaný a prudký. Nesmějí mít čas vzpamatovat se a přivést posily. Pak přijdou na řadu Hranice a Meziříčí. Ale k tomu potřebuje jízdu.

Cítil vlnivý pohyb zvířete mezi stehny. Zmocnilo se ho vzrušení. Je konec s čekáním. Chtěl se uklidnit a snažil si proto představit, kde asi nocuje Maryana. Zítra už bude v Brně a pozítří poletí poslové ke všem císařským posádkám i ke kardinálovi, že Jan z Víčková, pán na Lukově a Čejkovicích, porušil zemský mír a postavil se císařskému majestátu. Zaťal zuby. Viděl před sebou tvář nejvyššího císařova komisaře, kardinála Dietrichsteina, jak bledne vzteky a prská španělské kletby.

Vzpomněl si na den, kdy ho vypovídali ze země, kdy všechno bylo jednoduché a jasné a moc Habsburků ležela v prachu. Napadlo ho, co asi řekne Karel starší ze Žerotína – blouznivý smiřovač, který se pokoušel uzavřít vlka s ovcí do jednoho chléva. Sedí teď v Přerově za hradbami města a spoléhá na velkomyslnost vítěze. Kdyby jim otevřel brány, byl by to úspěch nad úspěchy. Měli by hrazené město. Ale neotevře, protože je proti válce a proti odboji a chce uchlácholit císaře. Je v jeho činech moudrost nebo strach?

Jan Adam se trpce usmál. Ani moudrost, ani strach nemůže ospravedlnit muže, když země hyne. V posledních dnech se mnoho zamýšlel nad chybami, kterých se v nedávné minulosti dopustili Příliš dlouho váhali a neprojevili dost rozhodné vůle. Doufali, že ústupky uchrání zemi od válečných hrůz. Pozdě se připojili k českému povstání a zbabělá kapitulace dílo dovršila.

Jako vzdálený příboj dolétl k němu hluk císařského ležení. Viděl světlé skvrny ohňů a zářící okna holešovského zámku. Pozvedl ruku.

Ještě by mohl všechno zastavit. Ještě by mohl žádat o pardon a stát se císařským důstojníkem, jako pan Šlik, hrdina bělohorský. Ještě by mohl. Maryana by mu nic nevyčítala.

Houfy za jeho zády stanuly. Tiše, spořádaně. Nikde se neozval hluk zbraní, ani šepot hlasů. Šli za ním pevně a s důvěrou. Pozítří by mohl být u Maryany v Brně.

Staral by se o své statky, stejně je vždycky zanedbával a všechno leželo na ní. Teď bude mužské ruky obzvlášť třeba. Česká válka vlastně skončila. Král už není králem a hlavy rebelů jsou na kůlech. Čeho chtějí bez cizí pomoci dosáhnout? Se svou hrstkou Valachů nikdy císaře neporazí. Je to jen vzdor a výkřik zoufalství. Zhluboka povzdechl a přetřel si dlaní rozpálené čelo.

To není obyčejná válka českých a moravských evangelíků proti císaři. Všechno je mnohem složitější. Zájmy Francie a Nizozemí, Španělska a Anglie. Tady je jen jedno z bojišť. Mohou to ti prostí za jeho zády pochopit?

Slova Anglie a Nizozemí jim znějí jako neskutečná báje, jako biblická podobenství. A přece právě tam se rozhoduje o osudu království. Kdyby anglický Jakub necouvl a nešilhal po španělské infantce pro svého syna, postavil by se rázně za práva dcery Alžběty, české královny a svého zetě. S tím právě stavové počítali. Ne, není to jednoduché. Jakub má strach z Francie. Oslabí-li Habsburky, posílí Bourbony a Ludvík je pro něho nebezpečnější nepřítel než Ferdinand.

Bethlen je vrtkavý. Markrabě Krnovský má dobrou snahu, ale chybí mu síla. Síla a španělské zlato. Habsburkové z celé Evropy se srotili do jednoho houfu. Císař vlepil Jakubovi pěkný políček. Vyhnal Alžbětu z trůnu a otec mlčí. I Dánové mlčí, všichni se zalekli. Česká válka je u konce. Má snad začít moravská válka?

Někdo se dotkl jeho ruky. Probral se ze zamyšlení. Před ním doutnaly ohně ležení. Martin Adamčík. Pravý syn svého otce. Vrátili se. Takový lán cesty – a děvče přivedli nazpět.

„Pane Adame, nepostavili stráže,“ řekl tiše Martin. „Můžeme začít s útokem?“

Jan Adam cítil, jak se mu krev hrne od srdce vzhůru. Všichni na něho spoléhají, důvěřují mu, je jedním z nich. Ve tmě kývl hlavou. Bylo to těžké rozhodnutí a už nikdy je nebude moci změnit.

Ale na to teď nemyslel. Šavle šelestivě vyklouzla z pochvy. Jako když švihne prutem do loňského listí. Jan Adam se vztyčil v třmenech. Temnota se zavlnila a roztříštila. Hukot mnoha hlasů přehlušil chraptivý řev ležení.

Ranou z pistole srazil trubače. Ve městě hoří! Rejtarské kvartýry! Hejtman už pronikl!

Zvon ve věži. Opuštěně a beznadějně. Kdo teď by mohl přijít na pomoc?

Krok za krokem, řada za řadou pronikají Valaši ležením. Jan Adam vpředu. Vykřikuje rozkazy, vede je. Už o ničem nepochybuje. A teď se rozvalila vrata sýpky. Podařilo se!

Vydechl a otřel tvář. Sýpka vzplanula a ozářila ležení. Je světlo a dá se dobře mířit. Výstřel. Ohnivý dech olízl paži. A zase chomáče těl.

Chtěl by najít Martina, slíbil hejtmanovi, že dá na něj pozor. Pozor! Snad někdo vykřikl nebo on sám křičí? Kov narazil na kov, až se zajiskřilo.

Mladý Adamčík na šedé klisně přerazil valaškou napřaženou šavli. Tady je. Kdo vlastně dává na koho pozor?

Císařští couvají.

Z okna zámku ječí polnice. Jan Adam je ve střehu. Ještě není konec. Teď by měli vyjet rejtaři. Neapolští rejtaři. Nejméně korneta. Určitě musí vyjet. Stahuje své jezdce do houfu, aby odrazili nápor. Kolik je vlastně hodin? Teď už asi hoří malenovická tvrz a zámek pana Doczyho. Snad to dokáží! Určitě to dokáží!

Kůň se vzepjal. Ne, nic se nestalo, jen nechtěl šlápnout na ležící tělo. Jak jsou zvířata rozumná. Ale kde jsou rejtaři? Prostranství před nimi se sevřelo. Pěší se už nebrání. Utíkají.

Cítil, jak se mu chvějí ruce i nohy.

Pozvedl ruku a všechno se valilo za ním. Chlapi v dlouhých kožiších na neosedlaných koních i houfy pěších. Holešovský zámek je na dosah ruky.

Smrt má mnoho tváří a nevynadíváš se. Zbytek císařské pěchoty ječí hrůzou. Hrůzou a vztekem. Nechali je na pospas. Doběhli, když poslední koňské zadky mizely v bráně a na nich rejtaři, křesťané neapolští.

První, hrabě Collato, prostovlasý, se žlutou tváří a svými oficíry. Někde uprostřed fendrych Benno a Crescencie s Beppem a vzadu na voze opilý lajtnant.

Důstojný otec Petrocinius potichu vylézá oknem, aby upláchl do polí.

Smrt má mnoho tváří. Tisknou se do koutů čtvercového nádvoří a cení zuby. Všichni tu zdechnou. Všichni do jednoho. Chlapi až z Vlach i Němec a Neapole. Bída je vyhnala kdopak ví odkud. Zrazení soldáti, kteří vyšli do světa hledat štěstí. Chtěli by utíkat, ale není kam. A nepomůže jim ani Matka boží.

IV

Vešel sluha, aby rozžal svíce.

Venku se šeřilo a těžké závěsy na oknech vrhaly do pracovny fialové stíny. Byl nejvyšší čas. Písmo na blanketech se rozplývalo kardinálovi před očima a tváře tří mužů u dlouhého dubového stolu viděl jen nezřetelně. Předjarní soumrak je překvapil neočekávaně a ulehl na koberec jako krotký pes.

Přestal číst a hedvábným šátkem si otřel zarudlé, uslzelé oči. Svěží, štíhlý padesátník s živou, pravidelnou tváří. Vyrovnal pohodlně shrbená záda a nenuceně se protáhl. Usrkl vína a zkušeně je převaloval na jazyku. Ta přestávka mu přišla docela vhod.

Sluha rozžíhal stříbrné svícny na stěnách. Rozvážně a důstojně. Konečně přistoupil ke stolu. Ze sametového šera vystoupila podlouhlá, bezvousá tvář olomouckého kanovníka Arnošta Plateise, dobrácký úsměv Karla z Huttendorfu a asketické úzké rty Jakuba de Magno. Víno se zakolébalo a odraz svící sklouzl ke dnu.

Teď už je zase dobře viděl. Aspoň pozná, co si skutečně myslí. Zamžikal očima a promnul dlouhými štíhlými prsty prošedivělý vous. Temně fialový kámen blýskl na ukazováčku a kardinál se potěšeně usmál. Odpoledne přijeli. Páni bratři, olomoučtí kanovníci a učení disputátoři. Opory církve.

Ještě je nenechal ani vydechnout. Teď není na odpočinek čas. Uvědomil si příjemné teplo ze sálajícího krbu i klesající oči Karla z Huttendorfu. Také by si raději do večeře lehl, ale není čas.

On, kardinál a olomoucký arcibiskup, se štve jako kůň. Od rána do noci. Teď jde o všechno a nesmí polevit. Už jednou utíkal a nechce se toho dožít podruhé.

Sluha neslyšně zmizel. Jen dveře lehce skříply a plaménky svící se ponořily do kalichů vína. Váhavě pohlédl do temného arkýře, kde v hlubokém pohodlném křesle seděl ještě jeden host. Černá, jednoduchá sutana byla pohlcena stíny výklenku a pouze úzká, bledá tvář tvořila neznatelnou skvrnu na pozadí hedvábných draperií. Mlče; a pozorně sledoval jednání.

Světlo nyní vklouzlo i do šera arkýře a obnažilo jeho černé, podlouhlé oči. Trochu je přivřel, ale přece jen postřehl arcibiskupův pohled. Sklopil hlavu a čekal.

Kardinál spolkl doušek. Vydechl a sklonil se nad svazek konceptů. „Dále navrhuji,“ řekl tiše unaveným hlasem a uvědomil si jeho neosobní, těžký zvuk. „Dále navrhuji,“ opakoval ještě jednou o poznání hlasitěji a rozhodněji a pohodlně se opřel o vysoké opěradlo křesla. „Aby čeští bratři i novokřtěnci byli bez odkladu potlačeni. Ale skutečně bez odkladu. Kdo se nepodrobí, bude do čtyř týdnů vypovězen ze země. Kdo ani potom neuposlechne, propadne hrdlem. Musíme být přísní. Buď oni, nebo my. Jiné cesty není. Ve městech budou trpěni jen katoličtí měšťané. O délce lhůty se musíme poradit. Poddaní samozřejmě přestoupí ihned, a to pod ztrátou hrdla. Ale to bude věc vrchnosti a pánů jezuitů. Povolal jsem další bratry ze Španělska.“

Pomalu obrátil několik listů. „Konfiskační patent se vztahuje na všechny osoby panského a rytířského stavu, a to bez výjimky, pokud přísahaly Falckému.

Císař každého spravedlivě odmění,“ dodal ironicky a zase si vzpomněl na ten den, kdy k němu vtrhli do pracovny se zbraněmi v rukou. Nepříjemná vzpomínka. Jak ho pokořili, jak ho vyštvali. Teď jim to vrátí!

„Připravili jste seznamy?“ zeptal se po dlouhé chvíli mrzutě.

„Všechno je hotovo, Eminence,“ řekl vysokým nadneseným hlasem Platenstein. Miloval zpívané mše a i v řeči zaznívaly liturgické tóny. „Jen ještě na čisto přepsat. Direktoři ze všech stavů, defensoři i komisaři a pak hlavní původci moravské rebelie. Pěkně dlouhá řada. Během týdne, Eminence, můžete předložit Jeho císařské Milosti celkový návrh i se jmény provinilců.“

Dietrichstein sotva znatelně přikývl. „Velmi dobře, je nejvyšší čas. Všem navrhuji trest smrti – pro výstrahu. Jako v Čechách. Nejdříve jsem se také přimlouval za mírné vyrovnání, ale teď?“ Rozhodil rukama. „Slyšeli jste? Lukovský Jan Adam povstal. Obklopil se pacholky a sběří z hor. Ani Falcký, když byl v úzkých, nepozvedl poddané. To je proti důstojnosti šlechtice!

Příliš dlouho jsme nechávali vlky v ovčíně. Každé kacířství vede nakonec k husitství. Tady máte příklad. Vyplundrovali Holešov, Zlín a Vizovice. Z Collatova regimentu jsou trosky a z ostatních posádek se zachránili jednotlivci.“ Prudce povstal a jeho citlivá, vnímavá tvář se propadla. Situace nebyla zdaleka jednoduchá a nikde to nevěděl lépe. Snad jen tichý host v křesle.

„Toho z Víčková,“ řekl kardinál zamyšleně, „musíme dostat nejdříve. Je to příklad. Nebezpečný příklad. Pět tisíc Valachů není maličkost. Koho proti nim můžeme dnes postavit? Pan Valdštejn má s nimi zkušenosti, držel to panství. Už jsem ho žádal o radu. Říká – vojsko!“

Pokrčil rameny a neklidně přešel po pracovně. „Zatím ho nemáme, musím požádat o pomoc císaře a to není příjemné, svěřil-li mně správu země. Nepozval jsem vás k poradě jen o nových výnosech,“ dodal těžce.

„Za pár týdnů je jaro. Hlídky dona Caraffy zadržely niederlandského posla na cestě do Uher. Niedrlandští Hooghmogende Heern slibují sedmihradskému Bethlenovi padesát tisíc dukátů měsíčně, když se spojí s Jiřím Krnovským a vpadne na Moravu.“

Stanul před trojicí mužů a pevně se dlaněmi opřel o stůl Laskavá tvář církevního knížete byla nyní tuhá a nehybná. Za zády cítil palčivé oči z přítmí arkýře.

„Olomouc drží plukovník Šlik, důstojní páni bratři. Bělohorský Šlik. A Uherské Hradiště kapitán Blekta. Oba přestoupili a císař jim udělil pardon. Jsou to dobří vojáci. Ale…“ Dietrichstein stiskl ještě pevněji okraj stolu a klouby mu docela zbělely. „Adam z Víčková povstal a před několika dny přijela do Brna Maryana z Bubna, jeho žena, s dětmi. Kdyby se chtěl pouze přiživit na statcích pana Lobkovice nebo Doczyho, nebude stěhovat rodinu. Ano, páni bratři, nejde jen o plenění nebo loupežení. S Brnem zřejmě ještě nepočítají. Ale asi počítají s Olomoucí a Hradištěm. Počítají s tím, že kdo přestoupil jednou, může přestoupit i podruhé. Církev je ohrožena. Povstal Ancikrist v podobě Falckého a křížem ho nezažehnáš, jen ohnivým mečem!

Proto vám kladu na srdce, páni bratři,“ řekl tiše, „ty dva muže mějte na paměti. Každý den a každou hodinu. Pokud držíme Olomouc a Hradiště, držíme Moravu Vojska Protestantské unie a vojska sedmihradského lžikrále nemohou mít úspěch, pokud se v některém z těchto měst nezachytí. To ostatní je dým a popel. Holešov, Zlín, Napajedla… mávl rukou.

„Olomouc je brána do Slezka a Hradiště do Uher.“ Důrazně zabušil dlouhým ukazováčkem do desky stolu. Kámen na prstě krvácel odlesky plamenů. „To mějte na paměti, páni kanovníci,“ dodal s povzdechem.

„A neztrácejte naději,“ řekl sotva slyšitelně muž v šeru arkýře a povstal. Pohledy kanovníků změkly a zpokorněly. O hlavu převyšoval kardinála, hubený, téměř vyzáblý, s nehybným fanatickým pohledem.

Lehce a bez zvuku přešel vzdálenost dělící ho od stolu. Jako by ani nešel po zemi, a přece měl jen obyčejné opánky.

„Neztrácejte naději, páni bratři. Vojska Jeho nejkatoličtějšího Veličenstva krále Filipa jsou na cestě. I regimenty Svatého otce. Jeho Excelence pan vyslanec Oňato zajistil nerušený průchod Německem. Je třeba vydržet a nepřipustit větší ztráty než je únosné. Válka bude trvat dlouho. Velmi dlouho.

Sea Herrs z Niederlandu budou mít co nevidět tolik starostí ve Flandrech, že kacířská Unie jejich pomocí mnoho nezíská.“ Úzké, bledé rty se mu neznatelně zachvěly. Smál se tichým, vnitřním smíchem. „Křesťané celé Evropy se spojili proti vládě bludů, moji milí a vaše místo je na hrotu trestajícího meče.

Husitská plevel musí být z českých zemí vypleněna a nepomůže ani ruka anglické Alžběty, která tak zlovolně pomáhala se svým mužem při pikhardských piklech.“

Kanovníci nehybně hleděli na zrůžovělou tvář asketického muže a pokorně opláceli pohledy planoucích očí.

„Jeho nejkatoličtější Veličenstvo váže Angličanovi ruce jednáním o sňatek infantky s princem z Walesu. Bude to dlouhé jednání, páni bratři. Jakub nechá svoji dceru padnout. S ní i Wittelsbacha a české pikhardy. Z Anglicka nebezpečí nehrozí. Vy však musíte již dnes začít budovat tvrz.

Tvrz víry v nepřístupné poušti vlčích srdcí. Ďábel proniká do lidské duše a kdo proti němu povstane, budete-li malověrní? Musíte bludy potlačovat ještě energičtěji než dosud. Ničit do posledního kořínku!

Víra, naděje a láska, páni bratři, nechť vás nikdy neopouští.“ Umlkl. Jednoho po druhém vážil ostrým, zkoumavým pohledem. Bylo ticho a jen oheň v krbu jednotvárně hučel.

„A vám všem papežské požehnání,“ dodal tiše a požehnal je velkým křížem. Pak se otočil a neslyšně vyšel.

Kardinál si velkým hedvábným šátkem otřel uslzelé oči. Ale vlastně si utíral čelo. S úlevou pohlédl do tváří svých kanovníků na opačné straně stolu a stiskl rty. Měl drobné, veverčí zuby.

„Tajný sekretář nejvyššího generála jezuitského řádu, Ignác Carachiola,“ řekl stručně a povstal. Slyšení bylo u konce.

Zuzana cítila u nohou žár plamenů a v polospánku vnímala všechny ty vůně a ržání koní. Křečovitě však svírala oči, aby dokončila sen, v němž viděla matčinu tvář. Zdálo se jí, že se k ní blíží a šeptá úsměvná slova.

Čím více se však blížila, tím byl pohled pronikavější a tvář nabývala jiných rysů. I hlas byl cizí, s hlubokými hrdelními zvuky, kterým nerozuměla.

Pak se jejího čela dotkla hrubá dlaň a Zuzana otevřela oči. Herma. Snědé, vrásčité čelo, temný pronikavý pohled, dlouhé pletence namodralých vlasů.

„Slyšíš? Vstávej! Dnes odcházím, nechceš jít se mnou?“ Usmála se okoralými rty. „Vodila bys Juditu, naučím tě tanečním krokům a zacházet s bubínkem. Dala bych ti Esteřiny krásné šaty a měděnou čelenku…“ Opět ten pololaskavý, poločíhavý pohled. „Co říkáš? Nehleď tak vyjeveně!“

Zuzana se posadila a okamžik upřeně hleděla do cikánčiny tváře. Cítila bušení srdce až v hrdle. Zase neví, co jí chtěla matka říci. Kdyby ji ta stará nevzbudila…

Z nádvoří zazníval hluk hlasů a dusot koní. Hrad byl přecpán chlapy a stáje koňmi. K prasknutí. Tady v čeledníku bylo místo pro ženské. Dnes zůstala poslední, nechaly ji spát. Pokaždé se jí zdával stejný sen. Byla doma a. viděla matčinu tvář… Co jen chtěla říci?

„Měla jsem dceru, jmenovala se Ester,“ předla tiše cikánka a natáhla se k ohništi, aby prohrábla popel. „Jsi krásná, krásnější než Ester,“ dodala udiveně a naklonila hlavu k vystouplému rameni.

„Měla by ses se mnou dobře, teď už nemáš nikoho. Chodím po světě, jak pan Bethlen poručí, a možná že by si tě všiml. Vodila bys Juditu k tanci v krásných šatech Umíš se usmívat? To se lidem líbí. Tady, co tady na tebe čeká?“ Ohrnula rty a hlava s černými pletenci jí opět poklesla k rameni.

„Pamatuji jiné časy,“ dodala teskně. „Teď už jsem stará, ale vidíš, sám sedmihradský kníže mi věří. Kde chlap neprojde, já projdu. Tady je válka, v Uhrách budeš v bezpečí“

Zuzana zavrtěla váhavě hlavou. Kam by chodila. Ta žena ji naháněla strach. Co od ní vůbec chce?

„Ukaž ruku, přečtu ti budoucnost…,“ naléhala vtíravě, a hmátla jí po dlani. Špinavým, silným nehtem počala přejíždět po rýhách. Její pohled se pomalu sunul k předloktí a vzhůru k bílému hrdlu. Nepohlédla jí do očí. Jen nehybně pozorovala tepající modré žilky. Zuzana si uvědomovala tepot krve a nebylo to příjemné. Jako kdyby měla vytrysknout ven.

Pak nějaký zlomyslný sluneční paprsek proklouzl otevřenými dveřmi ze dvora a zlomil se na rozepjatých pažích stříbrného křížku.

Dívčí dlaň vypadla z kostnaté ruky.

„Ukaž!“ vydechla cikánka. „Co to máš? Kdes vzala ten šperk?“ Sukovité prsty hmátly po hrdle a řetízek s lehkým zapraštěním pukl.

Zuzana se vztyčila, jako by zvuk prolomil tíživé kouzlo. Hbitě sáhla po snědé ruce a zaťala nehty do zavřené dlaně. „Vrať mi ho, je od matky,“ řekla pevně a v očích jí blýsklo odhodlání.

Herma se posměšně ušklíbla. „Nekohoutí se a neukazuj drápky. To je odměna za věštbu, budu ti věštit.“

Zuzana stiskla zuby. „Nech si svou věštbu!“ Věděla, že nemá cenu křičet ani plakat. Svět se změnil. Snad i ona se za těch pár dní změnila. Držela cikánčinu ruku a pevně jí hleděla do očí.

„Vezmi kotlík, uvaříme kaši,“ řekla Herma smířlivě a rozevřela dlaň. Řetízek vyklouzl na zem. „Měla bys přece jít se mnou..,“ pomalu se otočila. Na zápěstí měla ještě zarudlou skvrnu od Zuzaniných prstů. Ve dveřích stál Martin Adamčík.

„Co ty tady děláš?“ zavrčela nepřívětivě.

Ušklíbl se. „Pan Adam tě čeká, ve věži. Musíš na cestu!“

Trhla ramenem. „Nehleď tak na ni, uhraneš ji. Znám chlapské oči.

Hlasitě se zasmál a nechal ji projít.

Zuzana zvedla řetízek. Jen to jediné jí zbylo. Ze stájí vyváděli koně. Slyšela klapot podkov na plochých kamenech a hádavé hlasy. Když se vzpřímila, stál ještě ve dveřích. Bylo časné jitro a chladné slunce se tlačilo úzkým pruhem přes práh.

„Chceš něco?“ zeptala se tiše a uhnula pohledem. Všimla si, že má jezdecké boty. Tehdy, když ji vedli domů, je ještě neměl.

Zavrtěl hlavou a nejistě se usmál. „Jedeme na štráf, už mám osedláno.“ Znělo to divně z jeho úst. Takový mládenec, takový čahoun. Napadlo ji, jak je asi starý, dělá chlapa.

„Daleko?“

Pokrčil rameny a mávl rukou někam přes les. „Na biskupské…“

Zhluboka povzdechla. V hrudi jí tepalo vzrušené srdce. Každý den je to stejné. Každý den odjíždějí a ženské tady i nahoře v lesích se třesou strachy. Jen o ni se už nikdo nebojí.

Sklouzla pohledem po jeho tváři. Není jako cizozemští knechti? Ale ne, je to Martin. Martin Adamčík. Jeho táta má stáda na Černavě i na lukách u Tří kamenů. Ví bůh, kdo se teď o ně stará. Jen ji tak napadlo, že se muži v jezdeckých botách podobají jeden druhému. Až jí mráz přejel hřebílkem po zádech.

„Taky zabíjíš?“ zeptala se chraptivě a cítila, jak se jí začínají třást rty. Měla před očima ten okamžik. Do smrti se ho nezbaví.

Pootevřel překvapeně ústa.

„Martine!“ houkl někdo ze dvora. Otočil se a vyběhl. Už mu neviděla do tváře. Všichni byli v sedlech.

Opřela se o veřeje a dívala se, jak vyjíždějí. Neměla se ho na to ptát. Kopyta duněla na padacím mostě, ze škvír se sypal prach a vzduch se chvěl jako při bouři.

Zabíjí. Všichni zabíjejí – kolik se jích dnes nevrátí domů? Pak si uvědomila, že se jí v srdci rozlévá hrůzný, neznámý pocit. Temný a bolestný, jako hlodavá zášť a nenávist. Proč ona nemůže vyjet? Za mámu a za Ofku, za tu hromadu popela, co zbyla z jejího domova.

Rozběhla se k bráně. Viděla, jak se vzdalují úzkou lesní cestou. Muž za mužem a kůň za koněm. Vrata dokořán. Les duněl – zastřený buben – a útržky slov se tříštily o holé větve stromů.

Vzpamatovala se. Za zády jí zahrčel vůz. Jen tak tak že uskočila. Ulehčené vydechla a shrnula s čela pramének vlasů.

Cikánka Herma přitáhla otěže a naklonila se z kozlíku. Odraná, špinavá. „Včera v noci jsem měla vidění,“ řekla tiše. „Na obloze stál muž s kalichem a ustupoval před mužem s mečem. Měla bys jet se mnou do Uher. Obloha byla celá krvavá, nechceš?“

„V nížině hořely vsi,“ řekla studeně Zuzana. „Mně už nemá co shořet, zůstanu tady.“

Stará ohrnula rty a okamžik ji nehybně pozorovala. „Mohla bys být mou dcerou, zdálo se mi o Ester a měla tvoji tvář.“ Švihla bičem a vychrtlý koník se rozběhl k bráně.

Kurýr za kurýrem pádil z Brna k Vídni a z Vídně na Moravu. Od pana Nejvyššího De Monte Negro k panu Nejvyššímu Valdštejnovi. Od dona Marradase k donu Carrafovi. Bez odpočinku, usilovně. Spěšná poselství, rady i nářky.

Stalo se, co nikdo nepředvídal. Ve vsatských horách povstal Adam z Víčková. Nejdřív se tomu smáli a ukazovali na větve, kde bude viset. Vypálil Příbor, zmocnil se podhorských vesniček a hospodaří v Meziříčí. Štráfuje s hordami Valachů celou severní zemí až k Olomouci a Hradišti a ničí biskupské statky. Grupy usazené v tvrzích si nejsou jisté příštím jitrem. Páni jezuité marně hrozí věčným peklem a zatracením.

„To není rebelie, ale vojna,“ naříkal kardinál Dietrichstein a posílal císaři úpěnlivé prosby o vojsko. Šlo o jeho statky. O všechno, co dostal jako odměnu za konfiskace pro císaře.

Za hradbami velkých měst seděli Španělé i Taliáni, Valoni i Němci a čekali, kdy dojde také na ně. Něco nebylo v pořádku, už zase nedostávali žold.

Byl to nepříjemný předjarní čas, který nenechával nikoho na pochybách, jaké bude léto. Každý na něco čekal. Císařští na posily ze Španěl, Nejvyšší pan Valdštejn na peníze, aby mohl verbovat v Německu arkebuzíry, a kardinál na příležitost dostat se Lukovskému na kobylku.

Byl čas rašení a růstu a nikdo nevěděl, jaké vydá plody.

I Jan Adam čekal, když se s večerem vracíval unaven v čele svých houfů z nížin do lesů. Měli se ozvat ze Slezska a z Uher. Pan Velen a pan Thurn.

„To nic neznamená,“ mírnil sebevědomí fojtů, kteří naléhali na stále odvážnější výpady. „Náš úspěch je v nepravidelné válce. V pravou chvíli udeřit a v pravou chvíli se stáhnout. Na skutečnou bitvu s císařskými není ani pomyšlení. Musíme držet hory a průsmyky do Uher.“ Vzrůstající odvaha fojtů mu dělala starosti.

Hejtman Adamčík se jen usmíval a počítal vozy s proviantem a zbrojí. Pěkně se zmáhali, ale v poslední době to začínalo být hubenější, protože císařští se báli vylézt z děr a oni zatím nemohli pomýšlet na obléhání měst. Říkal si, že by potřebovali švihovky a hákovnice.

Nyní jel a pozoroval záda Jana Adama naditá do starého koženého kabátce. Chtě nechtě, musel ho srovnávat s panem strýcem Albrechtem. Co ti dva mají vlastně společného?

Dobře nechápal, proč se do země nahrnula taková spousta cizí čeládky z celého světa a co jedny táhne k císaři a druhé ke smutnému králi z Falce. Proč se mocní rozdvojili í syn stojí proti otci. Víra, samozřejmě. Tomu rozuměl. Ale to jistě nebylo hlavní.

„Asi jde o to,“ říkal si v duchu a těžce obracel myšlenky sem i tam, „kdo má v zemi vládnout.“ To se však vymykalo jeho zkušenostem. Nevěděl si s tím rady. Proč by měl v markrabství poroučet nějaký Habsburk nebo Fridrich? Oba jsou přece cizinci. Ten z Falce bude asi lepší, proč by stavové začínali rebelii a vyháněli císaře? Pak to pustil z hlavy a díval se k zeleným lesům vystupujícím na obzoru jako temná hradba.

Tam je pánem on se svými fojty – a samozřejmě Jan Adam. Ale hlavně on. Jan Adam je sám a jich jsou zástupy. To ho uspokojovalo. Pak se obyčejně obrátil a houkl na chasu, aby si pospíšili, než zatmí.

Jan Adam otočil hlavu a zamyšleně přehlédl hlučící kavalkádu za svými zády. Byla v nich síla a odhodlání. Kývnutím vybídl hejtmana, aby se k němu připojil.

„Vidíš pole?“ zeptal se a kývl hlavou k okraji cesty.

„Máme se na co těšit, letos bude hlad. Nikdo neseje.“

Adamčík svraštil husté obočí. „Když je válka, je i hlad. Nebude to alespoň dlouho trvat, císařští pochcípají sami. Už teď musí vozit obilí na konvojích z Brna do Olomouce. A kdo má obrat?“ utrhl se podrážděně. „Lidé padají jako mouchy, kdo neumře sám, toho zabijí.“

Jan Adam vdechl zhluboka vlhký pach soumraku.

„Císařští pochcípat hladem? Ti nepochcípají. Vyvraždí města a vesnice pro pytel obilí, ale nepochcípají. Tak lehce to nepůjde,“ řekl s povzdechem a naklonil se k hejtmanovi. „Měli bychom se podívat na biskupské sýpky v Kelci, dokud je čas, dřív než nás předejdou. A poslal bych z každé vsi pár chlapů domů, aby zaseli. Teď si k horám ještě netroufnou, na to jeden regiment nestačí, ale za měsíc, za dva by mohlo být pozdě.

Budou nás chtít zmáčknout a musíme počítat s tím, že zesílí posádky a vyšlou trestné oddíly. Pak bude třeba každé ruky.“ Umlkl a díval se na těžkou, lijavci slehlou hlínu kolem cesty.

Vzdálené obrysy vypálených vsí trčely k obloze. Bůh ví, kam se poděli lidé. Zdálo se mu, že se země zavírá, zmučená a ztýraná, že nikdy z té udusané valchy nic nevzejde. I na kopání hrobů byla hlína tuhá a těžká.

Věděl, že Adamčík musí rozhodnout sám, co fojtové udělají. Tak se radili vždycky, když se vraceli v čele houfu domů. Nikdy nezasahoval do jejich zvyků a práv, která žárlivě střežili. Byli svobodní lidé. Podřídili se jeho velení a to muselo stačit. Budou-li bojovat, o tom rozhodoval hejtman. Fojtové se mohli kdykoli se svými lidmi odtrhnout a vrátit domů. Nikdo by jim v tom nezabránil.

Počítal netrpělivě dny a zdálo se mu, že se vlečou nekonečně pomalu. Bethlen mlčel a od Krnovského neměl rovněž zpráv. V okamžicích tíživého stmívání se mu zdálo, že úkol, který na sebe vzal, je nad jeho síly. Že jsou nepatrná výspa uprostřed moře. Vlny se o ně tříští, ale to je všechno. Nemohou vysušit tu vodní poušť, která se rozlila po vlasti.

Zachytil Adamčíkův pátravý pohled. „Máte starosti?“ zeptal se tiše hejtman. Vzpamatoval se.

„Volají mne k soudu do Brna – nejvyšší císařský komisař.“ Krátce se zasmál.

Adamčík povytáhl obočí. „Tajnůstkář, nic člověku neřekne,“ myslel si v duchu. „Kladou mu na krk oprátku a on mlčí. To znamená, že zkonfiskují i statky.“

„Půjdete?“

„Ano,“ řekl po dlouhé chvíli Jan Adam a z jeho hlasu zazníval výsměšný tón. „Ale do Kelče, vyprázdnit kardinálovi přecpané sýpky – když budeš chtít!“

Hejtmanovi se zachvěly lehce rty. Napadlo ho, že on je nejvyšší svého lidu a kam ten lid vede. On také povolával k soudu, ale u nich soud znamenal právo. „V Čechách rebely postínali?“ zeptal se těžce.

„Postínali. Kdo strčí císařské šelmě hlavu do chřtánu tady, také o ni přijde. Já nebo ty, hejtmane, nebo naši lidé.“

Šero houstlo a koně těžce stoupali po vymleté cestě. Ochladilo se.

„Ještě nás nemají,“ řekl tiše Adamčík. „Znám jen jednu spravedlnost. Spravedlnost boží, ale tu jsem u papeženců nenašel.“

Jeli těsně vedle sebe a občas se dotkli nohou.

„Vy páni vedete svůj spor špatně. Když někdo sahá na naše práva – a jsme jen obyčejní lidé – hledíme si pomoci nejdříve sami. Když bylo třeba, povstali jsme proti Valdštejnovi a teď jsme povstali i proti císaři. Stavové však utekli ze země. Čekají, že jim někdo pomůže, že cizí vybojují jejich při.“

„Valdštejn nebyl císař,“ řekl mírně Jan Adam. Chápal hejtmanovy pochybnosti. „Bez spojení s protestanty v zahraničí nemůžeme dosáhnout úspěchu. My, ani oni. U nás bojujeme za evangelíky všech zemí, a proto očekáváme, že nám pomohou. Naše pře je i jejich pří. Habsburkové v celé Evropě se spojili. Od Španělska po Flandry.“

„Tomu já nerozumím, pane Adame,“ usmál se v šeru hejtman. „Nikdy jsem nebyl ve Španělsku ani ve Vídni a o Anglicku nevím, kde vůbec ta země leží. Znám jen naše hory, ale myslím si, že žádná z těch cizích zemí nám je nepomůže zachránit. Jen se rozhlédněte. Nepomáhají ani vlastní lidé z nížin nebo měst. To není jejich válka, pane Adame. Jejich je jen utrpení. Páni stavové začali svou při sami a sami ji prohráli. Pod knechtský žernov však strhli celý národ.“

Byla tma a neviděli si do tváří. Z hejtmanových slov dýchla hořkost, kterou cítili všichni v celé zemi. Dlouho jeli mlčky.

„Máš pravdu,“ řekl konečně Jan Adam a probral se ze zamyšlení. „Teď už nám nářky nepomohou, musíme zachránit, co se dá.“

Lukov byl na dosah ruky. Známá silueta stála pevně na pozadí noci. Z hlásky se ozvaly rohy a na hradbách vzplály pochodně. Pobídli koně. Pod kopyty zaduněla břevna padacího mostu a ze stájí vyběhli pacholci. Dlažba nádvoří se v mihotavých plamenech mokře leskla a Jan Adam si teprve nyní uvědomil, že prší.

Někdo mu přidržel koně. Purkrabí Winkler. Prostovlasý, bez pláště, jak vyběhl z domu. Opřel se mu o rameno a sklouzl ze sedla. „Všechno v pořádku?“ zeptal se přátelsky a dlouhými kroky zamířil ke schodišti. Trochu se opozdit, a byli všichni na nit. Začíná pořádně pršet.

„Posel ze Slezska, pane Adame…“

„Cože?“ prudce se otočil. Cítil, že se mu rozbušilo srdce. „Kde je?“

„Přivezl list a hned spěchal dál.“

„Sem s ním, snad se to konečně začne hýbat!“ Vběhli do domu. „To byl zase den,“ vydechl Jan Adam a shodil kožený kabátec. Z krbu vyskakovaly plameny a zvedající se vítr je hladově vtahoval do komína. Příjemné teplo, jas svící, pohoda.

„Kde je ten list?“

Purkrabí mu podal tuhý svitek. Pohlédl na pečeť. Poznal by ji mezi tisíci. Zemský hejtman Velen ze Žerotína. Tak přece!

Na nádvoří vykládali vozy s kořistí. Úředník dřevohostického hrádku otevřel brány a vydal všechno, co chtěli. Zbraně, prach, obilí.

Jan Adam cítil, jak mu horko sálajícího ohně prohřívá nohy. Upřeně hleděl na list a řádky se mu rozplývaly před očima. Viděl Velenovu důstojnou tvář i tvář Václava Bítovského, bouřliváka a kumpána. Liščí úsměv starého Thurna. Krev mu bušila ve spáncích a tepala v konečcích prstů.

Konečně úspěch. Dohodli se. Teď ho zvou na válečnou radu k Bethlenovi do Uher. Připravit tažení. Sedmihradský slibuje třicet tisíc Turků a Tatarů, Jan Krnovský dvanáct tisíc pěších a jízdy.

Ulehčené vydechl a promnul si vous. Nebylo možné si přát víc. Dohodli se. To znamená, že král získal podporu v Nizozemí a možná i v Anglicku. Tíseň z něho spadla. Ještě pár měsíců, a bude v téhle jizbě večeřet s Maryanou. Ještě pár měsíců, a vyjedou si na hon. Bude mít na prsou stříbrnou trubku…

Kardinál se může těšit na soud. Ale trochu jiný, než si představuje. Protáhl se, až mu zapraštělo v kloubech. Cítil sílu a rozhodnost. Ne, jednou bitvou se válka neprohrává.

Rázně udeřil pěstí do kovové římsy na krbu. Hlasitě zařinčela a Winkler se překvapeně otočil. „Pane purkrabí, zavolej hejtmana, ráno odjíždím na válečnou poradu do Uher!“

V

Cikánská dívka roznášela ovoce. Prostorná jizba, vybledlé čalouny, úzká okna obrácená k horám. Pohybovala se neslyšně a rychle.

Baro Velen Zerotin seděl se sklopenou hlavou a pozoroval odrazy své tváře v rozvlněné hladině poháru. Ale snad to ani cikánka nebyla. Měla oslnivě bílou pleť sametovou chmýřím a jemné rysy.

„Život a smrt mají stejnou hodnotu,“ řekl maestro Phonix a pokrčil rameny. „Úplně stejnou. Není rozdílu mezi životem a smrtí. Všechno je přelud. Domníváme se, že jsme, a ve skutečnosti nejsme. Trvalou hodnotu má pouze neexistence. Nic. Prázdno.“

Jan Adam vdechoval vlahou vůni rozkvetlých zahrad vnikající otevřeným oknem do pracovny a pozoroval tvář toho podivného muže, který tak často ovlivňoval činy pana Velena ze Žerotína.

„Dej pokoj, dej pokoj, maestro, za menší bludy církev upaluje,“ řekl dobrácky Velen a shovívavě se usmál, „jsi určen k věčnému zatracení.“

Blázen, šejdíř, alchymista, astrolog. Ale také génius. Rudý sametový plášť zahaloval Phonixovu postavu a do prostoru trčela pouze holá lebka. Hranatá, velká. Bílá povadlá pleť, mohutné obočí, bezvousá brada.

„Život a smrt mají stejnou hodnotu, v tom spočívá smysl věčnosti.“

„Kuš!“ Baro Zerotin vypil jedním douškem zbytek vína z poháru. „Nech toho žvanění!“ Znělo to pojednou unaveně a sklesle. Vzal konvici a doléval pohár.

Phonix udělal pohyb, jako by mu chtěl posloužit.

Velen trhl podrážděně ramenem. „Nechci, abys mne otrávil!“ Pak se k němu pomalu otočil a na rtech se mu objevil trochu přezíravý, bezstarostný úsměv, který Adam tak dobře znal.

„Co myslíš, maestro, mít peníze a nemít peníze – je v tom nějaký rozdíl?“ Jeho tvář omládla a kruhy pod očima někam zmizely. Opět to byl Baro Zerotin, velmož, pikhard, moravský zemský hejtman, muž, kterému nemohli přijít na jméno. Nikdo v celé zemi se mu nevyrovnal bohatstvím. Měl dvůr jako kníže nebo vévoda, umělce, alchymisty… Teď zůstal ze všeho jen Phonix, astrolog s rudým pláštěm a tvarohovou pletí.

„Myslím,“ řekl astrolog, „že je to stejné jako mít srdce a nemít srdce. Obojí je třeba k životu. Ale kdo z nás má dnes srdce a kdo peníze?“

„Jsi blázen,“ povzdechl Velen a štíhlými prsty probíral plnovous. „Blázen! To přece není totéž.“

„Ne, není, máte pravdu, jsem blázen,“ řekl uctivě Phonix. „Posuďte sám, může-li jednat člověk se zdravým rozumem tak jako já. Dnes mi Jeho Milost sedmihradský král…“

„Nekorunovaný…,“ usmál se Velen.

„Ano, nekorunovaný, ale přece jen král, člověku dělá dobře, když slyší zvučné tituly. Dnes mi nabídl, abych vstoupil do jeho služeb. Víte, co řekl? Jak dlouho, drahý maestro, může ještě Baro Zerotin financovat vědecké pokusy a bádání tak učeného muže? Přece nechcete třít nouzi s bídou, můj Phonixi. Řekl, MÚJ Phonixi.

Chci, milosti, odpověděl jsem, člověk musí také někdy vytrávit…“

Úsměv z Velenových rtů zmizel. Strnule hleděl na desku stolu. Astrolog vyňal ze záhybu pláště průhlednou kouli a soustředěně jí otáčel.

„Tak vidíš, Adámku,“ řekl těžce Velen a objal Jana Adama kolem ramen. „Tak vidíš a to si musím nechat líbit. Phonix má více cti než kníže Bethlen. Mnoho věcí si musíme nechat líbit. Začínám toho mít po krk. Kupují naše lidi stejně jako šperky nebo koně. Nejste v tísni, pane Břeclavský? Za ten prsten dám pět set, to je přece slušná sumička… Za chvíli budou kupovat i nás. Naše duše, naše svědomí. Jen se bojím, že to všechno nebude mít brzy žádnou cenu.“

Dlouze se napil. Ještě a ještě jednou. Pak spustil ruku s Adamova ramene a pokusil se o úsměv.

„Jsem rád, že jste konečně tady, pane z Víčková. Člověk jen chlastá, vidí stejné tváře a stejná trápení… I maestro už medituje jenom o smrti. Je zralý pro hranici.“ Prudce odstrčil pohár. „Když si vzpomenu, o co jsem přišel, a žena zůstala v Třebové…“ Důvěrně se k němu naklonil. „Psala mi list. Sedmdesát centýřů nejlepšího stolního stříbra zabavili pro císaře. Ve Vídni budou hodovat na mých talířích. Žebráci! U nás se musí císař vybavit. Nuzota habsburská!

Ferdinandova lačná huba bude olizovat moje příbory… Když si to představím… Paní z toho onemocněla a já tu trčím, chlastám a žvaním!“

Tvář mu poklesla a uvolnila se. Phonix otáčel v prstech křišťálovou koulí. Střídavě se potahovala mléčným oparem, aby v zápětí byla opět průzračně jasná.

„Kdyby jedl císař z mého stříbra,“ řekl tiše astrolog a stále upíral oči na povrch koule, „nechal bych se pozvat k obědu, na to mám přece právo.“

„Ta hostina není pro nás, mudrci,“ zabručel Velen.

Jan Adam pochopil, že hostinou míní Velenovu žádost o pardon, kterou císař odmítl.

„Tlučte a bude vám otevřeno,“ zadeklamoval astrolog a poznamenal se velkým křížem. „To stojí v Písmu a je to i můj názor, Milosti. Seskupení hvězd dává velké naděje, včera jsem opět pozoroval noční oblohu, ale žádnou jistotu.“

„Byls ožralý a ještě dnes jsi nechutný. Zmiz, Mistře!“ Phonix se vytratil. I černovlasá dívka s bílou pletí někam zmizela.

Adam ulehčeně vydechl. Nebylo mu dobře v blízkosti toho muže. Otevřeným oknem viděl zámeckou zahradu. Jabloně v květu, vzadu vysoké kuželovité hory. Všude kolem se dral dychtivě ke slunci nový život.

Nepoznával Velena. Kde je jeho energie a odvaha, s kterou se hnal do povstání. Celý sněm přiměl, aby hlasoval pro pomoc českým stavům a teď?

Byl vždycky kumpán a pijan, ale také muž! Teď tu sedí jiný Velen. Unavený, bezradný. Pro svoje centýře stříbra nevidí celou zemi. Hlavní je, že císař bude jíst na jeho stříbře. Přišel o mnoho, ale o to přišli všichni. Kde jsou duchovní hodnoty, za něž pozvedli plamen boje?

Mlčeli. Velen hleděl nehybně do poháru. Ještě teď slyšel Phonixova slova – tlučte a bude vám otevřeno. Který blázen mu napískal postavit se za Falckého, promarnit statky i zemi. Zbytečně, hloupě.

Pozvedl oči. Viděl Adamovu vážnou tvář. Proti císaři se dalo bojovat i jinak. Teď je pozdě věšet hlavu. Ano, mají mnoho velkých a krásných nadějí, ale žádnou jistotu. Měl by se ještě jednou pokusit o jednání s císařem. Politika nejsou velikášská gesta. Snad by mohla pomoci i Alžběta. Ucpat kardinálovi chřtán zlatem. Vždycky si jí vážil… a přimět ho, aby podpořil jeho žádost ve Vídni. Císař přece nemůže být tak zaslepený, aby odmítl ruku podávanou ke smíru. Baro Zerotin není lecjaký palunda, ale největší moravský velmož.

„Alžběta, moje srdce,“ řekl těžce a pozvedl hlavu. „Kdybyste věděl, jak mně tady chybí…“ Měl kalné, smutné oči. „Závidím vám, Jene Adame, máte ještě elán a úspěchy… V Praze všechny popravili. Bez ohledu na rod a postavení. A kdyby jen popravili, čtvrtili je jako řezník dobytčata. Hlavu na kůl a trup na tři díly. Hnusné a ponižující. Mor na toho zatraceného svatouška! Dnes večer musíte vyprávět o svých Valaších. To pozvedne náladu. Pozval jsem menší společnost, přijdou všichni. Tady v Bánské Bystrici bychom se ukousali. Je nám těžko.“ Rozhodně se pokusí ještě jednou vejít ve styk s císařem. „Dá-li bůh, ještě tři měsíce, a začneme. Zprávy z Nisy jsou příznivé. Na Krnovského je spolehnutí…“ Odmlčel se.

Adamovy oči byly přísné a nesmlouvavé. Mnoho nadějí, ale málo jistoty. Na koho je dnes spolehnutí.

Napíši Alžbětě, uvažoval Velen, Valachům samozřejmě o nic nejde. Pošle s listem Phonixe, může mu důvěřovat. Také si přeje, aby se vrátily staré časy, i když žvaní o skromnosti. Neměli by spor s Vídní hnát na ostří nože, už tak toho bylo dost. Od Phonixe je pěkné, že odmítl Bethlenovu nabídku. Vyměnil jisté za nejisté. Co vlastně přimělo Acíama z Víčková, že zůstal Falckému věrný? Jemu by císař pardon neodmítl, nebyl kompromitován ani tolik jako Šlik… Mají snad nejlepší léta promarnit v nekonečných válkách? Přijít o rodové statky? Pozvedl hlavu a usmál se.

„Pane Adame,“ řekl váhavě a z jeho hlasu nezněla rozhodnost zemského hejtmana. „Pane Adame, nemyslíte si teď, že jste se třeba se svými činy ukvapil? Nemáte – tady uvnitř –“ poklepal si na prsa „pochybnosti o smyslu našeho odboje?“

Venku pod okny někdo zpíval. Cizí, neohebná slova. Hlas s podivnou intonací. Velen povstal a přistoupil k oknu. Zase ta vzpomínka na Alžbětu.

Jan Adam ho sledoval zamyšleným pohledem. „Nemám žádné pochybnosti, pane Velené,“ řekl po velmi dlouhé době. „Nelze mít pochybnosti, když jde o záchranu vlasti, o samu podstatu a existenci Českého království. Ne, nelituji ničeho.“

Dívčí hlas pod okny stále ještě zpíval. Velen se otočil a shovívavě se usmál. „Dáma z fraucimoru Jeho Milosti,“ řekl ironicky a opět se vrátil pohledem do sadu. „U mého dvora byly hezčí dámy.“

„Kdybyste věděl, co se děje doma,“ řekl Jan Adam, „také byste nelitoval. Železnou bránu neotevřete pěstí, ale mečem a beranidly. Země hyne a pomoc může přijít jen od nás.“

„To jste řekl hezky,“ povzdechl Velen a váhavě si upravoval krajkovou manžetu. „Ale za jistých okolností to není vždycky nejvhodnější politika. My si ovšem vybírat nemůžeme. Víra, svědomí a věrnost králi se ztenčila pouze na starost o střechu nad hlavou, o pár grošů. Pan Bethlen nás krmí i napájí a to je nejhorší.“

„Věrnost králi může být snad sporná. Konečně byl to on, kdo uprchl. Ale věrnost rodné zemi musí zůstat vždy v srdci každého poctivého člověka. Jedenadvacet pánů v Čechách položilo životy na popravišti – neváhali je položit.“

„Můj milý Adame,“ řekl laskavě Velen. „Nezakrývejme si oči. Páni stavové nevěřili, že by mohlo k něčemu takovému vůbec dojít. Proto se dostavili k soudu. Chtěli před soudem upírat Ferdinandovi právo na český trůn, ale nikdo se s nimi o tom nebavil. My už budeme chytřejší. Když k soudu, tak jen jako soudci anebo s dobrou armádou. Říká se, že ani na Moravě nebudou tresty mírnější. Troufá si Habsburk.“

„O to je Ferdinandův čin podlejší. S tím se nemůžeme smířit.“

Mávl rukou. „Nechme toho, napijme se. Musíte jen pochopit, že nelze zaměřovat politiku jedním směrem. Situace je složitá. Střetávají se tu zájmy celé Evropy. Má snad u nás být bojiště, kde si budou vyřizovat spory páni Holanďané a Španělé? Bethlen neustále vyjednává s císařem i s Nizozemci. Nevěří ani jedné straně a v pozadí všeho stojí Angličané a intriky kardinála Richelieu.“

Půlnoc byla nedaleko. V koutech ležely stíny a u stropu se tetelil vzduch ohřátý plameny svící. Přátelská debata se dávno změnila v nevázanou pitku, Hlasy se proplétaly a převalovaly nad stolem jako těžký závěs.

Sedělo jich v síni patnáct nebo snad dvacet. Rozhalené kabáty, opasky přes opěradla židlí. Samá zvučná jména. Matyáš Thurn, Jiří z Rogendorfu, Kryštof Sedlnický, komisař olomoucký, Fridrich z Kounic, hejtman brněnský, Zdeněk z Roupova, hejtman znojemský, defensoři Munka a Bohobud, vyslanec Zikmund z Vlašimě, Mikuláš Čechočovský, regent hodonínský…

Zarudlé tváře i oči, v hrstích poháry. Pili na vítězství i na zdraví krále Fridricha a císaře aby trefil šlak. Císař půjde na popraviště za těch jedenadvacet z Prahy.

Jan Adam si uvědomoval, že veselost je násilná a tituly zní hluše. Jiní hejtmani seděli teď v moravských městech a jiní komisaři vládli nad zemskými statky.

Vzpomněl si na zemský sněm, kde se sešli naposledy a marně hledal v uvolněných tvářích starou důstojnost a jistotu. Zdálo se mu, že to jsou cizí, neznámí lidé, které vidí poprvé v životě.

Phonix blábolil sarkastické věštby a jeho rudý plášť, pošlapaný a pošpiněný se povaloval v koutě. Už to nebyl tajemný astrolog, ale starý, jedovatý muž s holou lebkou a tvarohovou pletí. Křišťálovou kouli váleli na pobryndaném stole a tropili si blázna Jeden z druhého. Noc je hluboká a všechno skryje.

Svíce pomalu dohoří valy, dlouhé plaménky čadily a čpěly. „Císařova porážka je už dnes jistá,“ vykřikoval podrážděně Zdeněk z Roupova na olomouckého komisaře Sedlnického. „Máte-li strach, ještě dnes to můžete udělat jako Šlik. Ale já tomu říkám zemězrada. Šlik za ni bude viset!“

Jan Adam cítil únavu a znechucení. Věřil, že tu najde rozhodnost a odhodlání, a zatím to páchlo rozkladem. Jak se lidé mění. Velen seděl v čele stolu a mlčky pozoroval opilé hemžení v síni. To nebyla bujná pitka, jakých pořádal doma bezpočet.

Adam si všiml, že má podivně zastřené oči. Všechny stesky vyplouvaly jako olej a mastná kola prostupovala tvářemi stolovníků. „Nezačne-li tažení brzy,“ poznamenal k Velenovi, „nezačne asi vůbec.“

Baro Zerotin pomalu otočil hlavu. „Vy se do toho nějak hrnete,“ řekl studeně. „Zítra máme audienci u knížete, myslím, že vás po ní také přejde nálada.“ Mezi dvěma prsty otáčel prázdným pohárem. Dovedl výborně zakrývat opilost, ale možná, že ani opilý nebyl.

Otevřeným oknem vnikal dovnitř chladný, noční vzduch. Hory vydechovaly omamné vůně a na obloze se chvěly velké, jasné hvězdy.

Tanečnice zmizely, plaše a neslyšně jako přeludné stíny. V prostoru ještě ulpívalo vlnění závojů a jemná, vtíravá hudba. Síň byla pojednou prázdná, ztěžklá tichem a přesycena vůněmi.

„Moji drazí, milí,“ řekl vřele kníže Bethlen a s rozevřenou náručí jim šel vstříc. Hlas se rozléhal síní neskutečně a vzdáleně.

Jan Adam si uvědomil jeho temné, těkavé oči, ostrou, nehezkou tvář, špičatý vous zakrývající silná, růžová ústa, řidnoucí vlasy nad vysokým čelem… Měl pohodlný, dlouhý domácí plášť se zlatým vyšíváním a kožešinovým límcem. Něčím nejasně připomínal Phonixe.

Objal laskavě Velena a pak se obrátil s rozzářenou tváří k Adamovi a dlouho mu tiskl ruku. Bylo v tom příliš mnoho vřelosti a upřímnosti. Jan Adam cítil vždy nedůvěru k okázalým a bodrým projevům přátelství.

„Vedete si výborně, pane z Víčková, blahopřeji. Všude se mluví jen o vás a vašich Valaších. Konečně někdo, na koho páni Taliáni a Španělé nestačí.“ Odhalil špičaté nepravidelné zuby.

„Jen nesmíme promeškat příležitost, Milosti,“ řekl Adam a lehce se uklonil. „Právě teď by byl nejvhodnější okamžik pro neočekávaný úder. Přivezl jsem podrobné zprávy. Císařští mají v zemi pouze místní posádky, které těžko mohou vzdorovat soustředěnému útoku.“

Usedli k širokému stolu ve výklenku za těžkými závěsy. I zde byl vzduch prosycen opojnou růžovou vůní. Bethlen Gabor s nejvyšším zájmem sledoval Adamova slova a chápavě přikyvoval hlavou.

„Za měsíc za dva dorazí císařské posily, dlouhé válečné přípravy se neutají. Kardinálovi se dosud nepodařilo zverbovat zbytky námezdních vojsk, které leží v severních částech země. Ale bude-li nečinnost příliš dlouho trvat a nezaplatíme-li alespoň částečně žold, dají přednost císaři před králem. Zatím jsou neutrální.“

„Ferdinand má stejně hluboko do kapsy jako Fridrich,“ zasmál se kníže a hlasitě tleskl. „To je přece záležitost markraběte Krnovského, aby je přijal do svazku.“

Závěsy se rozhrnuly a dvě řady dívek počaly prostírat na stůl.

„Snad j-e jeho finanční situace lepší než naše. Oddíly také leží blízko slezské hranice. Odstranil by tím i nebezpečí, že se jednoho dne pustí do něho.“

Červená vína a studené pečeně. Jemné nádivky a ostré pastičky. Papriky nakládané v oleji. Průzračná pálenka a uzené kýty.

„Já bohužel nemohu přijmout další oddíly do závazku. Pokud nebudou vyjasněny otázky plateb s Protestantskou unií…“ Zavrtěl hlavou. „Ale teď malé občerstvení, pánové. S prázdným žaludkem se špatně bojuje a kvapné akce mají základ v písku. Ti mladí by nás nejraději uspěchali, že, pane Velené? My musíme postavit odpor proti císaři na skále a tou je nyní trpělivost. Nekazme si chuť s Habsburkem a katolíky.“

Ochutnal vína a sám nalil pozorně Velenovi do stříbrného poháru. „Nemáte zprávy od vaší rozkošné paní? Proč jste ji jen nevzal s sebou? Celý uherský dvůr by jí byl k službám. Já vím, já vím,“ smál se tutlavě, „bojíte se a máte pravdu, máte pravdu.“

„Nedávno jsem dostal list, Milosti,“ povzdechl Velen. „A zprávy nejsou příznivé. Musím poslat domů Phonixe, aby jí pomohl a poradil. Konfiskační komisaři se vrhli na všechny naše statky a nerozlišují, co je ženino a co moje. Dovolíte-li, chtěl bych převézt alespoň část zachráněných věcí do Uher.“

„Zajisté, zajisté. Teď, když jsou horské přechody dík panu Adamovi v našich rukou, v jeho rukou,“ opravil se s úsměvem, „můžete vypravit celý konvoj vozů.“

„Už by do něho nebylo co naložit, Milosti. Všechno ukradli.“

Adamovi se zdálo, že živý zájem, s kterým se kníže na vše vyptává, je přehnaný a naučený. Lišácká zbraň pro každou příležitost. Ve skutečnosti mu je asi lhostejné, co dělá nebo nedělá paní Alžběta i co ukradli knechti Karla Liechtensteina z Velenova zámku v Břeclavi nebo Lednici.

Kníže mluvil a tlachal, lichotil a projevoval účast. Sám jedl skrovně, je však nutil a pobízel, jako kdyby byli bůhví jak hladoví.

Čas plynul, stále ještě seděli u tabule a bavili se o ničem. Chtěl je snad unavit? Zlomit jejich odhodlání a vyhnout se výčitkám? Nebo je předem připravoval na další odklady?

Kníže labužnicky rozmělňoval zažloutlými zuby pastičky. „Máte pravdu,“ řekl mezi sousty a zhluboka se napil vína. „Souhlasím s vámi. Z hlediska taktiky a strategie by bylo bezpochyby výhodnější zaútočit nyní,“ nezapomněl tedy, co mu Adam řekl.

„Ale strategie je jedna věc a politika druhá. Je snadné vpadnout s vojskem do země, k tomu stačí dva, tři dny pochodu. Ale méně snadné je, udržet se. Námezdní vojsko nejsou Valaši. Padesátitisícová armáda něco stojí. Kromě toho všechny osmanské oddíly ještě nedorazily. A nedošla také podpora od Unie. Páni Nizozemci a Dánové se zavázali přispívat částkou padesát tisíc zlatých holandských měsíčně. A to není mnoho.“

Odložil stříbrný příbor. Adama napadlo, že skončila doba zdvořilosti a frází. Velen si zamyšleně leštil cípem sametového kabátu obrovský diamant na malíčku. Pět tisíc zlatých. Kardinál byl vzteky bez sebe, když zjistil, že ho odvezl s ostatními šperky s sebou.

Kámen byl tak vzácný, že po něm toužil sám císař. Nyní přitahoval pohledy tmavých očí Bethlena Gabora. Baro Zerotin leštil pozorně hranky a zasněně se usmíval. Byla to vzpomínka na lepší časy a výzva pro budoucnost.

„Dal bych ten prsten,“ řekl zpola žertem, zpola vážně, „kdybyste zapomněl na politiku a myslel jen na strategii.“ Sňal šperk z malíčku a pozorně si jej prohlížel v paprscích odpoledního slunce. Zbytečně maří čas. Dokud nedojdou peníze, nebude s Bethlenem řeč.

Kníže se zdvořile usmál. „Zatím kromě slibů neposlali naši přátelé nic. Nedostanou-li peníze alespoň na dva měsíce předem, nemohu začít tažení.“

Teď to řekl docela jasně.

„Obávám se, drazí přátelé…,“ tleskl a dívky začaly sklízet mísy se stolu. „Obávám se, že král Fridrich není právě ve výhodném postavení. Měl by více a naléhavěji intervenovat, aby pomoc generálních stavů byla pravidelná a spolehlivá. Jde přece o jeho korunu.“

„Dělá všechno, co je v jeho silách, Milosti. Na nás je, abychom vykázali určité úspěchy,“ poznamenal Velen.

„To je věčný kolotoč,“ pokrčil rameny Bethlen. „My nemůžeme začít, protože nemáme peníze, a oni nemohou peníze poslat, pokud nezačneme. Kdyby byl španělský Filip tak opatrný a skoupý k císaři, nikdy nemohl Ferdinand potlačit české povstání. Vycpává Rakušana zlatem jako stodolu senem. A na mně chtějí, abych se do všeho pustil jen tak, s holýma rukama, bez sebemenší záruky nebo jistoty. To je cítit anglickou politikou, pánové, mám s ní zkušenosti.“

„Jsem přesvědčen, Milosti,“ řekl Velen a pozorně si nasunul prsten na malíček, „že král Jakub přece jen zasáhne a pomůže své dceři k získání práva. Je to pouze přechodné váhání. Máme mnoho dobrých přátel ve Sněmovně lordů. Budou hájit práva Alžběty i proti vůli králově. Naše diplomatická mise Kryštofa z Donína se setkává s pochopením. Přítel Její Milosti Alžběty, sir Thomas Roe, pracuje ze všech sil, aby byla česká věc anglickým dvorem podpořena Jakub už vyslal k dánskému králi svého zvláštního vyslance Ambstorndena.“

„Ambstorden je idiot, to přece víte,“ řekl s nepatrnou stopou mrzutosti v hlase Bethlen.

„Idiot, který mnoho zmůže, Milosti. Bude-li získán on, bude získán i Jakub.“

„S tím jste počítali i při volbě Fridricha Falckého,“ usmál se Bethlen a káravě pozvedl prst.

„Je to velmi složité, pánové. Unie s Ligou si vyřizují účty v Čechách a na Moravě, ale jde o mnohem víc, jde o celou Evropu Nebudu-li mít minimální jistotu, pochopte, že nemohu začít. To znamená účast Krnovského dánského Kristiána a padesát tisíc měsíčně. Mám povinnosti také vůči Cařihradu a moje postavení není lehké.“

„Domnívám se, že příchod Fridrichova proviantmistra pana Berbistorfa do Bánské Bystrice jasně nasvědčuje důvěře, kterou vkládá král do dánské pomoci.“

Kníže pokrčil rameny. Mohlo to znamenat cokoli. „Všichni v ni věříme,“ řekl stručně. „A já jsem připraven plnit závazky. Pomoc, kterou nám poskytne tak obětavě Velká porta je mnohem významnější než mizerných padesát tisíc. Na to všichni zapomínají. Proti turecké jízdě žádná španělská nebo valašská sebranka neobstojí. Do konce léta je celá Morava naše.“

Rozvinul mapu a oba konce pečlivě zatížil. „Předpokládám, že se počátkem července spojíme s armádou Krnovského Dánové budou držet v šachu katolická vojska v Německu. Pak vyrazíme na jih a obsadíme Prespurk. Do konce srpna stojíme před Vídní a bude po habsburské slávě. Morava nám sama spadne do klína.“

„V devatenáctém roce jsme také stáli před Vídní,“ řekl střízlivě Velen. „A tohle z toho vzešlo. Kdyby se tažení protáhlo, s tureckými oddíly v zimě před Vídní nic nepořídíme. Dlouhé obléhání nemůže přinést úspěch. Nebylo by lépe zmocnit se nejdříve Moravy? U nás všichni čekají na první příležitost povstat. Zajistili bychom opevněná města pro zimní kvartýry a podle situace buď zaútočili, nebo vyčkali příštího jara.“

„A nebo vyjednávali,“ řekl s úsměvem kníže a povytáhl obočí.

Jan Adam zamyšleně sledoval hru slov a argumentů. Bethlenovy prsty neklidně svinovaly a opět rozvinovaly mapu. Bylo mu jasné, že kníže bude dělat jen takovou politiku, která přinese prospěch nejprve jemu.

V paprscích odpoledního slunce vířily drobné částečky prachu. Nesmyslně a vytrvale. Napadlo ho, že je to stejně zmatené hemžení jako mezi lidmi. Vzpomněl si na valašské hory a hejtmana Adamčíka. Jak různé byly cíle tam a tady.

Komu záleželo na tom, zůstanou-li Valaši svobodní a budou-li dál pást svá stáda. Komu záleželo na tom, hoří-li v zemi vesnice a jsou-li vražděni lidé. Svoboda znamená moc a víra zlato.

Zdálo se mu, že to není on, kdo tu zdvořile sedí a naslouchá slovům toho muže v pohodlném, zlatem vyšívaném domácím plášti. Zvláštní člověk. Nechal se zvolit sedmihradským králem, ale nedal se korunovat. Jen proto, aby mu zůstala vždycky otevřená cesta ke smíru s císařem.

Postavil vojsko, které jediné mohlo ohrozit císařovu moc, ale oddaloval okamžik útoku. Zapletli se do neviditelných pavučin nesčíslných zájmů a snah a teď nejsou schopni je sami rozetnout.

„Musíme být realisté, pánové,“ řekl pozdě k večeru Bethlen Gabor. „Válečná rada se sejde za týden a pak podrobně projednáme všechny otázky tažení.“

Slyšení bylo u konce. Ano, musí být realisté a nespoléhat pouze na Bethlena. Je ovšem jasné, že bez cizí pomoci ten uzel nerozetnou. Bude třeba ještě mnoho námahy a práce, než stanou před cílem.

Vyšli do tichého podvečera. Město bylo přeplněno vojskem a žilo jako v horečce. Lehká uherská kavalerie, oddíly janičárů, tatarská jízda. Muži snědých divokých tváří, cikánské holky, židovští handlíři. Vojenské ležení jako každé jiné nebo snad ještě horší.

Stále cítil vtíravou, těžkou vůni růžového oleje, která zůstala lpět na šatech a nebylo ji možno setřít.

„To nejdůležitější chybí,“ řekl po dlouhé chvíli Velen. „Dělostřelectvo, švihovky a hákovnice. S jízdou se obléhat nedá a zvláště ne koncem léta, kdy už začíná nedostatek pastvy. Za týden koně spasou trávu v okruhu deseti mil a je po obléhání. Není to zdaleka jednoduché. Do Vídně máme, milý Adame, ještě pěkně daleko,“ dodal sarkasticky a zase šli dlouhou chvíli mlčky. Na hory zvolna uléhal soumrak.

„Myslím, že bude nejlépe, odejdu-li po sezení válečné rady do Nisy,“ řekl zamyšleně Adam. „Tam bude třeba urychlit zahájení akce. Věřím, že markrabě bude přístupnější. Potřebuje osvobodit Moravu, a ne dobývat Vídeň. Bethlen si chce na našem neštěstí ohřívat svoji polívčičku. Máme úspěch na dosah ruky, nesmíme připustit, aby ho promarnil, jako už nejednou.“

Velen zhluboka povzdechl. „Máte pravdu, těžiště odboje není stejně tady. Musíme mít čilejší styky se západem. Věřím v Dány a v Holandsko, tam má král i Alžběta vliv. Jsou to všechno staří přátelé, spojenectví s Turky a Tatary.,. ‚M mávl rukou, „vidíte, kam až může člověka zahnat tíseň.“

Pomalu se vraceli zpět. Se soumrakem vždycky přichází úzkost a malomyslnost.

„Phonixe jsem poslal domů,“ řekl Baro Zerotin, když se loučili. „Jsem už docela bez peněz. Snad se mu podaří něco přivézt,“ dodal s násilnou veselostí.

Jan Adam cítil, jak se mu žene krev do tváří. V chodbě bylo šero a ticho. Část zámku dal kníže k disposici moravským pánům.

„Rád vám půjčím, stačí dvacet zlatých?“ zeptal se co nejlhostejněji, jako kdyby o nic nešlo.

„Jen nerozdávejte, máte před sebou cestu do Nisy. Zůstanu zatím s Thurnem Bethlenovi nablízku – ale kdybyste je mohl postrádat…,“ znělo to stejně lhostejně jako Adamova nabídka, o nic přece nešlo. Kdesi hluboko se však chvěly rozpaky a ostych. Dvacet zlatých nikdy nestálo Velenovi za otočení hlavou. Dva tisíce nebyly pro něho žádná částka.

„Docela dobře je mohu postrádat, ráno vám je pošlu.“

„Děkuji a dobrou noc…“

„Dobrou noc.“

Dveře zapadly. Unaveně došel k oknu a trochu je otevřel. Pak se svlékl, ani nerozžal svíci. Co se to s nimi stalo? Pán na Břeclavi, Třebové, Zábřehu a bůhví kde ještě, moravský velmož, zemský hejtman a nejbližší králův přítel, nemá ani dvacet zlatých. Čím se vlastně liší do chudých pastevců z hor? Snad jen tím, že jim nezůstaly už ani hory.

VI

Tepali zemi ohnivým bičem! Obdankoval císař kozácké plukovníky. Jakušewského, Ivanického a Strojnowského. Bylo z nich více škody než užitku. Třemi proudy mířili k Polsce. Čtyři tisíce chlapů. Za zády pruh spálené země. Takovou chasu nepotřebuje ani císař. Vyhozené peníze. Nikdo jim neporučí. Bojují nebo nebojují, jak se jim zachce. Ale hlavně kradou, vraždí a loupí.

Noci zkrvavěly požáry a dusily kraj dýmem. Sotva den cesty před nimi letěli poslové pana Nejvyššího De Monte Negra ke všem císařským posádkám.

„Císař obdankoval lotrovské plukovníky. Zavřete brány a připravte se k boji. V případě útoku ničte kozáky jako nepřítele!“

Teď daleko nad nížinou brunátněl soumrak temnými stíny. Chvěl se věchy požárů a prskanci jisker. Hejtman Adamčík stál na okraji srázu a nehybně hleděl do temnícího opuštěného kraje. Za zády vylézala z horských údolí noc, vzpínala se na temena kopců a zahalovala koruny stromů sametovou přikrývkou. Nejpozději zítra dorazí k horám. Na to myslel a o tom uvažoval. Příležitost, která se pokaždé nenaskytne. Zatnout kozákům tipec!

Dal vysunout hlídky až ke Kroměříži. Musí zjistit, kolik jich vlastně jede.

Neviděl už vůbec nic. Jen ohnivé body daleko v nížině. Pomalu se otočil a sestupoval dolů k ležení. Ještě odpoledne obeslal fojty ležící s lidmi v horských vsích, aby přitrhli do hlavního tábora.

Má tu patnáct set chlapů a další přicházejí. Fojt Macháč leží v horách u Hodslavic a počká na ty, kteří ujdou tady. Měli by na kozáky padnout mezi Tesákem a Bystřicí. Údolí je úzké, cesta šplhá do hor a jízda se nemůže pořádně rozvinout. Kozáci stejně neumějí v horách bojovat.

Na ohni pekli berany a dým prosycený pachem škvařícího se loje ulpíval nízko nad zemí.

Usedl mezi fojty. Zmáčkli se a uvolnili mu místo. Za zády se tyčily zalesněné svahy vydechující korunami stromů a pórovitým mechem ostré noční vůně.

Zuzana otáčela rožněm a pozorně nařezávala dlouhým tenkým nožem silnější štůčky masa, aby se lépe propekly. Pohledy chlapů visely na rožni a nikdo nemluvil.

„Po půlnoci se přesuneme do Obřanského údolí,“ řekl s těžkou rozvážností hejtman. „Každý bude mít svoje místo a připravíme záseky.“

Zuzana pozvedla hlavu. Odlesk ohně zbarvil tvář rudým zásvitem. Zachytil její pohled. Měla trpce sevřené rty a vráska mezi očima se prohloubila. Nějak se nehodila k té mladé tváři,

„Ty máš s nimi také účty, že?“ zeptal se hejtman se sotva znatelným úsměvem. „Nebo nechceš raději zůstat tady?“

Zavrtěla hlavou.

Studená předjarní noc, hořící krovy – utíkej, Zuzano, utíkej! – každou noc slyšela pláč Ofky. Ne, už nikdy nebude utíkat.

„Půjdu také,“ řekla zaškrceně a přestala otáčet rožněm. „Dáš mně těšínku, hejtmane?“

Pohledy fojtů opustily pečeni a vrátily se k její tváři.

„Dej pokoj,“ odbyl ji mírně, „připrav si plátna na obvazy a upaluj na kutě, ať se trochu vyspíš, nebo zítra nebudeš k ničemu.“

„Těšínku, slyšíte? Koně s rejtarskou šavlí bys nechtěla?“ Ušklíbli se.

„To není nic pro ženskou.“

Otřela si zpocené čelo. Pojedou. Vrahové! Vrahové, kteří zničili její domov. Za celý den byla pořádně utahaná. Ženských byla v ležení hrstka a chlapů, že by je nespočítal. Řekne Martinovi, někde jí těšínku obstará.

Pomalu si začínala zvykat na život s valašskými houfy. Jednou leželi ve vsích, podruhé v hlubokém lese.

„Dej pozor, všechno spálíš!“ okřikl ji hejtman. Rozpačitě se usmála a vysmekla rožeň z vidlice. Večeře byla hotová. Blýskly nože a chlapi se pohnuli. S úlevou si vydechla a nechala jim rožeň na pospas.

Konečně mohla odejít. Vymáchat si v potoce nohy a protáhnout záda. Ztratit se do snu a přestat myslet na zítřek i na válku.

Vklouzla do vozu a přikryla se beraní kožešinou. Cítila tepot krve v konečcích prstů. Splýval s hlukem ležení i šuměním lesa. Všechno se jí začalo rozplývat před očima. Pak ji napadlo, kolik jich tu zítra nebude a kde je ta smrt, která je skosí.

Korneta za kornetou, nad hlavou kotouče prachu. Za zády hoří Holešov a v širokém pruhu vesnice až k Olomouci. Třemi proudy táhnou páni, obdankovaní plukovníci. Aby země lépe tu tíhu unesla.

Černí kozáci harcují starou stezkou od Holešova k Bystřici. Korneta za kornetou a v čele plukovník Jakušewski. Bílá špinavá tvář, bílé špinavé rukavice. Už ho tu znají. Potoky krve, zohavená těla přibitá na vrata.

Holešov jenom sténá, k nářku mu nezbývá dech. Hodinu se tu zdrželi – na oběd.

Jedou lehkým klusem, nespěchají. Znají tu prašnou cestu vymletou jarními dešti. Svlečená hadí kůže pod břichatými vrchy. Plukovník Jakušewski si mezi zuby tiše, syčivě píská. Pokleslá ramena, ruce na hrušce sedla. Císař je lotr. Poslal je domů. Kdyby uherský Bethlen nebyl spřáhnutý s Turkem, hned by se k němu přidal. Ale tak nemůže. Kozáci jsou věrní katolíci. S Turkem do spolku nepůjdou, s protestanty ještě… Císař je přece urazil. Mizera! Nevyplatil ani smluvený žold – prý udělali škodu. Když je válka, tak se střílí! Udržet tisíc chlapů na uzdě není lehké. Panenka Maria Czenstochovská to všechno vidí. Svrab na císaře! Oni mu pustí žilou. Jako v Kojetíně a jako v Holešově. Kámen na kameni tu nenechají. Jen ať má císař památku.

Ušklíbl se. Projížděli Bystřicí. Spáleniště zarůstalo trávou. Zámek opuštěný, vydrancovaný. Nikde nerostly krovy ani podezdívky. Čistá práce. Ale přece jen doufal, že si tu na chvíli vydechnou, než začnou stoupat do kopců. Že si udělají legrácku a všechno znovu spálí.

Má už v hlavě cest, ohnivých nocí a tváří. Všelijakých tváří. Od mládí tak jezdí. Jednou sem, podruhé tam. Jindy třeba nahoru k studenému moři. Ale tenhle čas nemá rád. Jaro pokročilo a léto na dosah ruky. Kvetou louky, začínají sena. Špatně se mu dýchá. V tu dobu se mi vždycky špatně dýchá. Z nosu teče a nevidí na oči. Uhnal si tu nemoc na cestách po světě.

Mrzutě se otočil. Měli by napojit koně. Za chvíli se potok ztratí a slunce nemilosrdně pere do hřbetů. Kolikátého vlastně je? Pěkně to pálí.

Pozvedl ruku v bílé rukavici. Všechno se zastavilo. Chlapi obtížení kořistí, rance přes sedla. Zarostlé tváře slité potem. A někde vzadu pár vozů. Jeho vozů. Také nejede s prázdnou.

Otočil se k říčce a ostatní za ním. Potok to je, vysychající potok Tlačili se u mělčin a kalili vodu. Sem tam šlehl hřbetem skvrnitý pstruh. Koně se zdráhali pít.

Ne, žádná zastávka, jen napojit a jede se dál. Do večera musí mít hory za zády nebo je Iwanicki se Strojnowskim předběhnou. Vyžerou na Jičínsku a Frýdecku nejlepší sousta.

Bez zájmu hleděl na zmatené hemžení u vody. Jaký je vlastně tohle život? Důstojníci se oháněli ze všech sil nagajkami. Pomalu by si měl dát pokoj. Je to únavné, každý den stejné. Dnes v noci křičel ze sna. Co se mu vlastně zdálo? Snad nezačíná stárnout? Bát se přízraků?

Ale ne, určitě ne. Byl to nepříjemný sen. Člověku se v hlavě všechno splete. Nevzpomene si. Kdyby co dělal, nevzpomene. Nepříjemný sen, až se zapotil. Pozvedl ruku. Začali se řadit. Důstojníci objížděli mužstvo.

Otočil se, přezíravě, lhostejně. Kůň se sám rozběhl lehkým klusem.

Všude ticho.

Horké, hřejivé ticho Obklopovalo a zavalovalo temnou masu hluku vinoucí se po silnici. Jako příkrov a jako měkká houně. Vysoko na obloze kroužil jestřáb a nad ním druhý. Dvě tečky. Párek. Stráně dýchaly vlhkou vůní jehličí. Stiskly silnici, přitlačily jezdce ramenem k rameni.

Plukovník Jakušewski se vzpřímil. Vyrovnal se a vypjal. Pojednou se ho zmocnil nepříjemný pocit. Zlá předtucha. Očima blýskl na obě strany. To místo je jako stvořené pro přepadení, napadlo ho. Ale to je nesmysl. Kdo by se odvážil na deset kornet jízdy. Tisíc ostřílených chlapů. Císaři z nich bylo úzko.

Tak si tady počkat na kupčíka nebo opuštěný oddíl. Myšlenka ho zaujala. Představoval si sám sebe, jak číhá v lese. Vždycky chodil rád na lov. Krásné místo. Člověka přitahuje a vábí. Všude takové nenajdeš. Až se tají dech a máš všelijaké nápady.

Zvrátil hlavu k obloze. Pozoroval plachtící jestřáby. Svlékl rukavice a otřel dlaně o cípy kabátu. Horko. Dravci stále kroužili nad jedním místem.

S napětím očekával, kdy se zřítí dolů. Teď? Ne! Ještě ne. Co tam asi mají. Přijít tak do rány srnčí… anebo daněk.

Vysoká košatá borovice mu zaclonila výhled. Nepříjemný, úzkostný pocit zmizel. Zůstal jen pařící se dech, lesa. Slyšel zvučný pletenec hlasy vlnící se po silnici vzhůru do hor. Pozorně hleděl do koruny mohutné borovice. Někde za ní byli jestřábi. Chtěl je spatřit aspoň průhledem, aby mu neunikli.

Pojednou nedůvěřivě přimhouřil oči. Koruna se pohnula, jako když zaduje neočekávaně vítr. Pomalu, pomaloučku a pak si náhle uvědomil, že se řítí přímo na něho. A z opačné strany druhá. Celý les se pohnul a hroutil pod neviditelným náporem vichru.

Vykřikl a strhl koně z cesty. To byl ten okamžik, už věděl, co se mu zdálo!

Zadunělo to a zapraštělo. Vylétla sprška kamení a polámaných větví. Kůň tančil na zadních, bělmo očí vzhůru.

Jakušewski zařval a vdechl prach cesty. Rozkašlal se. Nemohl popadnout dech. Ze stráně vyšlehly hadí jazýčky. Bílé a růžové. Hory je vrátily hromovou ozvěnou.

„Zaskočení, jsme zaskočení,“ chraptěl v záchvatu kašle a rval pistoli z opasku. Kůň tloukl kopyty, nebyl k utišení. Silnice vřela a pukala. Přetékala, svíjela se. Masa koní a lidí se počala převalovat sem i tam. Zoufale, beze smyslu.

Výstřely se slily v nepřerušované dunění.

Chtěli se vrátit, ale i za zády se jim zhroutil les. Dva dny by museli tu spoušť odklízet.

Chtěli hnát tryskem do kamenité stráně. Ale bylo to nad síly koní í lidí. Rance s kořistí padaly pod nohy. Řinčel kov a lesklo se zlato.

„Ze sedel, ze sedel, kryjte se!“

Plukovník Jakušewski s palašem v ruce si klestil cestu ke stráni. Zoufalý pokus. Musí ji vzít útokem, dřív než bude pozdě. Než je pobijí jako stádo ovcí.

Je po vojenské kázni. Úzkostný jek mnoha hlasů zaplavil údolí a stále stoupal. Neodtékal. Za každým stromem vyskakovaly hadi jazýčky. Stovky. Stráně jsou v jediném plameni. Nikdo už neposlouchal rozkazy důstojníků. Stejně je nebylo slyšet. Na zemi první vrstva těl a za nimi další.

Zdivočelí hřebci běsní hrůzou stejně jako lidé. Točí se a mlátí kopyty. Plukovník Jakušewski s bílou kamennou tváří, ale bez rukavic – dávno je ztratil – seká palašem a žene opěšalé přímo proti svahu. Pistoli zahodil, k čemu by byla. Padají kolem něho jako přezrálé klasy. Ale na tom teď nezáleží. Na ničem nezáleží. Ucpe hlavně těch pušek mrtvými těly. Zavalí je! Musí se probít.

Už to pochopili, už se derou vzhůru. A pojednou je uprostřed řičícího chumlu. Zkřivené tváře, vyceněné zuby. Šelmy. Všude kolem jsou šelmy.

Rozhání se šavlí, klestí si místo, až švy na černém kabátci praskají. Chce je hnát před sebou. Vpřed! Vpřed! Nahoru! Jdou, ale jen chvíli. Pak se všechno zhroutí a valí zpět. Šílenství mrtvých. Jsou ztraceni. Zůstanou tu jen kupy zkrvaveného masa,

„Kupředu! Bando, kupředu!“

Někdo mu proťal hrdlo rejtarskou šavlí. Tmavý proud krve vychrstl vysoko nad jeho hlavu. Ještě sebou tluče a hrabe z posledního. Už po něm dupají a nová těla ho zavalují. Ještě je živ a ryje prsty zem. Zoufalou škvírou slepnoucích očí vidí cíp modré oblohy a na něm jestřába.

Svahy na obou stranách staré cesty z Bystřice na Tesák se zavlnily. Těšínky utichly. Slunce blýsklo na ostrých střepech čepelí a seker. Kdo se jim může postavit? Jako přesycený vodopád hrnuly se řady Valachů ze všech stran do těsného údolí a strhávaly vše, co jim stálo v cestě.

Zuzana viděla z velké výšky, jak padli na tísnící se shluky kozáků, jak se srazili… Odvrátila se.

Chtělo se jí vstát a utíkat pryč z toho místa smrti a hrůzy. Opět si vzpomněla na TEN DEN. Slyšela matčin hlas a hlas Ofky. Slévaly se a mohutněly. Napadlo jí, že je to mnohonásobná ozvěna, o to hrůznější, že ti dole znají smrt. Křičí hlasy svých obětí. Všech, které zmrzačili a povraždili. Sama země je hubí. Nezbývá místo na lítost. Je to i její odplata.

Už nikdy nepojede plukovník Jakušewski starou horskou cestou z Bystřice k Tesáku. Už nikdy se Černí kozáci nepohrnou jak kalný potok do údolí. Každá svíčka jednou dohoří.

Když se opět odvážila pohlédnout dolů na místo léčky, schytávali koně. Boj dohasínal… Viděla hejtmana, prostovlasého a uříceného, jak s obnaženou šavlí obchází mrtvé. Marně se snažila v té spoustě lidí postřehnout Martina. Snad zůstal živ, určitě zůstal živ – ale koho hejtman hledá? Ozvala se tísnivá úzkost. Koho hledá?

Pak dali znamení, aby ukryté vozy sjely dolů nakládat raněné, zbraně a kořist. Snažila se nemyslet na Martina a opatrně vedla malého koníka sráznou lesní stezkou oklikou dolů. Teprve teď si uvědomila, že dávno není poledne, začíná padat rosa a večer leží nad horou. Ta chvilka – mžiknutí oka – se pěkně protáhla. Měla vyschlé hrdle a toužila se napít z potoka. Byl však zavalen mrtvými a o kameny se tříštila růžová pěna.

Do údolí se vkrádaly hluboké stíny, když hejtman Adamčík dal povel k odchodu. Deset kornet kozácké jízdy tu leželo s tvářemi k zemi i k noční obloze. Pokroucená těla, vyvrácené čelisti. A za chvíli se připlíží lišky. Do rána bude vědět o mrchovišti celý les.

VII

Červenec jako každý jiný.

Chvíli vedro a pak zase padají kroupy. Ale není to počasí, co dělá kardinálovi starosti. Jak mohl nejrychleji, přijel do Olomouce, ne však, aby usedl na biskupský stolec. Jinde ho tlačí bota.

Zajímají ho živí plukovníci. Pan Štubenful, tisíc koní a pět měsíců neplacený žold. Bořita z Budce, pět set koní a pět měsíců nezaplacený žold, Melichar Kain, pět set koní a ani on neví, jak dlouho už nevyplácel, Rainhard Golz, pět set koní, Schweinbeck, tisíc pěších, Rauber tři sta pěších, o žoldu ani nemluvě.

Hlava jde z toho člověku kolem. I kardinál, kníže Dietrichstein je pouze člověk. Těžce zkoušený a unavený. Balancuje nad propastí, dovedný kejklíř.

Páni plukovníci, zbytky moravského stavovského vojska, leží na severu země, nebezpečně blízko slezské hranice a čekají, kdo dřív zaplatí. K tomu se přidají. Král nebo císař? Ale tolik peněz nemá nikdo. Ani císař, ani král. V zemi leží jen španělské a vlašské posádky pana Nejvyššího de Monte Negra, které vydržuje Jeho nejkatoličtější Veličenstvo Filip.

A emigrantská armáda Krnovského se hnula z Nisy k hranicím. Směřuje k Opavě. Kardinálovi je z toho úzko. Krnovský, Bethlen, Bethlen, Krnovský. Včera obdržel depeši, že část Kainovy jízdy přeběhla k emigrantům. Všechno to jsou pluky, které měly kdysi vztah k Velenovi a Thurnovi.

Venku je červenec a právě prší. Nejdříve bylo vedro a teď je zima. Ale kardinál se potí a diktuje listy. Tajný sekretář, hlavu k pravému rameni, píše.

„Padesát tisíc zlatých moravských panu Stubengulovi, padesát tisíc zlatých moravských panu Schweinbeckovi, čtyřicet sedm tisíc zlatých moravských panu Bořitovi a totéž panu Kainovi.“

Písař krouží desetitisíce na bělostný pergamen a kardinálovi krouží před očima rudá kola. Císař navrhl, aby je pozval na válečnou radu a tam,… ještě teď je mu z toho mdlo – povraždil. Je to naivní, proti Bohu a koneckonců proti rozumu. Pak by se vojska jako jeden muž přidala ke Krnovskému. Jeho Milost nemá přehled, přehání. On to bude řešit jinak, moderně, jako páni finančníci, bez zbytečné krve.

Úpisy, které tak pečlivě vypisuje tajný sekretář, nejsou podloženy ničím. Vůbec ničím. Jen cifra na kusu papíru. Ale emigranti nesmí to vojsko dostat. Kardinál hraje stejnou hru jako plukovníci, střídavě se přiklánějící sem a střídavě tam. Ale hraje ji lépe. Má už zkušenosti.

Dnes kdekdo vystavuje směnky. Uklidňuje to. Věřitele i dlužníka. „Všechno splatné o svatém Václavu,“ řekl polohlasně a jeho tvář se zdála ještě ostřejší a vous špičatější. „Splatné na den svatého Václava,“ předříkává tiše sekretář.

Takový papír má zázračnou moc. Částky jsou napsány pěkně velkými číslicemi. Kardinál spokojeně nahlédl písaři přes rameno. Co na tom, že je nikdo neproplatí. Teď jde jen o to, zastavit krok tisíce jezdců pana Stubenfula, pěti set Bořity z Budce, pěti set Melichara Kaina a všech ostatních. Alespoň na chvíli zastavit, aby se nepřidali k emigrantům. A to ten papír dokáže. Je na něm velká pečeť a podpis nejvyššího císařského komisaře, arcibiskupa olomouckého, kardinála, knížete z Dietrichsteina.

Dá se s tím jít i k soudu. Ale u soudu nikdy nikdo peníze neměl, ani mít nebude. Ale k soudu se jít dá. Konečně kardinál nemá jiné možnosti. Je to bída. Podepisuje svým vznešeným jménem falešné listiny…

Sekretář před jeho očima listy pečlivě zapečetil. Odběhl a kardinál ulehčeně sňal rudý kvadrátek. Hned mu byle lehčeji. Otřel si hedvábným šátkem zvlhlé čelo a přistoupil k oknu. Tak se na to musí. Císař si neuvědomuje vážnost situace. Spojí-li se Krnovský s Bethlenem… Je třeba dělat politiku, válka není žádný program. Zprávy agentů nejsou růžové. V Uhrách se shromažďuje velké vojsko.

Z nádvoří vyrazila tryskem skupina jezdců. Poslové. K panu Stubenfulovi a k panu Bořitovi, ke Golzovi a všem ostatním. Pršelo. Byl červenec. Stružky vody stékaly po nádvoří i po skle okna arcibiskupské pracovny.

Připadal si pojednou všemi opuštěn a vydán napospas hrozícímu nebezpečí. Zase si vzpomněl na to, jak tehdy k němu vnikli pikhardi a jen o vlásek ušel. Ale na to teď nechtěl myslet. Když všechno vyjde, bude to husarský kousek. Podvědomě odříkával modlitbu proti nebezpečí. Poslům dal vyplatit po deseti zlatých, aby nechrastili před plukovníky měďáky. Aby se neřeklo, že kardinál je držgrešle. Maličkosti získávají důvěru. Usmál se a vycenil řídké zažloutlé zuby.

„Tak to zapijeme, pánové!“

Krčma je malá a těsná. Hospoda u cesty. Velen ze Žerotína v čele stolu. „Zapijeme tu zatracenou mizérii, už brzy budeme doma.“

Po Velenově pravici mladý Bernard z Thurnu, krásný a bojovný, bratr paní Alžběty, plukovník nad kavalerií. Po levici Jan Adarmz Víčková. V duchu už bloudí doma po lesích. Samé známé tváře. Bítovský z Bítova, pán na Bystřici, psanec a zavilý nepřítel, Jan mladší z Bubna, Adamův švagr, nejvyšší polní generál a strážmistr, na jeho hlavu je vypsaná klatba. Každý, kdo ho zabije, poslouží Bohu. Sedlnický, Zierckelbach, Vilém z Roupova, Odkolek i Skrbenský.

Krčma je plná, nemají si kam sednout. Ale to nevadí, jen když teče víno a jsou konečně na cestě domů.

„Plukovníka Kaina, tu zrádnou námezdní svini, dám lámat kolem,“ huláká Velen a bije pohárem o stůl. „Zapijeme to, dali se přetáhnout kardinálem!“

Ze všech stran prší silácká slova. Nálada dosahuje bodu varu. Ano, teď to jsou zase oni. Janu Adamovi se zdá, že je to jako za mlada, když se sešli někde po lovu a udělali si bene. Jen tváře jsou starší a ve vlasech se něco třpytí.

To není nedomrlá pitka bezradných fňukálků, jako v uherském táboře. Povětří jim tam nesloužilo. Tady jsou konečně mezi sebou. Dychtiví, nedočkaví. Malomyslnost a rozklad zůstal v Bethlenově harémovém smradu.

Velen je zase ve své kůži. Sice ne docela, Adam ví, že mu ještě něco schází, ale je to přece jen zemský hejtman a králův zástupce. l Adamovi se tu dobře dýchá. Zná vojenský lágr a ví, jak to chodí. Trochu se pije, ale u které armády se nepije. Důležité je, že všichni věří, mluví společným jazykem a jde jim o stejnou věc. Jen král Fridrich sedí raději v Haagu.

Padají vtipy, řinčí pomačkané cínové poháry a stará zatuchlá krčma je najednou známým kouskem domova, chvilkou oddechu a místem k pohledání, na které budou dlouho vzpomínat.

„Jo, když jsme seděli pod Opavou v krčmě… jak je to dlouho.“

Všechny úzkosti a stíny jsou ty tam. Vykládají se staré historky a kulatý krčmář, uřícený a zchvácený, snáší všechno, co má. Ví, že toho musí využít, že tihle zaplatí. To není námezdní oficírská sebranka, která platí s šavlí v hrsti. Není žádný jelimánek, stačí mu pohled, slyší tituly a je doma.

Takovou společnost nebude mít už do konce života. Zemský hejtman, generál strážmistr a ten z Víčková, o kterém se mluví i tady ve Slezsku. Říká se, že cítí s lidmi a vede je proti císařským.

A Velen pojednou vstává a zvedá číši.

„Panové! Na zdrávi krále, na vítězství!“ Kolikrát už tak pili, ale dnes to zní jinak. Slavnostně a vážně.

Židle drhnou o zem, podpatky cvakají, až řinčí ostruhy.

„Na vítězství!“

Celá krčma stojí v pozoru jako na parádní přehlídce.

Něco jim zadrhlo hrdla. Všichni vycítili tu zvláštní chvíli, která je tak bezprostředně semkla dohromady. Ještě musejí udělat kus poctivé práce Vyhnat všechnu tu sebranku ze svých domovů. Strhnout jho a vztyčit hlavu.

Za okny bloumá noc. Červencová, teplá.

Tak jasná, že Jan Adam viděl v dálce pádícího jezdce. Pohyboval se na holém temeni stráně, mírně se svažující do údolí k ležení. Opožděná hlídka.

Vyšel na chvíli z krčmy provětrat ztěžklou hlavu. Tábor je provizorní, spí se na zemi se sedlem pod hlavou a pláštěm přes nohy. Jen stráže loudavě obcházejí. Zhluboka vdechl chladný noční vzduch a zvrátil hlavu k obloze. Hvězdy na dosah ruky.

Maryana spí a netuší, že už to začalo. Měsíc dva, ale při nejhorším na podzim budou zase spolu. Hejtman Adamčík jistě už netrpělivě čeká, kdy se konečné objeví.

Jezdec už byl docela blízko, slyšel dusot kopyt a viděl, jak mu stráže zastupují cestu. Vzrušené hlasy, chvilka dohadování. Pak se rozestoupili a jezdec vyrazil ke krčmě.

„Posel,“ napadlo Adama. „Co asi veze tak pozdě v noci – vlastně tak časně z rána?“

Kopyta zabušila na udusaném dvoře a muž se těžce sesmekl ze sedla. Právě vycházeli. Rozjaření a veselí. Krčmář uctivě přidržoval dveře. Několik hlasů notovalo starou odrhovačku královské kavalerie. „Kde je konec králi…“

„Zpráva pro plukovníka Thurna,“ vzkřikl jezdec chraptivě a zachytil se hrušky sedla.

Zvědavě se zastavili. Bernard Thurn se vymotal ze shluku postav. Také viděl všechno dvakrát.

„Spinelliho jízda napadla předsunutý oddíl lajtnanta Lhotského, všichni jsou pobiti!“

Ticho.

Hlasy zpěváků umlkly. Bernard Thurn přešlápl a pootevřel ústa.

„Dvě hodiny odtud, směrem k Novému Jičínu,“ řekl s námahou posel a pomalu se sesunul k zemi.

Důvěrná pohoda zmizela. Stáli před starou sešlou krčmou na prašné silnici k Opavě. Daleko na východě nesměle svítalo a z ustupujících stínů cenila zuby válka. Hlavy se vyjasnily a dlaně sklouzly ke košům šavlí. Spinelliho jízda.

„Pane generále, dovolte zahájit odvetnou akci!“ řekl rázně Thurn a postavil se před Janem z Bubna do pozoru. Lhotského oddíl byla nejlepší Thurnova kompanie. V té chvíli si všichni uvědomili, že nepřátelství je vypovězeno. Až dosud se obě strany úzkostlivě vyhýbaly jakémukoli střetnutí. Nejedou na svatbu ani na veselý hon. To pouze noc je ošálila a oklamala. Ještě sedí holub na střeše. Už se viděli doma.

Jízda kondotiéra Spinelliho, vlašského lupiče, který deptal celé Jičínsko až po Olomouc, hodila rukavici. Nejvyšší generál Jan z Bubna zaváhal. Bylo to příliš neočekávané

„Navrhuji zahájit útok všemi silami,“ řekl nevzrušeně Jan Adam. Váhání se převalovalo z jedné strany na druhou.

„V Jičíně leží pět kompanií valonských arkebuzírů, prapor německé pěchoty a čtyři sta Neapolitánů plukovníka Gouchiera. Kromě toho Spinelliho brigáda vlašských knechtů. Dílčí útok by ztroskotal.“

Stáli pod otevřeným nebem. Země potila vůni zralých trav a nehmatatelné úzkosti.

„Vyhlaste bojový poplach,“ řekl těžce Jan z Bubna. Nenechají se přece masakrovat od Spinelliho. Velen pojednou cítil, že se mu něco vymyká z ruky. Že rozhodnutí přichází dříve, než očekával.

V táboře ječely polnice.

Krnovský je někde docela vzadu. Útok všemi silami bez souhlasu markraběte, to je na uváženou. Jan Adam se zbláznil, proč ten se do toho tak hrne. Ovšem z vojenského hlediska…

„Hlavní cíl pánové,“ řekl zvučně a všechny pohledy se upřely na něho. „Hlavní cíl, navázat spojení s uherskými oddíly. Na to nezapomínejme!“

Ano, zbývá jen jediná možnost. Vyhrát! Situace se musí brát taková, jaká je. Vždycky se všechno zkomplikuje.

Rozběhli se ke koním.

Bernard Thurn na špici královských kyrysníků. Pravé křídlo vede Jan Adam a levé Václav Bítovský. Kdyby tehdy na Bílé hoře svěřili velení Thurnovi, císařští by si rozbili hlavy. Už měl vítězství na dosah ruky a pak všechno idiot Hohenlohe zpackal. Vojenský idiot nebo zrádce. Kdo to dnes dokáže.

Deset kornet jízdních letí k Jičínu. Elitní oddíly. Za nimi se valí celá dvanáctitisícová armáda markraběte Krnovského. Masa lidí a koní. Nejde to rychle. Děla a třeny, proviant, munice.

Slavná Spinelliho brigáda, kterou tu vydržuje sám španělský král, se ukládá k spánku. Jsou unaveni a spokojeni. Všem podřezali krky. Teď budou spát až do oběda.

Jan Adam netuší, jak velkou hřivnou přispěl k tomu útoku. Jede a v hlavě se mu promítají obrazy města. Zná ho dobře. Ulice, náměstí, zámek. Rozdělí se a padnou na ně ze tří stran. Jen málo stačilo a Velen by žádal o souhlas markraběte. Oddálit rozhodnutí alespoň o chvilku.

Šavle pleská do koňského boku a nad probouzejícím se krajem víří oblaka prachu. Od slezské strany se valí bouře.

Cesta je dlouhá a koně se pokrývají pěnou. Musí překonat tu vzdálenost. Nedat čas hlídkám, aby varovaly město. Jan Adam jede domů. V dálce se rýsují temná pásma beskydských hor. Všech se zmocnilo vzrušení. Prostorem poletují výkřiky a útržky slov. Vdechují dychtivě vzduch letního jitra. Důstojníci, lajtnanti, kapitáni i rytmistři, všichni jsou Moravané a Češi. Vracejí se.

Domů!

Adam zná chlapské jízdy. Ale teď ho něco stisklo u srdce. Je to zvláštní pocit. Phonix by možná řekl – země jako země – ale přece to není pravda. Ví, že to není pravda. Člověk musí odejít, aby to poznal. A teď se vracejí!

Kondotiér Spinelli, štíhlý, černovlasý milánský krasavec a vrah si zouvá boty. Ne, zouvá je sluha a pán leží rozvalen v křesle. Kolikrát mu je tak zouval. Plukovník Gouchier naslouchá rannímu hlášení o noční rvačce druhé kompanie valonských arkebuzírů s německými mušketýry. Dva mrtví a vymlácená krčma. Stříbrnou lžičkou vylupuje obsah vejce a plivá na podlahu úlomky skořápky.

Spinelli se zase v noci uťal. Napadnout Slezany… Je to bída, když musí ležet v jednom městě s takovým halamou. Měli svatý klid, nikdo zbytečně nedotíral a teď aby se báli vystrčit hlavu z města. Samozřejmě že si to Krnovský nenechá líbit a bude pást po jejich hlídkách. Oko za oko!

Olízl prsty. Zálibně se usmál na růžové, oválné nehty a zhltl poslední sousto. Každý si jenom stěžuje. Sáhl po poháru. Nad hlavou mu třesklo, okno se řinčivě vysypalo. Omítka třaslavě pršela na stůl.

„Sangue di Bacco!“ zaklel vyjeveně a přiskočil k oknu. „Já ta hovada roztrhám!“ Ale nebyla to zbloudilá kule zámeckých mušketýrů.

Mladý Thurn v čele. Kornety v bojové sestavě. Vpravo Adam, vlevo Bítovský. Obchvátili mésto a ženou útokem. Vynořili se z ranních oparů jako přeludné stíny. Gouchierovi mušketýři neměli ani čas zavřít brány. Koho by napadlo, hned tak po ránu…

Vlachové, Španělé, Valoni i Němci, všechno se žene ven z kvartýrů a čeledníků. Polnice chraptí na poplach. Jsou to ostřílení soldáti, hned tak nesednou před někým na zadek. Spinelliho brigáda s klením sedlá koně, ještě jsou vlhcí potem. Knechti se šklebí, někdo se dneska pěkně spálí. Hned zatnou útočníkovi tipec. Tahat je z pelechů!

Za zády hoří stodoly a dřevěné domky. Pěchota se marně snaží ve zmatku sešikovat. Útočníci metají lehké zápalné věnce a pochodně na všechny strany. Bez soucitu a slitování. Město je bašta císařských. Klíčový bod k cestě do Uher. Věch slámy připraven k zažehnutí.

Čelo Adamových jezdců narazilo na první část Spinelliho brigády. Třesklo to, zařinčelo, palaše udeřily do kyrysů. Muž proti muži. V boji se nikdy nemá myslet na smrt, alespoň ne vlastní. Adama napadlo, že stojí docela blízko. Sahá vedle a na všechny strany..Jen málo stačí a můžeš ji mít v sedle. Teď by se mu nechtělo umřít, teď ne! Všechno začíná a čeká ho ještě mnoho práce – a Maryana. Pak už se nikdy neodloučí. Ani na okamžik.

Krok za krokem se prosekávali Spinelliho brigádou. Čepel na čepel, zkřivené tváře. Zkušení rváči, vyvrhelové z celé Evropy nevydrželi ten nápor. Co tady hájí a o co se rvou? Teď to jde z očí do očí a je jim najednou úzko. Žádné bezbranné vesnice a starci s cepy. Jde z toho hrůza. Jan Adam cítil, jak mu po tváři prýští pot a nebylo to od slunce. Krok za krokem vnikali hlouběji do města. Hořelo na všech stranách. Kotouče hustého dýmu se válely nad střechami a

přikrývaly dusivou poklicí jazyky plamenů. Jen občas vyšlehly do velké výšky a déšť jisker se sypal za krk.

Horko v ulicích stoupalo. Napadlo ho, kolik měst musí ještě vypálit, než začnou císařští skutečně utíkat, jako, teď zbytky Spinelliho knechtů. To nebylo příjemné vědomí. Prostor ulice se před nimi rozevřel.

Vyrazili za couvající jízdou. Z hořejší části města hnaly útokem Thurnovy kornety. Brigáda tála v předpoledním vedru jako jarní sníh. Ze dvou stran je stiskli. Nikdo nebral zajatce.

Plukovník Gouchier se čtyřmi sty pěšími Neapolitány se marně snažil přispět Spinelimu na pomoc. Měl sto chutí nechat ho, aby si vylízal, co sám sobě navařil, ale vojna je vojna. Hlouposti musí stranou. Jde jim o krk. Hřmotný a mohutný s převislými laloky zarudlých tváří dřepěl na rozložité klisně a hnal z boku do útoku pěchotu proti Adamově jízdě.

Ale se Spinellim byl už stejně konec. Thurnův nápor dokončil, co Adam započal. Po štíhlém krásném těle kondotiéra Spinelliho dupala královská kavalerie. V průjezdech domů se ještě bránily zbytky brigády. Thurnovci se přeskupovali k útoku na Gouchierovu pěchotu dotírající na Adama a zbytky valonských kumpanií, ustupujících před Bítovským.

Plukovník Gouchier rázem odhadl situaci. Kývl na toho smrkáče Eschaida, nad nímž vždycky držel ruku, pak na kapitána Flarentina a dva zkušené valonské rváče, které míval v boji rád po svém boku, protože krajanům nevěřil.

Pak dal troubit do útoku a řady pěších, stísněné v postranních uličkách, se hrnuly na rynk, tlačeni zadními, přímo pod kopyta Adamovy jízdy.

Plukovník Gouchier však získal čas. Čtvrt dlouhé hodiny, kousíček věčnosti a zbytek svého života. Na čele se mu perlil pot a v rýze mezi lopatkami crčel pramen vody. Přitisknutí na hřívách koní, pádili z města, oči vytřeštěné hrůzou a ztrhané tváře. Do lesů a dál k Meziříčí, kde leží plukovník hrabě Collato se sedmi kornetami jízdy.

Za zadky zdivočelých zvířat zůstalo na dlažbě pět kompanií valonských arkebuzírů, prapor německé pěchoty, čtyři sta Neapolitánů, které vehnal plukovník Gouchier do útoku, aby získal zbytek svého života. A celá brigáda nejhorších vlašských knechtů kondotiéra Spinelliho.

Nezpozorovali jeho útěk a vlastně na něm ani nezáleželo. Vždyť je celá země plná plukovníků. Město se změnilo v kovářskou výheň a oddíly počaly spěšně opouštět ulice a stahovat se ven. Bylo dobojováno. Žoldáci z celé Evropy, z teplé Andalusie i z Calabrie a od studeného moře, dohasínali na omleté dlažbě starého moravského města.

Ohnivý sloup trčel do výše jako pozdvižený prst a zvěstoval do celého kraje, že klidu je namále. Cesta do Uher byla otevřena.

Jan Adam se vrátil. Pán z Víčková sedí na Lukově. Zpráva obletěla snad v jediném dni všechny horské vsi i samoty od Lukova po Vsetín, přes Rožnovsko až na Vizovicko.

Valašské hory jsou vzhůru. Armáda markraběte Krnovského pospíchá do Uher. Zemský hejtman Velen ze Žerotína rozesílá v zastoupení krále listy na všechny strany.

„Osvobození je na dosah ruky. Páni stavové a páni rytíři! Král volá k poslušnosti.“

Padl Jičín, Příbor, vypálili olomoucká předměstí. Je třeba zajistit horské přechody a průsmyky. Bezpečné cesty pro konvoje s proviantem. Sedmihradský Bethlen táhne s obrovskou armádou z Košic k Prešpurku.

Skryté stezky ožily kroky zástupů. Za svobodu a za vyznání. Hluboké lesy pohlcují nové a nové houfy. Jan Adam svolává valašskou hotovost. Na osm tisíc mužů stojí ve zbrani. Do rána jsou hory jedinou pevností.

A dole v nížinách pádí zchvácení poslové. Od Vídně k Brnu a z Brna do Prahy. Nazpět do Olomouce a zase k Prešpurku.

Nejvyšší pan Buquoy císaři, císař Nejvyššímu panu de Monte Negro, kardinál Nejvyššímu panu Valdštejnovi. Kde trčí Nejvyšší pan Valdštejn? Nechť se dá z Čech ihned na pochod. Morava je bez obrany a bez vojska. Vzpoura horáků neutichla, jenom doutnala pod loňským listím a teď vyšlehl plamen.

Arcirebel z Víčková štráfuje křížem krážem zemí s chrapouny a hulváty. S valašskou pakáží! Nikdo se mu nemůže postavit.

A jiní poslové, tajní a ještě tajnější od nejvznešenějšího španělského vyslance Oňata, nejkatoličtějšímu španělskému králi Filipovi až daleko do Madridu. Je třeba peníze, peníze, peníze! Tuhle písničku už znají všude nazpaměť. Ale Grand signor Filip platí.

Od papežského nuncia Caraffy požehnání saskému kurfiřtovi s naléhavou prosbou o vpád na území markraběte Krnovského. Jen rychle, rychle – aby se ten lotr musel vrátit z Uher.

A posel nejtajnější, bez jména, bez tváře. Odnikud nikam, pouhý stín na pozadí horkých letních nocí, který proklouzl sedmerou tureckou stráží s tasenými, jako břitva ostrými meči, až do válečného stanu nekorunovaného krále uherského, Bethlena Gabora. „Ruka Cecilie Renaty, dcery císaře Svaté říše římské je dosud volná.“

Nic víc, nic méně. Jen Sedmihradský se hluboce zamyslel a převaloval ta slova v hlavě. Posel zmizel jakc netopýr a jako přelud.

Už je rozdáno, návnady jsou položeny, smyčky nastraženy, může se začít. Víme, o co jde.

Srst lesů vtyčená jako kožich bobra. Pár dní pršelo a už je zase sucho. Léto vrcholí. Naplňuje se.

Jan Adam sklouzl pohledem na hejtmanovu vrásčitou tvář, osmahlou sluncem a větry. Nezměnil se. Statný a pevný jako vždycky.

Stáli na vrcholu lukovské hlásky. V dolinách se rozplýval den, ale tady bylo ještě světlo. Soumrak přecházel od nejsvětlejší zeleně k inkoustové černi. Jan Adam obhlížel všechny známé kouty a těšil se krásou kolem. Zdálo se mu, že to je včera, co tady stál naposled.

Adamčík nemluvil. Nikdy moc řečí nenadělal.

„Pošleme někoho do Lipníka,“ řekl za dlouhou chvíli Adam. „Jsem jist, že Martin Zikmundek město vydá a s Hranicemi si poradíme. Co dnes spálíme, zítra budeme stavět. Dost škody, kterou nadělali císařští. Potřebujeme získat města celá, i s lidmi. Nesmějí zůstat stranou.“

„Jen abyste se nepřepočítal,“ řekl pochybovačně hejtman. „Já bych nejdříve útočil a pak vyjednával. Páni měšťané se naučili vyměňovat barvy jako košile.“

„To je pravda,“ povzdechl Adam. „Ale zbývá jim něco jiného? Každý dře bez nože. Cizí i naši. Potřebujeme zajistit přechody do Uher. Hlavní se bude odehrávat tam kývl hlavou někam k jihu. Všiml si, že v nížině je všechno zelené. Jen sem tam žlutý lán obilí. Jinak tráva a tráva.

„Tam dole.“ Stále na to myslel. Komplikovaná strategie. Osvobozovat Moravu přes Uhry a Vídeň. Kdyby se pustili od Jičína k Brnu, byla dnes celá země jejich. Valdštejn je daleko, posádky slabé.

„Myslíte, že se to podaří?“ zeptal se váhavě Adamčík.

„Musí se to podařit,“ řekl přesvědčivě. „Máme všechny výhody v ruce. Jak nastane vhodná příležitost a budeme mít jistotu, že Valdštejnovy oddíly skutečně směřují k Prešpurku, stiskneme je zezadu a odřízneme ústup.“

Byl pln optimismu a energie. Spravedlivá věc přece jen zvítězí. Zhluboka vdechl svěží vzduch prosycený vůněmi lesů.

Sešli mlčky po úzkém schodišti do jizby. Venku už byla noc. Známá, mateřská, laskavá.

„Rád bych někoho poslal s listem k lipnickému primátorovi,“ řekl Adam, když usedli ke stolu. „Musí být na všechno připraven. Co říkáš, hejtmane, kdybych vybral tvého syna?“

Adamčík stiskl rty a pokrčil rameny. „Není nejhorší ani nejlepší.“ Zalichotilo mu to. Takové poselství není lecjaká věc. Vyjednávat kapitulaci města… „Je voják jako každý jiný,“ řekl klidně. „Když určíte, aby šel, půjde. Zkušenosti potřebuje, jednou by měl být hejtmanem po mně,“ lišácky přimhouřil oči, „budou-li ho fojtové chtít a to není nikdy jisté. Jen ať ukáže, zač stojí.“

„Platí. Ráno mně ho pošli. Jak přijdou první zprávy z Uher, vyrazíme do nížiny a tentokrát už ne jen na štráf.“

„Ano vyrazíme,“ přikývl hejtman a pozvedl číši. Připili si.

„A poslyš, ještě něco,“ zadržel ho neočekávaně Adam, když už stál na prahu. Promnul si ostře přistřiženo bradku a pátravě pohlédl na hejtmana. „Co říkáš, prošel bych do Brna?“

„Do Brna?“

Adamčík pustil kliku a povytáhl obočí. „Do Brna…,“ okamžik na něho upřeně hleděl a pak svraštil čelo.

„Snad prošel, docela jistě prošel… ale, kdyby náhodou…,“ zavrtěl rázně hlavou. „Teď nesmíte pokoušet osud, pane Adame. Je tu osm tisíc lidí, a kdyby vás chytili – ohrozilo by to všechny plány.“

VIII

Cikánka Herma hltavě okusovala ostrými, bílými zuby křupavé kosti a co chvíli olízla rozpraskané prsty. Slunce stálo nizounko nad obzorem, jasné a nehybné. Kraj byl na dosah ruky. Odpoledne se choulilo pod hrbolky mezí a večer strnule hleděl z lesních koutů.

Jan Adam naslouchal hlasitému mlaskání a srkání a v duchu uvažoval, kolik může být té babce let a jaká síla ji to drží na hubených nohách. Byla stejně špinavá a sešlá jako vytrvalá. Ví bůh, proč dělá u Bethlena takovou službu a co si při tom myslí. Jaký osud ji připoutal ke knížeti. Pořádné slovo z ní člověk nedostane. Ale když je třeba, proklouzne i myší dírou.

Napadlo ho, že snad ani nechápe, co vlastně dělá. Možná že je jen jako holub, který nosí zprávy. Ráno ho vypustíš a za dva dny se vrátí. Usmál se. Z nádvoří doléhala směsice hlasů a zvuků. Oddíly se řadily. Ta vlastnost by se mohla teď hodit. Je mazaná a zběhlá.

„Měl bych pro tebe práci,“ řekl po chvíli a zamyšleně pozoroval její ostrou, mužskou tvář.

Lhostejně pozvedla temné oči a opět je sklopila. Ani na okamžik se v nich neobjevil záblesk zájmu. Jen čelisti se stejnoměrně pohybovaly a mezi zuby drtila kosti.

Nebylo by to špatné. Vetře se všude. Umí hádat z ruky a předpovídat budoucnost. Kdo si všimne báby, která obtěžuje důstojníky? I hradišťskému Blektovi by mohla předpovídat budoucnost. Dělalo mu to starosti. Potřeboval jistotu. Za každou cenu zabránit dlouhému obléhání. Stačí dva tři podzimní deště, řeka se rozvodní a konec! Nikdo se nepřeplaví na druhou stranu. Trochu vlhko a louky jsou jediné bahnisko. Blektu musejí získat. Už to, že přijal první list, není k zahození.

Navenek si nestáli špatně.

Čtyři dny poté, co dorazila Herma s poselstvím do valašského ležení, stála celá severovýchodní Morava ve zbrani a po Adamově boku. Ještě téže noci vyrazili a všechno se začalo kácet. Drobní rytíři a zemane se otočili na obrtlíku a mžiknutím oka přísahali věrnost falckému králi.

Padly Hranice a Lipničtí s chutí vydali klíče od svých čtyř bran a ještě vystrojili slavnou hostinu. Biskupská posádka se stáhla z Helfštýna bez jediného výstřelu a z Meziříčí hrabě plukovník Collato kvapně ustoupil do Uherského Hradiště posílit posádku a zachránit vlastní krk. Všem ještě strašilo v hlavě vypálení Nového Jičína. Příbor, Holešov, Napajedla, všude to bylo stejné. Na sever od řeky Moravy skončila císařova vláda neočekávaně rychle.

Lidé si vydechli. Jan Adam měl vždycky dobrý hmat a věděl, kam sáhnout. Hory se otevřely a valašská hotovost zaplavila nížinu. Jobova zvěst pro kardinálovy uši. Arcirebel z Víčková nejen že plundruje církevní statky, ale hrozí i majestátu. Polovina Moravy je pro císaře ztracena!

To bylo navenek.

Uvnitř však Adama hlodal červ nejistoty. Už dávno si odvykl jásat při prvním úspěchu. Byl podzim, nejvyšší čas – a zprávy z uherského bojiště stále nejasnější. V poslední Velen sděloval, že rychlými pochody směřují na Moravu. Koncem týdne se mají spojit pod Hradištěm a společně udeřit na město.

Zdálo se mu, že to zavání ústupem a Herma nemohla nebo snad nechtěla nic dodat. Teď ale nebyl čas na váhání. Zvědové přinášeli nejdivočejší pověsti o turecké jízdě, která proniká až k Brnu a o obsazených městech armádou Krnovského v jižní části země.

Páni jezuité houfně utíkali a kardinál marně volal po věrnosti a odvaze. Před několika dny se vrátil Martin z Hradiště. Kapitán Blekta list přijal, ale odpověď nedal. Adam však nepochyboval, že v okamžiku, kdy se vojsko objeví před branami, přestane mít pro císařského velitele Habsburk přitažlivost a jednání bude mnohem snazší. Konečně, je třeba dělat trochu drahoty, aby čin byl záslužnější a přízeň zemského hejtmana Velena ze Žerotína, a tím i krále, větší.

Věc však měla háček. Podruhé už Martina do města poslat nemůže, to bylo příliš nebezpečné. Věděl, že Velen, stejně jako on, chápe důležitost rychlého získání města a ochotně splní každý slib, který jeho jménem Blektovi dá. A teď bylo třeba takový slib učinit.

„Odvážila by ses projít do obleženého města a předat list veliteli posádky?“ zeptal se tiše.

Zakroužila namodralým bělmem očí od stolu k Adamově tváři a opět se beze slova vrátila ke svým kostem. Do jizby nahlédl hejtman Adamčík.

„Všechno je připraveno, pane Adame, můžeme vyrazit!“

Jak dlouho čekal na tato slova. Kolikrát si představoval den, kdy se konečně všechno rozhýbe. Kdy už to nebude osamocená akce hrstky horalů.

„Dobře, hned přijdu.“

Do rána se měli přesunout k Hradišti a spojit s oddíly Krnovského – a bába si tu olizuje kosti! „Tak co?“ zeptal se rázně.

Otřela prsty do odrané sukně. „Nic jiného nechceš?“

„Nic jiného.“

„Nosila jsem listy do tolika obležených měst,“ povzdechla výsměšně, „že už nezáleží na tom, bude-li o jedno víc nebo méně.“

„Tobě snad nezáleží, ale mně záleží!“ řekl s důrazem. „Velmi mně na tom záleží!“

„Říkám snad, že nechci jít?“ utrhla se podrážděně. Hlas měla hluboký a chraptivý – jako starý soldát.

„Ne, ale také neříkáš, že půjdeš. Ta věc spěchá. Buď ano, nebo ne, musel bych někoho najít!“

Ohrnula rty. „Nikdo nestrká rád hlavu do oprátky!“

„To máš pravdu, k ničemu tě nenutím. Ale musela bys být ve městě dřív, než se přiblíží vojsko. Ještě si to rozmysli.“

„Nemám co rozmýšlet,“ zabručela lhostejně. „A nech mě najíst. Než se všichni pohnete, budu dávno na cestě.“

Napadlo ho, jak asi mluví s knížetem. Ale jistě stejně. To jenom tady si lidé zvykli hrbit hřbet a šeptat ponížené prosby.

„Dobře, připravím list,“ řekl a vyšel z čeledníku. Ani se neohlédla.

Nádvoří přetékalo lidmi i koňmi. Brána otevřená. Pěší oddíly byly již na cestě. Okamžik pozoroval to hemžení. Opět vyměňuje jisté za nejisté. Opouští Lukov a neví, zda se vůbec vrátí.

V uličce u stájí se kmitla dívčí postava. Čtverec oblohy nad hlavou temněl. Vymoklá modř počala šednout. Za chvíli bude večer. „Zuzano,“ zavolal škádlivě.

Plaše se zastavila. Všiml si, že je jiná než tehdy, když ji přivezl Adamčík. Nejistý výraz v očích někam zmizel, zdála se mu statnější a dospělejší. On se asi také změnil. Nepopelaví mu nějak rychle brada? „Nejedeš s námi?“ zeptal se přátelsky. Zavrtěla hlavou.

„Ne, pane Adame, hejtman mě posílá do vsi. Ale kdybyste dovolil…“

„Dej pokoj. Když hejtman zakázal, já nedovolím. Má pravdu, už ses dost naběhala.“ Spiklenecky se k ní naklonil. „Čekáš na Martina? Někde jsem ho viděl…“ Zrudla.

„Ne, mám tu práci…“

Chápavě přikývl. Už je to pěkně dávno, co Maryana říkala – ne když myslela ano. Pak už říkala jenom to, co si myslela. Ale k tomu je třeba dojít a zmoudřet. Hejtman má pravdu, proč tahat Zuzanu s sebou. Ve vojenském ležení to není jako ve valašském táboře, kde zná jeden druhého. Zamířil k domu.

Úkradkem se za ním podívala a když široké dubové dveře zapadly, odložila vědro s vodou a bezmyšlenkovitě si upravovala vlasy. Ne, nečeká na Martina ani na nikoho jiného a nikdo nečeká na ni. Jde jen napojit před cestou koně. Až odjedou, půjde nahoru do lesů do vsi.

Bude krmit slepice a dojit krávu. Trochu tomu odvykla. Možná že ji také pošlou pást ovce – nikdy to nedělala. Ale na tom nezáleží, člověk si zvykne. Zvykla si na hauzírování s Valachy a teď jí to bude chybět. Zvykne si i na ovce.

Napadlo jí, že bude mít možná čas zaskočit domů, do Bystřice na hrob. Dávno tam nebyla. Všechno jde dál a ona žije, jako by se nikdy nic nestalo. Ozvala se myšlenka, co bude, až válka skončí. Několikrát ji napadlo, neměla-li by se vrátit a začít sama stavět dům a obdělávat pole, která zůstala. Nevěděla si rady. Někdy se jí zdálo, že to je její povinnost, ale nemohla se k tomu odhodlat, byl to jen sen, představa.

Pak se hluboko uvnitř ozval posměšný hlas, co by řekla, kdyby se tu najednou objevil Martin. Pokrčila rameny. Co by řekla…

„Přece jen na něho čekáš,“ posmíval se ten skrytý pokušitel. „S vědrem, aby se neřeklo.“

„Nečekám,“ řekla unaveně. „Mám toho za celý den po krk, ještě napájet koně a pak lán cesty přes hory do vsi.“

„Třeba se nevrátí, kolik se jich už nevrátilo. Co je lidský život? Nic. Tráva na rozjezděné cestě… Máš zplihlé vlasy a pomačkanou sukni, chceš se s ním přece rozloučit – nebo máš strach?“

„Strach, mám strach,“ opakovala si neslyšně. „Mám skutečně strach.“ Ale to byl jiný strach než tehdy, když jí hořela střecha nad hlavou. Cítila, že se jí rozbušilo srdce a krev stáhla hrdlo. Znala ten pocit a neměla ho ráda. Zhluboka vdechla chladný vzduch. Tehdy měla strach o matku a o sebe, o milovanou Ofku a tátu. Ale dnes? Bude přece v bezpečí, v horách.

Zaslechla hlasy. Zvedla prudce vědro a vešla do stáje. Musí si pospíšit. Ovanul ji teplý pach a štiplavé šero. Koně přešlapovali z nohy na nohu a obraceli velké, temné oči.

„Vzpomněla sis brzy,“ řekl někdo za jejími zády. „Všichni jsou už venku, my jsme poslední.“ Ani se neohlédla a přistoupila k prvnímu koni, který jí padl do oka. „Mám jen dvě ruce, nepřetrhnu se!“ řekla příkře.

„Napájí jen Martinovi,“ zasmál se druhý. Trhla rameny. Kůň sklopil hlavu a srkavě chutnal vodu. Velké kapky mu klouzaly po sametových pyscích. Frkal a tloukl udidlem do okovu. „Napájí jen Martinovi,“ tepalo jí v hlavě. Chlapi rachotili řetězy a vyváděli koně. „Napájí jen Martinovi…“ A proč by nenapojila? Je přece jedno, kdo na něm pojede. „Zuzano!“

Po zádech jí šlehlo mrazivým pírkem. Vzpřímila se. Vypjala ramena, jako když se chce bránit. Její oči zůstaly vnořené do zčeřené hladiny vědra. Přece jen na něho čekala! Teď to věděla jistě.

„Máš zplihlé vlasy a pomačkanou sukni,“ řekl zase ten trpký hlas uvnitř. „Co mu řekneš? Tady! Páchne to tu hnojem. Také sis mohla počkat za hradbou.“

Pohlédla mu do tváře.

„Všude jsem tě hledal, dlouho se neuvidíme,“ řekl klidně. Usmíval se. Ale byl to úsměv stejně nejistý jako její oči. Stejně vratký jako její vypjatá ramena.

Přikývla. „Nejraději bych jela také, co budu dělat sama ve vsi?“ Znělo to samozřejmě a všedně, jako vždycky, když spolu mluvili. Neuměla říkat neobyčejné věci. A on by jim stejně nerozuměl. Život je jednoduchý a prostý.

„Buď ráda, začnou lijáky, to nebude žádný med.“ Sňal z háku odřené sedlo a hodil je koni na hřbet. Najednou bylo ticho. Už nevěděli, co by řekli, čím pokračovat a jak dál. Upínal pod břichem popruhy. Pečlivě a dlouho. Za chvíli začnou na dvoře hulákat: „Martine, kde zase vězíš?“ A pak už se neuvidí…

„Zuzano,“ zakoktal rozpačitě a zhluboka vydechl. Byl v tváři rudý, asi jak upínal popruhy.

Stála vedle něho, tuhá a nejistá. Oči v kalužích rozlité vody. Zdálo se jí, že se něco děje. Ohýbají prut a ten se pojednou vymrští a švihne – nebo se zlomí. Hřbet koně je také prut, ale nedá se prohnout. Tápavě pohladila hustou srst. Vždyť je to klisna. Prut. Ale nedá se jím švihnout přes lýtka nebo přes tvář nebo kam se ti zachce.

Ticho napjalo tětivu k prasknutí. Zavřela oči. Jenom na okamžik, na zlomek vteřiny, aby jí pružný had nevyšlehl světlo.

Něco jí ulpělo na tváři. Cítila pronikavé chvění vlastního srdce. Nebyl to úder napjatým prutem. Spíše jen škádlení vrbovou snítkou, jako když si děti hrají u tůně na rybáře.

Nechala se políbit jednou a znovu. Nemohla vydechnout. Prsty zaťaté do tuhé hřívy, v prsou tlak k nevydržení. A pak už někdo hulákal: „Martine, kde zase vězíš?“

Neměli čas ani na dvě slova. Nemohli je nalézt. Vyhoupl se do sedla. Zabubnovalo to na dláždění i uvnitř v srdci. Poslední chumel chlapů s Janem Adamem v čele a Martinem někde na konci vyjížděl z brány.

Letěla na hradbu. Najednou se jí zdála hrozně vysoká, ale stejně už nebylo nikam vidět. Stála sama vysoko nad srázem, naslouchala vzdalujícímu se dusotu koní a po paměti si představovala, kudy teď jedou. Večer zalehl do větví a jen na tváři jí pálilo lehké chmýří kopřiv, či co to vlastně bylo.

Řeka ovíjela město klikatou stuhou. Rozbíhala se a vracela, drobila na slepá ramena a přiléhala ke hradbám. Dokonalá ochrana. Voda a močály.

Od rána hledaly rychlé tatarské oddíly nejlepší brody. Pevné a spolehlivé. Tady snad může přebrodit stovka jezdců, ale ne desetitisícová armáda. Ta potřebuje brod s valouny a štěrkem, nejméně pět takových brodů. Dvěma pojedou vozy s prachem a proviantem a ostatními vojsko.

Trojice mužů hleděla na těžkou olejovitou hladinu. Hloubka. Pěknou chvíli už nikdo nemluvil. Za zády vřelo ležení. Celá emigrantská armáda a lehké uherské oddíly. Tataři zatím štráfovali širým krajem.

„Bez pomoci zevnitř bychom do města nepronikli,“ řekl polohlasně Jan Adam a kývl k hradbám. Šeřilo se. „Slíbil jsem Blektovi hodnost plukovníka a dva tisíce zlatých.“

Velen odvrátil pohled od rákosových houštin. „Je to mnoho, ale…“

Thurn hleděl mlčky do těžkých vln. Vítr mu cuchal dlouhé, šedivé vlasy. „Chyba je v samé podstatě,“ řekl bez souvislosti. „Že jsme získali Strážnici a Brod, to nic neznamená. Ale proč myslíte, že se nám dosud nepodařilo dobýt ani jedno velké město?“ obrátil se s otázkou na Adama.

Neodpověděl.

„Turci, Turci jsou tím vinni,“ pokračoval šeptem a z jeho hlasu zazníval stařecký, svárlivý tón. „Vám se Lipničtí nebáli otevřít brány a nám ve Strážnici ano. Myslíte, že se někdo chce nechat prodat do otroctví? Nájezdy do vnitrozemí přinášejí více škody než užitku. Co nám pomůže, když vypálí Zábřeh a pak se zase vrátí. Chyba je ve válečném plánu. Bethlen měl s Turky útočit pouze na jihu a my od severu.“

„Po setmění se přesunou lehké oddíly k brodům,“ přerušil ho poněkud příkře Adam. Od okamžiku, kdy se sešli, slyší jen nářky.

„Útok bude zahájen těsně před svítáním od severu, kde je nejpevnější půda,“ pokračoval důrazně. „Signálem bude výstřel na hradbách v okamžiku, kdy se kapitán Blekta zmocní brány. Doporučuji, aby k přímému útoku byly nasazeny jen moravské oddíly. Za žádnou cenu nesmí dojít k plenění. Trény se přebrodí až ráno nebo dopoledne.“

Velen přisvědčil. „Uherské oddíly budou připraveny k pronásledování císařských a k neutralizování posádek v Kroměříži a Prostějově.“

„Ti se stejně neodváží zaútočit,“ řekl Thurn. „Nerozptyloval bych zbytečně síly.“

„Útočit nemusí, stačí, budou-li rušit přísun proviantu.“

Adam viděl, jak jsou skleslí. Vzpomněl si na onen den, kdy leželi pod Opavou a večeřeli v krčmě. Tehdy, tehdy by opravdu projeli bez zastávky celou zemí. Ale teď už všichni počítají, váhají a spekulují. Co když nebudou mít úspěch? Nepopudí ještě více císaře? Nechápou, že je to boj na život a na smrt.

„Pojďte na kapku vína,“ řekl Velen. „Do rána je daleko a ta voda…,“ otřásl se, „nemám rád řeky. Jak vy to děláte, Adame, že se vám všechno daří? Nám se přilepila smůla na paty už pod Prešpurkem. Představte si, že ten darebák Phonix není schopen dát kloudnou předpověď.“

„Dánové nás oklamali,“ zavrčel Thurn. „Věřili jsme, že pošlou dělostřelectvo, a zatím neposílají ani peníze. A Holanďané?“ Mávl rukou. „Můj český agent přivezl zprávu, že Valdštejn a Torquato Conti směřují usilovnými pochody na Moravu a od Brna jim má vyjít vstříc Monte Negro. K střetnutí může dojít každým dnem. Co jsou nám platné lány země a vaše hory, když nedržíme ani jedno pořádné město?“

„Půjde-li všechno dobře, obědváme zítra v Hradišti,“ řekl Adam.

„To doufám,“ povzdechl Velen. „Za celou tu dobu jsem se ještě pořádně nenajedl. A pak zmáčknem olomouckého Šlika. Víte, co mě napadlo…?“ Vešli do stanu a Velen se klidně natáhl na polní lůžko. „Sedněte si někam… Phonixi, víno! Víte, co mě napadlo? Ten kněz, kterého včera zajal Bítovský – pan Václav má na fláterníky štěstí, co?“ Srdečně se zasmál. „Ten kněz by mohl jít jako vyjednavač do Olomouce. Jakmile oblehneme město, můžeme slíbit císařské posádce čestný odchod.

Získali bychom tím spoustu času.“

„Ještě stojíme před Hradištěm,“ řekl nevrle Thurn. Úsměv na Velenových rtech pohasl. Phonix roznášel poháry s vínem. Vždycky to skončí pitkou.

Jan Adam sledoval jeho hranatou, vrásčitou tvář. Neočekávaně na něho dolehla nepříjemná předtucha. Není dobré mluvit o tom, co člověk udělá, až zvítězí. Herma měla být už dávno zpět. Ale možná, že se nedostala z města. Místo žvanění by se měli jít podívat ven mezi lidi, aby bylo všechno řádně připraveno.

„Slyšel jste poslední novinky z Niederlandu?“ zeptal se Velen. „Pánům Holanďanům se podařilo získat valnou část anglické šlechty na podporu našeho povstání. Máme Albion na své straně. Prý dokonce složili velkou peněžní sumu a má co nevidět dojít.“

Thurn mávl rukou. „Řeči, všechno jen řeči. Dokud je nebudeme mít tady,“ poklepal si na kapsu, „ničemu nevěřím! Jakub se už cítí tchánem Španělky.“

„Tak se napijeme. Vy vždycky vidíte všechno moc černě. Mor na Filipa a jeho dceru,“ Vyprázdnil pohár. Cítil, jak se mu rozlévá v žílách nasládlé sluneční teplo. Příjemná únava. V poslední době stačily dva tři poháry a bylo mu dobře. „Maestro, pojď mezi nás,“ zavolal na Phonixe. „Co myslíš, je v moci člověka změnit osud? Je na světě takový člověk, který by mohl…“

„Omluvte mne,“ řekl tiše Adam. Věděl dobře, jak to skončí. „Půjdu dohlédnout na přípravy.“

„Jste nezmar, můj milý,“ zívl Velen. „Dejte s tím pokoj! Nemůžete chvíli vydržet bez svých Valachů?“

„Všechno je předem určeno, Milosti,“ usmál se Phonix. „Člověk jedná právě tak, jak musí jednat.“

Adam tiše vyklouzl ze stanu. Za zády slyšel chraptivý astrologův hlas.

„Dám vám takový příklad. Předpokládejme, že jste se rozhodl vést útok na město již teď večer. Ale rozhodnutí náhle změníte a útok bude odložen na zítřejší poledne. Druhý den v boji padnete. Myslíte, že kdybyste rozhodnutí nezměnil, že by vás smrt minula?“ Zavrtěl hlavou. „Právě změna rozhodnutí je řízena rukou osudu. To osud vás k tomu donutil. Ostatní je pouze klam, fikce. Neexistuje svoboda jednání ani myšlení. Jste osudem přinucen zvolit tu cestu, kterou jste zvolil.“ Doplnil pohár.

Ještě byla noc. Hustá, těžká. Řady mužů a koní splývaly s temnotou. Jan Adam se marně snažil odhadnout, kolik může být hodin. U nohou se neslyšně převalovala řeka. Občas se roztříštila vlna o vlnu a mlaskavě pleskla o břeh. Někde v rákosí tloukl křídly pták. Město bylo na dosah ruky. Stísněné, nejistě. Udušené tmou. Jen přebrodit.

Snažil se nemyslet na okamžik, kdy se ponoří do vln. Vedle něho tiše dýchal Martin. Vybral jen nejschopnější a plavce. Seděli nehybně v sedlech a čekali. V táboře dohořívaly poslední ohně. Nepřítel nesměl tušit, že se něco chystá. I stráže občas zavolaly heslo hlasitěji, než bylo třeba – jen aby je slyšeli na druhé straně. Nic se neděje, všechno je v pořádku.

„Pane Adame,“ zašeptal tiše Martin a ukázal k obzoru. Obloha byla stále stejně temná – ale přece jen…

„Ještě je brzy,“ řekl sotva slyšitelně.

Martin pohodlně spustil ramena a opět se ponořil do myšlenek Snažil se představit si Zuzanu. Než se vrátí, možná že na všechno zapomene. Stál proti ní, ona s vědrem u nohou.. Neokřikla ho ani neutekla. Až se vrátí… šťastně se usmál.

Zdálo se mu, že se zvedá vítr. Vlny hlučně dorážely na břeh. Zatrnulo mu srdce. Budou chodit kolem sebe, jako cizí. Bát se jeden druhého. Možná že se mu to jen zdálo. Byla překvapená, nevěděla si rady a příště třeba spustí křik.

Kůň se pohnul. Pod kopyty mu mokře zamlaskala hlína. Překvapeně zvedl hlavu a zaposlouchal se do tmy. Řeka hučela a syčela.

„Pane Adame,“ po jeho pravici se ozval neklidný šepot. Kůň znovu přešlápl a trochu couvl. Od vody počal stoupat nepříjemný chlad. Noci už byly studené. Nebo je člověku zima z rozčilení?

„Pane Adame, nezdá se vám, že stoupá voda?“ zeptal se zadrhle. Na obloze se objevil nezřetelný, šedivý pruh. Koně byli neklidní. Jan Adam se svezl ze sedla. „To není možné,“ vydechl překvapeně. Voda mu sahala do poloviny lýtek. Marně se snažil rozeznat, kde je vlastně břeh.

„Stoupá voda,“ vykřikl někdo vzadu. „Stojíme ve vodě.“ Had jezdců se pohnul. Rozpačitě, nejistě. V Adamovi se zastavilo srdce. „Velká voda,“ řekl chraptivě. „Kde se tu vzala velká voda?“

Krok za krokem couvali zpět. Voda se rozlévala a řinula k ležení. Slyšeli stejnoměrné, nepostižitelné hučení. Tma změkla. Změnila tvář. V dálce počaly vystupovat nejasné obrysy hradeb.

To byl ten okamžik. Teď měl přijít signál. Teď musí začít s přechodem. Vzrušeně se rozhlédl. Řady byly porušeny. Řeka se rozlévala a mohutněla. Z tábora se ozývaly hlasité nadávky a kletby.

„Pane Adame, pane Adame!“

Těžce otočil hlavu. Něco se stalo. Něco, s čím nikdo nepočítal. Močálem se k němu brodil hejtman Adamčík, rudý a se zpocenou tváří.

„Vraťte se! Neprojedete! Je pozdě! Vypustili rybníky, to není velká voda, nahoře vypustili rybníky.“

Zaťal zuby do rtů. Vypustili rybníky. S hrůzou hleděl na spoušť kolem. Dnilo. V ležení strhávali stany. Nepřehledná masa lidí a vozů úprkem ustupovala od řeky. Zmatek. Otřel si tvář. Mlha. Pohlédl k městu a zatajil se mu dech. Světla každým okamžikem přibývalo. Na hradbách stály dlouhé řady mužů. Snad celá hradišťská posádka. Pojednou se přes hladinu převalila vlna řevu a smíchu.

Mávali rukama a stříleli do vzduchu. Pitvořili se, řehnili a spílali ve všech jazycích. Jan Adam stál uprostřed spousty vod. Všechno se rozběhlo. I hejtman ustupoval krok za krokem zpět.

„Hlavní příval teprve přijde, vraťte se…,“ volal na něho vztekle.

Nemohl odtrhnout oči. Řady na hradbách se rozestoupily.

Ticho. Nehybné, hladové.

Na volné plošině se objevil průvod. Muž v rudé kápi, stráže a mezi nimi spoutaná postava.

Voda už sahala koni po břicho. Začal se vzpínat a couvat. Strnule hleděl na podivné divadlo. Snad to není… Srazili muže na kolena a pak v prvních záblescích vycházejícího slunce švihl nad hlavou klečícího ostrý, studený záblesk.

Tělo se vypjalo a zhroutilo přes hradbu do řeky. Jan Adam sevřel rty a pomalu smekl. Kapitán Blekta byl mrtev!

Kůň se úzkostně vzpínal a brodil zpět. Nechal ho jít, teď už na ničem nezáleželo. Cítil, že ho pálí oči a těžká ruka mu svírá hrdlo. Několikrát po něm vystřelili, ale kule padly neškodně do řeky. To byla jeho porážka. Všechno sebevědomí a jistota ho opustily. Uvědomil si, že začíná přemýšlet, jak to rychle skončit.

Vzpamatoval se. Ne, to není možné. Taková cesta nikam nevede. Člověk musí věřit, že dobrá věc přece jen zvítězí. S vypětím vůle vztyčil hlavu. Naděje umírá až s člověkem.

IX

Poledne už dávno minulo, ale nikdo neodcházel. Nepříjemný, vlhký den. Z brněnských ulic vsakovaly do davu na náměstí další a další hloučky zvědavců.

Maryana slyšela jasný hlas nejvyššího císařského soudce.

„Jménem císaře a jménem Boha, jménem věčného a neměnitelného práva…“ Zavřela oči.

„Pane Václave Bítovský, ukazuje se, že vy, zapomenuvše se nad pánem Bohem všemohoucím a jeho Milostí císařskou, jste se pozdvihli a tak tedy crimen laesae Majestatis rebellionis, perduellionis spáchali, za což se odsuzujete ke ztrátě cti, majetku i hrdla. A kdekoli budete dopaden, rozsudek vstupuje v právo!“

Na lešení proti šibenici byl shromážděn soudní tribunál, kněží i stráže, kat i pacholci. Opírala se oběma rukama o dřevěné zábradlí. Slyšela vzrušený dech paní Sedlnické; byla v devátém měsíci, každý den na slehnutí – a naříkavé sípání staré paní z Puchheimu. Manželka Beneše Pražmy hlasitě plakala a paní z Kounic stála klidně a netečně.

„Pane Jene z Bubna, ukazuje se, že vy, zapomenuvše se nad pánem Bohem všemohoucím a jeho Milostí císařskou, jste se pozdvihli a tak tedy crimen laesae…“

Maryana si uvědomovala, že tisíce párů očí pohlíží s hltavou zvědavostí sem, k malému pódiu se zábradlím, na němž se tísnily vyděšené ženy rebelů, aby vyslechly rozsudek.

Pane Velené ze Žerotína…

Rozhlédla se. Alžběta tu nebyla. Kat opět vzal list se jménem odsouzeného a dvěma údery ho přibil na šibenici. Napadlo ji, jak krutá je to demonstrace moci a síly. Nepřítel ještě leží v zemi, ještě dýmají spáleniště, ale kardinál už odsuzuje na smrt a slaví vítězství. Žádná naděje pro vzbouřence.

„Jene Adame z Víčková, ukazuje se, že vy, zapomenuvše se nad pánem Bohem všemohoucím a jeho Milostí císařskou, jste se pozdvihli…,“

Zatajil se v ní dech. Viděla Adamovu tvář. To byl ten okamžik. Srdce se jí nepravidelně rozběhlo a tvář hořela krví.

„A tak tedy crimen laesae Majestatis, rebellionis…“

Zdálo se jí, že to ona stojí před šibenicí a jí pokládají oprátku na hrdlo. Upřeně hleděla do nezřetelné tváře čtoucího soudce. Už neslyšela tep srdce. Snad se zastavilo. Jen dav lelkoval s otevřenými ústy a začínal se nudit. Kolikrát už to slyšeli.

„Za což se odsuzujete ke ztrátě cti, majetku i hrdla, a kdekoli budete dopaden, rozsudek vstupuje v právo!“

Teď už může císař odsuzovat. Všechno se zhroutilo. Sasky kurfiřt odrazil Krnovského a Valdštejn Uhry. V duchu si vytrvale opakovala – není to pravda, nemůže to být pravda. Situace je nejasná. Snad jen ustoupili a někde se zachytí. Někde se určitě zachytí. Možná že ustupují turecké oddíly, před zimou, s tím jistě počítali.

Císařský komisař stále četl. Už jména ani nevnímala. Roztřásl ji chlad. Promodralé ruce se jí zimničně chvěly. Ale zima byla uvnitř. Zima a hrůza. Není to pravda, Adam je živ. Valdštejn se bojí vyrazit na sever, všichni to říkají. Ne, není nic ztraceno. Přečkají zimu a na jaře se zase vrátí. Domů. Kde je teď její domov? Děti jsou u Ester na Pernštejně, nemohla je vláčet s sebou. Brněnský dům pustne, není čím topit, střechou zatéká. Ale věčně na Pernštejně zůstat nemohou. Teď už nemohou. Adam je odsouzen. Kdo si nechá v domě děti zločince odsouzeného na smrt?

Uvědomila si, že se lidé začínají rozcházet. Soudci zmizeli a jen na lešení trčela k chladné, nevlídné obloze šibenice se jmény odsouzenců. Šeřilo se. Cítila tíhu toho obludného dne. Nahrbila ramena a vmísila se do davu.

Vzpomněla si na jiný zimní den. Tehdy pochovávali matku. Sešli se všichni, strýcové i tety, celá rodina. Teď je tu sama, nikdo jí nepodá ruku a neřekne laskavé slovo. Vždycky se scházeli o svatbách, na krtinách a při pohřbech. Teď už se nesejdou ani při pohřbu. Vichřice je rozvála. Každý stojí na jiné straně. Pro nikoho není dobré stýkat se se ženou rebela.

Začalo drobně, hustě pršet. Lidé se rozběhli. Náměstí bylo pojednou prázdné a opuštěné. Šibenice, obyčejný kus dřeva. Jen někde v prostoru ulpívala ještě jména. Déšť rozmazával inkoust na přibitých listech. Co bylo vysloveno, nikdo nevezme zpět. Jsou mrtví.

Možná že právě teď kardinál udeří a bude jí chtít odejmout děti. Zničit a vyhladit každé semínko budoucí vzpoury. Oslavit svoje vítězství. Ale ještě je nemá v ruce. Při nejhorším odejdou do hor. Ester jí sice slíbila ochranu…

Déšť studeně máčel tvář. Šla zvolna. Ulice úzké, lidé zalezlí. Už si zvykla na samotu. Každý má svoje okno. Zavře okenici a sejme plášť i masku. Najednou je to jiný člověk.

Stanula před domem. Vítr kymácel holými větvemi. Marta dlouho neotvírala. Na dlaždicích blátivé stopy. Zas někam letěla. „Jen vytáhnu paty z domu… Konečně.“

Na chodbě svítili loučí, musí se šetřit. Prskala v že lezném věnci. Nasákla smolou i vlhkem. V kuchyni seděl nějaký žebrák. Svět je teď plný žebráků. Dveře se netrhnou.

„Nemluví a nedá se odbýt,“ zašeptala Marta. „Divný člověk, nechce, abych mu viděla do tváře.“

Podala jí plášť. Ještě že tu není co ukrást. Vlasy měla mokré a zplihlé. Večer je to vždycky nejhorší. Prázdnota a zoufalství. Studený kámen na duši. K čemu to všechno je?

„Dej mu večeři,“ řekla polohlasně a šla ke schodišti. Při zvuku jejího hlasu se žebrák v koutě otočil. Vstal. Ale ne uctivě, jen tak, samozřejmě. A nebyl malý, jak se jí v první chvíli zdálo. Kápi měl rozedranou, na nohách boty – až moc dobré na vandráka.

Chtěla si jít lehnout. Zavřít oči a zaspat ten spokojený hlas císařského soudce. Nemá chuť tlachat nesmysly a usmívat se na žebráky, kteří možná nejsou žebráci, ale zvědaví otcové, páni jezuité. Možná že přišel zasadit poslední ránu. Nechce se jí mluvit ani myslet. Ať jí dá ten člověk pokoj.

Ale stál proti ní.

Louč praskala a plamen dýchal. Už viděla jeho tvář. Prsty se jí roztřásly. Cítila, že se jí zmocňuje zimnice, jako tam, venku. Že se nemůže ovládnout, že začne křičet.

„Teď musíš být klidná,“ zašeptal střízlivý hlas uvnitř. Opřela se o stěnu schodiště. „Nech nás o samotě,“ řekla chraptivě Martě. „Zamkni dům a jdi vařit večeři. Pro nikoho nejsem doma!“

Marta vylekaně odběhla. Najednou bylo ticho. Jen déšť venku houstl a bušil do okenic. Podzim, a ráno už možná zima. Tehdy byl také studený deštivý večer. Seděli u stolu v jizbě lukovského hradu. Viděla to jako dnes. Sabina s Karlem vedle sebe. Rýpali se v jídle. Tehdy mu řekla – nic bych ti nevyčítala – chtěla jen zachránit rodinu. A trochu z toho života, kolik jim ho ještě zbývá?

„Jane Adame,“ vzlykla křečovitě a zhroutila se mu do náruče. Teď tu stojí. Žebrák. Špinavý, zničený. Ani služka ho nepozná.

„Nemohl jsem to vydržet,“ řekl unaveně. „Už jsem to opravdu nemohl vydržet.“ Položil hlavu na její dlaně. „Všechno se rozpadlo. Bethlen ustoupil až k Brodu. Kladsko kapitulovalo. Jen Valaši se ještě drží. Musíme začít znovu.“

Objal ji kolem ramen. Měl těžkou zhrublou ruku. Odvykla tomu pohybu a dojalo ji to.

„Neboj se,“ konejšil ji laskavě, když postřehl, jak se chvěje. „Mladý Adamčík čeká s koňmi před městem. Ráno odjedu, přišel jsem se jen rozloučit. Těšil jsem se na děti…“

„Jsou u Ester, je to bezpečnější,“ řekla těžce. Teď mu nemůže přidávat starosti.

„Zimu přečkám v horách a pak na západ do Holandska za králem. Všichni se tam shromažďují. Thurn s markrabětem ještě odcházejí do Uher, aby udrželi spojení s Bethlenem. Velen je na cestě do Berlína. Musíme přesvědčit cizinu, že právo je na naší straně.“

„Stále ještě věříš?“ zeptala se vážně.

„Měli jsme vítězství na dosah ruky. Kdyby došlo dánské dělostřelectvo, stáli jsme dnes před Brnem. Chyba byla v politických přípravách. Bethlen není bez západní pomoci schopen Ferdinanda porazit – anebo nechce. Válka je pro něho stálým zdrojem příjmu. Neděláme si iluze.“ Mávl rukou.

Pevně se k němu přitiskla. Zase se jí zmocnila hrůza, že ho chytí, že si ho všimnou, až bude procházet branou. „Můj drahý,“ řekla šeptem, „to je první šťastný den za celý rok, ale zítřek bude o to horší.“

Ostýchavě ji políbil na ústa. Srdce se jí bláznivě rozbušilo. Jako tehdy, když na ni čekával v Čejkovicích. Škoda každé minuty. Škoda každé ztracené minuty, tepala jí krev ve spáncích. Pak se ozval jiný hlas, který přerušil tepot krve. Hlas hospodyně a matky.

„Musím ti připravit šaty a prádlo…“

Usmál se. „S tím si nedělej starosti, jsem žebrák, to je dnes nejlepší průvodní list.“

„Peníze nepotřebuješ?“ zakoktala rozpačitě. Jak hloupě se ptá, samozřejmě že potřebuje. Třeba přišel právě pro to. Ne, to jistě ne, okřikla sama sebe. Kde teď vzít peníze?

„Zítra ráno bych mohla sehnat osm set,“ řekla těžce. „Není to mnoho…“

Překvapeně na ni pohlédl. „Jo to celé jmění.“

Vzpomněla si na dny, kdy osm set nebylo celé jmění. „Prodám dvůr v Polehradicích, dávno mám kupce.“

„Za osm set?“ zeptal se nedůvěřivě.

„Je vypálený a prázdný…“

„Má cenu nejméně…“

Položila mu ruku na ústa. „Teď je jiná doba a jiné ceny. Možná že i my jsme jiní.“

Políbil ji do měkké dlaně. „Je to tvůj věnný dvůr, Maryano, to nemůžeš.“

„A ty jsi celý můj život,“ vzlykla.

Koncem listopadu udeřily holomrazy a sevřely zmučenou zemi ledovým krunýřem. Stromy pukaly a půda byla promrzlá na kost. Teprve po narození Páně se obrátil jižní vítr a začalo pršet. Počátkem ledna už zase bylo mírně, jakoby mělo přijít předjaří.

Neočekávaná změna počasí přišla vhod. Z moravského Mikulova vyrazili na všechny strany poslové, císař uzavřel s uherským Bethlenem mír. Nebyla to vlastně žádná novina. Už vyjednávali třetí měsíc. Nejprve tajně, a když Olomouc nepadla, docela zjevně. Sedmihradský se vzdal titulu uherského krále a slíbil vydat svatoštěpánskou korunu.

Císař ho za to povýšil do stavu říšských knížat a postoupil mu dědičně vévodství opolské a ratibořické. Ani slovo o Moravě a o Kladsku. Ani zmínka o Opavsku a emigrantech.

Kdykoli si kardinál vzpomněl na znění mírové smlouvy, objevil se mu na rtech mírný, spokojený úsměv a měl hned lepší náladu. Je pravda, že vyjednávání chvíli trvalo, ale vyplatilo se. Byl to husarský kousek, mnohem větší, než tehdy se stavovskými plukovníky. Nechtěl být pyšným na ten úspěch, člověk se nemá vypínat, ale… Stáli před katastrofou, nikdo to nevěděl lépe než on. Zlehka se usmál a pohlédl na hubeného muže, sedícího v hlubokém křesle u krbu. Prožloutlá tvář, pokleslá ramena. Napadlo ho, že nevypadá zdravě. Člověk je nádoba křehká. Odvrátil pohled. Mohou tedy začít s dalšími konfiskacemi. Seznamy jsou připraveny, nic nestojí v cestě. Předběžný odhad, třicet miliónů zlatých. Skutečná hodnota je samozřejmě vyšší. Osmdesát, devadesát miliónů. Ale držme se při zemi. I těch třicet postaví císařskou pokladnu na nohy.

Nenuceně se protáhl. Teď už nemusí podepisovat nekryté směnky. Tři čtvrtiny statků jsou císařovým majetkem. Hodili návnadu a udice se zasekla. Stačil k tomu jediný posel a jediná věta. „Ruka Cecilie Renaty je dosud volná…“ Přidušeně se zasmál. Jak nádherné je být vítězem, i když,.. samozřejmě, ještě není všechno, jak by mělo být. Teď budou Sedmihradského vodit na provázku, jako čtvrtý Filip anglického Jakuba. Z této porážky se už emigranti nevzpamatují.

Zvážněl. Člověk se nesmí nechat ukolébat úspěchy, i kdyby byly sebevětší. Na to čeká ďábel. Je mír, ale…

Plukovník Collato seděl netečně u krbu a mlčky pozoroval kardinálovu tvář. V duchu uvažoval, co přimělo Dietrichsteina, že ho povolal k soukromému slyšení. Stěžoval si snad někdo? Nebo ho chtějí obdankovat? Nepatrně pohnul obočím. To by nešlo tak snadno. Někoho by to mohlo stát krk. Uprostřed zimy se nenechají vyhodit z kvartýrů jen proto, že císaři otrnulo a chce ušetřit.

Drželi Hradiště proti Krnovskému, a bude-li třeba, udrží ho i proti císařským. Nikdo si s ním nebude zahrávat.

„Osvědčil jste svou věrnost Bohu a církvi, milý synu,“ řekl laskavě kardinál a přisedl blíže, aby mu dobře viděl do tváře.

Collato se nepatrně uklonil. „Konal jsem jen svou povinnost, Eminence, jsem voják.“ Nikdy si příliš nepotrpěl na laskavá slova a kardinála neměl nijak v lásce. Na obdankování to nevypadá, spíše bude něco chtít – možná aby snížil stav… Jen je chvíli klid a už je armáda moc drahá.

Studený, vtíravý vítr dorážel na okna. Ani tady, u krbu nebylo příliš horko.

„Ano, jste voják, ale jsou dobří a špatní vojáci a vy jste dobrý voják, spolehlivý voják,“ řekl po krátké pomlčce s důrazem kardinál.

Collato pozvedl hlavu a v očích se mu objevil záblesk nedůvěry. Co vlastně chce? Snad ne, aby vyrazil proti Valachům do hor… S tím ať nepočítá, na to si musí najít berana, a ne plukovníka Collata. S jedním regimentem nezlikviduje přece odbojníky, na které by nestačila ani Valdštejnova armáda.

„Je mír, plukovníku,“ usmál se mdle Dietrichstein a ani si neuvědomil, že mu ještě před chvílí říkal synu. Byl již v zajetí myšlenky a přestal vybírat formu. Nejdůležitější je vždycky podstata. Pohodlně a sebevědomě se opřel a prsty počal lehce bubnovat na opěradlo křesla. Delší čas se tou myšlenkou zabýval a teď se konečně rozhodl. Neodvolatelně a s konečnou platností.

„Je mír, ale stojí před námi ještě mnoho úkolů. Mír je třeba nejen uzavřít, ale také udržet. Chci co nejrychleji pacifikovat valašské hory, jinak zůstane Mikulovská smlouva jen na papíře.“

„Eminence,“ řekl mrzutě Collato. „V současné době nelze pomýšlet na trestnou výpravu. Znamenalo by to zbytečné ztráty.“ To si mohl myslet, že mu chtějí hodit na krk nejhorší svinstvo. Kardinál mu se svými řečmi o spolehlivém vojáku může políbit zadek. „V horách leží sníh a na skutečně účinnou akci nemáme dost sil. Výhody terénu jsou na straně rebelů. Musíme počkat do jara.“

„Špatně jste mi rozuměl,“ řekl kardinál s nádechem ironie a pozorně na něho pohlédl přivřenýma očima. Odhadl ho správně?

„Nemluvím přece o trestné výpravě, ale o pacifikaci. Něco takového mne ani nenapadlo. Je přece nerozumné vybíjet svedené lidi. Vesnice jsou prázdné, země vydrancovaná… Kdo myslíte, že bude pracovat na polích? Objevil se už i mor. My přece nechceme hřbitov, příteli. Vojáci by se vám poděkovali, když by neměli co jíst,“ řekl káravě.

Plukovník polkl a vzpřímil se. Seděl v pozorném střehu.

Nechce trestnou výpravu, chce pacifikovat… Co je to za pitominy? Když chce pacifikovat, měl si pozvat převora z kroměříšského kláštera, a ne jeho. Páni jezuité mohou vyrazit do hor hned zítra. Valaši jim zakroutí krkem dříve, než se pomodlíš otčenáš.

Venku zase začalo pršet. Viděl, jak se na skle rozstřikují drobné kapky.

„Ano, Eminence, opravdu jsem vám dobře nerozuměl,“ řekl nezvučně. Kardinálův pohled ho dráždil. „Chcete pacifikovat kraj, kde je několik tisíc lidí ve zbrani? Kde vládne nenávist a zloba proti všemu, co přichází od nás a…,“ na okamžik se odmlčel, „od vás!“

Kardinál snad nepostřehl ten choulostivý smysl, nebo byl přesvědčen, že každý plukovník je od přírody trouba a neumí se vyjadřovat. Souhlasně přikývl.

„Správně, velmi správně. Adam z Víčková sedí na Lukově, vzájemně se tolerujete, oni se necpou do nížiny a vy nelezete do hor. Každý fojt má větší regiment než vy. A říkáte, že se nedá nic dělat?“

Collato si pojednou uvědomil, že Dietrichsteinova tvář je rudá a naběhlá.

„Jenže to musí přestat!“ zařval pojednou kardinál hlasem, za který by se nemusel stydět žádný vlašský fendrych. „Rozumíte? To musí přestat! Nepotřebujeme armádu, která toleruje vnitřního nepřítele!“ Umlkl. Neočekávaně a příkře.

„Když už nemůžete zaútočit, máte alespoň přemýšlet,“ řekl zase už docela klidně. „Nikdo od vás nechce trestnou výpravu, ale rozum! Rozum do hrsti! Pacifikovat neznamená vyvraždit, jak tomu bohužel rozumí většina pánů důstojníků. Císaři docházejí neustále stížnosti na řádění soldatesky. My nepotřebujeme pustinu, vážený pane. Je třeba zmocnit se duchovních svůdců, kteří popouzejí prostý lid. Vyhmátnout kořeny rebelie a vrhnout na oheň.“

„Vyhmátnout, Eminence?“ řekl chladně plukovník. „To není tak těžké, známe je všechny, těžší je srazit jim hlavy.“

„Snad pro vás. Čím to je, že si nedovedete představit nic jiného než sekeru a špalek?“

Plukovník polkl. V hrdle měl sucho. Kardinálův tón se mu přestával líbit.

„Ale nechrne toho,“ řekl smířlivě kardinál. „Lišíme se jen v pohledu na věc. Vy jste samozřejmě voják a já vás nepozval proto, abych vám radil, kterou cestou máte proniknout do hor. To mne koneckonců ani nezajímá. Je třeba zneškodnit jen jednoho muže! Adama z Víčková a na to snad budete stačit.“

Vstal a přešel rychlým drobným krokem pracovnu. „Uznávám všechny vaše potíže, chápu, že se vám nechce zbytečně nastavovat krky, ale toho z Víčková chci, a brzy! Ihned! Potom ještě fojty, ale to má čas. Máme i jiná želízka v ohni. Pak přestěhujeme pastevce z hor do vypálených vsí. Budou se muset pěkně otáčet, aby měli střechu nad hlavou a kus žvance. Přejdou je roupy, za to vám ručím!“

Collato mlčel.

Kardinál s rukama za zády obíhal jizbou. „Máte u vašeho pluku člověka, který by byl statečný, odhodlaný a naprosto spolehlivý?“ zeptal se příkře.

Plukovník ožil. Teď to přišlo. Všechno před tím byly jen řeči.

„Naprosto spolehlivý, pane plukovníku! Máte-li takového člověka,“ pokračoval tiše a stanul nad Collatem. „Tedy, máte-li takového člověka, můžete mu slíbit mým jménem netoliko sto, ani dvě stě nebo tři sta zlatých, ale pět set! Nebudu smlouvat. Plných pět set. Bude-li to jen trochu slušný voják, tedy i důstojnický patent, splní-li úkol, který mu vaším prostřednictvím uložím.“

„Zmocnit se Adama z Víčková?“

„Zmocnit nebo zneškodnit. Živého nebo mrtvého!“

U stropu leželo ticho. Jen oheň v krbu hučel a praskal. Nepříjemný lednový den. Plukovník Collato hleděl do plamenů a před očima mu defilovaly tváře. Královská částka za jednu hlavu. Ale šel by si někdo za stovku nechat podříznout krk?

„Myslím, že mám takového člověka, Eminence,“ řekl konečně.

„Pak je to tedy v pořádku,“ usmál se mírně kardinál. „Plán je vypracován do nejmenších podrobností.“

X

Válka tedy skončila jinak, než si představoval Jan Adam i hejtman Adamčík.

Jan Adam stále ještě seděl na Lukově a netrpělivě čekal, kdy se počasí umoudří a bude moci vyrazit za Thurnem do Uher a pak do Niederlandu. Snad to nebylo ani tak počasí, které ho zde ještě zdržovalo, jako vědomí, že je posledním, kdo zůstal v zemi a že se s prvním záchvěvem jara obrátí všechna kardinálova zuřivost proti Valachům.

Další ozbrojený boj neměl teď cenu. Museli čekat na příhodnější chvíli a zatím získávat spojence. Přimět nizozemské Sea Heers k vydatnější pomoci a krále Fridricha k rozhodnému vystoupení za restituci království. Nechtěl odcházet v nejtěžší chvíli a hejtman Adamčík mu marně domlouval, že Velen už netrpělivě čeká v Berlíně, není-li na cestě do Haagu.

Od doby, kdy kardinál uveřejnil pomlouvačný pamflet na Žerotína, v němž celému světu sděloval, že mu nabízel hlavu Jana Jiřího, markraběte krnovského, bude-li mu udělen pardon, nastalo mezi emigranty odcizení. Za každým slovem číhalo podezření a nedůvěra. Navenek tomu samozřejmě nikdo nevěřil, kardinál je pletichář a špína, každá zbraň je mu dobrá, ale uvnitř si všichni svorně říkali: „Co kdyby…?“ A jeden se bál druhého.

Po uzavření míru se strach a obavy z budoucnosti změnily v zoufalství, kterému nemohlo zamezit ani Bethlenovo pohostinství. Ale tady v horách byl klid. Úspěch či neúspěch nemohl změnit nic na východu slunce, ani nezbavil uzounká políčka kamene a berany rohů. Těžké odhodlání a jistota, že nebude-li lépe, bude hůře, držela lidem hlavy vzhůru. Neměli kam ustoupit. Proto si nelámali hlavu s tím, co přinese zítřek. Tady se vždycky bojovalo a zůstane to tak do konce života.

Únorová odpoledne voněla prvními přísliby jara a špinavé zbytky sněhu na severních stráních mizely téměř před očima. Vlahé závany jižního větru vzbuzovaly v Zuzaně nejasnou vzpomínku na dětská léta, kdy nedočkavě vybíhala bosá k potoku a brouzdala se špinavými kalužemi.

Cítila stoupání mízy k vlastnímu srdci a už se tak úzkostlivě Martinovi nevyhýbala, jako v prvních dnech po jeho návratu. Občas mu letmo a jen náhodou pohlédla do očí, aby se přesvědčila, zůstalo-li v nich ještě něco z toho dne, kdy mu napájela v lukovské stáji koně.

Bylo to jako brouzdání vřelou vodou a na rukou jí vyskakovala husí kůže. Teď seděla na padlém kmeni a život se jí zdál jednoduchý a prostý, jako všechno, co viděla kolem sebe. Věděla, že co nevidět by měl dole pod strání projet Martin cestou ze vsi na Lukov. Byla to dráždivá představa, trhání kopřiv holýma rukama.

Říkala si – docela zbytečně – že sem není stejně z cesty vidět. Ale zatím pokoušela osud. Možná že si jí nevšimne, ale možná… Ta hra ji bavila. Vzbuzovala příjemné napětí. Naslouchala tepotu krve ve spáncích i jemnému šelestu nahých, probouzejících se větví. Snad jen proto, aby nepřeslechla údery podkov do kamenů stezky. Zpozorovala jezdce. Martin!

Bylo jí najednou horko i zima a nepoznávala svůj hlas. Usedl vedle ní na zteřelý kmen a něco vyprávěl. Vlastně ho ani neposlouchala. Ráno zadrželi v horách cizího chlapa. Jen tak tak, že mu to nenasolili. „Kdy už bude konečně klid,“ myslela si.

„Nejdříve se nám zdálo,“ pokračoval Martin zaujatě, „že je to císařský špeh, ale pak se z něj vyklubal niederlandský posel spěchající do Uher s balíkem dopisů pro Bethlena. Teď sedí u Jana Adama a děkuje Bohu, že z toho tak vyšel… Ale ty mne vůbec neposloucháš,“ řekl udiveně. „Nač myslíš?“

„Poslouchám, poslouchám,“ vydechla překotně a pokusila se ukrýt za štít úsměvu.

„Ale neposloucháš,“ řekl zklamaně a trochu přisedl. Mezi prsty přelamoval suchou větévku. „Vzpomněla sis někdy?“ zeptal se nejistě. „Nebo to nebyla pravda?“ Zdůraznil slůvko t o.

Věděla dobře, co znamená. Uvědomila si, že má dlaň těsně u její. Na zemi ležely zbytky polámané větvičky, s kterou si před chvílí hrál. Vítr sotva slyšitelně třel holými větvemi.

„Byla to pravda,“ řekla zastřeně a opět cítila to napětí, jako když ohýbáš prut.

„Tak proč…,“ zakoktal, „proč se mi vyhýbáš?“

„Nevyhýbám se ti, vidíš přece, že se ti nevyhýbám.“ Napadlo ji, co vlastně do člověka vstoupí, že nemůže najednou popadnout dech a srdce má až v hrdle.

Všiml si, jak jí tvář pobledla.

Mrak zastřel slunce a z hor dechl ledový vítr. Měla tenkou sukni, vítr ji přisával ke kolenům a nadýmal v bocích.

„Chtěl jsem…,“ rozhodnost z jeho hlasu zmizela. „Chtěl jsem… Zítra odjíždím,“ vykoktal prudce. „S panem Adamem do Uher.“ Konečně to bylo venku.

Vyděšeně pozvedla hlavu. U nohou jí ležela polámaná větévka. „Do Uher…?“

„A pak bůhví kam,“

Do Uher a pak bůhví kam. Všichni někam odjíždějí. Ženské v chalupách zůstávají samy. Kolik jich je nahoře ve vsi. Teď už tomu rozumí. Dnes ukázal osud prstem na ni. Odjede… do Uher a pak bůhví kam.

„Zuzanko,“ řekl najednou klidně. „Zuzanko…“

Tak ji doma budívala máma. Slyšela její hlas. V člověku je všechno. Minulost i přítomnost. Jen budoucnost někam uniká. „Zuzanko, je čas…,“ vyskočila rovnýma nohama. Zatopit, ohřát mléko k snídani nebo včerejší polévku. Maminka už byla venku. Zapřahala tátovi koně..

„Zuzano, já…“

Seděla zase na padlém kmeni. Vítr byl opravdu studený. Musí už jít, aby ji mamulka Adamčíková nehledala. „Než odjedu…“

Vrátila se pohledem k Martinovi. Už dávno jí nikdo neřekl „Zuzanko“. Položila mu dlaň na ústa a zavrtěla hlavou. „Teď to neříkej, teď ne. Až se vrátíš.“

Van de Bookstel se tvářil důstojně a jeho hnědé, trochu vypoulené oči střídavě ulpívaly na tváři Jana Adama a hejtmana Adamčíka. Seděli u starého stolu ve velké jizbě.

Mluvil docela obstojně německy, ale příliš řečí nenadělal. Opatrný a nedůvěřivý. Stále ještě si nebyl zcela jist, kde se vlastně ocitl.

Jehně bylo dobře propečené a chléb ještě voněl pecí. Van de Bookstel nejedl, žral. Hltavě a dychtivě. Občas prohodil něco o politice a jeho „er“ znělo chrčivě a dunivě, jako když převaluje v ústech ořechy.

Na truhle u krbu ležela naditá, kožená brašna s objemným balíkem listů. Všechno řádně zapečetěné a adresované Bethlenovi a pánům emigrantům.

Jan Adam se musel usmát, když si vzpomněl, s jakou pýchou ho Martin přivlekl na Lukov. Císařský špeh! V té chvíli, nevypadal Van de Bookstel zdaleka tak důstojně jako teď. Padli na něho, když lesními cestami pěkně zostra štráfoval ke Vsetínu. Museli pod ním zastřelit koně, aby dostal rozum. Teď už bylo všechno jasné, chtěl přes Púchov do Uher. Dopisy stály za to, aby při prvním houknutí nezvedl ruce. Ale měl namále. Koně mu mohou nahradit, s prostřelenou hlavou by to bylo horší.

„Ten smradlavý mnich, Pere Joseph,“ řekl plnými ústy Holanďan, „dává z příkazu kardinála Richelieua dohromady koalici proti Španělům. Dlouho klid nebude. Naši Hooghmogende Heern si od toho mnoho slibují. Angličanům se námluvy nedaří dost rychle…,“ hlasitě se zasmál.

Hryzal do kýty a těkavě bloudil pohledem po jizbě. Hejtman Adamčík mu nerozuměl. Sledoval pouze jeho oči a snažil se z výrazu tváře vyčíst, co asi říká.

„A co soudí velkomožní páni o Mikulovském míru?“ zeptal se tiše Jan Adam.

Holanďan pozvedl hlavu. „Z nouze ctnost,“ řekl lhostejně. „Dánové to vzali za špatný konec. Spoléhali pouze na knížete Bethlena.“ Zašklebil se. „On se každý nejraději stará jen sám o sebe.“

„To je pravda,“ přisvědčil Adam. „Budou-li to však Hooghmogende Heern praktikovat stejně, může se stát, že Filip zhltne Nizozemí dříve, než se vzpamatují.“

„V téhle válce se tolik nespěchá.“ Rozkašlal se. Snad mu zaskočilo. „Nejde to tak rychle.“ Napil se vína a otřel uslzené oči. Pak se pokusil o úsměv. „Jsem rád, že zítra máme společnou cestu. Ty vaše hory…“

„Jsou úplně bezpečné,“ řekl Adam spokojeně, „přesvědčíte se sám.“

„Jak pro koho,“ uchechtl se Bookstel. „Dnes si moc rád lehnu, jsem znovu na světě. Jen aby se mi nezdálo o těch vašich… Jak že se jmenují? Valaši?“

„Salvaquardii vám na cestu nedali?“ zeptal se neočekávaně Adam.

Bookstel se u dveří otočil a nechápavě na něho pohlédl. Pak se rozpačitě usmál. „Nedali. Kdyby u mne císařští tohle našli,“ poklepal na brašnu, „nepomůže mi deset průvodních listů a pro vás…,“ zaváhal. „Odpusťte, u nás se toho o vás mnoho neví.“

„Dobrou noc,“ řekl zdvořile Adam. „Ráno za svítání vás nechám vzbudit.“

Van de Bookstel se těžce uklonil a zdálo se, že si není docela jist, neřekl-li něco nevhodného.

Osaměli.

„Pakáž na obou stranách,“ zabručel Adamčík. „Stejný knecht, jako ti tady. Za peníze rozpáře břicho vlastní mámě. Všiml jste si jeho očí?“

Adam pokrčil rameny. „Spojenci si vybírají stejně málo jako císařští.“

„Někdy si myslím,“ řekl hejtman, „že pro nás, obyčejné lidi, by bylo nejlépe nestát na žádné straně.“

„To mi říkáš na rozloučenou?“ zeptal se Adam překvapeně.

Přešlápl. „Pane Jene, vám nebo komukoli jinému. Už jsme spolu něco přeskákali a máme k vám důvěru. Vaše cesta je rovná. Ale všichni nejsou jako vy. Odpovězte mi po pravdě. Co teď máme dělat? Poneseme na hřbetech to, co páni emigranti začali a nedovedli k cíli. Fojtové se ptají, co bude dál, a já musím odpovědět. Jsou mezi námi i lidé z katolických panství. To není jednoduchá věc.“

Jan Adam složil unaveně hlavu do dlaní. Ponesou na hřbetech, co oni začali. Celá země nese kříž, který jí vložili na bedra. Za hradbami měst mohou chytračit, ale tady chytračit nelze. Napadlo ho, že zase dělají všechno špatně. Nekonečný kruh a oni obcházejí kolem. Nedovedou vstoupit dovnitř a vyhmátnout podstatu. Mlčel. Těžká odpověď.

„Tak jsem to nemyslel,“ řekl tiše Adamčík. „Vy samozřejmě musíte pryč a s námi můžete vždycky počítat. Nějak to už přečkáme. Všechny nás vyhubit nemohou. Vždycky zůstane někdo, kdo na jaře znovu zaseje.“

„Něčeho jsme snad přece dosáhli,“ povzdechl Adam a mezi očima mu vyskočila hluboká vráska. „Císař si nesmí myslet, že mu tahle země spadne do klína. Přijdeme zase, vrátíme se. Určitě se vrátíme.“

Zuzana byla už docela mokrá. Červený nos a zkřehlé nohy. Přešlapovala a choulila se. Dávno měli projet. Od rozednění čekala na okraji stezky. Do Uher a pak bůhví kam. Aby neřekl, že se mu vyhýbá, že se nepřišla rozloučit.

Někde se sypalo kamení, rachotilo a hrnulo se. Zbystřila pozornost. Dnilo. Ale les ještě dřímal. Pak je spatřila. Vylézali z mlhy jako z temného chléva. Prokřehlí, ospalí. Martin, pár kroků za ním Jan Adam a ten muž z Niederlandu. Hlava mu klimbala sem a tam a marně se snažil udržet otevřené oči.

Martin byl najednou nesvůj a rudý, jako kdyby běžel do toho vrchu pěšky. Uhnul na okraj stezky, aby mohli ti dva předjet.

„Proč nejsi za pecí, zmrzneš!“ řekl přísně Adam, ale Zuzaně se zdálo, že se na ni usmál. „Dlouho nezdržuj, ať neštve zbytečně koně!“

Vděčně kývla hlavou.

Déšť neustával. Z koní stoupala pára a srážela se na zvlhlé srsti. Van de Bookstel o půl délky vpředu.

„Zuzano…,“ neslyšela Martinův hlas. Stoupali po cestě vzhůru.

„Pane Adame…,“ zaznělo to zadrhle a úzkostně. „Pane Adame!“ teď vykřikla. Nepřirozeně a poděšeně. Zastavil se. Kapky měkce hladily loňské listí. Udělala několik kroků. Rozmoklý jíl uhýbal pod nohama. Toho člověka po Adamově boku už jednou viděla. Ano, byl to on.

„Voják z císařského ležení!“

„Žení, žení, žení,“ odrazilo se od příkré stráně.

A ticho.

Vítr se hnal po nahých úbočích a tlačil mlhu do rozeklaných dolin, jako peří deroucí se z pytle.

Na zlomek okamžiku se zastavil čas. Nemohli pochopit souvislost. Pak Van de Bookstel, posel z Niederlandu pustil cíp pláště, který si přidržoval na břiše, aby mu nenamokla brašna s listy.

Nebezpečný pohyb.

Jan Adam strhl koně. Pozdě!

Ze skrýše na cizincově břiše blýsklo a zahřmělo a pak už kůň i jezdec letěli přímo dolů, stráň nestraň k nepropustné cloně mlhy a za nimi se řinula lavina kamene a štěrku.

Vykřikla.

Martin vyrazil za ním.

Poděšený kůň ržál, vzpínal se a Adamova hlava tupě bušila do rozbahnělé stezky. Pověsila se vší silou na uzdu. Slyšela chrupání zubů a vrzání udidla. Neočekávaně ji ovanula horká myšlenka. Teď už nemusí Martin do Uher.

Škvírami pode dveřmi táhl chlad. Oheň dohořel a jen v komíně to hvízdalo a vzdychalo. Maryana seděla se zavřenýma očima ve starém, vyřezávaném křesle, zachumlaná do těžké kožešinové přikrývky a hlava jí občas bezvládně poklesla.

Byla k smrti unavená. Tři noci trvala ta cesta. Déšť se sněhem a zima. Ve dne se skrývali v lesích, mokří, zkřehlí, a sotva padl soumrak, štval hejtman Adamčík koně, sebe i jí, neschůdnými stezkami k horám. Tři noci.

Ale už je to pryč. Ještě je do krve odřená a cítí každou kost. Jen ta strašná, dusivá úzkost je pryč. Žije! Jan Adam žije. Teď už na ničem nezáleží. Zhluboka povzdechla, protáhla se a kožešina se jí sesmekla s nohou.

Viděla nejasné obrysy lůžka a chvíli pozorně naslouchala jeho dechu. Byl tichý a pravidelný, Neodvážila se vstát, aby křeslo nezaskřípělo. Aby ho nevzbudila. Měla žízeň a snad i horečku. Bříšky prstů slepě ohmatávala ohlazené řezby na loketnících a v podvědomí si snažila představit, co vlastně znamenají.

Tu službu hejtmanovi nikdy nezapomene. Kdo jiný by ji mohl provést celou zemí až na Lukov. Císařské hlídky pročesávají kraj a pasou po všem, co se pohne na silnici. Teprve teď začíná skutečně chápat, co vlastně Adama k těm lidem táhne. Proč se o ně opírá a proč měl úspěch. Zdvihla kožešinu. Snad má opravdu horečku. Jak je to dlouho, co seděla v tomhle křesle?

Tehdy si představovala návrat jinak. Úplně jinak. Ale dnes je ráda, že tu může sedět, a nemyslí na to, co bude zítra nebo pozítří. K čemu jí je ten spor mezi císařem a králem? Kdo jí nahradí promarněná léta? Chce svého Jana a děti. Trochu klidu, aby mohli žít jako lidé, aby se netřásla hrůzou, že zase přijde hejtman a pak pojedou nocí. Žena má vždycky o životě jinou představu než muž. Co má na tomhle světě smysl a co si člověk s sebou vezme? Nestačí, že jsou žebráci. Chtějí je zahubit a zničit. Kolik scházelo a spor byl rozřešen. Pro Adama i pro ni.

Opatrně se pohnula. Musí přihodit na oheň, začíná být chladno. Neměla by ho vzbudit? Je čas k večeři. Sklonila se nad lůžkem. Sabina a Karel půjdou také za chvíli spát. Měl otevřené oči a slabě se usmíval.

„Nespíš?“ vydechla překvapeně. Snad ji celou tu dobu pozoroval Zavrtěl hlavou a vzal ji za ruce. Usedla na okraj lůžka. V krbu žhnuly poslední uhlíky. Chtěla jít přece přiložit – a musí se napít, má hroznou žízeň.

„Čert mi to byl dlužen,“ řekl polohlasně. „Nejméně o měsíc se zdržím.“

Všechno se vrátilo. Nezměnil se. Nevytloukli mu tu věčnou vzpouru z hlavy. Ale co vlastrfě čekala? Že se stane zázrak? Že toho nechá? Ne, to jistě ne, takový zázrak se nestane. Povzdechla a zabořila hlavu vedle jeho. „Nic ti neuteče, na to teď nemysli!“

Tvář měl zarostlou. Hroty vousů ji bodaly do úst. Přece jen se od ní Bůh neodvrátil. Seslal jí tuto chvíli.

Chvíli jednoty a blízkosti. Opět pojede tři noci zpět a ve dne se bude skrývat v lesích. Je to jen přestávka.

„Mohli bychom se vystěhovat,“ řekla po dlouhé chvíli rozhodně a posadila se, aby mu lépe viděla do tváře. „Skoncovat s tím, mít zase lidskou důstojnost. Všichni se vystěhovávají, i ti, kteří naoko přestoupili.“ Mluvila překotně a vzrušeně. Uvědomovala si, že má vyschlé hrdlo a že se chtěla napít. „Paní Maxmiliána z Aperštorfu utekla nedávno s osmi dětmi. Nechci, aby tě zabili! Nechci tu zůstat sama, půjdu s tebou! Mysli trochu na nás…“

Pomalu otočil hlavu. Mysli trochu na nás. Viděl její tvář jen nezřetelně, ale slyšel, jak vzrušeně dýchá, a cítil, jak se chvěje. „Chci zachovat lidskou důstojnost sobě i vám,“ řekl chraptivě. „Bez cti nemůže být ani důstojnosti. Musíš mít rozum, Maryano, víš, že to není možné.“ Odvrátil hlavu. Cítil, jak zadržuje pláč. Na dnešek se mu zdálo o Phonixovi. Holohlavý v rudém plášti… Proč se mu ten člověk připletl do snů? Proč si na něj vzpomněl?

Vstala a rozžala svícen. Voda v cínovém džbánu byla ledová a pálila v hrdle. Pak vzala z hranice velké poleno a přihodila na oheň.

Sledoval ji malátným pohledem. Už ví. Phonix otáčel křišťálovou koulí a říkal: „Bude to dlouho trvat, bude to dlouho trvat.“

Chtěl se protáhnout, ale prudká bolest ho přitiskla zpět. Zkřivil tvář. Kardinál mu pořádně posvítil. Leží jim asi pěkně v krku. Vrátila se k lůžku.

„Tady máš aspoň střechu nad hlavou,“ řekl a položil si její dlaň na oči. „Na brněnský dům ti nesáhnou. Kdo měl hotovost nebo stihl včas prodat statky, mohl utíkat. Pochop to, většina tře bídu s nouzí. Možná hůř než tady.

Musíme zvítězit, není jiné cesty!“ kardinálovi sedl na lep a teď leží jako lazar. Hejtman se chtěl s lidmi stáhnout do hor a musí tu kvůli němu zůstat. Jak se rozkřikne, že Valaši odcházejí, hned udeří císařští na Lukov.

Už nenaléhala. K čemu? Má pravdu, to jen v člověku se všechno občas vzbouří a chtěl by změnit běh času. Vážné ho pozorovala. Kost a kůže, Co se to s ním stalo? Co to z nich udělali? Nejlepší lidé umírají na popravištích a ranami vrahů. Jakou víru přinášejí páni jezuité národu?

„Musím vyrazit co nejdříve, jak to bude jen trochu možné.“

„Adame, Adame,“ řekla zastřeně a odvrátila pohled. „Opravdu musím!“ dodal šeptem.

Schoulila se k němu a vsunula mu dlaně pod hlavu. Byly vlhké a horké. „Mně nezáleží ani na Velenovi, ani na králi,“ vydechla chraptivě. „To je náš život, nechci si ho nechat vzít. Pochop přece, náš život! A utíká nám pod rukama. Teď jsem šťastná, že mohu být u tebe, každé promarněné chvíle je škoda.“ Mluvila překotně a křečovitě, jako v horečce. „Musím ti vyprávět o Sabině, jak vyrostla. Začíná už číst německy i latinsky. A Karel…,“ hlas se jí zlomil.

„Musíš důvěřovat, Maryano,“ řekl unaveně a znělo to hluše, prázdně. Údery do puklého zvonu. „Je to jen otázka času.“ Bolest v rameni se stupňovala. Neodvažoval se pohnout, neodvažoval se jí odtáhnout hlavu. „Západ nás nenechá padnout. Jde i o jejich zájmy. Vydržet, vydržet, Maryano!“ Pevně ji stiskl. „Mikulovský mír není pro císaře úspěchem, pouze oddálil rozhodnutí. Kolik chybělo a Morava byla naše. Teď nemohu ustoupit. Je třeba každé ruky!“ Kolikrát jí ta slova říkal. Kolikrát tak přesvědčoval sám sebe.

„Je třeba burcovat a vysvětlovat. Připravovat zahraniční akce. Velen začíná ztrácet důvěru u Bethlena a snad i v Haagu. Za mnou stojí osm tisíc mužů přímo uvnitř země. Držíme hranici na severu i na východě. To je síla, bez které se nemohou spojenci obejít. Naši lidé nechtějí žold ani proviant, ani zbraně. Chtějí jen zvítězit! To nejsou žoldnéřské oddíly, které po porážce přeběhnou k nepříteli. Valachy mohou porazit, ale nemohou je zničit. Mohou vypálit vsi, ale budou žít v horách a zítra povstanou znovu.“

Vzrušil se a rozkašlal. „Mám odpovědnost, Maryano. Mám odpovědnost před všemi, kteří trpí jako ty. Musím do Uher a do Haagu. Nebudu mluvit o regimentech, které je třeba teprve naverbovat. Naše regimenty čekají. Čekají na sebemenší akci. My poraženi nejsme!“

Plameny svící se kymácely na kamenných zdech a v krbu hlasitě pukala polena. Noc je vždycky nejhorší. Kolikátou noc se už nemůže pohnout. A jitro daleko, strašlivě daleko. Spát se nechce – a možná že už nikdy nepohne rukou…

„Pochop, já nemohu zůstat vzadu,“ řekl těžce. „Nemám právo zůstat vzadu.“

XI

Jaro bylo chladné a nevlídné. Ještě začátkem dubna se zdálo, že snad ani nepřijde. Vydrancovaná země jen s námahou setřásala blátivý krunýř zimní nepohody. Nezoraná pole se zelenala první trávou. Hlad byl snad ještě větší než v prosinci. Matky neměly mléko a každé druhé dítě, které se do toho nešťastného času narodilo, zemřelo. Co nesežrali císařští, sežraly myši.

Celá hejna myší se stahovala z polí ke vsím a ničila poslední zásoby. Takovou spoustu nikdo nepamatoval. Bůhví odkud se vzaly, ale bylo to neklamné znamení. Přijde pohroma! V Kroměříži ohlodaly chromce, který spával v arcibiskupských stájích a v Prostějově zaútočily na žebračku před kostelem. Velké německé myši s tlustými ocasy. Proslechlo se, že zemí chodí muž se zelenou čepicí a dlouhou píšťalou. Každý věděl, co to znamená. Krysař! Posádky dostaly rozkaz takového člověka ihned zadržet a předat pánům jezuitům k výslechu. Ale ten člověk chodil zemí dál a nikdo ho neviděl!

První květnový týden, kdy jaro počalo štědřeji zakrývat vezdejší bídu, zastihl Jana Adama na cestě z Uher do Nizozemí. Unavený a sešlý, s ranou sotva zajizvenou, ale srdcem plným nových nadějí, proklouzl skrytými stezkami do Slezska a polskou rovinou spěchal přes Vratislav k Berlínu.

V Uhrách se dlouho neohřál. Většina přátel odešla na západ, sotva sešel lednový sníh a Velen již horlivě organizoval v Berlíně českou menšinu, soustřeďoval síly a pravidelně zajížděl do Haagu k jednání s králem a generálními stavy.

Jan Adam spěchal. Zprávy, které vezl králi od knížete Bethlena, ho nenechaly odpočinout, ani vyspat. Teď šlo o každý den. Zatím co se Velen koncem ledna loučil chladně a téměř nepřátelsky s uherským Bethlenem a kníže lhostejně vysvětloval, že teď není pro další boj příhodná politická konstelace, neuplynuly ani tři měsíce a všechno se od základu změnilo.

Teplý vítr z dalekých pust přivál kromě stálého počasí i nové naděje. Velká porta dala Sedmihradskému jemně na srozuměnou, že by přivítala, kdyby články Mikulovského míru nebral příliš úzkoprse a ve vhodné chvíli definitivně vyřešil spor s Habsburkem.

Za tím účelem poskytne císař Turků knížeti třicet tisíc jízdních a deset tisíc pěších. Přidá-li on stejné množství, smete Habsburka jednou provždy z politické scény. První kontingenty tureckých armád dorazily právě v době, kdy Jan Adam odjížděl.

Bethlen přijal sliby o obrovské pomoci s tradiční nedůvěrou a ihned požádal Adama, aby jeho jménem jednal s nizozemskými Hooghmogende Heern i českým králem a zajistil co nejrychleji nástup protestantů ze severu do Čech a na Moravu. On zaútočí nejpozději v červenci z jihu.

Loňskou porážku sežraly tedy myši a spláchla voda. Na muže se zelenou čepicí a dlouhou píšťalou už nikdo nemyslel. Byly jiné starosti. Naděje rašila ke květnové obloze jako hrachový stvol a měnila se přímo před očima v strom jistoty. Všechny povídačky o Cecilii Renatě a Bethlenových námluvách byly definitivně zapomenuty. Kníže se připravoval k boji s neobvyklou rozhodností.

Denně jel dvanáct hodin a nešetřil koně, ani sebe. Byl nejvyšší čas začít s přípravami k tažení. Koncem května dorazil do Berlína, ale Velena zde již nezastihl. Meškal v Haagu na poradách a snažil se přimět krále, aby se, jakmile dojde k novému výpadu, postavil sám do čela emigrantských vojsk.

Po dvou dnech odpočinku u dvora braniborského kurfiřta Jiřího Viléma zamířil Jan Adam do Niederlandu. Kteréhosi jitra ho pohltila a okouzlila laskavá, úrodná rovina. Všude klid a spořádané vsi, mír a blahobyt. Ve Flandrech sice leželi Španělé, ale teď dávali pokoj. Čtvrtý Filip v Madridě nechtěl vehnat Oranžského do rozhodného vystoupení proti sobě, ani proti Vídni.

Přijetí bylo zcela neoficiální. Jeho Milost ležela na sešlapaném velkém koberci s výjevy námořních bitev a hrála s princi a princeznami hru zvanou „Dělová koule“.

„Mnoho jsme o vás slyšeli,“ řekl srdečně král a se všemi dětmi povstal z koberce. Tajný sekretář představil pak se směšnou důstojností Adama princům Ruprechtovi, Mořicovi, Filipovi, Eduardovi, Karlovi a princeznám Alžbětě, Jindřišce, Marii a Žofii. Adama se na okamžik zmocnila touha sednout si s nimi na koberec jako před chvílí král a pokračovat ve hře.

„Vaše věrnost a odvaha nám způsobují radost,“ řekl opět Fridrich a upravoval si oděv. Bez zájmu přijal Bethlenovy pověřovací listiny, a aniž na ně pohlédl, položil je tajnému sekretáři na stříbrný podnos.

Pak v průvodu všech svých větších i menších stvořeníček vyrazili zámeckými chodbami a putovali obklopeni křikem a smíchem, dupotem a šťouchanci ke komnatám naší milé Paní matky. Haagský dvůr byl na první pohled skromný a prostý, zámek spíše sešlý než skvělý.

Královna v kruhu svých dam a za pomoci lorda Viléma Cravena vyřizovala právě diplomatickou korespondenci a žádala anglický parlament, nikoli zatvrzelého otce, o půjčku na válečné tažení.

Vtrhli s křikem dovnitř a královna se podrážděně obrátila.

„Můj milý, nemohl jste nechat děti v jejich pokoji?“ řekla káravě a dovolila, aby jí Adam políbil ruku. „Pan Velen mne už informoval, vítám vás.“

Král se rozpačitě usmál a dlaněmi cuchal účes malé Jindřišce. „Ale příteli,“ pokárala ho laskavě a pohlédla na jednu ze svých dam. „Paní Maxmiliáno, ujměte se dětí. Jeho Veličenstvo je hrozně rozmazluje.“

Paní z Aperstorfu, krásná, statná žena, matka osmi dětí, s kterými uprchla z Čech, rázně zasáhla. Odcházela obklopena hlučícím stádečkem cestou, jíž před chvílí přišli. Královna je okamžik mateřským pohledem sledovala a pak rázně odsunula rozepsaný list. Jan Adam si uvědomil, že vláda Českého království, je-li vůbec ještě jaká, je soustředěna právě v těchto rukou. Přes dlouhou řadu porodů si Alžběta uchovala mladistvou postavu a tvář téměř bez vrásek. Laskavou tvář matky, ale také ženy, která bojuje o svůj domov.

Velen se v situaci zřejmě dobře vyznal, protože zde byli přítomní všichni vlivní členové dvora a zahraniční přátelé. Obratný diplomat Dudley Carlton, doktor Ondřej Habervešl, učený bratr Jan Amos, zplnomocněný agent českých stavů Du Bois, generál z Bubna i mladý Thurn.

„Dámy se mohou jít projít,“ řekla s laskavým úsměvem Paní. Pak okamžik zaváhala a její pohled se střetl s pohledem lorda Cravena. „Snad jen slečna de Loo, nebude-li ji to obtěžovat…“

Mladá, černě oděná dáma se sotva znatelně uklonila. Měla výraznou, oduševnělou tvář a přiléhavý černý šat ji obaloval kouzlem vlašských monastýrů. Adamovi se zdálo, že má v tváři podivně tragický výraz

„Kdyby se mi snad udělalo nevolno,“ dodala po chvíli královna a omluvně se usmála. Byla to záminka. Pečlivě vybírala své hosty.

„Politické záležitosti přenechávejte, drahá, mně,“ řekl král starostlivě.

„Ano, máte pravdu, nebudu samozřejmě do ničeho zasahovat,“ usmála se a sáhla po šití ležícím na malém stolku. „Chci si jen poslechnout nejnovější zprávy.“ Netrpělivě pokynula a král usedl po jejím boku, kde ještě před okamžikem seděl lord Vilém Craven, který při jeho příchodu zdvořile vstal a uvolnil čestné místo. Byl královniným důvěrným přítelem a rádcem. Nelitoval vlastních prostředků, aby mohl na ostrově ovlivňovat veřejné mínění v Alžbětin prospěch a tak přimět Jakuba ke změně politiky.

Až do oběda vysvětloval Jan Adam politickou situaci, neočekávaně vytvořenou tureckým zásahem. Rozvinul před zaraženými posluchači přesný plán útoku tří armád, které měly osvobodit současně Čechy i Moravu. Turecké oddíly odříznou všechny cesty z jihu a spojenecké armády od západu. Páni Holanďané poskytnou nezbytná děla k dobývání měst a finanční půjčku ve výši dvě stě tisíc zlatých. Emigrantské oddíly proniknou co nejrychleji hluboko do země a obsadí všechna důležitá strategická místa, aby se nepřítel neměl kde zachytit.

„Zajisté že se postavím do čela první armády, která vyrazí do Čech,“ řekl vzrušeně Fridrich, když Adam skončil „Už proto, aby k vítězství nedošlo vyloženě tureckou zásluhou. Nechceme být vazaly Porty, jako pan Bethlen. Není vyloučeno, že bychom se pak horlivého spojence nemuseli zbavit.“ Rozhlédl se po přítomných. Nikdo si o něm nesmí myslet, že je baba, že se vyhýbá boji. Nikdy se boji nevyhýbal! Teď je samozřejmě v politice trochu nepřehledná situace, ale když bude třeba, půjde.

Alžběta mlčela. I lord Graven mlčel.

„Je pravda,“ pokračoval král tišeji, jakoby se za jejich mlčení styděl, „že turecká pomoc vyvolá bezpochyby zápornou reakci v Madridě Tyto nálady se mohou přenést i do Anglie a tchána všichni znáte. Právě– teď, že ano, drahá Alžběto, když jsme ve finanční tísni.“

Opět to těžké, rozpačité ticho.

Královna se sklopenou hlavou vyšívala blankytnou nití dětský povijan.

„V té jsme stále, Veličenstvo,“ řekla výsměšně a králova tvář se zbarvila krví.

„Obávám se, že ani generální stavové nebudou tureckým útokem příliš nadšeni,“ poznamenal Du Bois, aby přerušil trapné mlčeni „Turci nejsou nikde populární, kdyby šlo o pár regimentů…, ale čtyřicetitisícová armáda0 Jaké je vedou zájmy k tak velkorysému podniku? Co vlastně sleduji? Jsme přece křesťané.“

„S několika regimenty císaře neporazíme,“ řekl ostře Adam a napadlo ho, koho tady Du Bois zastupuje. „Je to výjimečná příležitost. Celá země se pozvedne, přejdeme-li včas.“ O

Ticho.

Vycítil, že nálada není příznivá. I Velen mlčel i mladý Thurn a generál z Bubna, pan švagr. Emigranti tu tvořili nepatrný ostrůvek uprostřed anglického a holandského

živlu.

Královna řekla něco anglicky a lord Craven pokrčil rameny. Slečna de Loo se mazlila s bílým psíkem a občas na Adama zvědavě pohlédla. Něco se dělo. Něco, čemu nerozuměl. Proč nejásají, proč se neradují, že konečné řešení je na dosah ruky. Koho si chtějí vybrat za spojence? Císařští se přece chovají hůře než Turci.

„Milý pane z Víčková,“ řekla laskavě Alžběta a odložila šití. „Situace je mnohem komplikovanější, než se jeví na Moravě nebo v Uhrách, My jsme samozřejmě kdykoli připraveni ujmout se vlády a přinést nutné oběti. Ale musíme přihlížet také k zájmům našich přátel v Anglii i zde. Musíme jednat s ohledem na budoucnost. Vítáme iniciativu knížete Bethlena a ze všech sil mu budeme nápomocni. Ze všech našich sil. Rozhodnutí o vyslání vojsk Unie mohou však učinit jen generální stavové. Nejdříve přesvědčte je.“

Adamovi se zdálo, že tu stojí osamocen a ztracen. Co si asi teď myslí Baro Zerotin velmož a co Velen Žebrák? Ne, to není spojenectví s Turky, které vzbuzuje nechuť. Zdá se, že jim to přišlo nevhod. Vzpomněl si na slova hejtmana Adamčíka – nepomůžeme-li si sami, nikdo nám nepomůže.

Král si hrál s velkými perleťovými knoflíky a nejistě hleděl do rohu místnosti. Pro českou korunu přišel i o rodnou Falc. To ho snad nejvíce hnětlo.

„Teď je čas k obědu, přátelé,“ usmála se královna. „Ještě si o celé záležitosti pohovoříme.. Jsme sice jen vyhnanci a chudí příbuzní mocného Albionu,“ povzdechla ironicky, „ale pro věrné přátele je i u našeho prostého stolu dost místa. Doufám, pane Adame, že vás budu vídat každý den u tabule. Jste naším hostem. Tolik jsem toho slyšela o těch…,“ zaváhala a hledala vhodný výraz, „Valaších, jací to jsou lidé. I o vašich činech. Jsme hrdi, že naše věc má takové ochránce.“ Povstala a celá společnost se zvedla. Bílý psík slečny de Loo běžel s hlasitým štěkotem v čele průvodu.

Jan Adam se uklonil a ustoupil stranou.

„Tak to vidíte, Adámku,“ řekl s potměšilým úsměvem Velen a zavěsil se do jeho paže. Říkal mu tak vždycky, když jim bylo těžko. „A vy jste, myslím, uštval svého posledního koně. Tady je situace skutečně komplikovaná. Ale nic,“ dodal vesele, když viděl jeho vážnou tvář. „Chceme-li něčeho dosáhnout, musíme jednat sami. Královna právě žádá anglický parlament o půjčku. Má svázané ruce Nesmí veřejně udělat nic, co by se křížilo s britskou politikou.“ Důvěrně se k němu naklonil. „Asi se vám zdá, že tu maříme čas, ale nejde to jinak. To je jediná cesta vedoucí k restituci. V Madridě jsou teď oficiální námluvy.“

‚A cenou za ně má být České království?“ zeptal se ironicky Adam.

„Ne tak docela. Nesmíme být příliš domýšliví. Je to jen jedna z cen, které mají pomoci Waleskému k infantce. Generálním stavům také není do zpěvu, hraje se o Flandry. Každý neočekávaný vývoj situace může mít dalekosáhlé následky. Proto ta opatrnost.“

Bylo mu nevolno. Všude jen lest a úskoky.

„Zítra požádám pana Clementa de Loo, aby vás soukromě přijal, je to můj přítel. A nejvlivnější holandský bankéř. Nesmíme zavírat oči před skutečností. Mijnheer de Loo má z Vídně i Madridu lepší zprávy než pan Mořic. Ví například zcela přesně, kolik sudů indiga vrhne na trh Španělsko a kolik Anglie. Královna byla tak laskavá a vyhověla mé prosbě, aby se sestra pana de Loo, Ticie, stala její dvorní dámou. Je to výhodné pro obě strany.“

Dny se nekonečně vlekly a datum oficiálního slyšení nebylo ještě stanoveno. Marně počítal, za jak dlouho by mohla Mansfeldova vojska dorazit k hranici. Začínal ztrácet trpělivost.

Také mijnheer de Loo mlčel. Ozval se až koncem příštího týdne se zdvořilou omluvou, že vzhledem k příjezdu několika svých obchodních lodí nemohl pana z Víčková ihned přijmout. Nyní se však již uvolnil a přijímá každý den od páté do sedmé večer.

Nazítří se Adam vypravil k bankéři. Šel známou cestou k přístavu a pozoroval odlesky moře, které ho stále více okouzlovalo. Dům se rozkládal přímo na nábřeží, vysoký a mohutný, celý z červených cihel. Nyní rudě zářil v paprscích zapadajícího slunce a světlo ostře pronikalo barevnými tabulkami v oknech.

Adam stál ve dvoraně všechen nesvůj a roztržitě prohlížel modely lodí a obrazy na stěnách. Může mít tento člověk skutečně vliv na uspíšení rozhodnutí? Nemaří zbytečně čas?

Konečně se otevřely dveře a čisťounká a vymydlená služtička vedla Adama vzhůru po širokém schodišti k pracovně neuváženějšího bankéře Nizozemí, Clementa de Loo.

„Viděl jste ty dva velké trojstěžníky v přístavu?“ zeptal se nenuceně de Loo a kývl hlavou k oknu. Pak podal Adamovi ruku. „Dnes s odlivem odplouvají do Zadní Indie. Jsou s tím vždycky starosti. Musel jsem na všechno dohlédnout. Před čtrnácti dny se vrátily z Afriky. Lodě potřebují vodu a vítr, když stojí, je to drahé. Pokud kotví v přístavu musí ostatní zájmy stranou.“

Adam se mlčky uklonil. Stál tváří v tvář mladému hrbatému muži s velkým ohyzdným obličejem. Pohled do špatného zrcadla. De Loo rozhodil hubenýma rukama a ukázal ke křeslům. Pak se uchechtl na služtičku. „Víno, Cornelie, nejlepší!“

Zapadl do hluboké lenošky a spokojeně si Adama prohlížel. Oči měl velké a jasné. Krásné, nešťastné oči. „Tak jste se z toho dostal,“ řekl neočekávaně přátelským tónem, jako když mluví se starým známým a zase vydal zvuk podobný smíchu. Byl oblečen v černý sametový oblek a velikost hlavy ještě zdůrazňoval bílý límec. „Domnívají se, že jste mrtev. To je dobrý vtip. Doufám, že zůstanete na. večeři, mám rád takové historky.“

Cornelie neslyšně vyklouzla z pracovny. Zpozoroval Adamův udivený pohled. „Dostal jsem zprávu od svého agenta z Vídně, už před měsícem,“ dodal na vysvětlenou a v očích mu zaplála spokojená světélka „My lidé peněz musíme mít přesné a rychlé informace, máme-li do těch věčných sporů něco investovat,“ řekl spokojeně a nalil víno. „Když jsem byl malý. vždycky jsem obdivoval bojovníky a hrdiny, ale jak vidíte…,“ ukázal útlé, téměř dětsky malé ruce. „S tím člověk přece nemůže do pořádné rvačky.“ Zase se uchechtl a přimhouřil oko. Mohlo mu být nanejvýš pětatřicet let. „O to mám větší hlavu, a tak se jí snažím používat.“

Rozesmál se a poklepal Adamovi na koleno. „Ochutnejte, pane v Víčková, takové pije jen španělský král. Rád vás tu vidím!“

Jan Adam pochopil, že ironie pana de Loo pramení z touhy vyrovnat se sám se sebou a je pouze prostředkem k překonání pocitu zoufalství a méněcennosti.

„Obávám se však,“ řekl po krátké pomlčce bankéř, „že kromě tohoto vína, vám nemohu nic jiného nabídnout; i když bych tak učinil velmi rád. Kníže Bethlen zahájí tažení za tři týdny, jsou-li mé informace přesné. Kdyby se Unie k tažení připojila a Mansfeld se začal okamžitě přesunovat, není mnoho naděje, že by dorazil včas. Při průchodu Saskem a Braniborskem budou komplikace. A to dosud nebyly učiněny nejmenší přípravy. Proviant, munice, však to znáte. Taková je skutečnost. Hooghmogende Heern mohou tuto skutečnost pouze konstatovat.“

„Proč tedy odkládají slyšení a celou záležitost ještě zdržují?“ zeptal se otevřeně Adam.

Mijnheer de Loo pokrčil rameny a neopatrně se usmál. Byl to úsměv zasvěcence, který říkal: „Můj drahý, přece neočekáváte, že vám na tuto otázku odpovím?“

Do pracovny vběhl s hlasitým štěkotem bílý psík a uhnízdil se bankéři na klíně. De Loo pohlédl ke dveřím a jeho úsměv se rozšířil. „Ticie, moje sestra,“ řekl s pýchou.

Jan Adam pohlédl s úžasem a nedůvěrou do krásné tváře dámy v černém, přiléhavém šatu, kterou vídal ve společnosti královny.

„Jsem ráda, že vás mohu přivítat u nás,“ řekla laskavě. „Clement se opravdu nevymlouval. Když připlují lodi, není s ním řeč. Informovala jsem ho však ihned. Královna je také z vývoje situace nešťastná.“

Uvědomil si krutou podobu mezi Looem a jeho sestrou. Vše, co na ní bylo krásné a dokonalé, bylo v jeho tváři zlomeno a zdeformováno. Ale přece to byl jeden obličej. Znetvořená postava bankéřova kontrast jen zdůrazňovala. Pouze oči měli stejné. Jasné, velké oči. Napadlo ho,.jak asi de Loo trpí, vidí-li sám sebe v nedostižné dokonalosti sestry.

„Nejsem samozřejmě politik a nemohu vědět, jak se záležitosti vyvinou,“ řekl finančník, když Ticie usedla, a opět se vrátil pohledem k Adamovi. „Mohu jen odhadovat a vyvozovat. Kdybych byl generálními stavy za dané situace požádán o půjčku, řekl bych pravděpodobně ne. Kdyby o půjčku požádal český král, asi bych řekl ano. Ale nikdo z nich o ni nepožádá. Mohu vás pouze povzbudit, i když to mnoho neznamená. Vím, jak vám leží osud vlasti na srdci. Nám také není vývoj v Čechách lhostejný.“

Ticie doplňovala poháry. Krásné, štíhlé ruce se jí nepatrně chvěly.

„Kníže Bethlen zahájí útok s námi nebo bez nás,“ pokračoval de Loo. „Řekl bych, že má reálnou naději na úspěch. Opravdu reálnou naději. Císař je finančně vyčerpán a měna znehodnocená. Půjčky Valdštejnovi byly odmítnuty. Na zabavené emigrantské statky se i vídeňští peněžníci neodvažují půjčovat a to má také svůj význam.

Španělsko, a Řím dají samozřejmě císaři k dispozici všechny síly. Ty však mohou přijít stejně pozdě jako Mansfeld. Benátky blokují Řím a my Španělsko. Císař nemá mnoho nadéjí. Londýnská City je ochotna podporovat nizozemské námořní akce proti Filipovi, ale bohužel nikoli pozemské proti Ferdinandovi. Pro City je mořský obchod a oslabení španělské námořní moci mnohem důležitější než vítězství Unie v Čechách. Otevřeně se při současné králově smiřovací politice ovšem ani City exponovat nebude.

Pro naše Sea Heers je rušení španělského obchodu za tichého souhlasu Anglie rovněž přitažlivější než nejistá podpora uherského knížete: Každá španělská zadržená loď znamená zlato. Blokování lodí v přístavech zisk pro náš obchod. Koneckonců, bude-li oslaben Madrid, bude oslabena i Vídeň.“

De Loo opsal tenkými prsty velký kruh. „Všechno se střetává v jednom bodě. Jsou-li peníze ukazatelem síly,“ dodal ironicky, „tedy Vídeň je na tom špatně a Turci, stojící za Bethlenovou rozhodností nepotřebují, aby je podporovalo chudé Nizozemí. Bethlen je schopen přivést akci ke zdárnému konci. Ovšem – nezmění-li neočekávaně své rozhodnutí.“

Napil se vína. Bylo to otevřené, přesné a jasné. Jan Adam zamyšleně mlčel. Ticie hleděla otevřeným oknem ven, k moři. Poslední sluneční paprsky jí ozařovaly záplavu světlých vlasů. Lodi kotvily daleko v rejdě. Pro de Looa jsou Čechy jen jedním z obchodů jako Zadní Indie nebo Afrika. Neosobní, vzdálená země. Neznámý svět tu leží pod okny na hřebenech vln. Z kolika zemí mu podávají agenti zprávy, kdo naději má a kdo nemá. Komu půjčit a komu nepůjčit.

„Chápete, o co nám jde?“ zeptal se Adam důrazně a znělo to jako výčitka. „O svobodu, o víru, kterou vyznáváte vy i my, o znovuvzkříšení ubité země. Naší země. My nesmíme jenom počítat, pane de Loo. Pravděpodobnost zůstává jen pravděpodobností. K restituci a návratu českého krále potřebujeme jistotu. Stejný nepřítel, který ničí naši zemi, stojí i na hranici Niederlandu. Na to by neměli Sea Heers zapomínat!“

Ticie zrůžověla a sklopila oči. Clement de Loo bubnoval do vykládané desky stolu. „Ano, samozřejmě,“ řekl sarkasticky. „Víra a svoboda. K životu je třeba ovšem jen obyčejný kus chleba, ale chcete-li si ho koupit, musíte mít peníze. Chcete-li osvědčit lásku k bohu, postavíte chrám – ale musíte mít peníze. Chcete-li zůstat svoboden, udržujete armádu, je to celkem jednoduché; máte-li peníze. Všechno lze rozložit na matematické vzorce, na peněžní hodnotu. Spočítat. Možná že to budete považovat za hrubé, ale jistě mi dáte za pravdu.“ Pokrčil rameny. „Promiňte, já snahy českých emigrantů podporuji a obdivuji. Ale kvůli tomu nebudu zavírat oči před skutečností. To bych byl jako finančník ztracen.“

Bílý psík se třel o Adamovy nohy. Zvedl ho a podal Tich. Zdálo se mu, že vidí v její tváři opět ten smutný, tragický rys – a snad i pochopení. Pak ho napadlo, kdo asi podává panu de Loo zprávy od vídeňského dvora, činí-li to od českého dvora v Haagu jeho vlastní sestra.

„Co mi tedy, mijnheer, doporučujete?“ zeptal se vážně.

„Večeři, příteli,“ řekl de Loo s úsměvem a povstal. Ticie je uvedla do jídelny.

Polévka byla hustá a vřelá. Bankéř ji zvolna míchal stříbrnou lžíci a bez úvodu navázal na jeho otázku. „Co doporučuji? Čekat. Vrátíte-li se do Uher před začátkem tažení bez kladného výsledku, může to mít nedozírné následky na Bethlenovo rozhodnutí. Nepadne-li však rozhodnutí, zůstane kníže v nejistotě jako vy, já nebo císař. Až bude tažení v proudu, nemůže válečné akce zastavit žádný šalamounský výnos generálních stavů. To je můj názor.“

Po večeři se vyšli společně podívat na odplutí Vilemíny a Bredy. Od pevniny vál příznivý vítr a lodi se netrpělivě kolébaly v rejdě na kotvách. Mijnheer de Loo se odešel rozloučit s kapitány, čekajícími u člunů, aby je převezly na palubu.

„Pokaždé si přeji odplout do Nového světa,“ řekla slečna de Loo, když osaměli. „Na druhé straně moře je prý všechno lepší. Plul jste už někdy na takové lodi?“

Zavrtěl hlavou.

„Já si zase nedovedu představit vaše hory. Hory a lesy. Požádám bratra, aby uspořádal vyjížďku, jistě by se vám to líbilo.“

Vítr byl stále prudší a zvedal dlouhé, vysoké vlny. Čluny už odrazily od mola.

„Já vás bohužel na projížďku do našich hor pozvat nemohu,“ řekl tiše. Pomalu otočila hlavu. Opět ty velké, jasné oči. Čluny už byly daleko v rejdě.

„Snad byste měl vědět,“ řekla pojednou zastřeně, „že anglický Jakub podepsal tajně jménem krále Fridricha patnáctiměsíční příměří s císařem. Je to akt dobré vůle. Princ Karel je už v Madridě.“

Jan Adam měl dojem, že ho zavaluje jedna z těch velkých, zelených vln. Že ho unáší do hlubin. „A Fridrich?“ vyhrkl bez dechu.

„Minulý měsíc se k podpisu připojil.“

Plachty byly vztyčeny. Moře naráželo s hukotem na kamenné nábřeží. Dýka vražená do zad. Král podepsal příměří. Král podepsal příměří! A on jako blázen obchází a bojuje za ztracenou věc.

XII

Vítězství!

Podzimním krajem letí poslové. Do Toruně a do Gdaňská. Do Berlína i do Haagu. Všude, kde čeká česká emigrace. Vítr mete po cestách závějí listí, ale tuhle novinu nezavěje. Poslední babí léto marně rozhazuje sítě. Vítězství!

Uherský kníže opanoval Moravu! Moc císařských se zhroutila. Po srpnových tahačkách s Nejvyšším de Monte Negrem, Valdštejnem a Marradasem udeřil Bethlen s tureckými posilami rázně na císařské posice.

Haagský dvůr je vzhůru. Všichni žijí v horečce. Královna tak tak že předčasně neporodila. Udělalo se jí mdlo a musela ulehnout. Ze samé radosti. Konečně se štěstí obrátilo.

Nejprve přišla zpráva, že princ Waleský v Madridě nepochodil a anglická jednání ztroskotala. Ze sladkých sazenic, které Jakub pečlivě pěstil, vyrostly kyselé okurky. To je pro Alžbětu zadostiučinění a balzám na duši. A teď sedmihradský Bethlen.

„Můj syn se narodí v Praze,“ vykřikla dojatě a nekrálovsky a vrhla se Fridrichovi kolem krku. To dělávala jen v ložnici, když byli sami. Vždycky si potrpěla na dobrý mrav a etiketu. Dnes však objala krále před celým dvorem, na znamení vrcholného štěstí.

Dámám vytryskly slzy a pánové bouřlivě zatleskali. Slečna Ticie de Loo Paní blahopřála, Baro Velen, nejvyšší královský komisař dorazil ve čtvrtek před večeří z Berlína. Na vysokých jezdeckých botech ještě nesl prach daleké cesty a jeho límec nebyl právě nejčistší. Ale z Berlína to není jako z Amsterodamu. Všichni se neuvěřitelně rychle shromáždili v přijímací síni, aby jim neuniklo nic z novinek, které přivezl.

„Milosti, je nutné, abyste se okamžitě ujal vlády,“ řekl pohnutě Baro Zerotin. „Úplné vítězství je pouze otázkou času. Mohu vám slíbit, že svatomartinskou husu budete jíst v Praze!“

Vypukli v jásot. Svatomartinskou husu… salón se otřásal smíchem. Baro Zerotin vždycky trefí hřebík na hlavičku.

„Váš příjezd,“ pokračoval Velen, „pozvedne náladu vojska i lidu. Vrtkaví se odkloní od císaře a věrní zdvojnásobí úsilí. Všichni páni emigranti se stahují k hranicím vlasti. Pro knížete Bethlena musíme získat finanční podporu, Milosti, alespoň v poslední fázi války.“

A král je najednou plný rozhodnosti a sebevědomí. Opět to je král. Za dobu nečinnosti trochu ztloustl a zmohutněl, ale sluší mu to.

„Ne, ne, příteli,“ objal Velena kolem ramen a počali přecházet po salóně. „Já se vrátím do Prahy jako skutečný král. Se všemi poctami. Vidíte přece, že Paní je v očekávání. Nebudu ji tahat po hospodách, z kterých právě vytáhla paty císařská chátra. Máte můj dík a hlubokou vděčnost.“

Objal ho a políbil na tvář. Nejvyšší pocta, které se komu mohlo dostat.

„Nikdo nesmí říci,“ pokračoval sebevědomě, spokojen sám se sebou, „že zapomínám dobrých služeb. Vy sám se ujmete mým jménem vlády na Moravě i v Čechách.“ Stanuli uprostřed salónu a král položil Velenovi ruku na rameno. „Cokoli rozhodnete, jako bych já rozhodl. Kohokoli odměníte, jako bych ho já odměnil.“

Dámy nadšeně tleskaly a pánové vyměňovali významné pohledy. Zástupce králův, to není malá hodnost. Velen cítil, že se mu derou do očí slzy. Přece jen nebyla všechna příkoří marná. Jak si budou vážit svých statků a sami sebe. Zas vstoupí se vztyčenou hlavou do Pražského hradu a hnusná jména zrádců navždy vymizí z království. Habsburka zbaví koruny i cti a v zemské zákony vepíší, že nikdo z toho rodu nesmí na věčné časy překročit hranici zemskou. Viděl kolem sebe nové tváře a pojednou si uvědomil, že je vlastně ani nevnímá. Samí cizí lidé. To všechno se teď změní. U dvora zůstane jen výkvět šlechty a Angličany také klepnou přes prsty.

„Pokud se týká peněz,“ řekl král o poznání váhavěji, „víte, že jsme teď v tísni, že jsme chudí, ale dám vše, co mám.“ Důstojně sňal s hrdla zlatý řetěz a položil ho na mramorový stůl. Pak rozhlížeje se po přítomných sňal i nádherný prsten a těžký náramek. Královna povstala a se šťastným úsměvem odkládala své šperky. Pokynula, a paní z Aperstorfu, které k jejím osmi dětem přibyly ještě děti královské, přiváděla prince a princezny a Paní matka je hlasitě přede všemi prosila, aby daly své nejmilejší kamínky a ozdůbky pro slávu Českého království. Pak přicházeli jeden po druhém, dámy i páni, přátelé z Anglicka i Falce a každý dal, co měl. Byla to krásná podívaná a krajkové kapesníčky vlhly. Docela zapomněli na večeři.

„Pověřovací listiny a plné moci dám vyhotovit okamžitě, hned zítra,“ řekl král, když konečně odcházeli k tabuli. „Ráno mne navštivte při oblékání, všechno důkladně uvážíme. Jednou z podmínek míru musí být návrat mé kurfiřtské hodnosti. V tom směru neustoupím!“ Byl najednou plný elánu a pevných rozhodnutí. „Teď už si s námi pan tchán rád připije. Španělská kocovina mu pročistí střeva.“ Hlasitě se zasmál svému vtipu. „Albion verbuje a připravuje se k námořní válce, je po lásce a po námluvách. Přátelé z Londýna slíbili pěchotu a jízdu, jen k ruce naší Paní. Přijedu do Prahy s vlastním vojskem, příteli.“

Venku bušilo moře do kamenných hrází a podzimní bouře cloumala řetězy kotev. Obloha byla temná, nebezpečná. Ale tady pěnilo nadšení. Jak Paní slehne, uspořádají v Praze takový ples, jaký království ještě nepamatuje. Královna pozve svého vznešeného bratra, prince Karla, aby se mu neúspěch ve Španělích vykouřil z hlavy. A možná, kdož ví, třeba nalezne v některé z českých dam zalíbení. Nestávají se snad takové náhody?

Všechny ty řeči doléhaly k Adamovi jen vzdáleně. Prázdné tlachání. Vonná pára dráždící chřípí. Zmocnila se ho netrpělivost. Nejraději by seděl již na koni a pádil zpět do Berlína, kde se formují emigrantské jednotky z celého Německa.

Mijnheer de Loo seděl důstojně na vysokém, pohodlném křesle a střídavě hleděl na Jana Adama a Baro Zerotina.

„Blahopřeji vám, pánové, ze srdce vám blahopřeji,“ řekl ještě jednou příjemným hlubokým hlasem a trochu se uklidnil. Velká ošklivá hlava trčela v sněhobílém límci jako na cínovém talíři a šaty z černého sukna splývaly s temným čalouněním křesla. Nohy měl zakryty kožešinovou přikrývkou a dlaní se mazlil s hebkou srstí.

Velen skryl za zdvořilým, nic neříkajícím úsměvem dojem, kterým na něho pan de Loo zapůsobil.

Pracovna byla jasně osvětlena a z krbu hřejivě dýchal oheň. Letní měsíce, které Jan Adam strávil v Haagu, uplynuly v diplomatickém čekání jako voda, Teprve teď se cítil úplně v pořádku a ruka už mu nebyla cizí. Bez obav se mohl pustit do pořádné rvačky. Často navštěvoval pana de Loo a už mu zdaleka nepřipadal tak odpuzující. Zde byla skutečná studnice informací. Dověděl se, že Kristián Halberstadský, počátkem srpna nešťastně poražený Tillym u Stadtlahna, nevyrazil do Čech, aby se spojil s Bethlenem, ze své vlastní vůle nebo na ponoukání dánského krále, jak se všude šeptalo, ale za holandské peníze. Celá akce nesla, všechny stopy unáhlenosti a spěchu. V Adamovi vzbuzovala dojem dobře vypočítaného a zdánlivě tajného gesta, které mělo udržet Bethlena v naději a dobré míře, zatím co on čekal v Haagu.

Bohužel špatně skončila a Tillyho moc byla posílena. Ostatně, i v tom mohl být záměr. Záměr, aby se zdálo, že se posiluje kníže, ačkoli se posiloval císař. Zavánělo to francouzskou politikou. Pere Joseph, smradlavý mnich a ruka kardinála Richelieua, dovedl taková tažení vzorně inscenovat.

„Nedávno jsem vám řekl,“ usmál se silnými rty bankéř, „že Bethlen má reálnou naději na úspěch. Jsem rád, že se moje předpověď splnila.“.

„A také jste řekl,“ přerušil ho se stejným úsměvem Adam, „že kdyby český král požádal o půjčku, pravděpodobně byste ji poskytl. Dnes vás chceme vzít za slovo. Baro Velen je pověřen zastupovat krále tak dlouho, než se situace doma uklidní natolik, aby se celý dvůr mohl vrátit. Rád by vás jménem Jeho Milosti o tuto půjčku požádal.“

Bankéř se nepatrně uklonil. Mohlo to znamenat cokoli. Souhlas i pouhé vyjádření úcty královu zástupci. Dlaněmi stále hladil jemnou, černou kožešinu. Venku těžce dýchalo moře. Inkoustově černé. Vlna za vlnou.

„Znamená to, že král zůstane ještě v Haagu?“ zeptal se po chvíli tiše a pozvedl velké, jasné oči. Jana Adama opět ovanul zvláštní pach skrytých a tajných činů. Proč bankéře zajímá, kde zůstane král? Je to snad ve spojení s příměřím, které uzavřel Jakub? Má se Fridrich po dobu osmnácti měsíců vyvarovat všech nepřátelských akcí a tedy i návratu do Čech? Bylo snad pověření Velena řízením zemských záležitostí jen obratným tahem?

Velen přisvědčil. „Ano, král ještě zůstane v Haagu.“

Chvíli bylo ticho. V komíně to hvízdalo a rachotilo. A v dálce moře.

„Jsem vám k službám, pánové,“ řekl konečně de Loo. „Mohu nabídnout k ruce a ihned padesát tisíc zlatých.“

Vyměnili pohledy. Chtěli žádat dvojnásob.

„Mám ovšem malou podmínku…“ Těkal z jednoho na druhého. „Jistě je vám známo, že císař udělil v Čechách a na Moravě právo přelévat a razit nové mince společnosti, na níž se podílí pánové Valdštejn, Michna a také nizozemští finančníci Jan de Witte a Jakub Baševi.“

„Ano,“ řekl příkře Velen. „Císař jim udělil právo k penězokazectví, aby ještě lépe mohl plundrovat české země. Počíná si jako lupič v cizím domě. Měna je pochopitelně znehodnocena, z jednoho tolaru razí dva. Samozřejmě že dluh splatíme v tvrdé minci.“

Bankéř nepatrně pohnul rukou. „O to nejde, nezajímám se za jakých okolností pánové de Witte a Baševi provozují praxi společnosti. Chci říci, že se účastním na tomto podnikání nepřímo, jistým kapitálem. Při změně politických poměrů by mohlo dojít i k poškození mých zájmů Mám na mysli, že by pánové nebyli schopni platit. Požaduji alespoň minimální záruku, že peníze, které jsem vložil, budou vyňaty z případného královského zisku. Jinak nemám na společnosti žádný zájem.“ Pokrčil rameny a trochu rozhodil rukama. „Vůbec žádný zájem.“

Bylo to řečeno jasně a otevřeně. Bankéř de Loo pomáhá císařským drancovat České království. Neohání se šavlí, ani nezapaluje města. Pouze se podílí na společnosti pana Valdštejna. Teď musí zachránit, co vložil a přizpůsobit se novým poměrům. Nemělo smysl rozčilovat se. Přesto Jan Adam cítil, jak se mu žene do tváře krev. Kdo tady vlastně válčí?

„Uplatníte-li včas své nároky,“ řekl zdvořile Velen, “mohu vás ujistit, že Jeho královská Milost nepřehlédne vaši pohledávku.“ Bankéř se opět nepatrně uklonil, což mělo znamenat, že mu Velenova slova docela stačí. O takových věcech se nesepisují úmluvy.

„Peníze obdržíte zítra nebo kdykoli si budete přát,“ dodal úslužně a tím byla celá záležitost vyřízena. Nikdo se k ní už nechtěl vracet. Do pracovny vklouzla služtička Cornelie a počala hbitě prostírat k malému občerstvení. Nalila do vysokých pohárů víno a opět zmizela.

Adama napadlo, že je kromě peněz asi jediným potěšením pana de Loo. Není-li ovšem jeho potěšením vědomí moci.

„Na šťastné shledání v Praze, pánové,“ řekl bankéř a pozvedl číši. „Znám vaše město a mám na ně pěkné vzpomínky.“ Připili těžkým španělským vínem, které pocházelo ze stejných sklepů jako víno čtvrtého Filipa v Madridě…

V té chvíli vešla do pracovny Ticie, provázená sněhobílým psíkem. Políbila bratra na vypouklé čelo a bez dechu začala vyprávět, jaké pan Velen způsobil u dvora pozdvižení a kolik kdo dal prstenů. Už se nemůže dočkat, až budou s královnou odjíždět do Prahy.

Bankéř řekl jenom „hm“ a zakýval neforemnou hlavou. Jan Adam znal Ticiiny proměny z vážné a střízlivé ženy v bestarostnou, rozdychtěnou dívku. Vzpomněl si na den, kdy mu na nábřeží šeptala zprávu o příměří, které Jakub uzavřel s Filipem. Od té doby bylo mezi nimi tiché spojenectví. Měl dojem, že Ticie touží uniknout z vlivu svého bratra a mnohé z jeho činů neschvaluje. Přitom však nemá dost sil opustit ho a trvale zůstat v blízkosti královny.

„Mohu-li vám radit,“ řekl po chvíli de Lóo, „neotálejte příliš s odjezdem a využijte úspěchů, kterých bylo dosaženo. Pochybuji, že mých padesát tisíc a šperky všech krásných dam českého dvora mohou vyvážit ztrátu benátských úvěrů.“

Po půlnoci se rozloučili.

A zase svítá.

Jsou na cestě již desátý den. Na každém rozcestí vstřebávají pramének.

Ti přicházejí z Hamburku, ti z Brém, ti z Berlína a tam ti z Perná. Na pět set z Toruně a hezký houfec z Gdaňská. Hrstečka až z dalekých Švéd, páni měšťané a rytíři dobře pasovaní i doktoři a bratři kazatelé. Čeština zvučí studeným jitrem!

Zase jsou o kousek blíž. Na pět tisíc se jich sešlo a nemohou se dočkat. Maestro Phonix za tu dobu trochu zestárl. Břicho mu propadlo a velkou, bledou tvář má samý fald. Ale to nic, v jeho letech už nezáleží na tělesné schránce.

Jede pár kroků za Veleném a mezírkou mezi předními zuby si tichounce hvízdá. Ne snad z radosti. To není jeho vlast, kam se teď vrací. Jeho vlast je u teplého moře, stejně jako v uherských horách nebo v německých nížinách. Pro člověka vědy nemají hranice žádný význam.

Dobře že vytrval u Velena. Někdy to byl tvrdý chlebíček, ale teď bude Baro Zerotin prvním mužem v říši a on jeho osobním astrologem a radou. Zamyslel se. Dnes v noci, než začala ze země stoupat jedovatá mlha, viděl mdlou hvězdu, jak půlí nebeskou kouli od západu na východ. V tuto roční dobu není nebeský déšť žádnou vzácností, ale to nebyl roj létavic. Hvězda druhé velikosti, viditelná pouhým okem. Pohybovala se zvolna a mrtvě. Žádný ohnivý chvost nebo sršení kštice. Nic. Trochu ho ten úkaz poděsil. Nikdy není dobře, když se na nebi objevují nezvyklá znamení. Takové hvězdy jsou nejhorší.

Nebyl si jist, pozoroval-li Velen ten úkaz také, ale raději se neptal. Projížděli přátelským Slezskem a pohraniční hory byly na dosah ruky. Ještě den, dva, a– budou doma.

Jana Adama se zmocňovalo horečné, netrpělivé vzrušení. Bylo tak vždycky, když se vracel domů. Napadlo ho, že Maryana je už asi zpět na Lukově a teď čeká, kdy se konečně ukáže. Ano, s největší pravděpodobností je na Lukově. Jistě jí to nedalo a hned musí všechno řídit a organizovat. Annu Sabinu asi nepozná. Pár let, a bude na vdávání. A Karel? Šťastně se usmál. Po takové době zase společné vánoce.

Protáhl se, až zapraštěly švy koženého kabátce. Jak se v zemi všechno srovná, nehne se od Maryany ani na krok. U dvora je nikdo neuvidí.

„Poslyš, maestro,“ řekl přes rameno Velen. „Máš při ruce skla na pozorování hvězd?“

Phónixovi zatrnulo. Už je to tady. Také viděl to noční znamení. Jak to jen vyložit? Pro takový úkaz je pouze jeden výklad. Neodvažuje se na něj ani pomyslet. Přemýšlivě naklonil hlavu. Také by se dalo říci, že ta hvězda je sám Velen, zástupce králův, vracející se domů. Ale to je příliš nebezpečné, je prudký a nerad líže med po velkých lžících. Mohl by ho přetáhnout.

„Ano, Milosti,“ řekl váhavě a usilovně hrabal v brašně.

„Hni sebou!“ Natáhl ruku.

Phonix mu podal dlouhý dalekohled.

„Vidím všechno obráceně, člověče!“ zavrčel Velen mrzutě a oddálil skla od oka.

„Ano, Milosti,“ řekl spěšně Phonix. „U hvězd nezáleží na tom, vidíme-li je podle našich nedokonalých představ vzhůru nohama nebo ne. Mořeplavci používají skla, mezi něž je vložen obratný hranol. Pak vidí jako normálním okem. My astrologové to však nepotřebujeme. Pro nás je jasný i obrácený pohled. Vzniká totiž otázka, co je vlastně obrácené? Předmět v poměru k nám nebo my v poměru k předmětu?“

„Nežvaň, maestro, nežvaň! Tam! Podívej se!“ vrátil mu dalekohled a ukázal rukou. „Co vidíš?“

Jan Adam se probral ze zamyšlení. Jeli drobným klusem. Pohlédl naznačeným směrem. Soutěska mezi dvěma kopci.

„Jízdní oddíl, Milosti…“

„To vím také,“ povzdechl Velen. „Ale jaký oddíl? Čí oddíl?“

Phonix dlouho zaostřoval skla a hleděl k horám. Stáli v soutěsce, kam dopadal stín protějšího svahu.

„Korouhev nemají a podle mundúrů…,“ zavrtěl hlavou, „císařští to rozhodně nejsou.“

„Kde by se tu vzali císařští,“ vydechl opovržlivě Velen.

„Stojí, asi nás zpozorovali!“

„Proto se tě ptám, člověče. Zůstaneme snad my stát, když proti nám někdo vyjede?“

„Mohou to být jenom Slezané, Milosti,“ řekl bezradně Phonix, „lidé Krnovského.“

„Maestro, maestro, proč já tě s sebou vůbec tahám. Z hvězd čteš pouhým okem, ale kdo nám chce skočit na krk, to nepoznáš ani dalekohledem.“

„Milosti,“ řekl Phonix uraženě, „každá soldateska je stejná. Jen do nich vlezte, za čí peníze sedí v sedle. Není takových skel, která by mohla nahlédnout do lidské duše.“

„To je tvé štěstí,“ zasmál se Velen. „Jinak bys dávno zemřel hlady.“

Phonix se zatvářil pohoršeně a už neřekl ani slovo. Je šaškem vznešenému pánu, ale když dotiskne, vždycky k němu najde cestu. Phonixi sem, maestro tam. Sestav horoskop, loupe mě v kříži… Neznáš proti tomu nějaký dryák? Jsi více než doktor, prošmejdil jsi dvě university. Čert mu byl dlužen, že se kdy chytil Žerotína. Kolik mohl mít míst a jaká, ale vždycky odmítl. Z příchylnosti a lidského citu. Není vlastně blázen?

Pokračovali v cestě. Přímo k soutěsce. Oddíl před nimi stál nehybně v bojovém pořádku. Co vlastně chtějí, vejtahové? Snad ne zastoupit jim cestu? K smíchu. Přes hubu za takovou troufalost. Sfoukli by je jedním máchnutím šavle. Pět tisíc chlapů a tady sotva korneta.

Přiblížili se na dostřel. Nikdo nepozvedl zbraň. Nedůvěřivě prohlíželi jeden druhého a nikomu se nechtělo ukázat barvu. Když byli od sebe sotva pár kroků, vyjel proti Velenovi mladičký lajtnant. Plavovlasý chlapeček s růžovou hladkou tváří a nebeskýma očima.

Vítr ze slezské roviny se lámal o zalesněné vrchy a protahoval soutěskou. Praskalo to a hučelo, orvané stromy tloukly holými větvemi a všechno bylo v pohybu. Nepříjemné místo.

„Tak co, chlapče, necháš nás projet?“ zeptal se otcovsky Velen a s úsměvem pozoroval tu dětskou tvář. Neměl chuť na rvačky ani na cokoli. Zastoupit jim cestu, to může udělat jen mládí. Napadlo ho, že dnes mladí začínají mnohem dříve než oni.

V lajtnantových očích se objevily rozpaky nad tak důvěrným oslovením, ale i úžas a překvapení. „Snad nejste Češi, pane?“ vykoktal nedůvěřivě a pohledem měřil dlouhou kavalkádu černých plášťů. Rozhodně nevzbuzovali důvěru.

„A vy Slezané?“ usmál se Žerotín a otočil se k Phónixovi. „Měls pravdu, maestro, křivdil jsem ti.“

„Ano, Slezané. Třetí korneta sedmého jízdního regimentu markraběte Krnovského.“

„Tedy přátelé,“ řekl Velen a vztáhl k němu ruku. „Za koho jste nás měli?“

„Za Sasíky, pane, před těmi neustupujeme!“

„Ale nás propustíte…,“ znělo to laskavě i ironicky. Jakému hrdinství učí markrabě své cucáčky. Postavit se armádě a nechat se roznést na kopytech.

„Ano, pane,“ řekl vojensky řízně lajtnant a hleděl na něho jako na zjevení. „Kdybyste dovolil…,“ zaváhal.

„Prosím…“

„Nejedete pozdě?“ zeptal se zadrhle, protože začínal tušit, kdo ten muž s plnovousem asi je. „Pozdě? Proč pozdě?“

Lajtnant zatápal nejistě pohledem. Bylo by to možné? Oni skutečně nic nevědí? „Dvacátého bylo podepsáno příměří, pane,“ řekl a byl v tváři úplně rudý.

„Jaké příměří, člověče?“ vydechl Velen.

„Mezi uherským knížetem a císařem. Vracíme se z Moravy. Od července jsme drželi Valašské Meziříčí. Teď přišel rozkaz vyklidit město. Je příměří. Jedeme domů, pane.“

„To není možné…“ Velenova tvář se zbortila. „To je nesmysl!“ zařval přeskakujícím hlasem. „Vždyť Morava je svobodná. Kníže by se s námi musel poradit!“

Lajtnant byl ve střehu. Ten člověk před ním… Někde ho už viděl… Nebylo to tehdy pod Prešpurkem? Z takového setkání by mohl mít pěkné oplétačky. „Dvacátého listopadu bylo podepsáno příměří,“ opakoval zřetelně. „Vojska knížete Bethlena vyklízejí Moravu a stahují se do Uher. Vzbouřily se turecké oddíly, pane. Vypukl mor, nedalo se nic dělat.“

Nad hlavami pádil zběsile vítr. Ale tady bylo ticho. Slyšeli svá srdce.

„A vojska v Čechách?“ zeptal se bez dechu Adam.

Lajtnant na něho nechápavě pohlédl. „Jaká vojska? Tam přece naše vojska nikdy nebyla. Sem tam pronikl turecký oddíl, na vlastní pěst – deset tisíc lidí odvlekli do otroctví – ale vojska? „Máte špatné zprávy, pane. Do jara je s válkou konec. Na vánoce chce být každý doma.“

Velen zatápal rukou slepě k opasku. Na vánoce chce být každý doma… On mu dá vánoce! Ten smrkáč si z nich tropí blázny! Nemohl najednou dotáhnout dech. Před očima se mu zatmělo a na čele vyrazil pot. „Zabije ho! Zabije toho mizeru!“ Z očí mu vyhrkly velké slzy a koulely se po zarostlé tváři. Jan Adam uchopil pevně Velenovo zápěstí. Baro Zerotin, zástupce králův a první velmož země, hlasitě plakal. Pozdě! Přišli pozdě! Příměří. Všechno je ztraceno.

Pohybem slepce sáhl pod kazajku, kde měl ukryto pouzdro s pověřovacími listy. K čertu s tím!

Soutěskou by neproklouzla ani myš. A ticho. Těžké, nesnesitelné. Pět tisíc jich tu mlčí. Uprostřed nejvyšší komisař trhá na kusy pověřovací listy. Jen nad hlavou to hvízdá a skučí. Vítr od studeného moře.

Slezská korneta utonula v emigrantských houfech. Každý chce blíž, každý chce slyšet. Všechno byla lež, fáma, babské povídačky, přání otcem myšlenky. Bethlen vyklizuje obsazené území. Nikdy nebylo vítězství!

Jen ten mládeneček stojí bez dechu proti Velenovi a není schopen pochopit strašlivou hloubku zoufalství, které zachvátilo tisícihlavý zástup. Na vánoce chce každý domů.

„Raději se vraťte, pane,“ řekl rozechvěle. Bylo mu hloupě jen tak stát a civět. „Je tam mor, jsme rádi, že můžeme zmizet. Kdyby kníže váhal, zdechli by tam všichni.“

Ale Velen neslyšel. Odstrčil ho a bez jediného slova vyrazil. Za takové zprávy se neděkuje. Jedou!

Klus se mění v cval a cval v trysk. Otočí! Proti komu? Kde je nepřítel? Za soutěskou vymetená pláň. Pustá, sežehnutá mrazem. Kopyta bijí do mozku a bušení otupuje. Otupuje! Ach, ti uherští zrádci!

„Adámku, musíš k Bethlenovi!“ Velenův hlas udeřil na Adamovy uši. Zněl cize a stařecky. Tak mluví jen zlomený muž. „Ihned, okamžitě, zachránit, co se dá – bude-li třeba, zabij tu svini, zabij ho! Já jedu domů, alespoň na chvíli domů!“

Maestro Phonix za jejich zády s nehybnou tváří. Dobře věděl, co znamená mdlá hvězda od západu na východ. Jen si to nechtěl přiznat. Ale člověk osudu neujde. Život nebo smrt, obojí má stejnou cenu a kdo ví, co je vlastně lepší,

V emigrantských houfech je najednou chaos a zmatek. Co teď? Vrátit se? Domů je pár kroků. Koně se sami na konci pláně zastavili.

Jaký to má smysl, teď už na ničem nezáleží. Zbytek dne bloumali jeden k druhému a hlouček k hloučku. Je po kázni a po respektu. Ten rošťák Velen je jim k smíchu. K večeru se počali domlouvat. Ti jsou z Olomouce a ti od Hradiště. Vyrazí na vlastní pěst. Všichni se chtějí podívat domů. Nahlédnout oknem. A kdo jim přijde do rány, pověsí ho na nejbližším stromě!

Maestro Phonix s bledou tváří tiskne pod pláštěm pistole. Kolem obíhá stádo zoufalých vlků. Kam se poděli lidé? Velen už nezuří ani nespílá. Sedí bez života na studené mezi, všemi opuštěn.

„Milosti, vždyť to je bláznovství,“ hučí mu do ucha naléhavě Phonix. „Musíme zpět do Nisy k markraběti. Nic není ztraceno, je pouze příměří. Neznáte Bethlena?“

Nechal se tupě vyvléci na koně. Bláznovství, ano, všechno je bláznovství. S prvním soumrakem se nepozorovaně odplížili.

Do noci udeřily požáry. Po cestách pádí zdivočelé houfce. Domů. Nahlédnout oknem, a kdo za ním sedí, dnes už neujde! Obzor je jako kropenatá slepice. Vracejí se páni emigranti.

XIII

Konečně ho pohltily tiché, nekonečné lesy. V dálce viděl temeno Lysé a hrb Radegasta, vpravo pásmo Hostýnských hor. Dojatě sestoupil s koně a šel několik hodin pěšky neschůdnými zarostlými stezkami.

Viděl Maryanu s dětmi na Lukově a sedm tučných let na dosah ruky. Trpce se usmál. Les oddychoval jako velké, temné zvíře s naježenou srstí. Byli omámeni cizím úspěchem a uvěřili. Uvěřili, že svobodu někdo vybojuje za ně… Co teď řekne Clement de Loo? V duchu viděl jeho ošklivou tvář. Zpráva o odepření úvěrů benátských finančníků přišla pozdě. Nemohl odhadnout její důsledky, jinak by nevyhodil padesát tisíc.

Šel se sklopenou hlavou. Člověk je najednou docela sám. Úplně opuštěn, jako v bitvě nebo ve smrti. Sám.

Vdechl studený mrazivý vzduch a rozhlédl se. Stáli proti němu. Dva. Bůhví odkud se tu vzali. Těšínky mířily přímo na prsa.

„Tak kam?“ řekl první a rozhrnul mu hlavní plášť. Druhý mu hbitě vytáhl z opasku pistole a vzal uzdu koně.

Měl chuť je obejmout. Konečně. Sňal klobouk s hlavy a otřel si rukávem čelo. Trochu se výstupem zahřál nebo to bylo leknutím?

„K hejtmanovi – a nejste příliš zalezlí?“ vyjel na ně zostra. „Víte, jak dlouho jdu lesem?“

Vyměnili pohledy. Teď když byl bez klobouku – ta bradka… Hrom aby do toho! „Snad ne pan Adam?“ vyhekl první a hlasitě se rozřehtal. Rozčilením si trochu šlapal na jazyk. Stiskli si bouřlivě ruce. Poznali ho.

„Držíte se?“ zeptal se dychtivě.

Přikývli. „Už pár týdnů na vás čekáme,“ řekl druhý a vrátil mu pistole. „Moc pěkný kousky,“ povzdechl závistivě.

Poznali ho. To člověka potěší. Dva obyčejní chlapi. Ani si nepamatuje, že by je kdy viděl. To je přece armáda. Žádní oficíři, a přece se drží. Bylo mu do zpěvu. Všechno dobře skončí! Vedli ho sotva postřehnutelnou lesní stezkou stále hlouběji do hor. Nevzpomínal si, že by těmi místy kdy prošel. Snažil se orientovat, ale výhled byl uzavřen hustým, vysokým lesem.

„Kam jste až zalezli?“ zeptal se, když už to trvalo trochu dlouho. Noc byla na dosah ruky. Těžká, sněhová mračna zadrhávala o temena kopců. Zašklebili se. „Hloub, je to bezpečnější!“

„A co Lukov,“ vyhrkl nedočkavě. Celou cestu mu to leželo v hlavě.

„V pořádku, purkrabí je mazaný lišák. Sedí za zvednutým mostem jako sysel.“

Oddechl si. Nebudou ho tedy muset dobývat. Bylo už tma, když dorazili. Sám by to nikdy nenašel. Zdálo se mu, že má nohy z olova a srdce až někde v hrdle. Kam je čert zanesl! Několik srubů se tísnilo v houštinách na okraji příkrého srázu. Pohlédl pátravě kolem. Tam někde by měla být Čerňava a vpravo Jasená. Neviděl nic. Všude temno. Na tváři ucítil sametové chmýří. Chladné slzy.

Ale ne, jenom první sníh. Hory se hlásí. Za chvíli všechno zapadne.

Někdo jim zastoupil cestu. „Vedeme zajatce,“ řekl ten dlouhán, co mu vytáhl pistole, a druhý tutlal smích. Stráž ustoupila do tmy. Tiše se chechtali. To bude překvapení. Najednou mu bylo lehko a už necítil únavu. Nemohl se dočkat.

Rázně vpadl do srubu. Nízký strop, světlo a horko. Dým z otevřeného ohniště a zápach kožichů. Jizba byla malá a těsná.

„Hejtmane…“

Otočil se. Šest cizích chlapů. Neznámé tváře. Ruka sjela k pasu. Kam ho to zavedli? Ale ne… To je přece… „Martine!“

Vyskočil. Okamžik si ho nedůvěřivě prohlížel. Člověk si hned všechno nesrovná v hlavě. „Pane Adame!“ Padli si do náruče.

„Martine…“ Dovedl zmáčknout, v člověku se až dech zatají. Jak dlouho už tady vlastně nebyl? Rozkašlal se. Toho dýmu.

„Tak přece,“ řekl Martin. „Už jsme skoro nevěřili, že se letos vrátíte.“

„A kde máš tátu? Kde je hejtman?“

Pomohli mu z pláště. V ohništi hlasitě pukala polena. Slyšel odkapávat lůj. Na rožni pekli srnčí. Krůpěje tichounce syčely. Proč všichni mlčí? Na sroubenou stěnu udeřil poryv větru. Chata se otřásla. Bude metelice.

„Teď jsem já hejtmanem a to jsou fojtové,“ řekl těžce Martin.

Adamovi poklesly ruce.

„Třicet jich kardinál pověsil v Olomouci.“

Zdálo se mu, že půda ujíždí pod nohama. To není možné! Nemohl to pochopit. Smrt je vždycky nepochopitelná. Už nikdy nepojede s hejtmanem do bitvy. Spolu začínali tuhle vojnu. Holým čelem proti cizácké povodni. Všichni, s kterými si tak rozuměl, tu už nejsou. Pátravě pohlédl do tváří kolem. Cizí, neznámí lidé. Mohou je nahradit? Budou mít dost sil? Pochopí, o co šlo jejich tátům? O co vůbec jde v tomto zápase?

Připadal si najednou hrozně starý. Jak je to dávno, co ho Adamčík bral s sebou do hor, učil lovit a stopovat zvěř? Těch řečí doma. Že se přátelí s chrapouny, s pasáky z hor… Stiskl pevně zuby. Je to jako včera, jenom kus života zůstal někde venku. V metelici.

Usedli ke stolu. To je Širach, Zábranecký a mladý Bartušík… Ano, ano, vzpomíná si. Teď už si vzpomíná. Tvrdé dlaně a pevné palice. Oč jsou starší než lajtnantek, kterého potkali na hranicích? Zdá se, že v nich je síla… Jen budou-li jí umět využít. A nejsou nijak zkroušení, to jen z úcty k němu vzdychají a klopí oči. Už to přebolelo a teď začínají sami hospodařit. Jenom on dostává ránu za ranou a nechává staré přátele na okraji cesty. Dlouho mlčeli.

„Tak co, Martine,“ zeptal se konečně, „bude to jako za tvého táty?“

„Syn nebo táta, pane Adame, naše hory si vždycky ubráníme!“ Znělo to tvrdě a jasně, jako kdyby starý Adamčík promluvil. Pochopil, že už nechtějí truchlit, že se vzpamatovali a začínají vystrkovat drápky. Dnes možná ještě nejistě. Ale zítra to bude určitě pořádná tlapa, která dopadne císařským na hřbet.

„Zuzano!“ houkl Martin, aby setřásl nenadálý smutek. „Zuzano, nedáš nám večeři?“

Vešla z přístavku do jizby. Pružná a pevná. Něco pro oči. Vzpomněl si, jak ji starý hejtman tehdy přivezl na Lukov. Takové kůzle.

Plaše se usmála a položila před něho dřevěnou misku. „Snad už nejsi vdaná?“ řekl překvapeně. „Ne, ještě ne, nemáme tu kněze.“

Chlapi se rozřehtali. „Jezuitů je v zemi, kolik chceš, pár ti jich přivedem.“

Zrůžověla a něco odsekla. Vydrž s takovou cháskou.

„Až se budeš vdávat, chci být při tom,“ usmál se Adam.

„Na to teď není čas, vidíte, kolik jich mám na krku,“ řekla vesele.

Talíře byly vrchovaté. Srnčí dobře proleželé a plné špeku.

„Ještě je v lesích dost zvěře?“ zeptal se mezi jídlem. „Dost zvěře. S vaším dovolením, když tu teď nikdo neloví…“

Usmál se. S jeho dovolením, umějí to podat. Pan strýc Valdštejn je chtěl za lovení věšet.

„Ale v nížině jí běhá také dost a nevracíme se s prázdnou,“ řekl Martin. „Vlky si do hor nepustíme, to jen na jaře jsme se dali překvapit.“

„Bethlen prý uzavřel mír?“ Nechtěl už jitřit vzpomínky, dost času, až bude klidnější chvíle, sami mu všechno povědí.

„Ano, uzavřel a Valdštejn byl na lopatách,“ ušklíbl se Martin. „Chcípali hladem, nepropustili jsme ani myš. Z Olomouce do Brna neprošel jediný konvoj. Pár dní, a oběsili se na vlastních řemenech.“

Rozhodil rukama.

„Nerozumím tomu, Turci prý všechno zvrtli.“

Dojedli. Zuzana sklízela se stolu. Zdálo se mu, že všichni nějak okolku jí Nejistí a nesví.

„Někdo tu na vás čeká, pane Adame,“ řekl konečně Martin a chlapům zase ztuhly rty.

„Na mne?“ zeptal se překvapené. „Kdo by na mne mohl čekat?“

„Dost času ráno,“ povzdechla Zuzana. „Jste unavený, máte za sebou pořádný kus cesty. Ustelu vám ve vedlejším srubu, chlapi se už nějak zmáčknou. Na Lukov dnes nemůžete, začíná sypat sníh. Když to počkalo tři týdny, do rána to také počká.“

Fojtové se škrabali na bradách a hleděli do ohně. Najednou tu bylo temno, jakoby ten ledový, sněhový mrak uvízl přímo pod stropem.

„Kdo na mne může čekat?“

„Už také půjdeme spát,“ hekali fojtové a tlačili se ke dveřím.

„Zima je na krku, za chvíli nám začne kroutit ušima mráz,“ řekl Martin rozpačitě, „dobře ve srubu zatop, Zuzano, aby pan Adam neprostydl.“

„Ne! Chci s tím člověkem mluvit hned, kdo je to?“

Nikdo neodpověděl. Sroubená stěna praštěla a sténala.

„Přiveď ho!“ to nařizoval lukovský pán. Vycítili změnu v jeho hlase.

Martin povstal a sňal se stěny usmolený kožich. Vítr mu vyrazil dveře z ruky a vchrstl dovnitř vědro sněhu. Tyhle hory něco dovedou. Nejvyšší čas, že dorazil. Dva tři dny, a už by neprojel.

Nehybně seděl v záři hasnoucího ohniště. Někdo tu na něho čeká… Třicet jich kardinál pověsil. Nemůže dostat horší zprávu. Takový návrat domů si nepředstavoval. Všechno se bortí. Čím se provinili?

Zadulo to a zavířilo. Uhlíky vyprskly a mrak jisker vylétl dýmníkem vzhůru. Pozvedl hlavu. Něco mu sevřelo ledovou rukou srdce.

Poznal ho!

Učitel jeho dětí. Helín, Helín Jalubský.

Bůhví jak dlouho tak proti sobě stáli. Nemohl otevřít ústa, nemohl se pohnout. Dostal strach. Hrozný, neovladatelný strach.

„Zemřela – na mor,“ řekl konečně Jalubský a smekl zasněžený klobouk. „Děti jsem odvezl k paní tetě do Biskupic.“

Temno. Prázdnota. Smrt. Pane, co jsem učinil?

Klesl na hrubou lavici a zabořil hlavu do dlaní. Chtěl vidět její tvář, ale měl prázdné oči. Chtěl slyšet její hlas, ale byl hluchý. Jen bolest, hořící olej, mu protékala žilami,

Ještě byla noc, když vyrazil po staré horské stezce z Moravy do Uher. Ledová vichřice pádila tmou a zametala jeho stopy.

XIV

Kardinál stále ještě klečel na otřelém klekátku a vroucně se modlil.

„Liberasti nos, Domine ex affligentibus nos; et eos, qui nos oderunt, confudisti. In Deo laudabimur in saecula.

Osvobodil jsi nás, Pane, od našich sužovatelů a zahubil jsi ty, kteří nás nenáviděli. V Bohu si budeme libovat ustavičně…

Tenké rty se mu neslyšně pohybovaly a soumrak prohluboval trpké rysy kolem úst. Zestárl a hruď se mu propadla. Byl ještě hubenější a drobnější. Ani špičatá bradka nemohla zakrýt kyselost, která mu už dávno poznamenala tvář.

Nu, ve stružce života odteklo něco vody od doby, kdy se odebral z Madridu dobývat svět.

Povstal. Klekadlo zaskřípělo a zvuk bolestně udeřil duši. Drobným krokem se vracel nekonečnou spletí chodeb do své pracovny.

Byl unaven.

I tady bylo šero, ale nerozsvítil. Dotápal se ke křeslu a usedl. K večeři byl ještě čas. Teď byl jen člověkem. Zklamaným, nespokojeným člověkem. Nikdo neviděl jeho tvář. Co vlastně dokázal? Země je zničená, kacířství bují dál a tresty nepomáhají. Je to ale jeho vina? Snaží se málo? Může on za tu nekonečnou válku?

Agent z Haagu hlásí, že se tam objevil zase „ten z Víčková.“

„Miluj nepřátele své,“ řekl tichý hlas v jeho nitru. Pokrčil rameny. Což může toho arcirebela milovat? Od loňského podzimu už třikrát projel z Nizozemí do Uher a zpět. Stiskl pevně rty. Jak se dal tehdy napálit. Ještě teď se stydí, když na to vzpomene. Soldátská chátra ho povodila za nos. Už věřil, že se ho zbavil a že tu bude klid.

Collato má štěstí. Odveleli ho do Němec. Ten vtip se smrtí Adama z Víčková by mu přišel draho. Valaši zase stojí v jednom houfu. Nic se nezměnilo. Drží hory a čekají na příležitost. Nechápavě zavrtěl hlavou. Mravenčí vytrvalost. Co je to vlastně za lidi? Od dvacátého roku ještě neustali v rebelii a stojí ve zbrani. Nikdo je nedokáže zkrotit ani porazit. Jak také. Země je bez vojska, sem tam ložíruje posádka zdecimovaná morem. Kde jaký regiment odvolal císař do Němec, tam mu teď hoří koudel. Chtěl získat Falc, a zatím se zapletl do nebezpečné války s německými knížaty.

Přeslechl zaklepání.

„Eminence…“

Prudce sebou trhl. „Ano, ano, jsem tady,“ řekl šeplavě a uvědomil si stařecký zvuk svého hlasu. Tvář ožila a vzpamatovala se. Ve dveřích stál tajný sekretář. nejistě mžoural do tmy. Na chodbě blikaly svíce.

„Eminence, přišel nejdůstojnější bratr Jakub de Magno,“ řekl, a marně se snažil ve tmě rozeznat kardinálovu postavu. „Stává se z něho podivín,“ myslel si v duchu. „Začíná šetřit od voskovic.“

„Můžete rozsvítit, hned ho přijmu,“ šeptl kardinál. Povstal a udeřil se o hranu stolu. Bolestně sykl. „Světlo! Tak co je s tím světlem?“

Stíny se rozprchly. Známá pracovna, úslužný sekretář. Ve dveřích nejdůstojnější bratr Jakub de Magno, kanovník olomoucký. Všechny pochybnosti zmizely. Napřímil se. Chvíle slabosti odstoupila. Zase zde stál císařův zástupce a římský kardinál. Slabě se usmál a pokynul ke křeslu proti stolu.

Jakub de Magno, těžký, hromotlucký padesátník, nemotorně zavřel dveře. Na olysalé lebce se chvěla světla svící. Usedl. Křeslo zapraštělo. Přátelsky zafuněl, přehodil nohu přes nohu a povytáhl sutanu.

„Poslyšte, bratře,“ řekl váhavě Dietrichstein a mnul přemýšlivě ruce. „Máte nové zprávy?“

Kanovník těžce přisvědčil. Pokorný výraz z tváře zmizel.

„Ano, Eminence, zajisté. Nejsou však příznivé,“ řekl zaujatě a už ani nevzpomněl na kardinálovy výhrůžky. „Petronius z Holešova hlásí pohyby v horách. Ze Vsetína odešlo minulý pátek na tři sta Valachů. Také na Vizovicku bylo pozorováno soustředění. Každou noc hoří v horách vatry, Eminence.

Plukovník Strojanowski je znepokojen. Velmi znepokojen. Obává se útoku. Valaši jsou zase den ze dne drzejší a přepadají hlídky. Je třeba rázně vystoupit!“

Kardinál sklopil hlavu a zamyšleně pozoroval odlesky plamenů na růžových oválech perlového růžence. Ach ten mor, kam se poděla krásná paní Žerotínka. Jak ta byla mazaná. A zůstal po ní jen ten růženec. Kanovník neříká nic nového. To všechno dávno ví. Poljáci vydráždili horaly k akci. Čtrnáct dní řádí v podhůří jako zběsilí a pak se najednou obávají útoku. On si už zvykl zbytečně Valachy nedrážit, alespoň potud, pokud nemá zaručen úspěch. Rázně vystoupit… K smíchu.

„Eminence, snad by bylo vhodné podpořit Strojanowského několika kompaniemi,“ řekl zase vtíravě kanovník a počal podrobně vysvětlovat a čmárat prstem po stole rozmístění kozáckého regimentu.

„Ano, vhodné by to bylo,“ povzdechl zamyšleně kardinál. „Docela jistě by to bylo vhodné, ale…“ okamžik zaváhal. „My to přece jen, důstojný pane bratře, neuděláme. Opravdu to neuděláme.“

De Magno polkl a sklopil oči. „Odpusťte, Eminence, mám na mysli jen prospěch věci…“

„Ano, ano, samozřejmě, nic vám přece nevytýkám,“ usmál se blahovolně, ale v očích se mu chvěl výsměch. „Slyšíte, sám říkám, že by to bylo vhodné. Dokonce nutné a snad velmi nutné, ale…“ Důrazně pozvedl prst. „Přece se skutečně nedomníváte, pane bratře, že Strojanowski může Valachy porazit? Způsobí jim ztráty, to určitě, sám však se zdravou kůží také nevyleze. A o to nám jde, příteli.

Nebudu přece hazardovat svými lidmi. Jen ať se ti tam mezi sebou pobijí. Osobně přivítám, když někdo kozákům pocuchá hřebínek. Dnes je podpoříme a zítra nám vyplundrují Kroměříž nebo Napajedla. S jídlem roste chuť a vím, co dovedou. Pak budeme mít na krku nejen rebelii v horách, ale ještě škůdce v zemi.“ k Zamyslel se a upřeně pozoroval kanovníka. „Nejlépe bude, když jim pomoc jen slíbíme. Nedojde-li včas…,“ pokrčil rameny a odkryl drobné, nepravidelné zuby. „Povzbudíme je alespoň k útoku.“

„Přesně to jsem měl na mysli, Eminence,“ řekl podlízavě de Magno, „Když dovolíte, navštívím plukovníka Strojanowského a udělím mu instrukce.“

Kardinál laskavě přisvědčil. „Správně, velmi správně, pane bratře. Bohužel, musíme být nejen pastýři, ale i vojáky.“

Nad Hostýnem zuřila bouře. Sépiovou černí politá obloha se s těžkým rachotem trhala a bortila pod údery blesků. Šarlatová temnota pohltila hory a beranidla bouře v širokém pruhu klestila cestu lesy, rvouce z kořenů věkovité stromy.

Od východu k západu se valila záplava vod, hradba lijavce, strhávající z horských hřbetů kyprou lesní prsť až na kamennou dřeň. Sinalá nahota skal zasvitla žlutí starých kostí a leskla se úzkostným potem.

Zuzana vpadla bez dechu do jizby a nohou za sebou přibouchla dveře. Na okamžik se zády opřela o sroubenou stěnu a hruď se jí namáhavě pohybovala. Provázky vlasů jí zplihle visely na záda i do čela a z konečků se řinuly cirůčky vody.

„Nemůžete vyrazit!“ řekla konečně a zhluboka nabrala dech. Její hlas zněl příkře. „Za takového počasí nemůžete vyrazit. Podívej se…,“ ukázala na šaty. Nitka nebyla suchá.

„A fojtové?“

Mávla rukou. „Blázni jako ty! Jdou nahoru. Musíš mít rozum, ty jsi hejtmanem… Martine…,“ prosebně se obrátila. Opět jí to připadlo divné, že je jeho ženou. Nikdy si na to nezvykne a je jí to i trochu k smíchu.

Shrnul jí vlasy s čela a vymáčkl z nich vodu. Cítila teplo jeho dlaní. Je to pravda. Srdce se jí zachvělo štěstím. Má ho ráda.

„Dnes v noci dostáném Lukov,“ řekl Martin pevně. „Takové počasí se nám právě hodí. Nebudem čekat, až kozáci vyjedou z hor. Musíme udeřit první. Víš, co dělají s našimi lidmi…“

Mlčela. Věděla, že má pravdu. Už zase hoří vesnice v širokém okolí. Kdo nezahynul morem, toho ubijí. Ví, jaké to je, když hoří střecha nad hlavou. Měla by říci: „Ano, jdi!“ Ale může snad za“ to, že má strach? Že se chvěje úzkostí, kdykoli Martin vyjíždí z hor do nížiny? Každá žena raději řekne „nechoď“ než „jdi“!

Povzdechla a svázala si vlasy do uzlu. Venku se převalovala bouře. Dunění hromu se odráželo-od strání a zesílené mnohonásobnou ozvěnou třáslo srubem. Prudce se k němu přitiskla. Měl široká, pevná ramena. Otřelý kožich mu byl už malý…

Pozvedl jí hlavu. Věděl, že nesouhlasí a že ho bude přemlouvat. „Zuzano, no tak,“ řekl prosebně, „musíme přece pomoci Kdo jiný se jim má postavit?“

Pokusila se o mdlý úsměv. Ano, kdo jiný se jim má postavit. „Ale proč jsou lidé v nížině berani?“ vyhrkla podrážděně. „Proč nepovstanou? Císařské posádky jsou slabé, každý to říká.“

Objal ji. Také se mu nechtělo. Není to med dobývat lukovský hrad. Janu Adamovi zkonfiskovali to zboží hned.po smrti paní Maryany. Zmocnil se ho Reichspfenigmeister Štěpán Šmíd z Freihofen. Luterán, ale pěkná mrcha. Císařův nohsled. Z panem Valdštejnem udělal handl. Z přinucení.

Nejvyšší Albrecht z Valdštejna uplatnil nárok na konfiskované lukovské zboží, ale hned ho vyměnil za

Freihofenovy statky v Čechách. Měl zkušenosti s Valachy a nestál o takové poddané.

Freihofen výměnu přijal. Co mu také zbývalo. Byl luterán a popudit Valdštejna si nemohl dovolit. Teď si chtěl všechno vynahradit, odškodnit se. Vykácet lesy a vybít stáda. Prodat, co bylo k prodání, Valachům poyěsit na krk chomout.

Martin pohrdavě vysunul spodní ret. Ne, Freihofen jim v hlavách neležel. Mluvka a kořistník. Ale otevřel brány Černým kozákům; spřáhl se s nimi. Teď mohl konečně vycenit zuby.

Venku se ozvaly hlasy a dupot nohou. Odskočili od sebe. Přistižení milenci. Fojtové se cpali do jizby. Mokří, zablácení.

„Aha, Zuzana se loučí,“ uštípl halasně Zbránecký a otřepával kožich jako zmoklý pes.

„S námi se budeš také loučit?“ zeptal se neomaleně Bartušík.

„Raději s tvojí kobylou, nemá tak štětinatou hubu,“ odsekla Zuzana a vešla z jizby do přístěnku. Už dávno si zvykla na ty chlapské řeči. Člověk se nesmí dát. Všichni jsou stejní. Ani Martin není žádný světec a umí se pěkně podívat do džbánku s pálenkou ze slív.

Slyšela, jak šoupají nohama a praští lavice. Všechno zaneřádí. Ach, ta podlaha. Přihodila dřevo na ohniště. Než vyrazí, musí něco sníst. Nepustí ho jen tak. Snažila se myslet na všední věci. Dělat všechno jako jindy. Bůh ví, proč má dnes takový strach.

Vzpomněla si, jak doma ve velké peci pekávaly s matkou chléb. Zdálo se jí, že cítí pach kvásku a nakyslou vůni těsta. Už nebyla dítětem nedočkavě pozorujícím, jak matka vyjímá ze žhnoucí temni sluje zlatohnědé pecny. Bylo to tajemné místo, záhadná jeskyně jejího dětství.

Připadala najednou sama sobě stará a dospělá. Všechno je pryč. Neskutečná vzpomínka. Sen. Žernov času obrousil ostré hroty smutku i bolesti. Tíhu, kterou nosila v srdci, však obrousit nemohl. Za nocí, kdy blikaly v rovině požáry, houstla a těžkla k neunesení. Zdálo se jí, že obchází v bludném kruhu a nikde nenalézá východiska.

Čtvrtý rok žije v horách. Nesčíslněkrát je prošla křížem krážem a zná každý kout. Co však dál? Má tak prožít celý život? Proč vlastně žije? Čeká-li na ně život věčný, není lépe zemřít hned?

Neodvažovala se se svými myšlenkami svěřit Martinovi. S úzkostí si uvědomovala, jak staré, známé tváře pomalu mizí. Koho nezahubili císařští na trestných výpravách, zemřel na mor. „Mor je jediná spravedlnost,“ říkaly báby. „Nikdo mu neunikne, pán, nepán…“ Když občas zaběhla do Bystřice, nikdo ji už nepoznal. Městečko se pomalu vzpamatovávalo. Chalupy byly slátané a lidé cizí.

Říkala si, jsou to jen čtyři roky, ale podvědomě cítila, že každé z těch těžkých let vydá za dvě. Poznávala to sama na sobě. Doma byla zvyklá vídat ve starém zrcadle dětskou tvář a teď najednou na ni hleděla z hladin lesních tůní žena.

Konečně slyšela, jak odcházejí. Martin se ještě ptal na žebříky a lana. Pak najednou bylo ve světnici ticho a jen vítr třásl střechou a třel se o sroubené stěny.

Seděl u stolu s hlavou v dlaních. Kousla se do rtů. Přišlo jí to líto. Sňala z vidlice rožeň a shrnula skopové na dřevěnou misku. Znala ten pocit před bojem. Hledíš, a nevíš kam, myslíš, a nevíš na co. Věděla, že musí něco říci. Teď nesmí mlčet. Mlčet znamená mít strach. I myšlenka může přivábit smrt. Hbitě prostřela.

„Půjdu s tebou, Martine,“ řekla klidně a usedla vedle něho. Nechápavě na ni pohlédl. „Zůstanu třeba u koní, abych nepřekážela,“ dodala spěšně.

Usmál se, vzal ji za ruce a položil tvář do jejích dlaní. „Půjdeme pěšky, Zuzano,“ řekl unaveně. „Nebudeme nikoho potřebovat. Víš přece, že koně nevytáhnou nohy z bláta. Bude to jistější a hlavně bez hluku.“

Počala překotně naléhat. „Vždycky jsem chodila, budou ranění, někdo je musí ošetřit. Vezmi mě s sebou.“

„Ne, není to možné,“ řekl rozhodně. Dobře věděl, na co myslí a co jí leží v hlavě. Čeho se bojí.

„Nemáš mě rád,“ vydechla zadrhle. To vždycky pomáhalo. „Umřu tu strachem.“

„Raději strachem než kozačkou šavlí.“

„Jsi protiva, proč jsem si tě brala?“ Přikývl a políbil ji na ústa. Tušil, že se pohádají, měla svoji hlavu.

„Proč se do toho tak lehkomyslně hrneš?“ křičela vyčítavě. „Až se vrátí Jan Adam, už si s Lukovem poradí.“

„A když se nevrátí?“ řekl najednou Martin vážně a ona nevěděla co odpovědět. „My tu musíme žít i bez Jana Adama, Zuzano. Páni emigranti nám nepomohou. Čekají, že my pomažeme jim. Rozumíš? My jim. Nebezpečí je teď bezprostřední. Nesmíme už váhat. Jde o nás. O mne, o tebe, o všechny. Stačí ukázat slabost a pustit je do jedné vsi. Zatím mají z hor strach a ten musí mít stále!“ Dojedl a povstal.

Stála rozpačitě u okna a hleděla ven. Miluje ho, jsou spolu spojeni navždy. Noc se nezadržitelně blížila. Tma však nebyla černá, ale pískově žlutá. Hustá, jako jíl. Bouře na okamžik utichla a nabírala sil. Neočekávané ticho ji ohlušilo.

Pohnula se a lehce políbila Martina na tvář. Měl drsnou pleť a zarostlou bradu. Ano, měl strach. Měl strach jako ona. Teď to věděla. Chtělo se jí hlasitě vykřiknout: „Nikam nechoď! Co je nám do téhle války. Mám už dost strachu a úzkosti, nechci být stále sama.“

Místo toho však docela klidně řekla: „Myslím, že jsem nezavřela dobře vrata u salaše. Bouře by je mohla vyvrátit. Nešel bys mi ještě pomoci? Nikdy nedokážu dobře zasunout závoru, je hrozně těžká.“ Jen hlas měla zastřený a v očích se chvěla matná světla.

Oddechl si, že už nenaléhá, aby ji vzal s sebou. Vyběhli ze srubu. K salaši bylo pár kroků. Déšť už zase šlehal listoví a třásl korunami. Ovce neklidně vybekly. Vpadli udýchaně dovnitř. Dole v ležení se míhaly pochodně. Za chvíli musí vyrazit.

Les sténal a třásl se. Bouře dosahovala vrcholu a hnětla tvrdými prsty zemi. Potoky dávily bahno a kamení, strhávaly vyvrácené kmeny a dusily se roštím.

Krok za krokem, zahaleni do plachty deště postupovali vzhůru do příkrého srázu. Znali tu každou píď a každý kousek hlíny. Ale teď obcházeli, tápali a vraceli se zpět. Tady nevedla nikdy cesta.

Lehké žebříky z javorového dřeva překážely výstupu, ale nikdo je neodhodil. Ani hlas nepronikl běsněním živlů. Nikde nezazvonil kov o kov. Martin se občas zastavil a pátral ve tmě. Každý sval ve střehu. Už jsou docela blízko. Když se to podaří, je Strojanowski vyřízen. Čtyři kornety kozáků se tísní na hradě.

Noc žije po svém. Martin si otřel mokrou tvář. Psí čas! Zvrátil hlavu vzhůru k temeni vrchu. Vysoko v temnotě blikalo nepatrné světlo.

V té chvíli Reichspfenigmetster Štěpán Šmíd z Freihofen v kamenné síni iukovského hradu zbledl. Hubená, kostnatá tvář mu prokvetla jíním a narudlými mrazivými fleky.

Plukovník Strojanowski shrábl dlouhými prsty hrst mincí a s potutelným úsměvem nevzrušeně řekl: „Tak pokračujeme, pánové, pokračujeme. Kdo převezme bank? Nikdo? Dnes je tam boží dopuštění, co? Nebo se vám už chce spát?“ A zase ten potutelný, spokojený pohled.

Karel Vrochyně z Reptu, nový lukovský purkrabí malátně zdvihl opuchlá víčka a tázavě pohlédl na Fridricha Čašvice. Seděli čtyři kolem těžkého dubového stolu. Myslel si, že je právě čas, aby toho nechali. Od večera hráli karty. Už ho to stálo deset tolarů a pana z Freihofen nejméně dvakrát tolik. Chtěl dostát zpět, co prohrál a sázel dvojnásob.

Čašvic si hryzl řídký nazrzlý vous a upřeně pozoroval, jak plukovník rovná mince do vysokých sloupků. Tolik peněz, jak to ten chlap dělá. Dlouhé černé kníry splývaly Strojanowskému ke koutkům úst a lehce se zachvívaly. Počítal výhru. Brunátný, vypasený padesátník s těžkými laloky pod bradou, štětinatou hlavou kance a obrovskými pěstmi, lehounce hladil stříbrné tolary a občas úkosem pohlédl na své společníky. Široký opasek se zakřivenou šavlí visel přehozen přes opěradlo židle a kožený kabát se válel na lavicí.

„Pokračujeme,“ řekl na plukovníkovu otázku skřípavě Freihofen a do mrtvolné tváře se mu počala zvolna vracet barva. Dovedl se ovládat. Shrbená ramena ještě více poklesla a zpod stolu se vynořily dlouhé a hubené ruce.

„Tak to já si odskočím,“ zahekal důležitě purkrabí a hlučně odsunul židli.

„A přineste něco na zub!“ hodil Strojanowski přes rameno. „Venku je potopa a tady máme sucho!“ cvrnkl do poháru, až to zazvonilo, a přihlouple se usmál. Pak začal hbitě míchat karty.

Freihofen přivřel oči. Měl po krk toho neomaleného Poláka, který se choval jako čeledín v konírně. Jsou mu vydáni na milost a nemilost, jen proto, že má náhodou dost chlapů. Kardinál mu poslal pěkného ochránce!

Zmocnila se ho zášť k celému světu. Ke kardinálovi i k císaři, proč mu vlastně zůstal věrný?“ Aby hryzal odhozenou kost, zatímco jiní shrabují plnými hrstmi, jako ten polský lotr u jeho stolu?

Purkrabí na krátkých silných nohou se vkolébal dovnitř a v rukou nesl zaprášené láhve vína. Dveřmi vdechl do jizby vlhký chlad.

Freihofen zkřivil rty.

„Už jste se rozhodl, kdy vyrazíte do hor?“ zeptal se s chladnou přezíravostí a Strojanowski udiveně přestal rozdávat.

„Jistě,“ řekl dotčeně, „samozřejmě, snad si nemyslíte, že tu chci trčet věčně? Kam bych s takovou přišel a z čeho bych platil žold? Čekám jen na posily…,“ opět se zasmál širokým koňským úsměvem. „Jeden svatý muž mi slíbil pár Šlikových kompanií, abych měl krytá záda. Jak ten umí chlastat – to jste neviděli, pánové, opravdu, to jste neviděli. Až to vyřídíme tady, musím dolů k uherské hranici, tam se čeká nový nápor Uhrů. Zas bude chvíli co dělat. U nás v Polsce se poctivý voják snad ani neuživí. A stejně…,“ odmlčel se a karty se mu tiše odlupovaly od prstů. „Tak můžeme začít, ano?“ Rozhlédl se. „Stejně se mi to zajídá, člověk nemá žádnou jistotu. Zbytečně živím lidi. Copak tohle je válka? Krotit v horách nějaké lureky?“

Vynesl žaludovou dámu. „Jedeme, ano? Dva tolárky do banku!“ Přistrčil mince. „Nebo je to málo?“ Pohlédl na císařského Reichspfenigmeistra. Ten chlap měl v obličeji ošklivý výraz. Moc ošklivý výraz.

„Zase vám to nesedlo?“ zeptal se s jedovatou účastí.

„Vy máte, pane z Freihofen, ale dnes smůlu, opravdu. Kdybyste toho chtěl nechat…,“ našpulil tlusté rty. „Nikoho nenutím, to jen aby ušel čas,“ bublal lhostejně a stále ho pozoroval… Neměl rád u lidí takový výraz. Udělal by nejlépe, kdyby jim zakroutil krkem včas a vzal si, co mu patří. Jen žádné zbytečné ohledy. Císař je najal, ale teď neplatí. Na chrapounech z hor přece nic netrhne.

„Nechybí vám karta?“ zeptal se pojednou Freihofen. „Zdá se mi, že jich máte málo…,“ spustil dlouhé ruce pod stůl. Síň utonula v tichu. Tady sedával Jan Adam s Maryanou a teď je to lotrovské doupě. Teď odtud plení zemi. Dupou a roztahují se. Všude je to stejné, všude sedí nějaký Freihofen a Strojanowski. Nenávidí se, ale táhnou spolu. Tušení lupu je sbratřuje.

„Snad se nedomníváte, že jsem se přepočítal?“ řekl s nádechem bezelstného údivu v hlase plukovník.

„Císař se také jednou domníval, že jsem se přepočítal,“ pokračoval Strojanowski. „Když dostal kvitanci, víte?“ Poškrabal se v řídkých vlasech a odložil karty. „Tuším, že to bylo ve dvaadvacátém, tehdy jsem tu byl naposledy.“ Naklonil se přes stůl a vycenil žluté zuby. „A víte, kdo se přepočítal? On sám, pane z Freihofen, on sám. Císař přece není neomylný. Neslyšel jste o tom? Slyšel? To jsem rád. Už kvůli vám.“ Hlas plukovníkův teď nezněl vůbec důvěrně a přátelsky.

„Stálo ho to tehdy pětkrát tolik. Co pětkrát, desetkrát! Sedm měst lehlo popelem a na padesát vesnic. Tolik vy ani nemáte, že?“

Čašvic strnule seděl za stolem. Ten Polák pokořil jeho pána a Reichspfenigmeister mlčí. Možná že čeká na jeho pomoc.

Bouře bušila do kamenných stěn. Šikmým pohledem obkroužil jizbu. Mohli by ho zabít a vyhodit oknem. Ráno by kozákům řekli, že vypadl, když dávil. Ale není to příliš nebezpečné? Obešlo by se to bez hluku? V očích mu zatékal strach.

„Ale pánové,“ šeptl bolestně, „to je přece nedorozumění, mně jedna vypadla, ani jsem si toho nevšiml. Tady je…,“ shýbl se pod stůl a zvedl kartu.

Freihofen pohnul rty. Měl hrdlo úplně suché. „Můj úředník je pitomec, plukovníku,“ řekl chraptivě. „Hned jsem si myslel, že to je nedorozumění.“

„Samozřejmě že je to nedorozumění,“ zívl Strojanowski. „Karty se přece nevypaří. Kdepak já a přepočítat, se.“

Tma ještě více ztěžkla. I okno nahoře v hradní budově bylo už temné. Les se prohýbal a vichřice hřebelcovala koruny stromů.

Martin stál nehybně pod nízkým rozeklaným dubem a pozoroval nejasnou siluetu hradeb. Cítil chlad stoupající z nasáklého kožichu. Už hodinu tak čekali. Teď měl jistotu, že nepostavili stráže. Všichni jsou zalezlí – a není divu!

Rozhlédl se. Nikoho neviděl. A přece tady trpělivě čekalo na pět set mužů. Všichni musí nahoru na hradby, ale ne dříve… Zatajil se mu dech. Není to šílenství? Nepřecenil své síly? Po paměti se rozhlédl. Možná že kopou hrob sami sobě. Hrad je spojen s protější strání dlouhým visutým mostem, pod ním tvoří příkop hlubokou strž. Pro obranu je to výborná věc. V případě nebezpečí stačí most přerušit a útočník se do hradu nedostane. Ale jak lze mostu využít pro útok?

Cítil srdce až v hrdle Podaří-li se jim podříznout nosné trámy mostu, mohou začít s útokem. Kozáci se budou snažit vyjet z těsného hradu. Bez koní neumějí bojovat, a je-li už útočník uvnitř, neskytá hrad žádnou výhodu. Z hradu však vede jen jedna cesta. Na most a – do strže!

Vyskočil z úkrytu. Liják ho oslepil a studeně přiškrtil dech. Připevnil lano ke stromu a první se začal spouštět. Deset stínů bez hlesu klouzalo za ním. Stěny příkopu neskýtaly oporu. Mazlavý jíl ujížděl pod nohama.

Dole bylo po kolena vody a ticho. Příkrov hučícího lesa zůstal vysoko nad nimi. Krok za krokem se brodili strží. Ztratili orientaci. Tma byla hustá a tekoucí. Tápali s roztaženýma rukama a ze stěn se řinuly potoky vody.

Konečně kdosi udeřil o trám. Zadunělo to a zapraštělo. Byli na místě. Cítil, jak mu pot stéká s čela do očí. Odpočítali sloupy a nasadili pily. Po pás ve vodě a v blátě. Vždy dva a dva u mohutných kmenů. Slizké sloupy studily jako těla utopenců. Vlčí zuby se svištivě zahryzly do dřeva. Zdálo se mu, že strž je najednou plná drvoštěpů a že se na ně most zhroutí. Třásli se zimou a ruce se horečně pohybovaly. V hlavě měl jedinou horečnatou myšlenku. Rychle! Co nejrychleji!

Martinovi se zdálo, že se zastavil čas. Jen pily jednotvárně klouzaly sem a tam. Slyšel prudký dech mužů, pleskavé čeření vody a mlaskání bahna, jak přešlapovali na místě. Déšť zvolna ustával. Snad nikdy nebude konec. Začalo se ochlazovat a noc se valila k jitru.

Zmocnil se ho horečný chvat. Musí to dokázat, musí! Pila se vzepřela, kov zadrnčel a praskl. Polohlasně zaklel a trhl. Zabrala na prázdno. Projela kmenem a zlomený zbytek syčivě vklouzl do vody. Roztřásly se mu ruce. Hotovo!

„Hotovo,“ řekl jektavě a opřel se o sloup. Teprve teď si uvědomil zimu.

„Hotovo!“ šeptli chlapi v temnotě a vzpřímili se. Zapraš tělo jim v hřbetech.

Cítil, že chvění z rukou přechází do celého těla. „Provazy, rychle!“ Spěšně připevnili k hlavním nosným sloupům lana na smýkání dřeva z hor. Na každém konci zůstane pět mužů. Na dané znamení zaberou a nosné sloupy se rozjedou, jako volské nohy na zamrzlém rybníce. Všechno se vlastní vahou zřítí!

Počali se brodit zpět. Už necítili chlad. Vzrušení rozproudilo ztuhlou krev. A teď na hradby! Do příkopu se spouštěly další pletence těl. Za nimi klouzaly po srázu žebříky. V okamžiku byl příkop plný. Teď už nebylo možné udílet rozkazy. Každý se musel řídit jen vlastním citem. Lov na jeleny. Ani hlásek nesměl proniknout tmou, dokud nestanou na ochozech.

Opřeli žebříky o protější svah a šplhali k úpatí hradby. Vysoko nad nimi rachotil vítr okapovými žlaby a voda z chrličů se tříštila o nádvoří. Konečně skála a studený kámen. Tady bylo možné se alespoň opřít.

Martina napadlo, co by se stalo, kdyby je teď zpozorovali. Mráz mu přejel po zádech. Nikdo by nevyváži živý. Odstříleli by je jako slepice na hradle. Shodili kožichy. Teď nesměly plandavé cípy překážet. Štíhlé žebříky přilehly k hradbě.

Stupeň ze stupněm šplhala první řada vzhůru a za ní druhá a další. Javorové příčky se prohnuly. Příkop zůstal hluboko dole. Temná masa lidí se valila po hladké vysoké zdi k ochozům.

Konečně! První ruce se ne jistě zaklesly za hrubý kámen. Vzepřely se a vysoukaly tělo. Všude tma. Hrad spal. Dole spleť uliček a potom nádvoří. Jen ve fortně blikalo mdlé světlo. Tam spala stráž. Koho by napadlo…

Martin se vzpřímil. Přátelský vzhled hradu mu připomněl minulost. Jako by se vracel domů a každou chvíli měla vyjít z čeledníku Zuzka. Setřásl myšlenku.

A pak… Chlapi zaduli do volských rohů. S jekotem se hrnuli z hradeb dolů.

Výstřel z muškety. Stráž se konečně vzpamatovala. Kozáci vybíhali z čeledníku. Někdo vypálil nabitou hákovnici. Jen tak, střel kam střel. V lesích to zadunělo a zahvízdalo. Hejtman Strojanowski řval z okna rozkazy. Byl starý soldát, vždycky si věděl rady. Odkud se ti lidé ale tady vzali? Už to pochopil! Tohle mu spískal Freihofen, zradil ho!

S obnaženou šavlí se hnal dolů. U stájí vzplanula stodola. Teď je dobře vidět. Nízká mračna se zbarvila purpurem a přetékala na všechny strany.

Střetli se! Už se rvou! Martin vede útok. Zná tu každý kout. Kolikrát odtud s tátou vyjížděli. Teď je on hejtmanem a musí dokončit, co táta započal. Ubránit svůj lid. Ubránit hory!

Plukovník Strojanowski vyskočil do sedla. Nemá zájem na tomhle hradě, škoda každého muže. Polnice zaječela k ústupu. Brána se s třeskotem rozlétla. Co tady může zachránit? Vždyť ani neví, odkud přišli a kolik jich je.

Zatímco jedni zoufale zadržovali útok, druzí vyváděli koně. Dobře vydrezírované mužstvo, vždyť je to jejich řemeslo. Plukovník vykřikl poslední rozkazy. „Zformovat se a v pořádku ustoupit!“ Hlas mu přeskočil. Lomcoval jím vztek, že se dal tak překvapit. Kdo měl dnes v noci službu?

Krok za krokem se Valaši probíjeli k nádvoří. Úzkost zůstala dole v blátivém příkopu. Nic je nemohlo zadržet. Martin měl už hlavu docela jasnou. Zábranecký pronikal po pravé straně hradeb a Ertušík po levé. Znají svůj cíl. Způsobit zmatek a vytlačit kozáky na most. V bitvě člověk necítí úzkost. Nemá čas. Teď je jen okamžik. Nekonečná přítomnost. Všechno se zastavilo. Kousek dláždění se zdá rozlehlý jako lán země.

Plukovník Strojanowski vyrazil z nádvoří a za ním hlouček oficírů. Most byl ponořen do inkoustové tmy. Plameny z hořící stodoly ji ještě prohloubily. Zastřený buben udeřil do noci. Kopyta zaduněla na těžkých prknech. Projeli! A tryskem po kamenité cestě z lesů do nížiny. Za nimi vyrazil hlavní proud. Nikdo tu nechce zdechnout, Lukov jim nepřirostl k srdci. Po třech projíždějí branou a cpou se na most. Jedou!

Něco zapraštělo a ten naříkavý suchý zvuk přehlušil vřavu boje. Les se otřásl a prohnul ozvěnou. Zoufalý řev vytryskl k obloze jako hořící věchet slámy. Břevna a trámy, koně i lidé, celý most – všechno se zřítilo do strže. Za nimi druzí šlapali do prázdna. Temnota pohltila výkřiky.

Teď je ten pravý okamžik. Martin pozvedl šavli. Zástupy Valachů vyrazily stísněnými uličkami a průchody. Brána je ucpána lidmi. Jako zdivočelí psi se cpou zpět. Smrt třese okapovými žlaby, zpřerážená břevna trčí ostrými hroty ze strže a dole to vzdychá a sténá

Vyber si, kde chceš umřít. Ale rychle!

Salva z těšínek uvolnila bránu. Ještě se bojuje, ale už to není boj. Kozáci na kolenou, jak ženské z bezpočtu vesnic, které vypálili, prosí o milost. Zbytečně. Tady je tvrdý život a v horách zajatce neberou. To není parádní klání šlechtických fiflenek s poctami a teplou přesnídávkou. Jde o podstatu věci, o kus rodné země a smysl života.

Pátek, dvě hodiny po obědě. Kardinál přerušil stolování. Je zelený a žlutý, ale ne že by mnoho jedl nebo mu podali zasmrádlého zajíce. Pera písařů skřípou a ruce krouží umné křivky.

Nejvyššímu Karlu z Liechtensteina, Nejvyššímu Albrechtovi z Valdštejna, panu Burianovi Berkovi z Dubé a Lipého, Nejvyššímu Baltazarovi Marradasovi…

Vyšlete posily, ve Vsatských horách povstala valašská chátra. Padl Lukov, Fryšták, Kostelec a Zlín. Regiment Strojanowského je zdecimován.

Kardinál sinalý ve tváři pobíhá po pracovně. Už je to tady, čekal to. Diktuje na dvě strany. Písařům hlasitě a šeptem tajnému sekretáři list pro císaře. Sekretář stojí se zlomeným krkem u vysokého pultíku a oknem vidí na nádvoří. Poslové jsou už v sedlech. Dnes bude pěkný blázinec.

„A nepřijímám za nic odpovědnost!“ řekl šeptem Dietrichstein sekretářovi do pera. Sekretář na něho nejistě pohlédl. Věděl, že kardinál používá rád silných slov a pak ho to mrzí.

„Jenom to napište,“ vybídl ho netrpělivě. „Nepřijímám vůbec za nic odpovědnost. Není vyloučeno, že Valaši vyrazí do nížiny. Chybí základní prostředky k obraně. Posádky v městech utrpěly morem. Denně umírá čtrnáct lidí, napište to! Jsou tak slabé, že nelze uvažovat o jejich nasazení! Tak. Jenom to napište. Já si myji ruce.“

XV

Dáma, pár střelců a věže. Co se s tím dá dělat?

Jan Adam hleděl nepřítomně na černobílou šachovnici. Políčka mu splývala před očima. Pootevřeným oknem vnikal do temné a dřevem obložené alkovny vlahý vzduch.

Dlouhá záclona se občas zavlnila a zachvěla a ten pohyb vzbuzoval pocit bezpečí a jistoty.

Venku doznívalo naškrobené nedělní odpoledne, plné dětí a důstojných vypasených měštanů. Z koutů salónku se vykrádaly lehké stíny a hebkým peříčkem dráždily duši. Stesk!

„Ale vy vůbec nedáváte pozor, pane Adame,“ řekl nespokojeně maestro Phonix a uvolnil silnou vlněnou šálu v níž měl zabalen krk. „Máte pravdu, nechrne toho,“ řekl Adam a odsunul šachovnici.

Phonix pokrčil rameny. „Podívejte se na mne. Vyběhl jsem na chvíli jen tak bez pláště a hned jsem na hromadě. Člověka to pomalu začíná na světě mrzet. K čemu takový život? Jen samé potíže…“ Zachrchlal a otráveně si otřel nos.

Adam se usmál. „Z potíží už asi nevyjdeme.“ Protáhl se. Byl k smrti unaven. S jakou chutí by vyzul ty strašné jezdecké boty a natáhl se. Nohy má rozedřené do krve. Před čtrnácti dny vyrazil z Uher a teď je konečně v Berlíně. Zná cestu už nazpaměť. Stejná města, krčmy i lidé a stále stejný cíl. Svět je vlastně hrozně malý.

Pár dní si odpočine a zase dál do Haagu. Skoro se těší. Bude to příjemná změna. Královský dvůr se spoustou novinek, věčné tahání s generálními stavy a návštěvy u pana de Loo. Zase uvidí Ticii a půjdou spolu po mořském břehu. Člověk najednou cítí na všech stranách spořádaný život.

„A co hvězdy, maestro, co hvězdy?“ zeptal se s úsměvem, aby potěšil starého astrologa. Ve vysoké stříbrné váze vadla kytice květů, které neznal. Těžká, smutná vůně.

„Zataženo, pane Adame, zataženo,“ řekl s nechutí Phonix a zakryl s námahou zívnutí. Pak pohlédl na velké hodiny v rohu místnosti.

Adam měl pojednou pocit, že zapadl do stojatého rybníka. Kdyby nevezl Velenovi oď Bethlena Gabora osobní dopis, snad by se tu ani nezastavil. Na člověka najednou všechno padne. Snad proto, že je neděle a podvečer. V Niederlandu ho čeká spousta práce. Vyhledat Mansfelda a Kristiána Halberstadského, jednat znovu s generálními stavy i králem a přimět je k rozhodné podpoře Bethlena. Kdy se konečně vzchopí k důkladné, skutečně společné akci?

Ani si nevšiml, že se Phonix vytratil z jizby. Velen se minulý rok oženil a usadil v Berlíně, kde se soustředila emigrantská většina. Všichni se začali přizpůsobovat. I bratr Jan Amos chystal ženitbu – o mladých ani nemluvě, ti jsou tu už jako doma. Je stesk po vlasti netíží. Jakoby všichni chtěli začínat nový život. Zapomenout na to, co bylo. Mít konečně klid a trochu jistoty.

Napadlo ho, že únava z neúspěchů začíná nést ovoce. Pomalu, ale jistě. Ještě osnují plány, ještě pracují a vyjednávají na všech stranách, ale uvnitř mají jedinou touhu – trpce se usmál, bratr Amos by řekl – nalézt hlubinu bezpečnosti. Zapustit přeťaté kořeny. Žít zase jako lidé. Také to cítí, je opuštěn a sám jako málokdo. Někde daleko žijí jeho děti. Bůh ví, kdy je zase uvidí. S jakou úzkostí asi Maryana umírala. Snad právě myšlenka na ně je hybnou silou, která ho neúnavně žene z místa na místo Výčitky vlastního svědomí. To už není boj protestanských stavů s císařem. To je jeho osobní boj, boj o poslední zbytek štěstí, který mu zůstal. O záchranu dětí.

Ne, neměl se tu stavovat. Mohl předat list Phónixovi a jet dál. Každé hodiny je škoda. „Adámku…,“ někdo tiše vyslovil jeho jméno. Otevřel s námahou oči. Trochu si zdříml. Ve dveřích stál Baro Velen s otevřenou náručí a radostnou tváří. Trochu obtloustlý, narostlo mu za tu dobu břicho, trochu šedivý… Šaty ne právě podle poslední módy, ale přece jen krajan a přítel.

„Adámku!“ Teď to zaznělo jako dřív. Srdečně a halasně. Ještě někde venku lovecké trubky a byli zase doma. Padli si do náruče. Ucítil sladkou voňavku, ale ta vůně nestoupala z Velenova kabátu.

Paní Maxmiliána vplula důstojně dovnitř a s lehkým úžasem řekla francouzsky: „Ach, Baro de Witzkow, bon jour mon ami.“ Nezazněla v tom hlase ani jedna česká hláska.

„Baro de Witzkow,“ řehtal se Phonix a rozžíhal svíce. Připomínal teď zpola kostelníka a zpola majordoma. „Zvláštní vyslanec Jeho Milosti sedmihradského mamlasa…,“ zakuckal se. „Bez urážky, pane Adame, k vašemu chlebodárci tady nikdo necítí velkou důvěru.“

Jan Adam políbil Maxmiliáne měkkou buclatou ruku. Napadla ho nezdvořilá myšlenka, neopustila-li haagský dvůr jen proto, aby nemusela dělat matku sedmnácti dětem. Osmi svým a devíti královniným. Tíseň ho opustila. Přece jen udělal dobře, že se tu stavil. Není špatné být občas mezi starými přáteli. Člověk potřebuje také promluvit s lidmi, otevřít srdce, nebo ho požár samoty stráví.

Večeřeli v malé, stísněné jídelně. Phonix s dětmi ve vedlejším zeleném salónku. Přibyly mu teď povinnosti učitele a vychovatele a byl na to – div divoucí – hrdý! Možná že našel konečně skrytý, i pro něho nepostřehnutelný smysl života. Ale s nikým o torh nemluvil a děti horlivě trýznil přemírou vědomostí.

Večer pokročil a paní Maxmiliána už nemluvila francouzsky. Jídelna vydechovala útulný pocit domova a pohoda přetékala z plných pohárů. Adam si uvědomil, že ti dva stárnoucí lidé jsou skutečně zamilovaní a poskytují jeden druhému úkryt a oporu. Ne, to nebylo k smíchu. Phonixovy posměšky vyzněly hluše. Bodlo ho u srdce. Do zahrad uléhala průzračná noc a vysoké tóny hmyzu se chvěly na stéblech trav.

Nepromarnil svůj život, když opustil Maryanu? Nezničil život jí a svým dětem? Co vlastně dokázal? Co získal a komu prospěl? Přecenil své síly. Hnal se slepě za ideou, za právem a spravedlností. Ale existuje opravdu něco takového? Nejsou to jen představy v myslích lidí, měnící se podle toho, na které straně člověk stojí? Vždyť na jejich straně jsou stejní lumpové jako u císařských. Nemá snad Velen na svědomí pěkných pár hříšků? A může snad o něm někdo říci, že je špatný člověk? Udělal málo? Obětoval málo?

Mlčky večeřeli. Paní Maxmiliána vyprávěla dvorní klípky. Byla důstojná, ale trochu omezená. Nebožka Alžběta měla jiný přehled. Vzal by si prospěchář, ziskuchtivec a chlap bez cti vdovu s osmi dětmi, když sám nemá co do úst? Nehleděl by se přiženit a sednout do teplého? Jméno Baro Zerotin má stále ještě zvuk alesk!

Chtěli restitucí království, svobodu vyznání, právo vládnout ve své zemi, a co mají? Zničené rodiny a špinavé ruce. Ano, špinavé ruce. Žádná válka není čistá. Co přinesli národu kromě nekonečných bojů a utrpení?

„Dojde-li ke sňatku Bethlena Gabora s Kateřinou Braniborskou, Kateřina je příjemné děvče a má politické vlohy,“ řekl Velen důvěrně a odložil příbor, „stane se Bethlen příbuzným Fridricha Falckého a do jisté míry i anglického krále. Nová koalice dostane tak skutečně pevný základ. Příbuzenské sňatky jsou tím nejsolidnějším poutem. Bethlenovi je třeba svázat ruce a definitivně ho získat pro trvalé spojení se západem.

Anglický Jakub se stejnou rozhodností, jako prosazoval spojení se Španělskem, prosazuje nyní nesmiřitelný boj.

Abych nezapomněl, hrabě Thurn se také chystá ke dvoru do Haagu. Měli jsme nedávno poradu exulantské obce, je to trápení, stále musíme krále Fridricha vybízet k vytrvalosti. Vyslali jsme sběratele almužen do Švýcarska a Anglie, jen abychom shromáždili trochu peněz.“

„V saském Perně došlo prý v bratrské obci k rozkolu. Slyšel jsem, že Martinius z Dražova se odtrhl a píše teď proti obci pamflety. Mluví se o tom i v Uhrách.“

Velen přisvědčil. „I to se stává, Adámku, situace není nikde růžová. Zájmy se tříští, úspěchy nemáme a válka trvá dlouho. Není divu, že lidé jsou podráždění a netrpěliví.“

Maxmiliáne poklesla ruka, kterou podpírala hlavu. Pootevřela oči a rozpačitě se usmála. „Ještě stále válčíte? Já při politických debatách vždycky usnu. Přinesu zákusky. Nechce se vám spát? Vždyť musíte být, pane Adame, unaven, taková cesta.“ Vstala a nenuceně se protáhla. Paní ve svém domě. Tady nehrozí nebezpečí.

„U nás v horách říkáme,“ odpověděl vážně Adam, „je-li unaven pastýř, přichází pást vlk. My nesmíme být unaveni, paní Maxmiliáno.“

Velen položil dlaň na její ruku. „Měla bys vědět,“ řekl s nádechem žertu, „že pan Adam má odpověď vždycky pohotově. Budeš-li ho ještě chvíli přesvědčovat o únavě, je schopen za hodinu vyrazit do Haagu. Ale natáhnete se rád, že?“ usmál se na Adama. „I pastýř si potřebuje občas zdřímnout.“

Té noci spal Adam málo a neklidně. Lůžko bylo široké a vonělo čistotou Dávno odvykl takovému pohodlí. Proválené postele v krčmách u silnic se mu zdály naplněním snu o odpočinku.

Probudil ho Phonix, když prostíral k snídani. Bylo pozdní dopoledne. Že pan Thurn už hodinu čeká.

Ačkoliv válka nebyla vypovězena, pohybovaly se početné, plně vyzbrojené kontigenty Mansfeldových vojsk zvolna z Dolního Saska podél nizozemské hranice k Falci, kde se stejně pomalu a obezřetně soustřeďovala Tilliho a Valdštejnova armáda.

Silnice byly přecpány lidmi a povozy, hospody vyjedeny do posledního sousta. Rychlí kurýři proklínali boha a cely svět a nad krajinou se převalovala těžká, dusivá mračna prachu a nejistoty.

Nikdo nevěděl, jsou-li to jen taktické pohyby a cenění zubů nebo příprava ke skutečnému střetnutí. Cesta do Nizozemí se tak neočekávaně protáhla a Jan. Adam s hrabětem Thurnem jen pomalu postupovali k hranicím.

Ve středu před polednem minuli Darsten, a protože ani tady nebyla naděje na pořádný oběd, pokračovali s nechutí v cestě.

Thurn měl plnou hlavu proroctví šprotavského jircháře Kottera a se stařeckou zaujatostí do omrzení vykládal a rozebíral všechna jeho vidění. Měl je dokonce očíslována a napsána. Vidění o plačící panně, vidění o holubici a velké bitvě, vidění o pádu Habsburka… Proroctví byla teď vůbec v módě. Znamení na nebi se množila a kdekdo se je snažil vykládat Hrabě si vzal do hlavy, že při nejbližší příležitosti musí představit Kottera králi, aby ho posílil svým věšteckým duchem.

Adam klímal a občas řekl „hm“ a přikývl.

„Je to boží muž,“ horoval Thurn. „Slyšel jsem mnoho námitek proti němu, ale uvažte, prostý člověk jako on, obyčejný řemeslník nemá přece dostatečný přehled, aby mohl vědomě fingovat popis předpovídaných událostí.

Zkoušeli jsme ho před tříčlennou komisí učených bratří. Nemáme zájem nechat se vodit za nos. Ale obstál. Přesně a do nejmenších podrobností popsal vítěznou bitvu, rozestavení vojsk na bojišti i zmatek, který zavládne ve Vídni po Habsburkově pádu.“

Adama napadlo, že bitva ve vidění je totéž, jako žádná bitva, ale nechtělo se mu odporovat. Byl už z nekonečných řečí starého pána za poslední dny společné cesty unaven. Přemýšlel o.tom, že mužové, kteří byli v posledních desetiletích oporami protestantské strany a Českého království, začínají stárnout a ztrácet reálný přehled o situaci. A právě na jejich vlivu spočívá celý odboj emigrace. Není to neprozíravé?

V záhybu cesty mezi rozevlátými poli se objevila bílá, úhledná krčma, neomylně připomínající blízkost holandské hranice. I tady se venku u koní válela tlupa vojáků nalévající se z hliněných džbánů pivem. Věčně stejný obraz putujících vojsk.

S úlevou sestoupili se zpocených koní. Den byl vymydlený, plný radosti a dobré– vůle. Daleko nad nížinou se tetelil horký vzduch. Hrabě Thurn přestal na okamžik omílat Kotterova proroctví a blaženě se rozhlédl. „Vidíte? Takový kraj mám nejraději, vždycky mi připomene domov a mládí. Ze všeho nejvíce miluji žně.“

Krčma byla přeplněna soldáty, pach rozpařených těl se mísil se zatuchlou vůní sklepa a starého piva a v koutě někdo řval vysokým neurvalým hlasem:

„Co je nám do vaší český hadrárny? Jak si dovoluješ obtěžovat důstojníky, žebroto husitská?“

Adam překvapeně stanul. Hrabě Thurn pootevřel ústa a uchopil ho za rukáv. Chlapi se trochu rozestoupili a uvolnili jim místo. Thurnova tvář vzbuzovala úctu a Adamova respekt.

Spatřili mohutného pruského rytmistra v uniformě mansfeldových švališerů s vyholenou bradou a krátce přistřiženým vlasem. Stál rozkročen nad šedovousým starým mužem a v ruce mával potištěným listem. Buldočí tvář s vyvalenýma očima se na okamžik odvrátila a pohledem ulpěla na příchozích.

„Ten dobytek nám tady roztřásá český vši,“ zavrčel na vysvětlenou, „a ještě chce, abychom je krmili!“ Třepí prsty do listu. „Almužní list na podporu znovuvzkříšení Království českého – slyšíte to? Krucinál! Kdo tady má zájem o vzkříšení český hadrárny?“

Soldáti civěli s otevřenými ústy na svého rytmistra. Stál rozkročen a vyčkávavě očekával souhlas. Ale nikdo z těch obyčejných, vojenským drilem otupených lidí, pořádně nechápal smysl toho, co důstojník říká.

V Adamovi se všechno vzbouřilo. Nevěděl, kdo je ten poděšeně se choulící stařec ani důstojník nad ním. Ale urážky byly příliš jasné. Takové urážky se nepřecházejí mávnutím ruky, i když je vykřikuje Mansfeldův rytmistr. Byly doby, kdy se bil za křivý pohled nebo ohrnutí rtů. Za menší věci se lidé dokázali s chutí propíchnout. Opět se v něm probudil starý lehkomyslný rváč, dávno pokročený Maryanou.

„Například my, pane,“ řekl hlasitě a ani si neuvědomil, že přechází do pohybů a tónu svého mládí. Už nepřemýšlel o tom, že je pověřeným vyslancem sedmihradského knížete. „Promiňte, máme skutečně zájem na vzkříšení české hadrárny!“ Prudkou ranou pěstí srazil překvapeného rytmistra k zemi.

Vojáci vydechli. Nikdo se ani nehnul. Asi jim důstojníkův osud neležel příliš na srdci. Do takových sporů není radno se plést.

„Ježíši Kriste,“ zasténal krčmář. Znal panské rvačky a věděl, jak končí. Začal z polic shrnovat láhve a konvice.

Rytmistr nejistě zatřásl hlavou a překvapeně si otřel tvář. Pak se těžce posadil. Byl z druhu hulvátů, kteří, narazí-li na odpor, jsou vyvedeni z míry. Nemohl pochopit, že se mu někdo odvážil postavit.

Adam ho uchopil za vínově červený kabát a zvedl z podlahy. Švy zapraštěly. „Přejete-li si zadostiučinění,“ řekl klidně, „rad vám ho poskytnu, jmenuji se Adam z Víčková.“

„Flodorp, svobodný pán Flodorp,“ vydechl nenávistně rytmistr. „S chutí vás zabiju!“ Do tváří se mu počala vracet brunátná barva, mnohem přirozenější než sinalá bledost.

„Přejete-li si, hrabě Thurn může být vaším sekundantem.“

„Kašlu na sekundanty, místo!“ vydechl Flodorp a máchl rukou. Vojáci ucouvli, tlačili se k východu.

Krčma byla najednou prázdná. Jen starý muž seděl nehybně u stolu a popelavýma očima těkal z jednoho na druhého. Možná že se modlil. Hospodský se krčil za pultem a Thurn ustoupil ke dveřím.

Sluce vykreslilo na špinavé podlaze žluté čtverce oken. Tohle nám ještě chybělo myslel si hrabě. Adam je blázen, rvát se s kdejakým halamou. Když ho zabije, budou mít na krku celou kompanii. Samozřejmě že je mnoho takových, kteří nás ani tady nemají rádi. To může špatně dopadnout.

Šavle s tichým šelestem vyklouzly z pochev. Podzimní listí. Člověk by nevěřil, jak je venkovský šenk najednou velký. Krčmář byl půl Holanďan a půl Němec. Takových lidí žije na pomezí mnoho. Měl velký rozpláclý nos, na nohou těžké dřeváky a kostkované kalhoty.

„Pánové, nemůžete jít ven?“ naříkal bolestně, ale bylo vidět, jaký má vztek a jak se přemáhá, aby nezačal klít na tu zatracenou verbež, která mu ničí zařízení.

Nevšimli si ho.

Sevřel pěst a bušil se vztekle do stehna. Banda, banda vojenská!

Flodorp vyrazil. Kov udeřil o kov a zvuk se rozstříkl do všech koutů jizby, jako voda z převrženého vědra. Tercie, kvarta, úder! Tercie, kvarta, úder! Ocel na ocel. Podlaha duněla pod nohama. Někde tam byl sklep.

Rytmistr odskočil. Šavle není kord, žádné ženské vyšíváníčko, hned uletí hlava. Okny civěli vojáci. Nikdo se nesmál, to se nevyplácí. Thurn těžce dýchal, mrazilo ho v zádech a po spáncích mu stékal pot. Jen krčmář tloukl sevřenou pěstí do stehna.

Adam stál nehybně na svém místě. Odhadoval rytmistrovy síly. Žádná zvláštní škola, jen hrubá síla a volský úder Rváč z povolání by se takovou prací dlouho neživil. Na vypalování vesnic to však stačí.

Vyrazil přímým výpadem na rytmištrova prsa. Takový školácký útok. Flodorp se ušklíbl a kryl úder ranou svrchu. Současně chtěl přejít do kvinty. Adam však neucouvl na délku šavle, jak vyžadovala obrana, ale ťal spodním úderem na protivníkův koš. Rytmistr vyjekl, otevřel prsty a šavle zadrnčela a vylétla velkým obloukem k dřevěnému stropu.

Svobodný pán Flodorp stál náhle s holýma rukama a na čele mu vyrazil pot. Hotovo! Hlavy chlapů v oknech. Vyvalené oči. Ani nedýchali.

Máte úder katova pacholka, ale šermíř nejste,“ řekl klidně Adam. „Každý český lajtnant by vás mohl učit. Zbytečně ztrácíme čas, nechci připravit pana Mansfelda o důstojníka. Můžete jít!“

Rytmistr, prožloutlý v tváři, nedůvěřivě couval ke dveřím. Křečovitě svíral a rozvíral brnící prsty. Snad si uvědomil, že se znovu narodil.

Hostinský si otřel dlaně o kostkované nohavice. Thurn podal Flodorpovi vyraženou zbraň. Okamžik váhal a nevěděl, co má udělat. Na nadávky nebyl příhodný okamžik. „Jmenuji se Flodorp,“ řekl konečně chraptivě a obkroužil prstem zlatou prýmkou ozdobený límec. „Nezapomeňte to jméno!“

Práskl dveřmi, až se okna zatřásla.

„Pánové budou obědvat?“ zakoktal krčmář a vylezl ze své skrýše. „Telecí paštika, vejce s pórkem, uzené s křenovou omáčkou a máte-li chviličku čas, připravím minutku, kuřátečko.“

„Rozházel nás po krajinách, o nichž otcové naši neslýchali,“ řekl český sivooký stařec, sedící dosud nehybně na lavici a povstal. Nebyl to žádný vandrák. Solidní, skořicový oblek, hnědý plášť s hedvábnou podšívkou. „Bůh vám žehnej, páni bratři. Jsem Jan Raik, profesor lékařství pražského učení Karlova. Almužník koruny české. Děkuji vám za přispění.“

Důstojně se uklonil a Thurnovi vyhrkly do očí slzy.

Rozházel nás po krajinách…

Objali se. „Vracím se z Londýna, kde jsem vybíral příspěvky na podporu naší vlasti mezi učenci oxfordské a cambridgeské university. Není to snadná práce. Mezi lidmi je stále více zášti než lásky a daleko nejvíce lhostejnosti a tuposti.“

Usedli a krčmář začal prostírat. Hubu jako měsíc, kámen mu spadl ze srdce. Soldáti sice nezaplatili, ale krčmu má celou. Kompanie tryskem odjížděla a vířila bílý, hustý prach venkovské cesty. Pomalu se snášel k zemi a uléhal na lodyhy divizen a mát. Všechno kolem cesty bylo špinavě šedé.

„Všude jsem potkával Čechy, jsme rozprášeni jako židovský národ,“ vzdychl trpce profesor, Raik. „Síla je dosud výmluvnější než dobré slovo. Žádal jsem po tom člověku almužnu a nerozuměl mi. Vám však porozuměl okamžitě.“ Vrásčitým obličejem přelétl úsměv. „Člověka naplní radostí, když vidí. že ještě umíme uštědřit lekci.“

„Škoda že jenom vlastním spojencům,“ řekl Adam a očima bloudil po polích za oknem.

„Často přemýšlím o tom,“ řekl a pohlédl na profesora, „proč se ještě nedostavil úspěch, když tolik nejlepších mužů celého národa se přičiňuje o společnou věc? Jsme snad opravdu kacíři a Bůh se od nás odvrátil? Jsme zrádci, jak nám spílá císař a katoličtí stavové? Možná že jsme skutečně zaslepení a pravda není na naší straně. Materiální síly ligistů i Unie jsou vyrovnané, zbabělci také nejsme a z boje neutíkáme. Císařští utrpěli více porážek než my, ale v rozhodné bitvě mají vždycky úspěch. V čem je tedy příčina?“

„Já jsem pouze lékař, pane z Víčková, a často si myslím, že špatný lékař,“ řekl Raik vážně a pozvedl unavené oči. „O politiku jsem se nikdy nestaral, neměl jsem čas a také mě to nezajímalo. Když je někdo nemocen,“ zvolna propletl prsty žilnatých rukou, „nestačí pouze léčit tělo a nedbat při tom ducha. Duch musí usilovat o zdolání nemoci, dodávat chuť k životu a přemáhat chorobu. S námi je to stejné, páni bratři. Jsme takovým viditelným a zjevným tělem českého národa. Léčíme chorobu, jejíž podstatu vlastně ani neznáme, s pomocí Uhrů, Holanďanů a bůhví koho. Ale to hlavní, ducha, který je hybnou silou každého státu, zanedbáváme. K němu se o pomoc neobracíme.“

„Dobře vám nerozumím,“ řekl Thurn a zamnul si důstojný vous. Byl vždycky diskutér a teď se těšil, jak se blýskne. „Jsme živým tělem, ano, to je jasné. Ale chcete snad říci, že nejsme současně také duchem? Neodešla snad ze země nejstarší šlechta a koneckonců i elita učenců a umělců? Všichni, kdo za něco stáli?“

Profesor přikývl a lehce pozvedl obočí. „Odešla, máte pravdu, odešla. A odtrhla se od národa. Měli bychom pochopit, že právě ti doma jsou hybnou silou národa a nesou největší tíhu toho, co se stalo. Obyčejný lid je duchem každého státu. A my jsme s ním ztratili kontakt. Vůbec s ním nepočítáme a to je přece neodpustitelné. Zdá se mi, že od počátku českého povstání jdou páni stavové špatnou cestou. Nejsem oprávněn vynášet soudy, ale říkám jen to, co vidím. Zemský sněm vždycky opovrhoval právy třetího stavu, měšťanů a řemeslníků, zastoupení měst bylo minimální a vliv na správu země žádný. Nepostřehli jsme, že se něco od začátku změnilo. Skutečnou hospodářskou moc a finanční sílu drží dnes města.

A teď se divíme, že nám slavnostně neotvírají brány, že jsou lhostejní a hledí si měšce? Ano, jsou lhostejní. Co jim chce nabídnout náš král, aby se postavili po jeho bok? Snad daňové úlevy? Nebo větší zastoupení? To přece nikoho ani nenapadne. Jsou tedy lhostejní, král nebo císař. Hledí si raději svých vlastních zájmů. A čtvrtý stav?“ rty se mu vzrušením chvěly. „Nejpočetnější a nejponižovanější? Jsou méně než nic. Pro katolíky i pro evangelíky přesto, že z jejich práce žije celá země. Vzpomeňte si na Jana Žižku, jak ten se dovedl obklopit lidem. Z Českého království se stala pevnost. Celá Evropa dostala lekci.“

„Ale to je přece husitství,“ zakoktal hrabě překvapeně. „S těmito ideami bychom dnes na západě politicky neobstáli.“

„Ano, husitství,“ řekl Raik a namířil na Thurna kostnatým prstem. „Husitství je nám třeba, chceme-li se udržet při životě. Účinný lék příliš nechutná, ale tělu udělá dobře.“ Obrátil se k Adamovi. V očích mu blýskla mladická jiskra.

„Vás, pane z Víčková, neobviňují z husitství? Nikdo se nezamýšlel nad tím, proč mají Valaši úspěch?“

„To je něco jiného, profesore,“ řekl se zřetelným podrážděním Thurn. „Spojenci považují postoj Jana Adama za výjimečné a prospěšné podivínství, za jakousi válečnou lest. Kromě toho, Valaši jsou svobodníci, a ne poddaní. To je velký rozdíl, rozumíte? Velký rozdíl.“

„Uvažte, přátelé,“ sepjal naléhavě ruce, „anglický král a generální stavové nebo Kristián dánský se přece nespojí se sedláky a my se bez cizí pomoci neobejdeme. Buďme realisté. Jsem přesvědčen, že se celá situace může vyřešit jen na světovém fóru.“ Důrazně zabušil pěstí do stolu. „O tom jsem přesvědčen, pánové. Evropa bez samostatného českého státu nebude nikdy Evropou. Spojenci nás ve vlastním zájmu nemohou nechat padnout. Je to úplně jasné.“

„Ve vlastním zájmu?“ zeptal se profesor. „Vy znáte zájmy Angličanů? Skutečně je znáte? Půl roku jsem chodil po albionském ostrově, ale o Čechách jsem neslyšel mluvit ani jednou. Lidé vůbec nevědí, kde naše země leží. Zato se hodně mluví o Americe, o zázračných ostrovech v teplých mořích, o pokladech, které čekají na člověka, jen aby je zvedl. Také se mluví o námořní válce se Španělskem a jak bez války co nejdříve poškodit Francii.

Ale o Čechách?“ Opřel se dlaněmi o desku stolu a těžce povstal.

„Je čas, páni bratři!“

Dopili zvětralé pivo. Odporné! Co všechno musí člověk na cestách pít.

Thurn ještě uchopil profesora za rukáv. „Slyšel jste poslední Kotterovo proroctví?“ zeptal se dychtivě.

Raik zavrtěl hlavou. „Kotter? Neznám.“

„Ale příteli,“ řekl již skutečně podrážděně hrabe, „každý dobrý Čech nebo Moravan musí znát Kotterova proroctví. Ten boží člověk nám přináší posilu a ukazuje cestu, kterou máme jít. Proč se nezajímáte o takové věci? Snad dokonce nečtete ani bibli?“

„Vážený pane bratře,“ profesor přehodil přes ramena plášť. Jeho hlas zněl pevně a rozhodně. „Srdečně vám děkuji za přispění. A k tomu proroctví? Jen abychom nečekali na jejich splnění stejně dlouho, jako na splnění proroctví Sybilina nebo slepého mládence.“

„Je to pochybovač,“ řekl po dlouhé chvíli mlčení Thurn, když už jeli mezi poli. „Nebezpečný pochybovač a možná i skeptik. Takovým lidem jsme svěřovali výchovu na vysokém učení.“ Zahrozil prstem. „Vůbec se mi zdá, že všichni pražští profesoři a mistři jsou v národě rozkladným elementem. Na to budeme muset dát pozor.“

„Myslím,“ řekl ostře Adam a bylo mu lhostejné, zda se Thurn urazí nebo ne, „že bychom se měli nejprve vrátit domů a pak určovat politické směry a koncepce. Zatím se můžeme přít jen o to, kdo dříve rozedere boty.“

Hrabě Matyáš Jindřich Thurn, direktor a vrchní velitel královských českých vojsk, stiskl podrážděně rty. Škoda každého slova. Hulvátství mladých nezná mezí. Dusil se vztekem. Ti by to tak někam přivedli, ti ano. Je strašné, jaký rozklad sebou nese válka.

Pak jeli vedle sebe mlčky, dokud před večerem nepřekročili nizozemskou hranici.

XVI

Když Jan Adam obdržel pozvání, aby doprovázel Její Veličenstvo královnu Alžbětu na projížďce brigou Doralicie podél nizozemského pobřeží, vzpomněl si ihned na Ticii a na den, kdy spolu poprvé mluvili na přístavním molu.

Ačkoli byl v Haagu již druhý týden, nikdo nespěchal a nikomu neležel na srdci výsledek jeho poslání. Doba byla vůbec nevhodná pro úspěšné diplomatické jednání. Ale nedalo se nic dělat, člověk si nemůže vybírat.

Král i Paní byli jako vždy nad míru laskaví a slíbili uspíšit slyšení před generální stavy. Jde přece v prvé řadě o jejich věc.

Elegantní malá briga Doralicie úhořovitě štíhlá a hbitá, nyní vznešeně klouzala asi dvě míle od pobřeží a mijnheer de Loo provázel královninu společnost na prohlídce lodí.

Vítr téměř ustal, plachty poklesly a zvlnily se. Modrozelená hladina byla zrcadlově lesklá a hebká jako samet. Jan Adam zůstal na přídi a pozoroval okovaný kýl neslyšně rozrážející vlny. Šplouchání zůstalo vzadu a Adamovi se zdálo, že cítí chladný dech hlubin.

„Jak se vám líbí moje loď?“ zeptal se de Loo, když se rozpustilá společnost konečně usadila u stolů na palubě a mohl se na chvíli vzdálit Mělo se podávat červené víno, pravé námořnické suchary a kyselé rybičky s cibulí. Pfíf.

Kapitán Van Mook zatím vznešenému panstvu vysvětloval, jak se takové pět let staré suchary jedí. Čím starší, tím lepší. Svůj výklad také ihned pozorně předváděl. Suchar namočil do plechového poháru s vínem, nechal dobře promočit a nasát a pak se zažloutlými zuby zašklebil na slečnu Dudlej,nejmladší dámu z královniny družiny.

„Je z toho nádherná opice, mademoiselle, za to vám ručím,“ řekl důvěrně. „Námořník víno jinak nepije.“ Byl z toho smích a křik.

„Nu, jak se vám líbí?“ opakoval de Loo a pohodlně se opřel o zábradlí vedle Jana Adama. Sahal mu sotva pod ramena a hrb jej jako těžký ranec tiskl k zemi.

„Je nádherná, mijnheer, mnoho, tomu sice nerozumím, stojím na palubě lodi poprvé, ale zdá se mi nádherná. A to jméno ,..“

„Krásné, že?“ usmál se zasněně bankéř. Pak pozvedl hlavu a tiše řekl: „Však stála také třicet tisíc. Koupil jsem ji pro Ticif. Stále horuje o moři.“ Pokrčil rameny a sňal bílé rukavice. „Věřte mi, je to nebezpečná hračka. Španělé občas zabrousí i sem, a jak loď nemá děla…“ Mávl rukou. Černé elegantní šaty z jemného sukna mu dokonale padly. Sněhobílý límec dodával jeho tváři přísný výraz.

. „Mám radost, že jste zase v Haagu. Ticie na vás často vzpomínala. Ty věčné cesty z jednoho konce světa na druhý nejsou nic příjemného. Znám to. Na každém kroku nebezpečí…“ Pohlédl Adamovi do očí. „Řekněte mi, proč to vlastně děláte? Král má méně zájmu než vy – tak proč?“

„Král je doma ve Falci, a ne v Čechách, je to docela pochopitelné, ale my máme jen jeden domov,“ řekl příkře Adam.

„Byl bych vám velmi vděčen,“ usmál se de Loo a změnil téma rozhovoru, „kdybyste domluvil Ticii. Na vás dá, jste hrdina –“ dodal po krátké pomlčce a vůbec to neznělo výsměšně. „Bojím se, aby příliš často nevyjížděla na moře, nedovede si nebezpečí představit a vy přece opravdu víte, co je válka. Já bych se například nikdy neodvážil královnu pozvat na loď. Jen považte, kdyby se něco stalo. Ale ona… však ji znáte. Loď je její a co mohu dělat.“

Tlachal s lehkostí dokonalého společníka, ale jeho velké, jasné oči soustředěně pozorovaly Adama. „Mám doma takovou spoustu práce, a zatím musím poskakovat před královnou jako šašek. Ach, ten můj hrb. Necítím se prostě mezi tolika lidmi dobře.“ Poprvé se otevřeně zmínil o svém neduhu.

„A co naše společné záležitosti,“ zeptal se konečně. „Jaké jsou vyhlídky na úspěch? Ještě jste se nerozhodl všeho nechat a usadit se u nás? Mohl byste počítat s mojí pomocí. Máme dalekosáhlé plány, tam…,“ mávl rukou někam přes moře. „Potřebujeme zkušené lidi. Kariéru byste měl zajištěnu, a ne ledajakou.“

„Ne, ještě ne,“ řekl Adam a radost z vyjížďky počala zvolna vyprchávat. „Věřím, že se mi podaří přesvědčit generální stavy o nutnosti pevnějšího spojení s Bethlenem. Vojenské akce tam…,“ napodobil bankéřův pohyb, „pro mne nemají význam, ale i tak vám děkuji za nabídku. Pro nás je nejdůležitější obsah toho, zač bojujeme, nejsme vojáky z povolání.“

„Ano, ano, jistě,“ přisvědčil spěšně de Loo. „Jste teď vlastně oficiální osobnost a nemůžete se k ničemu vázat. Ale kdyby snad jednou… Nizozemí nechce zůstat pozadu v držbě zámořských osad. Nové kolonie, příteli, to je naše budoucnost. Evropa je už příliš těsná a vysoušení moře u našeho pobřeží také nepostupuje rychle.“ Krátce se zasmál.

„Nepotřebujeme námezdní plukovníky, ale lidi, kteří mají tady,“ klepl si na čelo. „Potřebujeme guvernéry, pane z Víčková, guvernéry a správce osad, kteří nejsou spoutáni s domácí nepružnou šlechtou a měli by důvěru obchodníků. Uvažujte o tom.“ Obrátil se a pohlédl na palubu, kde se bavila královnina společnost.

„Znáte tu dámu proti královně?“ zeptal se tiše a sotva znatelně pohnul hlavou. „Ano, tu ryšavou, krásná žena, že?“

Jan Adam zatápal pohledem po společnosti. Nápadná, vyzývavá tvář, měděné vlasy. Dokonalá pleť a ostře zelené šaty.

„Ne, neznám,“ odpověděl nechápavě. „Myslím, že jsem ji u dvora ještě neviděl.“

„Ano, neviděl,“ řekl bankéř a otočil se zády k palubě. Zamyšleně pozoroval nedohlednou vodní pláň.

„Mohu vám dát radu? Ano? Je to slečna Tserclaes, důvěrnice ctihodného otce Inigo de Brizuela, zpovědníka bruselského Alberta, manžela Isabely, dcery španělského Filipa. Do jisté míry je slečna Tserclaes také oficiální osobností. Zprostředkuje totiž tajná jednání mezi naším Bedřichem Jindřichem a Španěly. Ve skutečnosti,“ naklonil se k Adamovi, „to je nejschopnější agentka Sueyrovy tajné služby a pracuje pro císaře. Nemůžeme ji však zatknout, protože, jak jsem řekl, zprostředkuje na nejvyšší úrovni. Bedřich Jindřich se ji rozhodl izolovat u českého dvora, protože tam se vysoká politika nedělá.“

„Tady jste,“ vydechla Ticie spokojeně a hbitě vyšplhala po příkrých schůdcích z paluby na zvýšenou příď. „Co děláte? Chytáte ryby?“ Byla nenucená a bezprostřední.

„Jenom rybičky,“ usmál se mijnheer de Loo. „Královna se baví?“

„Dokonce velmi dobře, kapitán Van Hook je neodolatelný. Nechcete něco sníst?“

„Myslel jsem, že lord Craven,“ zabručel bankéř. „Podívám se, aby Van Hook nepřeháněl. Pak nás dámy u dvora pomluví.“

„Dvůr není tržnice,“ odsekla vesele. „Královna má ráda vtipy.“

„Jak se vám líbí moje loď,“ zeptala se s dětskou nedočkavostí téměř stejnými slovy jako její bratr a rozzářeně pohlédla na Jana Adama.

I ona měla černé, přiléhavé šaty bez jediného šperku. Krásná, jemná tvář byla teď zrůžovělá vzrušením a radostí.

Něco mu sevřelo srdce. Nedovedl se najednou jejímu tónu přizpůsobit. To už je dávno, co se na něho tak usmívala Maryana. Něco důvěrně blízkého ho najednou ohromilo. Uvědomil si, že před ním nestojí cizí člověk. Až se mu zatajil dech.

„Škoda že také já nemohu říci, jak se vám líbí naše lesy…“ Znělo to neobratně a těžce, ale něco to oběma připomínalo.

„Vy jste už svůj slib splnila,“ řekl. „Děkuji za pozvání na vyjížďku.“

„Zvala přece královna,“ bránila se rozpustile. „Ale někdo jistě vedl její ruku.“

Zvážněla. „Lituji, že nemůžete splnit svůj slib,“ řekla rychle a na okamžik upřela na Adama temné oči. „Opravdu lituji.“

Cítil, že se ho zmocňuje zvláštní vzrušení, jako pokaždé v její přítomnosti.

Usmívala se, trochu strnule. Na hrdle jí tepala malá modrá žilka. Neznají se první rok, ale vždycky je to stejné. Nejistota a zakrývané rozpaky. „Ještě jste nás ani nenavštívil, máte zde tolik přátel? Nebo snad čekáte na pozvání? To není od vás pěkné.“ Zase přešla do lehkého společenského tónu.

„Skutečných přátel není nikdy mnoho,“ odpověděl zamyšleně a v hlavě mu zazněla slova profesora Raika. Rozházel jsi nás po krajinách… „Přátelství je dnes cennější než chleba ve vydrancovaném městě. Někdy ani nevím, koho tím slovem označit. Jsme krajané, vedou nás společné zájmy, ale přátelství…“

Neočekávaně zadul vlahý, vlhký vítr. Bůhví odkud se takový poryv vezme. Plachty se s hlasitým plesknutím zaoblily. Naditá břicha. Kosatky trčely k obloze. Loď se naklonila a prška tříště padla na sněhobíle vydrhnutou palubu.

Ticie slabě vykřikla, hmátla do prázdna a zachytla se Adamovy ruky. Výkyv lodi je přitiskl k zábradlí. Vlny byly na dosah ruky. Dole se ozval smích a hluk padajících pohárů a mís. Každý se snažil někde zachytit.

Pevně ji přidržel. Cítil teplo jejích dlaní a slabou vůni sasanek. Cizí, neznámou vůni ženy. Ticiina tvář byla pojednou neuvěřitelně blízko. Ještě nikdy neviděl z takové blízkosti její oči a ústa. Oči měla temné a zlaté, v panenkách bílé skvrny plachet. Nad hlavami drnčela napjatá lana a někde tlouklo vratiráhno o stožár.

Cítil tu sílu, která se opřela do plachet, přitiskla je k sobě a hnala loď zpěněnou brázdou. I mezi nimi se napjalo vlákno úžasu a přiškrtilo dech. Křečovitý stisk dlaní ustrnul. Horké, neočekávané sevření. Prsty se objaly a spojily. Dychtivě a samozřejmě. Byl to jen zlomek okamžiku, vteřina poznání a záblesk protínající tmu. Prohlédli.

Zmocnila se ho touha políbit ji na jemné, překvapením pootevřené rty. Zhluboka vdechla a ústa se jí nepatrně zachvěla. Něco říkala, neslyšně a bez zvuku. Jenom jemu. Po palubě se stále ještě s plechovým lomozem koulely poháry.

Loď se vyrovnala. Síla, která je spoutala, zmizela. T pohled a všeobsahující stisk ruky. Stáli u zábradlí a přidržovali se vyleštěného mosazného kování. V dlaních jen studený kov.

„Vidíte, co dovede moře,“ vydechla zastřeně a pokusila se o úsměv. „Člověk si myslí, že se nemůže nic stát. A podnámi je taková hlubina…“

„Vždycky si myslíme, že se nemůže nic stát,“ řekl Adam, „a hlubiny nejsou jen na moři!“

„Ne, nejsou, ale přitahují stejně,“ odpověděla nezvučně a její tvář byla bledá.

Zahrada byla prázdná. Poslední stíny ulehly k Ticiiným nohám a chvěly se horkým bzukotem spěchajících včel. Zavřela oči.

Teď to věděla!

Srdce se jí prudce rozbušilo a sebepoznání proniklo jako ostrý paprsek jejím nitrem. Ruka s knihou klesla do klína. Četla, ale nevnímala obsah ani smysl.

„Ticie, vzpamatuj se, Ticie, měj rozum,“ řekla sama sobě polohlasně a přetřela si zvlhlou dlaní tvář. Marně se snažila zbavit té myšlenky.

Milovala daleké obzory. Odtud viděla vzdálené pískové duny poskvrněné řídkou trávou a nízkými borovicemi. Vpravo od přístavu budovali nový polder a větrné mlýny ustavičně přečerpávaly vodu.

Kamenná hráz byla už postavena, ale vysoušení pokračovalo neuvěřitelně pomalu. V takových chvílích chápala bratrovu touhu po nových zemích, kde není třeba každý ar půdy vyrvat moři.

Zaklapla knihu. Krásná, kožená vazba byla rozpálená sluncem. Zhluboka povzdechla.

Ano, teď to věděla. Miluje ho! Cítí totéž, jako před léty, když ještě žil Filip Bosch. Její Filip.

Trpce, sotva znatelně se usmála. Rok trvala jejich láska. Viděla ho před sebou v tmavomodré uniformě námořního důstojníka, jak se loučí na palubě korvety Independance. Bylo jí osmnáct, měla hedvábné šaty barvy zlatého čaje a krajkovou mantilu – to bylo tehdy v módě. Šla mezi otcem a starým rejdařem Boschem na palubu lodi.

Tehdy ho viděla naposledy.

Myslela, že bolestí zemře. Španělé potopili Independance ještě v Kanále. V zoufalství vyjela s člunem na moře, aby zahynula jako on. Sevřela rty. Šťastná, horoucí láska osmnácti let. Ale pobřežní hlídka ji zachránila. Vousatý námořník ji držel vzhůru nohama a z úst jí šplíchala voda. Jak ohavné a pokořující.

Pak se začala oblékat jako vdova, ačkoli nebyla nikdy provdána. Vzdor lásky a zoufalství. Ale smrt se nezastavila. Téhož roku zemřela matka a rok po ní otec Život byl najednou jen černé šaty a věnce na hroby – i na moře. Každý rok, v den Filipovy smrti, mu nosila květiny.

Sama vyjela daleko od břehu a házela do moře věnec. Svůj pokus už nikdy neopakovala. Začala se bát smrti a zmocnil se jí chorobný strach o bratra.

Deset let v kaplích a na hřbitovech ji vyrovnalo s nebem i se zemí. Zmoudřela a někdy se jí zdálo, že začíná chápat život. Černé šaty však nosila dál. Zůstávala věrná. Svému snu o lásce. Bylo to něco mimo ni, něco, co není možné poskvrnit a zneuctít.

A teď to věděla. Nebylo to neočekávané, snad jen překvapující. Sama před sebou neměla tajemství. S neobvyklou jasností si uvědomila, že už není Ticie osmnáctiletá a že její smutek je křehký a vetchý jako stará stuha. Že z citu, který jí tehdy rozdíral srdce, se stala lítost k sobě samé a postoj, dávno ztrativší smysl a význam, jako zvadlá květina.

Kdykoli se setkala s Janem Adamem, ovanul ji život a surová realita věčného, zoufalého boje. Nikdy dříve si to neuvědomovala s takovou jasností. Čím vlastně je její hořkosladká vzpomínka na osmnáctiletou Ticii a stejně starého Filipa?

„Dětským blouzněním,“ řekla si tiše. „Marným dětským blouzněním.“ Už dávno tu stojí Ticie nová a všechno se teď odehrává v jiné poloze. Za dva roky jí bude třicet. A přece se v srdci najednou ozývá stejný tón jako tehdy. Už dávno zapomněla jeho zvuk, stal se jen slovem a prázdným pojmem. Ale teď zazněl. Naléhavě a zvučně. Miluje ho. Je to zvláštní, ještě je schopna milovat. Vždycky si myslela, že v jejím srdci je klid. Sobě nemusí nic předstírat.

Čím je sladký, mrtvý Filip proti věčnému rebelovi Adamovi? Od prvního setkání ji zaujala jeho poctivost a odvaha. Věrnost, nemající nic společného s věrností jejích smutných věnců.

Ne, neohluchla. Slyší ten starý tón čistý a vysoký. Rozechvívá jí srdce, až bolí. Měla by děkovat Bohu, že není vyhaslé.

„Ticie, vzpamatuj se,“ řekl zase nějaký hlas. Nepřítomně pozvedla hlavu. Ano, musí se vzpamatovat, za chvíli bude oběd. Clement de Loo rozhrnul horký mrak vůně ulpívající na pískovém chodníku a stanul u Ticie. Teď si teprve uvědomila, že to nepromluvil hlas v jejím nitru, ale sám Clement.

Trhla sebou. Pokusila se o rozpačitý úsměv. Daleko na západě se už zase prolamoval obzor pod kupami mraků. Ach, to počasí. Rejda byla posypána hrstí plachet a lopaty větrných mlýnů daleko u nového polderu se kmitaly a čerpaly bez ustání vodu.

„No tak, Ticie…,“ řekl se smíchem a položil jí ruku na rameno. Byl jen v krajkové košili, jak vyšel z domu. „Co je s tebou, spíš?“

„Čtu Vondela, trochu jsem se zamyslela nad tragikou jeho postav,“ odpověděla spěšně a rozevřela knihu.

Přikývl a usedl vedle ní. „Naši stavové se zamýšlejí nad jeho politickým dvojsmyslem,“ řekl s úsměvem. ,? Každý si najde svoje, hlavně že se ti líbí, královně ji ale půjčovat nemusíš.“

Usmála se. Tíha myšlenek zmizela s posledními stíny. Zas bylo všechno známé a důvěrné. Clement vedle ní. Kolikrát tu tak spolu seděli. Za chvíli půjdou na oběd.

„Ne že by se něco stalo,“ řekl zase Clement, „ale je to trapná situace. Jsem zvědav, kdy si český dvůr uvědomí, že Bedřich Jindřich jedná stejně jako císař. Je pouze věcí názoru, kde je vlastně právo. Politická a náboženská nesnášenlivost není vlastní jenom Habsburkům nebo papeži.“

Položila mu prst na ústa. „Nech toho, ještě tě zavřou,“ řekla káravě. „Víš přece, co dělají s arminiány – a stejně nemáš pravdu.“ Věděla, že se chce rozčilit a pokřičet si, že chce prosazovat svůj republikanismus.

„Mne?“ zasmál se a zavrtěl hlavou. „Bankéře nezavírají, má drahá, a nepolitické bankéře už vůbec ne. Já půjčuji oběma stranám. Nebo myslíš, že to ví?“ poznamenal najednou bez souvislosti.

„Kdo?“

„Přece královna. Fridricha mohou vodit za nos, ale Alžběta je příliš chytrá. Říkáš, že to ví?“

„Nic neříkám, co to do tebe vjelo?“ ohradila se mrzutě. „Vlastní nesnášenlivost se vždycky jeví jako vrchol trpělivosti. Jsem přesvědčena, že Její Veličenstvo něco takového nikdy nenapadlo.“

„Ale napadlo, napadlo, to víš, že napadlo. Ta vidí všem až do žaludku. Nesnášenlivost, vrchol trpělivosti… Stáváš se cynickou, ale to nemáš stejně ze sebe, že?“

„Už dost!“ řekla rázně.

„Těm nesmyslům musíme udělat přítrž,“ pokračoval rozhořčeně. „Rozpory mezi republikány a místodržitelskou stranou jsou poslední, co teď potřebujeme. Tady vidíš, jak nám stavové svazují ruce. Minulý týden jsem na Doralicii nabídl Adamovi z Víčková kariéru v koloniích. Nezmínil se ti o tom?“

Překvapeně zavrtěla hlavou.

Důvěrně se k ní naklonil. „Obchodní skupiny potřebují objektivní a nezaujaté lidi. K vůli aristokratům by bylo dobré, aby měli pokud možno původ a erb. Pro nás je zase důležité jejich smýšlení a schopnosti.

V budoucnu se stanou osady naší hospodářskou základnou Španělé a Angličané to dávno pochopili. V City dělají už jen zámořskou politiku. Ani bůh, ani král, ale osady udělaly ze Španělska velmoc. Nesmíme zůstat pozadu, za deset let by bylo pozdě. Kdo bude mít vliv v osadách, bude ho mít i tady.

Naši urození stavové z místodržitelské strany mají jen své tituly, ale rozum jim chybí. Chci začít rozšiřovat loďstvo, měla bys o tom vědět. Adama z Víčková bych rád získal pro spolupráci. Má všechny předpoklady a k tomu ještě válečné zkušenosti. Co tomu říkáš?“

Bezmyšlenkovitě zavírala a otevírala knihu. Měla dlouhé, štíhlé prsty. Uvědomovala si jeho pohled. Zdálo se jí, že není zdaleka tak bezelstný, jak se jeví.

„Nevím,“ řekla a zvolna otočila hlavu. „Je to s nadějemi české emigrace tak špatné?“ Teď mu hleděla přímo do očí. Sklopil hlavu. Jen tak. Náhodou. „Opravdu nevím, Clemente, bylo by to jistě výhodné pro něho i pro tebe, ale pochybuji, že by přijal. Považoval by se za zrádce.“

De Loo natáhl krátké nohy před sebe a podpatkem ryl v písku. „Měli by být rádi, že jim dáváme možnost se uchytit,“ řekl mrzutě. „Také jsem na to myslel, máš asi pravdu.“ Rozmazával čáry. „Něco by ho tu muselo držet, pak by s ním snad byla řeč.“ Pokrčil rameny. „Česká věc není zdaleka na dobré cestě. Jsou to vyhozené peníze, energie, životy a vůbec všechno. Dnes už přece o Čechy nikomu nejde. To je jen přidružená otázka, jedna z celé řady. Snad se řešit bude, snad ne – a při tom mi jsou ti emigranti docela sympatičtí.“

Fronta mraků z Atlantiku byla už docela blízko. Zvedl se čerstvý vítr a rozhrnul dusný klid. Odevzdaně zaklapla knihu. Bílé hřebínky vln dorážely na pobřeží a tříštily se o vzdálený polder. Plachetnice vyjížděly z rejdy. Krásná podívaná. Vítr jí rozházel vlasy.

Něco by ho tu muselo držet. Clement přišel jen proto, aby jí řekl tuto větu

„Něco by ho tu muselo držet.“ Dobře mu rozuměla. Stiskla rty. Je spolumajitelkou domu Clement de Loo. Domu, který má spojení s celou Evropou a ve všech zemích své zájmy. Také jí už není osmnáct. Docela přesně ví, na co Clement myslí.

Dychtivě vdechla.svěží, vlhký vzduch. Nemohla odtrhnout pohled od vzdálených lodí. Zase bude pršet. „Obávám se,“ řekla, „že ti nemohu pomoci, i když…,“ neznatelně se usmála a pokrčila rameny. K čemu si hrát na schovávanou. Mlčeli.

„Hrn – ano,“ odkašlal a roztržitě pohlédl na velké kapesní hodinky. Pak spěšně řekl: „Měli bychom jít, oběd bude studený, Cornelie má dávno prostřeno.“

„Slyšel jste už, že pan Švihovský ostrouhal kolečka? Ne? Vy snad dokonce ani nevíte…“ Hrabě Thurn naklonil hlavu k pravému rameni a nedůvěřivě pohlédl zarudlýma očima na Jana Adama. „Ale to je neodpustitelné, příteli, to je neodpustitelné,“ řekl s nádechem pohoršení.

Byly čtyři hodiny odpoledne a královnina společnost se vracela po celodenním výletu z letohrádku Huis ten Bosch zpět do Haagu.

Vyleštěné mísy rybníků příjemně zpestřovaly jednotvárnost řídkého, bažinatého Bosenského lesa. Rovné aleje starých dubů otevíraly průhledy daleko do zelené roviny a ještě dále, až k šedomodrému obzoru, kde se převalovalo vysoké moře.

„Tady jste prostě u dvora,“ řekl důrazně hrabě, „a ne někde ve vašich horách, o takové věci se musíte zajímat!“ Přitáhl uzdu a trochu se v sedle naklonil. Boky koní se téměř dotýkaly. V čele průvodu jela královna s lordem Cravenem v bílém otevřeném kočáře, potom několik vozů s dámami, v posledním seděla hraběnka z Levensteina, Amélie ze Salomsu a slečna Dudley. Ticie byla ve voze za královnou.

Hlouček pánů s baronem de Lorce v čele klusal po obou stranách povozů a hlučně se bavil. Za poslední měsíc projel Jan Adam touto příjemnou cestou kolem boschkých rybníků nejméně desetkrát. Královna pořádala vášnivě ráda míčové turnaje. Jak bylo jen trochu příznivé počasí, vyjížděl celý dvůr do přírody. Ve všední dny jen kousek za město do letohrádku Huis ten Bosch a na neděle až do Rhenen.

„Ještě se to – zdůraznil slůvko to – stále udržuje v tajnosti,“ pokračoval hrabě důvěrně. „Ale je to vlastně hotová věc Amélie ze Salomsu se má provdat za Jeho Milost místodržícího Bedřicha Jindřicha.“ Povytáhl husté šedivé obočí. „Pro pana Švihovského je to pochopitelně rána, chápu ho – taková láska,“ pokrčil. rameny. „Ale z našeho hlediska, Jane Adame, myslím z politického hlediska, si nemůžeme nic lepšího přát. Koneckonců, zájmy jednotlivce musí přece jen ustoupit před zájmy celku. Víte, jak stoupne prestiž českého dvora? Sama královna ten sňatek horlivě podporuje.“ Ztišil hlas do zasvěceného šepotu. „Je to vlastně její zásluha… ale vy opravdu nic nevíte? Války se nevyhrávají jen na bojištích, příteli,“ kuckal do hedvábného kapesníku Thurn – v poslední době ho zlobily průdušky, „ale v prvé řadě v salónech. Jsem přesvědčen, že jemná diplomacie naší Paní ponese ovoce, dříve než se nadějeme. Vzpomeňte si na moje slova. Celý svět se v nejkratší době postaví do jednotné fronty proti Habsburkům.“

Zase se k němu naklonil a důvěrně ztišil hlas. Starý klepař. „Světová válka, pane z Víčková, ano, světová válka na sebe nedá dlouho čekat!“

Slunce klesalo neuvěřitelně rychle k mořské hladině. Třpytila se a leskla jako tekutý cín.

Adam poslouchal Thurnovy vývody na půl ucha. Nikdy se neměli příliš rádi a jen společný osud je občas spojil dohromady. Už dávno přestal brát jeho klepaření vážně. Malichernost dvorních zájmů ho počínala unavovat. Co vlastně tito lidé vědí o životě doma?

Zdálo se mu, že žije v jiném, neskutečném světě, kde výsledky míčových her mají větší důležitost než králův návrat do Prahy. Všechno je jiné. Nikdo nemá hlad a nikdo nemusí umírat..

Až sem zaslechl výbuch dívčího smíchu. Slečna Dudley se až zalykala. Doktor Habervešl jel v těsné blízkosti kočáru a dal asi k dobru jeden ze svých lékařských vtipů. Dámy se rděly, kuckaly a snažily se zachovat dekorum.

Slečně Dudley se však drobné nevázanosti promíjely. „Vždyť je to ještě dítě,“ říkávala královna, když slečna zapomínala na dívčí důstojnost.

Dávno vyjeli z lesa. Zapadající slunce polévalo zlatem vzdálené věže haagského chrámu Groote Kerk. Když hrabě Thurn vyčerpal zásobu svých novinek a Adam stále zůstával uzavřený, odklusal s nechápavým pokrčením ramen za rozjařenou společností.

„Přestáváme si rozumět,“ myslel si v duchu vyčítavě a potřásl šedivou hlavou. „Radikálové druhu Jana Adama nás ve dvacátém roce přivedli neuváženým povstáním do téhle situace a teď dělají všechno, aby ji ještě dále komplikovali. Politice nerozumějí ani zav mák.“

Dostihl kavalkádu Stále byl ještě dobrým jezdcem a mohl udržovat ostré tempo. Vysekl poklonu hraběnce z Levensteina a připojil se k Habervešlovi, který se na něho široce usmál.

„Slyšel jste, doktore, že Švihovský ostrouhal kolečka?“ zeptal se šeptem a naklonil hlavu k pravému rameni. Byl to pohyb plný závažnosti a důležitosti, jakoby rozmlouval se samým králem. Pohyb mající v sobě léta vžité důstojnosti a laskavosti.

Doktor Ondřej Habervešl z Habersfeldu, kulatý, vykrmený padesátník s velkou lesklou pleší, úkosem pohlédl do kočáru na šuškající dámy a pak netrpělivě přitáhl koni uzdu. Zůstali pozadu.

„Tak je to přece pravda,“ řekl překvapeně a dlaní se pleskl do plného stehna. „Už tomu rozumím, proto Švihovský odchází k armádě. To nevíte?“

Thurn několikrát pohnul rty, snad chtěl něco říci, ale pak jen zavrtěl hlavou.

„Královna žádala minulý týden osobním dopisem Nejvyššího Mansfelda o hodnost rytmistra. Přišel jsem ji právě vyšetřit. Měla zas ty svoje potíže, však to znáte. Neměla by jezdit na koni, ale nedá si říci. Prý pro jednoho dobrého českého rytíře.“

„Tak to jsme doma,“ vydechl Thurn, „to jsme doma, doktore. Obdivuji se diplomacii Její Milosti, ženská ruka se hned pozná. Angličanka, prostě skutečná Angličanka. Pod její vládou se ještě České království dočká skvělého rozkvětu.“ Rozpálil se a tváře mu zrudly.

Habervešl na něho nejistě pohlédl a odkašlal. „Hm, ano, jistě, doufejme.“

„Ale pane z Habersfeldu,“ řekl káravě Thurn, „já to pokládám za významný politický čin. Do jisté míry i ukazatel další politické koncepce. Osobní zájmy musí přece stranou, doktore. Teď nejde o nějaké milostné a v nejlepším případě rodinné štěstíčko pana Švihovského nebo slečny ze Salomsu. To musí každý pochopit. My staří jsme obětovali všechno. Rodiny, statky…“

„Po pravdě řečeno,“ Habervešl si zakryl dlaní ústa a zívl. Byl zvyklý po obědě spát a dnes mu to nevyšlo. „Ty věčné výlety mi už lezou krkem, vám ne? To se divím. Nejsem přece žádný mladík. Tedy, abych řekl pravdu,“ prohrábl prsty naondulovanou koňskou hřívu, „mnoho si od toho raději neslibujme.“ Našpulil rty a mlaskl. „Uvidíme.“

Ještě před večeří byl Jan Adam neočekávaně povolán ke králi. Měl sotva čas se převléknout a umýt. Fridrich byl ve výborné náladě. Dokonale oblečen jako vždy, nikdy nepodléhal pohodlnosti, vyšel Adamovi vstříc přes celou pracovnu, vzal ho kolem ramen a rozčilením mu trochu přeskakoval hlas.

„Tady jste, Jane Adame, konečně, řekli mi, že doprovázíte Paní do Huis ten Bosch. Máte pravdu, člověk musí trochu vysadit. Bavil jste se dobře? Já jsem nejšťastnější, když vidím, že si Paní nepřipouští ty věčné politické starosti.“

Mluvil bezprostředně a vřele, spokojen sám se sebou a snad i svým údělem. Byl rád, když mu dávali všichni pokoj. Jan Adam si uvědomoval do nejmenších podrobností rysy jeho tváře i pohyby rukou. Vrásky vyhlazené, už dávno nebyl hubený čahoun, vous elegantní, ostře přistřižený a jen prokvétající vlasy nasvědčovaly tomu, že i král stárne. Dojem plachosti a rozpačitosti, kterým dříve tak často působil, nadobro zmizel.

Byl to teď statný, vyrovnaný muž, zvyklý na nepřízeň osudu. Zbytečně se nerozčiloval a většinu dne trávil s dětmi. Nalézal mezi nimi klid a rovnováhu. Snad k ní přispěla i smrt anglického tchána Jakuba, jehož moc a vliv, tak často neomaleně uplatňované, působily na Fridricha depresivně.

„Dnes večer budete přijat generálními stavy,“ řekl důstojně Fridrich, když konečně usedli do vysokých křesel. Spokojeně pozoroval účinek svých slov. „Máte dvě hodiny času, abyste se mohl připravit. Není to mnoho, ale..“ rozhodil rukama. „Doufám, že tentokrát neodjedete do Uher s prázdnou. Politická situace se pomalu, ale jistě mění v náš prospěch.“ Vážně na Adama pohlédl. „Nikdy vašich služeb nezapomenu. Dobře dovedu ocenit, co děláte pro naši společnou věc.“ Pak se usmál a důvěrně se dotkl jeho ruky.

Adamovi se rozbušilo srdce. Okamžik, na který čekal celý dlouhý měsíc, konečně nadešel. Král ještě něco říkal tím zvláštním spokojeným a velkorysým tónem, ale Adam už jeho slova nevnímal. V myšlenkách byl v paláci na náměstí Buiten.

„Milý příteli,“ řekl zase král a Adam si neočekávaně uvědomil, jak jeho slova znějí konvenčně a hluše. Dovede ohodnotit – k smíchu! Je mu jistě docela jedno, co se na Moravě nebo v Čechách děje. Bude rád, dostane-li natrvalo zpět svou Falc Nikdy mnoho nestál o to, být českým králem. Do Prahy ho obratně vmanévrovali Holanďané a anglická opozice.

„Milosti,“ řekl nahlas a násilím se odpoutal od nepříjemných myšlenek. „Milosti, musím ihned uvědomit hraběte Thurna.“

Spokojený výraz z královy tváře zmizel. Snad dokonce i zrudl. Venku se pomalu šeřilo. Nadcházel večer. Den se hroužil do vln, obloha byla nezvykle jasná a vítr uléhal na písčité duny.

„Asi jste mi dobře nerozuměl, pane z Víčková. O hraběti z Thurnu nebyla řeč. Generální stavové zvou ke slyšení pouze vás…“ Umlkl a zrozpačitěl.

Adam na něho nechápavě pohlédl.

„Vás, jako vyslance sedmihradského knížete. Samozřejmě, je to trapné…,“ pokrčil rameny. „Ale co mohu dělat? Pochopte, tady se nedá vůbec nic dělat. Mají k vám zřejmě větší důvěru, netěší vás to?“

„Ano, ale…“

„Já vím,“ tvář se mu nechutí zkřivila, „pan maršálek, pan maršálek…,“ bubnoval prsty na stůl. „Trapné, trapné,“ opakoval vytrvale. „Ale já nemohu nic dělat!“ rozkřikl se neočekávaně a rty měl pojednou vztekle sevřeny.

„Nemohu! Pochopte to!“

Zámek byl nezvykle tichý. Všichni se před večeří šli ještě natáhnout. Celodenní výlet každého vyčerpá.

Jan Adam povstal a sotva znatelně se uklonil. „Chápu, že nemůžete nic dělat, Milosti,“ řekl chladně. „Pokusím se to hraběti vysvětlit. Je to však nepochopitelné. Thurn je přece oficiálním zástupcem českých stavů a berlínské exulantské obce!“

Král nepostřehl ironii. „Ano, výborně, pokuste se mu to vysvětlit. Nebo ne! Víte co? Mám nápad.“ Prudce se otočil a ústa měl pootevřená. V očích mu blýskla veselost. „Vůbec mu nic neříkejte. Ano, tak to uděláme, nic mu neříkejte!“

„To přece není možné, Milosti.“

Uhnul pohledem a prolamoval prsty. V kloubech mu praskalo. Jan Adam viděl, jak mu je to nepříjemné, jak by se nejraději zvedl a utekl.

„Není možné, máte pravdu, to není možné,“ hlesl sklesle. „Tak mu tedy něco řekněte, ano? Něco mu řekněte, ale teď mě musíte omluvit, spěchám, Paní se vrátila. Celý den jsem ji neviděl. A vy také nemáte mnoho času. Doufám, že si zítra pohovoříme. Jsem přesvědčen, že naše věc je v dobrých rukou.“ Položil paži zase kolem jeho ramen a lehce mu prsty poklepával na rukáv. „Ano, pane Adame, v dobrých rukou, díky vám, opravdu, díky vám.“

Sypal ze sebe naučené, bezmyšlenkovité fráze a tlačil se ke dveřím královniných pokojů. Adamovi připomněl v té chvíli Bethlena Gábora. Ostře si uvědomil, že vlastně mají něco společného.

Uklonil se, král pozvedl ruku a lehce mu pokynul na pozdrav. Pak se široce, blahovolně usmál.

Už věděl, v čem je ta podobnost. Ten člověk před ním nosí masku. Jinou než Sedmihradský, jinou, ale přece jen stejnou. Stejnou v tom, že za ní není vidět skutečnou tvář. Prázdnou, bez zájmu. Za hodinu bude stejně laskavě vyjednávat třeba s kramáři o koupi svíček a dodávkách zeleniny pro dvorskou kuchyň. Má tolik starostí a je šetrný. Vymění hosty, ale nevymění masku. Bude dál laskavý, přívětivý a – lhostejný.

Vyšel z pracovny. Dlouhou chodbu zastíral soumrak. Před dveřmi nestála stráž ani komorník. V koutě se drolila omítka. Chudý dvůr. Teď, s přicházejícím večerem, byl i smutný. Vzpomněl si na Velena. Jaký to byl velmož. Uprostřed kroku se zastavil. Něco ho napadlo. Chodba vedoucí ke schodišti byla prázdná a tichá. Ani svíce ještě nerozžali. Na stěnách zašlé obrazy s výjevy námořních bitev. Zdi vydechovaly studený chlad.

To znamená, že generální stavové odmítají jednat s oficiálním zástupcem české emigrace. Jsou ochotni přijmout pouze vyslance uherského knížete. Po zádech mu přejel mráz. Teď teprve pochopil plný význam Fridrichových slov a jeho podrážděný výkřik – nemohu nic dělat. Král dobře porozuměl tomu gestu.

Nehybně hleděl na obraz přístavního města. Snad to byl Haag nebo Rotterdam. Nezáleželo na tom. Cizí město, cizí lidé. Generální stavové odmítají jednat s českou emigrací. To může znamenat jediné: uznávají status quo. Nechtějí se veřejně v dalším sporu exponovat. Nabízejí vůdcovství v Unii Dánsku. Překotně uvažoval. Kde je tu souvislost. K čemu si uvolňují ruce? To nenadálé opatrnictví a manévrování musí mít hlubší význam.

Barvy na obraze byly šedozelené a černé. Ano, tak vypadá nizozemské pobřeží v dešti. Duny nasáknou a ztemní. Tupě hleděl na obraz. Nic mu neříkal, byl cizí a prázdný.

Jako královy oči. Vlny se strnule hnaly k pobřeží. K čemu si uvolňují ruce? „Pane Adame…“

Nepřítomně se ohlédl. Po schodišti scházela Ticie de Loo. Bledá tvář vystupovala z krajkového límce a černé, sametové šaty splývaly s temnými gobelíny. Bílý psík se loudal kolem rohů a větřil stopy.

Slyšel jasný zvuk jejích střevíčků. „Osady, uvolňují si ruce pro osady,“ zašeptal potměšilý hlas hluboko uvnitř.

„Pane Adame, blahopřeji,“ řekla vřele a vztáhla k němu ruku. „Právě jsem se dozvěděla, že dnes večer… Její veličenstvo má opravdu radost…“

„Ano, ano, děkuji,“ řekl sklesle. Všichni mají radost, duchu jel dubovou alejí k letohrádku Huis ten Bosch slyšel roztřesený Thurnův hlas: „Slyšel jste už, že pan Švihovský ostrouhal kolečka? Vy snad dokonce ani nevíte…“

Teď mu to bylo jasné. Dnes Švihovský, protože zítra to mohl být celý dvůr. Královna se snaží všemi protředky upevnit uvolněné svazky. Cítí nebezpečí a beznadějnost dlouhého exilu. Nejbližší příbuzní, Vilém i Mořic jsou mrtvi a Bedřich Jindřich má jiné závazky a jiné zájmy než pomáhat neúspěšnému Zimnímu králi a anglické princezně. To všechno stojí peníze, které může investovat jinak.

Pokusil se o úsměv. „Děkuji, ano, dnes večer budu přijat.“

Pátravě na něho pohlédla. Ta náhlá skleslost jí neušla. „Stalo se něco?“ zeptala se tiše a znělo to přátelsky důvěrně.

Pokrčil rameny. Uvědomil si její oči i napjatou tvář. Veselý přízvuk z jejího hlasu někam zmizel. Opět cítil, že se mu srdce ozývá rychleji a že tu s ním nestojí cizí žena.

Zavrtěl hlavou. „Jen se mi na chvíli zdálo,“ řekl unaveně, „že stojíme před katastrofou.“ Násilně se usmál. „Ale bude to asi těmi bitvami tady kolem,“ kývl hlavou k obrazům.

Odvrátila pohled. „Ano, asi, tak zlé to snad přece jen není, i když máte hodně nepříjemné sny,“ řekla vážně. „Jdu vás pozvat na večeři, bratr by s vámi rád mluvil. Slíbila jsem, že vás dnes večer určitě přivedu.“

Okamžik váhal. Neuvěřitelné ticho té dlouhé chodby je obklopilo a sevřelo. Stála docela blízko. Nenucená a bezprostřední. Matná pleť světélkovala v šeru a omračovala svou hebkostí. Ústa se jí nepatrně zachvívala. Stvol napětí se vymrštil nad jejich hlavy. Cítil lehkou vůni stoupající z jejího šatu jako tehdy na lodi. Nebylo tu však zábradlí, kterého by se zachytili. Neočekávaně ho napadlo, není-li bláznivý snílek, štvoucí se za přeludem.

Neměl by uchopit příležitost jako Velen nebo ostatní a podívat se na svět střízlivýma očima? Očima té jemné, půvabné Holanďanky Ticie de Loo? Na co vlastně čeká? Co chce ještě získat? Život mu protéká mezi prsty, a kdyby desetkrát sevřel dlaň, nikdy ho nezadrží.

Ano, na co čeká? Smysl má jenom okamžik, chvilka přítomnosti. Není čas přiznat porážku? Všichni to pochopili, jenom on klame sám sebe. Nepřítomně hleděl do její tváře. Rysy se mu rozplývaly před očima. Proč se tomu brání, proč nechce přiznat, že po ní touží?

„Přijdu raději později,“ řekl konečně klidným, nevzrušeným hlasem. „Slyšení se stejně protáhne, není-li už teď vlastně všechno rozhodnuto.“

Na konci chodby rozžíhali sluhové v zelených livrejích svíce. Večer byl na dosah ruky. Poslední rackové se slétávali k pobřeží. Chvíle, od které si tolik sliboval, nadcházela.

XVII

Adamův hlas zní dlouhou temnou a vysokou síní, obloženou dubem od podlahy po strop. Ta místnost je celá ze dřeva jako dobrá briga. Jen v čele, ve vysokých křeslech a za vysokým stolem nehybně sedí sedm zástupců sedmi nizozemských provincií.

Ozářená okna se vlní v hladině vijverského rybníka a neslyšně třou šupinami vln. Chladné, bledé tváře plavou v bílých španělských límcích na temném pozadí dubových stěn.

„Se svou věcí hájíte i věc svých spojenců,“ Adamův hlas je jasný a klidný. „Nebude-li císař poražen na Moravě, nebude poražen v Čechách ani v Německu a Španělé nikdy nebudou poraženi ve Flandrech, kníže Bethlen Gabor byl vídeňským mírem připraven o knížectví opolské a ratibořské, je proto ochoten vytrhnout znovu se západní koalicí proti císaři.“ Na okamžik se odmlčel a pohlédl do tváří těch mlčelivých mužů. „Bude-li mít zajištěnu spolehlivou pomoc od Spojených států nizozemských. Pomoc ve výši alespoň sto tisíc holandských zlatých.“

Tiše seděli Hooghmogende Heern za dubovým stolem. Oči upřené na ohlazenou desku. Jan Adam mluvil už dobrou hodinu. Teď skončil. Vše bylo již řečeno, co ještě dodat? Cítil únavu. Napětí povolilo.

Mlčela síň, sedm mužů v čele, mlčely planoucí svíce i těžké gobelíny ve zlacených rámech. Mlčela noc za vysokými okny a těžce kanula žlutými čtverci na náměstí Buiten.

„Živý duch a pravda,“ řekl šeptavě šedovlasý stařec, radní pensionář Van Dorth, „jsou svazky ze všeho nejpevnější. Pozemský ráj nepřichází však jen skrze lásku, naše přání a milosrdenství, ale i mocí zbraní. Obdivujeme vytrvalost uherského knížete a ujišťujeme ho, že zůstaneme pevně po jeho boku v boji proti temnotám, a to nejen slovy.

Aby naše pomoc byla co nejúčinnější, předložíme návrhy Bethlena Gábora sněmům všech provincií. Hollandu i Zeelandu, Utrechtu a Geldry, Overysselu, Fríska i Groninku. Takový je zvyk v naší zemi. Všichni společně ručíme za slovo dané každým z nás. Pak odpovíme.“

Plameny svící, bledá ohnivá kopí, trčely ke stropu. A strop se snížil, poklesl a v břevnech vrzal červotoč. Stlačil Adamovu hlavu mezi ramena a roztřásl mu víčka očí. Odklad. Opět nový, nekonečný odklad. Očekával podobnou odpověď, ale cit se jí bránil. Chtělo se mu vykřiknout, přiskočit k těm nehybným, lhostejným mužům ve vysokých křeslech a zatřást jejich rameny i svědomím. Pojednou si uvědomil svoji nepatrnost a to nekonečné moře cizoty kolem.

Starcův tichý hlas dozníval v koutech a padal do propasti. Ale nedozněl a nedopadl!

Náhle zesílil, pozvedl strop a rozžal hroty svící. Všech sedm mužů v černých, sametových pláštích povstalo, těžce odsunujíce křesla.

„Jane Adame z Víčková,“ Dorth stál vzpřímen a jeho hlas zněl slavnostně. „Jménem generálních stavů nizozemských. Jane Adame z Víčková, z rozhodnutí sněmu všech provincií, Hollandu, Zeelandu, Utrechtu i Geldry, Overysselu, Fríska i Groninku. Jane Adame z Víčková, uděluji vám čestnou medaili Republiky spojených států nizozemských za zásluhy o svobodu lidstva i víry i Nizozemí.“

Těžký, zlatý řetěz spočinul na Adamově šíji. Sedm mužů vykročilo do středu síně. Gratulace a blahopřání, smích a stisky rukou. Už to nejsou nehybné, anonymní tváře za dubovým stolem, ale staří známí. Pánové Van Dorth, Groffier a Magnus, zástupci provincií, s kterými tak rád jednal. Ta síň je obyčejná jizba, ne příliš vkusně vykládaná dřevem, s vysokými okny, kterými v zimě nepříjemně protahuje studený vítr. Všechno se změnilo, stisky rukou hřejí v srdci.

Vypotácel se do dusné noci, páchnoucí rybami, solí a mořem, omráčen, ohromen, neschopen slov a díků. Teprve v husté tmě těsných uliček si uvědomil, že nezískal nic jen hroudu zlata na svém hrdle.

„Nenechte se uštvat vlastní netrpělivostí,“ řekl mijnheer de Loo s úsměvem, ale důrazně. Adam tu seděl pobledlý, rozechvělý a v duchu si znovu vybavoval Van Dorthova slova a hledal souvislosti…

„Radím vám dobře, pusťte to z hlavy. V politice nejde nic bez průtahů. Dnes jste získal nejvyšší vyznamenání, které Nizozemí může poskytnout – co ještě chcete? Zázraky?“

Jan Adam pokrčil rameny. „Obávám se, že to není ani tak pro moje zásluhy, jako pro klidné svědomí pánů stavů,“ řekl tiše.

Ticie seděla v pohodlném křesle v koutě bankéřovy pracovny a vyšívala. Občas pozvedla oči, okamžik ulpěla pohledem na obou mužích a pak opět pokračovala v práci.

„Nenechte se uštvat…“ Adam se trpce usmál. „Dovedl byste vy zachovat klid a trpělivost, kdyby vám hořel dům?“

„Ano, samozřejmě,“ přisvědčil de Loo, „hořel dům, máte pravdu, jenže ten váš hoří už příliš dlouho, nemyslíte?“ Propletl dlouhé bílé prsty. „Přece vás nemusím poučovat o tom, že vše je svázáno se vším a každé rozhodnutí vyvolá řadu rozhodnutí vedlejších. Jen se klidně věnujete zahálce a královniným míčovým hrám. Patrně se nedá nic jiného dělat. Situace se nezmění, vyjedete-li dnes nebo za měsíc. Musíte čekat. Všichni musíme čekat…“

„To ale znamená, že v tomto roce už nedojde k tažení…“

„Ke společnému rozhodně ne, proto nemusíte spěchat.“

„Skoro bych řekl, že generální stavové dělají vše, aby k němu nedošlo.“

„Snad, možná, připouštím, že se vám situace může tak jevit. To ale znamená, že je mnoho věcí nejasných. Například nedávná nabídka královnina bratra Karla k návratu Alžběty do Anglie. Neříká tím Albion jasné, že má dost evropského sporu? Král Karel jde dokonce tak daleko, že je ochoten zprostředkovat smíření mezi Alžbětou a císařem.“

„Královna nabídku odmítla,“ poznamenala Ticie. „Nikdy se do Anglie nevrátí. Už proto, že nechce být zastíněna svou francouzskou švagrovou Henriettou.“

„To říká,“ usmál se bankéř, „známe takové řečičky. Lord Craven ve skutečnosti horlivě vyjednává. Nebo si vezměme porážku španělského loďstva u Peru. Jsou-li jen z poloviny pravdivé pověsti, které před týdnem přivezli mořeplavci, odrazí se dříve nebo později tato porážka v celé evropské politice. Španělé budou jako námořní velmoc definitivně vyřízeni. Celé válečné loďstvo šlo ke dnu. Včera se vrátila jedna z mých lodí z Ameriky a dnes v noci mají dorazit další. Doufám, že budu mít brzy spolehlivé zprávy. Divíte se váhání a liknavosti? Já ne.“

Adam mlčel. Cítil, jak se mu chvějí konečky prstů. Nikdo z české emigrace netuší, že Angličané zvou královnu k návratu do vlasti. Všichni opouštějí loď. Kdo tu zůstane?

„Tak už dost,“ řekla Ticie přísně a odložila rám s vyšíváním. „To o královně jsou pomluvy. Na smír s císařem není ani pomyšlení. Karel by však byl rád, kdyby se mohl vyhnout svým závazkům k sestře. Už s tím dejte pokoj. Ještě jsme ani nepřipili na vaše dnešní vyznamenání, pane Adame. Takový den! Cornelie!“

„Má pravdu,“ povzdechl de Loo. „Já čestnou medaili nedostanu do konce života. Závidím vám, Jane Adame. Víte, oč máte všechno snadnější? Snad o tom ani nevíte. Vždycky jsem si přál být hrdinou, a zatím vláčím na hřbetě tenhle zatracený ranec a dělám účetního. Ten řád je první stupeň k velké kariéře.“ Povytáhl obočí a pohodlně se opřel. „Moje nabídka, kterou jsem vám učinil, platí stále a dnes ještě víc než kdykoli předtím. Zůstaňte v Nizozemí a vyplatí se vám to,“ řekl otevřeně a zdůraznil slůvko – zůstaňte –. „Londýnská City má dobrý nos, proto chtějí dostat Alžbětu do Anglie, nemuseli by se pro ni exponovat a přišlo by je to laciněji. Máme-li s Angličany obstát v konkurenci, musíme dělat zámořskou politiku jako oni. Evropské třenice jsou dne podružnou otázkou, všechno se vleče, výsledky nikde, však to vidíte nejlépe sám.“

Cornelie nalévala víno. Už to nebyla jen vymydlená čisťounká služtička, ale sebevědomá správkyně domu. Bankéř ji okamžik vlastnicky pozoroval. „Ano, chtěl jsem říci,“ navázal překotně, když si uvědomil Adamův pohled, „že to může trvat ještě deset nebo třeba dvacet let. Uvažujte jako rozumný muž, Jane Adame. Co si vlastně slibujete od svého návratu domů. Co chcete získat? Ruiny a vypálené vsi? Naši stavové vysoce ocenili práci, kterou jste vykonal. Je to jedinečná příležitost. Radím vám, chopte se jí! Myslete trochu na sebe. Získáte statky a bohatství, o jakém se nikomu ani nesní.“ V očích mu plála jasná, rozhodná světla. V dálce se převalovalo moře.

„Budoucnost leží tam… ,“ kývl hlavou k oknu a Jan Adam si uvědomil neústupnou vůli v té ošklivé, zkomolené tváři.

„Je čas přiznat konečně porážku,“ šeptal hlas v jeho nitru. „Jedinečná příležitost, chopte se jí,“ nařizovaly bankéřovy oči. „Královna se vrátí do vlasti, kdo tady zůstane,“ šeptalo srdce.

„Mám děti, příteli,“ řekl po dlouhé chvíli těžce a pokrčil rameny. „Bojím se, že jsem velmi špatný otec.“

Ticie sklopila hlavu. De Loo neklidně otáčel vysokým pohárem z matného zeleného skla. „Chápu, ale právě proto byste měl o tom přemýšlet. Snad to není lehké, nemohu cítit tak jako vy, pokuste se však pochopit, co znamená jednotlivec v takovém zápase. Nic, vůbec nic!“

„Nejde přece o mne,“ poznamenal Adam s úsměvem. „Já sám nic neočekávám.“

„Ach, ty ideály,“ vzdychl bezradně finančník a úsměv mu zkřivil tvář. „Čestný řád vám dali jistě právem a mám-li říci pravdu, obdivuji se vám, ale…“

„Nech už toho, Clemente, ano?“ řekla káravě Ticie. Rozpačitě si odkašlal a trhl ramenem. Pak se naklonil k Adamovi a položil dlaň na jeho ruku. „Ale, pane z Víčková, žádný řetěz vám promarněný život nenahradí. To si uvědomte. Je to dobrý řetěz, dostanete však za něho nanejvýš patnáct set zlatých, ani o groš víc.“

„To je od tebe ohavné!“ vybuchla Ticie. „Všechno zesměšníš.“

„Jsem realista, pane Adame, doufám, že mi rozumíte. Trochu sobectví je něco jako zdravý pud sebezáchovy. Ticie je dítě, nechápe, že na tomto světě má cenu jen to, co mohu zvážit, směnit nebo prodat. Sebekrásnější uznání je pouhý vzduch, nic. Cenu má to, co vám k němu přidají. Sebeobětování je krásná věc a jistě záslužná, ale dnes – bohudík – nežijeme v době křižáckých válek, abychom požadovali sebeobětování za každou cenu. Stojíme na prahu nového věku, Jane Adame, a pojem svobody znamená především svobodu žít. Volně a bez obav, jak se mi líbí.“

„Ano,“ přisvědčil Adam, „svobodu žít. Nebudeme-li však za tuto svobodu bojovat, zůstane jen prázdným pojmem. Svoboda není něco samo o sobě, abychom ji mohli potkat v lese. Musíme ji vytvořit. Císař přece neupírá svobodu žít podle vlastní vůle jenom mně, ale celému národu. Tím, že zavřu oči, nic nevyřeším. Skutečnost zůstane skutečností, kdybych odešel kamkoli.“

„Jste snílek, Jane Adame,“ řekl bankéř rázně a mrzutě odsunul pohár. „Já také vidím kolem sebe nekonečně mnoho bídy a měl bych jít a rozdávat své peníze, abych ji zmírnil. Ale mohu to udělat? Nemohu! Zničil bych sebe a nikomu by to stejně neprospělo. Mně, ani chudým. Bídu bych stejně neodstranil. To jen fantastové, jako pan Thomas More, píší knihy o jakýchsi neskutečných, blažených ostrovech – o té Utopii – a matou lidem hlavy. Vlastní sny ho poslaly na popraviště. A vy se také zničíte!“

„Clemente!“ Teď to znělo nejen vyčítavě, ale i ostře. „Neposlouchejte ho, pane Adame,“ vyhrkla spěšně, „všichni lidé jeho druhu jsou stejní.“

„No ano, ano, samozřejmě,“ řekl podrážděně a mávl rukou. „Jsme lichváři a lakomci, nezapomeň také dodat, že sajeme z lidí krev. To se říká o židech a vždycky z toho vyjde pěkný pogrom.“ Otočil se k Adamovi. „Nepřejte si být finančníkem a mít sestru jako já.“ Povzdechl si a pokusil se o úsměv. „Když jde o obchod a půjčky, to každý přijde. I tvoje královna drahá sestro, a slíbí, co budu chtít!“

Do pracovny neslyšně vešla Cornelie. „Pane Clemente, pár mil v rejdě stojí bílá signální světla

Vyskočil. Tváře se mu rozzářily. „Moje koráby, Philips a Hendrickje, konečně… Musím do přístavu. Za půl hodinu budou u mola. Nechcete se jít také podívat? Běžím napřed, ještě v noci musí začít vykládat. Cornelie, plášť! Omluvte mne,“ široce se usmál, „teď máme moře bez Španěla, víte, co to znamená? Philips a Hendrickje odplouvají do tří dnů zpět. Ticie, oblékni se, budu vás čekat někde na palubě.“ Ještě jednou se vrátil a stiskl Adamovi ruku. „Přijďte, určitě! Podíváte se na zámořské zboží.“

„Vezmi si zbraň. Clemente!“ vykřikla za ním podrážděně Ticie, když už zmizel v chodbě. Pak se slabě usmála. „Mám vždycky strach, v noci a sám do přístavu.

Střípek měsíce rozpůlil noc. Vlahá tma stydlivě pozvedla roušky a nastavila tvář sametovým jazykům moře. Daleko u obzoru zářil bledý, velký Aldebaran a hladina světélkovala v pravidelných pruzích. Oblé kyčle vln uléhaly na sypký písek, objímaly se, válely a tiše třely zrno o zrno.

„Tam… ,“ řekla Ticie a ukázala prstem. „Ještě jsou daleko.“

Dvě bílé hvězdy visely v prostoru.

„Signální světla na stěžních, ale možná,“ tiše se zasmála, „že to vůbec není Philips a Hendrickje. Při takovém větru máme dobrou hodinu času. Bratr je vždycky hrozně netrpělivý.“

Vykročili na opačnou stranu. Klidně a samozřejmě, jakoby tak chodívali každý den. Ven z města, ke vzdálenému polderu. Hranaté lopaty větrných mlýnů, neustále čerpajících vodu, trčely proti obloze. Nemohl se vynadívat.

Nemluvili. Jan Adam cítil napětí a zkoumal své srdce. Kamenná hráz prorůstající trávou oddělovala nahý pruh pobřeží od zelených pastvin. Zdálo se mu, že se pohybují v jiném, neskutečném světě. Ze všechno zmizelo a nikde není začátek ani konec.

Šli těsně vedle sebe, a kdykoli moře přelilo ploché talíře přesypů, dotkli se rameny. Neodtáhla se, ani nepozvedla hlavu.

„Jane Adame,“ řekla po dlouhé chvíli a její hlas zněl podivně jasně. „Proč vlastně nepřivedete svoje děti k nám?“

Přivřel oči a slyšel hučení lesů, u obzoru se rozplývaly rysy hor a vysoko nad hlavou plálo bledé světlo lukovské hlásky.

Dotkla se jeho ruky. „Slyšíte lodivoda? Teď proplouvají mělčinami – to už je blízko, měli bychom se vrátit.“

Blízko… Uvědomil si, že Maryana má Ticiinu tvář. Že ho ta jemná žena naplňuje opět po dlouhé době rozechvěním. Vzpamatoval se. Stáli na úzkém pruhu mokrého písku. Přes rozčeřenou hladinu se nesl táhlý zvuk trouby lodivoda. Příliv stoupal.

Pevně ji objal a zabořil tvář do jejích vlasů. Byl to pohyb zoufalství i naděje. Slyšel jen její dech a vzrušené srdce. Vzdálený zvuk trouby kvílel a naříkal.

„Proboha, Jane Adame,“ řekla mezi zmatenými horkými polibky, „proč jste už dávno nepřivedl svoje děti k nám?“ Hlas se jí zlomil. Už se nemohla ovládat, už se nechtěla ovládat. Cítila, jak trpí, jak se mu všechno rozplývá pod rukama. Vzlykla. Nejprve tiše a pak hlasitěji.

Dávno věděl, že tato chvíle přijde, že musí přijít a marně se jí brání. Ne, to není zrada Maryany. „Ticie,“ vydechl chraptivě, „moje Ticie, vždyť já vás miluji.“

Měla vlahou pleť, zvlhlou řídkou mlhou, která počala neočekávaně vystupovat z moře. Lodivodova trouba naříkala ve stále kratších intervalech a zvuk se ztrácel, pohlcován neprůhledným závěsem nicoty.

Hráze byly prolomeny.

Prožívali dny plně lásky a něhy. Neskutečné dny, v kterých už nezbývá na nic místa. Adamovi se zdálo, že se celý svět změnil a Ticie před jeho zraky přímo rozkvétá.

Definitivně odložila černé šaty a počala se oblékat do lehkého, cizozemského hedvábí pastelových barev. Proměnlivé nizozemské léto dosahovalo vrcholu.

Počátkem srpna odjela královna s dětmi a nejužším kruhem přátel do Rhenen a bankéř de Loo pozval Adama do svého letního sídla v Katwyku. Starý holandský dům z červených cihel uprostřed dubových houštin a spletí vodních kanálů se stal Adamovi a Ticii místem tiché radosti a vzájemného poznávání. Sám za nimi dojížděl z Haagu jen na neděle.

Den za dnem se utápěl v zelených vodách a nepozorovaně vadl s pokosenými lukami. Tady měli dost času na sebe a na všechno. Celé hodiny projížděli na malém člunu vodními cestami nebo se toulali bažinatými, řídkými lesíky, nedočkavě očekávajíce krátké letní noci.

Jan Adam si občas nejasně uvědomil, že stále méně počítá čas a už nevyhlíží s takovou netrpělivostí posla z Haagu, který by mu přinesl odpověď generálních stavů.

S úžasem si uvědomil, že život pro něho začíná dostávat jiný smysl. Jen několik slov, a mohou tu zůstat navždy. Za deset let by Karel a Sabina ani nevěděli, že je jiná země než Nizozemí a jiná matka než Ticie.

„Musíš přivézt svoje děti, nedovolím, abys je ještě déle nechával tam,“ řekla, jakoby četla jeho myšlenky. Ne, nebude ho klamat, musí vědět pravdu. „Jane Adame,“ marně se snažila zachovat klid, „všichni vás podvádějí, zneužívají vás…,“ vzlykla. „Teď jsi můj, nedovolím… jste jen dobří vojáci, potřebují vás, a proto vám dávají naději.“ Ramena se jí otřásala pláčem. Nemohl vydechnout. Strnule ji objímal. Podvádějí vás, zneužívají vás.

„Miluješ mne? Řekni, že mne miluješ a nikdy nezůstanu sama,“ zaprosila úzkostně. Hladil jí ztěžklou rukou vlasy.

„Ticie,“ vydechl chraptivě. „Jsme jen dobří vojáci, potřebují nás?“ Jasně si uvědomil, že má pravdu, zneužívají je. „Ticie, to není možné,“ šeptal ohromeně.

Časně z rána, ještě před devátou, ačkoli nebyla sobota, přijel neočekávaně mijnheer de Loo s kapitány svých lodí Dirkem Weilendem a Tácem Kluyverem.

„Chci se s tebou poradit,“ obrátil se bankéř na sestru. „A s vámi koneckonců také.“

Adamův pohled se vrátil ke stolu. Po okraji šálku běžela vosa.

„Nemohu říci, že by naše republikánská strana byla na tom politicky právě nejlépe,“ pokusil se o úsměv a stříbrnou lžičkou odehnal vosu. Zvedla se, podrážděně zakroužila a znovu usedla. „Ty věčné spory mohou mít nedozírné důsledky pro celkovou stabilitu vlády, obchodu a nakonec i zahraniční politiky. Ve skutečnosti to je pouze boj o moc, posuzujme situaci střízlivě. Naši staří patricijové mají námitky proti stoupající vážnosti obchodníků. Je to omezenost, ale musíme ji vzít na vědomí.

Hodlám část jmění převést do Nového světa. Nechci mít svázané ruce bláznivými nápady pánů z místodřžitelské strany,“ řekl po krátké pomlčce a pohlédl na Ticii. „Co tomu říkáš?“

Pokrčila rameny. Nikdy si nenechal do svých transakcí mluvit. Proč vlastně přijel? „Považuješ-li to za nutné a výhodné…,“ v očích se jí objevil záblesk nejistoty.

Jan Adam viděl Ticiinu tvář. Úsměv se někam vytratil, byla pojednou napjatá a plná očekávání. Odvrátila oči. Ruka s konvicí na okamžik ustrnula ve vzduchu.

„Jak vidíte,“ pokračoval bankéř, „všichni se pohybujeme na ostří nože. To však neznamená, že zůstaneme stát. Dělám jen bezpečnostní opatření a moje pozice u generálních stavů se nijak nemění. Nechcete být guvernérem třeba v Suriname?“ Řekl to polo žertem, polo vážně a upřeně Adama pozoroval.

Kapitáni cinkali stříbrnými lžičkami o tenké stěny šálků. Nehybné, nic neříkající tváře.

„Prosadíme si vás, do zámořského obchodu si nedáme mluvit, za to vám ručím!“

„Podvádějí vás, zneužívají vás,“ slyšel Jan Adam Ticiin hlas a zmocnila se ho touha vztáhnout k ní ruku a pevně jí sevřít dlaň. Všude je to stejné. Boj o moc. Doma i tady. Napadlo ho, jaké jsou asi skutečné záměry tohoto hrbatého muže, který mu jednou rukou nabízí místo guvernéra a druhou se připravuje k útěku.

Viděl její napjatý pohled. Neřekla ani slova, jen se dívala. „Nevím, možná,“ odpověděl konečně a pokrčil rameny. Co mu vlastně zbývá? „Zatím jsem v závazku a musím splnit své poslání, ale pak… Pak uvidíme.“

„No výborně,“ řekl s úsměvem bankéř. „Výborně, to už je přece jen pokrok. Páni generální stavové se ještě nevyjádřili? Jak nemožně dlouho všechno trvá! Trochu se v Haagu poohlédnu, kde zase trčí odpověď. Opravdu se poohlédnu, slibuji vám to. Jsem přesvědčen, že určitě ve stole nějakého byrokrata. Dejte na má slova, splňte závazek k Bethlenovi a vraťte se nejkratší cestou zpět. Do té doby se situace i u nás trochu uklidní a budete se na všechno dívat jinak.“ Vztáhl k němu štíhlou ruku s jemnými dlouhými prsty. „Počítám s vámi, Jane Adame. Ta poslední politická netaktnost hraběte Thurna české věci příliš neprospěla. Než se dočkáme stability u vás doma, bude to ještě chvíli trvat.“

Adam váhavě stiskl podávanou pravici a udiveně pohlédl na finančníka.

„Tak platí, jsme domluveni, zařídíte si svoje záležitosti a vrátíte se.“ Seděl ve žlutém, proutěném zahradním křesle a klátil krátkýma nohama. Bílé punčochy na jeho lýtkách jen zvyšovaly dojem hubenosti. Velká tvář se spokojeně šklebila. I jemný úsměv se měnil v úšklebek, už si toho ani nebyl vědom.

„Jen se netvařte,“ řekl s přátelskou shovívavostí, „že nevíte, co nám pan Thurn vyvádí. Takové věci se samozřejmě dělaly vždycky, ale tentokrát se vaše berlínská exulantská obec uťala.“

Adam zpozorněl. Kapitáni kouřili dýmky s dlouhými troubelemi a Ticie neznatelně pokrčila rameny Celým tělem se jí rozléval pocit štěstí a úlevy. Zůstane, vrátí se!

„Opravdu nechápu, na co narážíte,“ řekl váhavě Adam a pohlédl na bankéře.

De Loo nedůvěřivě rozkýval hlavu ze strany na stranu a našpulil rty. „Ale – pane Adame…“ Adam pokrčil rameny. „Lituji, nevím.“

„Hrabě Thurn prý nabídl českou korunu Valdštejnovi. Říkám prý, jsou to zprávy mých agentů a beru je vždycky s rezervou. Tak nebo tak, je to přinejmenším politická krátkozrakost, odpusťte!“

O dva dny později, těsně před večerem, dorazil z Haagu spěšný posel, aby se pan Jan Adam z Víčková, zvláštní vyslanec Jeho Milosti knížete Bethlena Gabora, neprodleně dostavil k mimořádnému slyšení do paláce na náměstí Buiten.

Clement de Loo splnil svůj slib.

XVIII

Silnice a cesty, tváře neznámé i známé – jmenuji se Flodrop, nezapomeňte to jméno – hospoda jako hospoda a ta na nizozemské hranici zůstala už pěkně daleko.

Rozházel jsi nás po krajinách, o kterých otcové naši neslýchali.

Postele všude stejně proválené a špinavé, počasí stejně mrzuté a déšť studený jako v Holandsku. Vždyť už je také polovina záři a babi léto hází sítě koním pod nohy a z listí tká vetché pláště ocúnům a vřesu.

Kolikrát jel už cestou z Vratislavi k Opavě. Vždycky to počítá a nikdy mu nevyjde stejné číslo. Snad proto, že se nesoustředí a bloumá pohledem po kraji. Desetkrát? Patnáctkrát? Stejné je pouze bušeni srdce a temné hory daleko na obzoru. Beskydské hory. Vrací se domů.

Večer, ještě na slezské straně, prohlédl pistole, pevně udusal prach a ráno přejel s obnaženou hlavou moravskou hranici v lesích kousek pod Opavou. Člověk musí být na všechno připraven. Bůh ví, kolik dávných přátel na takové cestě potká a pět set zlatých za jeho hlavu je stále ještě slušná částka.

Babka Claudia, stará služka z Ticiina domu v Katwyku má živé sny. Najednou se mu zdálo, že ten dům je nesmírně daleko. Tak živé, že člověku je z toho úzko a běhá mu mráz po zádech. Zdálo se ji, že Ticie plakala a pak viděla splašeného koně. Svět je teď plný snů a vidění. Slzy ale nikdy nejsou štěstí a splašený kůň láska.

Co kdyby se kardinálovi z Dietcichsteina zdálo, že Adam z Víčková, arcirebel a zrádce propadlý hrdlem,

plouhá po moravských cestách s brašnou plnou diplomatické korespondence pro uherského knížete.

Trpce se usmál. Odjížděl v naprosté tajnosti a neočekávaně, ale kdož ví, slečna Tserclaes má leckde otevřené dveře. Unaveně se protáhl. Trochu za těch několik posledních měsíců zpohodlněl a zlenivěl. Phónix by řekl, že se z něho stal ještě navíc skeptik Konečně a ke svému prospěchu. Vidí alespoň svět takový, jaký je.

Adamovi je však docela jedno, co by řekl Phónix. Je prostě unaven. Sám sebou i životem. Ví, že dospěl na rozcestí a musí se rozhodnout. Teď se mu však nechce rozhodovat. Nemůže, anebo nechce. Je tak unaven, že docela zapomněl přemýšlet o hádce s Veleném. Zastavil se v Berlíně jen na jednu noc, ale neměl se raději stavět vůbec.

Samozřejmě že Baro Velen spojení s Valdštejnem popřel. Nechce teď přemýšlet ani o šalamounském rozhodnutí generálních stavů, už si s tím nalámal hlavu dost. Ticie má pravdu. Zneužívají je a podvádějí. Kromě slibů neveze nic. Vůbec nic. Sám před sebou se stydí. Finanční podporu Hooghmogende Heern zajisté poskytnou, ale kníže musí mít trpělivost. Bude to až příští rok, teď už je stejně pozdě zahajovat kombinované tažení. Taková věc se musí dobře připravit.

Na jaře se plnou váhou své moci postaví po uherský bok celá obrozená protestantská Unie se všemi spojenci od Anglie po Norsko Na oceánech se už teď horlivě bojuje a každá potopená španělská galéra znamená krůček ke společnému vítězství.

Jan Adam znechuceně zkřivil tvář. Společné vítězství… Vítězství bankéřů v City není ještě vítězstvím českých protestantů.

Nechť Jeho knížecí Milost pokračuje dál v usilovném odporu a k ničemu se ve Vídni nezavazuje. Nejvyšší spojenečtí velitelé už koordinují válečné plány a během zimy je předloží k signatuře uherskému velení. Nová anglo-nizozemsko-dánská koalice je nepřemožitelná a má nejvyšší zájem na likvidaci habsburské moci a tak dále a tak dále.

Závěrem mu radní pensionář Van Dorth taktně naznačil, že mnohé záleží na tom, jak rychle a úspěšně proběhne jednání o sňatek Bethlena Gábora s Kateřinou Braniborskou. To byla vlastně hlavní podmínka pomoci. Bethlen měl dostat nejprve příbuzenský košík, aby nemohl později, až dostane ještě peníze, ze svých závazků vyklouznout.

Ani slovo o snahách českých emigrantů a o společném boji. Pouze porážka Habsburka.

Když Adam Velenovi vytýkal, že emigrantská obec, místo aby se snažila upevnit svoje postavení u haagského dvora a generálních stavů, hloupě intrikuje a kompromituje se jednáním s císařským generálem, Velen se rozkřikl starým hlasem zemského hejtmana: „Nestarejte se o věci, kterým nerozumíte, pane z Víčková. Nic nevím o takovém jednání.“ Byl rudý a tváře mu hořely. Docela ztratil spokojený klid… „A došlo-li k němu, tak si uvědomte, že ten novopečený frýdlandský admirál moře baltického a oceánského leží v krku především Dánům a Švédům. Ti se bojí o přístupy k Baltu a viděli by Valdštejna raději ve svém houfu než v císařském. Ohrožení Stralsundu je pěkně vyděsilo. A konečně, Fridrich Falcký už dávno dokonale zklamal. Co od něho ještě očekáváte?“

„Nic. Ale jen si od Valdštejna neslibujte něco lepšího. Musel byste ho nejdříve znát alespoň tak dobře jako já,“ řekl Adam ostře a s tím se rozešli. Brzy ráno pokračoval bez rozloučení v cestě, znechucen přetvářkou a rozpory, které se v berlínské obci stále zřetelněji počaly projevovat. Pan strýc Valdštejn českým králem. Despota a zloděj.

Ke sňatku Bethlena Gabora s Kateřinou Braniborskou došlo koncem listopadu, neočekávaně a takřka ve spěchu.

Do poslední chvíle se ještě ve Vídni horlivě vyjednávalo o ruku Cecilie Renaty, domlouvaly se politické podmínky, otázky věna a víry. Nikdo neměl tušení o Bethlenových skutečných záměrech.

A pak se sedmihradský kníže do rána otočil na obrtlíku a vyťal císaři urážlivý políček. Pro kardinála Dietrichsteina, který přál tomu sňatku, to byla takřka osobní urážka. Mazaná, potměšilá diplomacie anglo-nizozemsko-dánské koalice slavila úspěchy.

Teď bylo nad slunce jasnější, že Bethlen je definitivně získán pro západní politiku a nad jeho činy mají bdít dnem i nocí krásné oči plavovlasé Kateřiny.

Celá Evropa, od Francie po Anglii, Norsko a Dánsko stála po boku Uhrů proti Habsburkovi. Těsně před svatbou dorazil z Nizozemí do Bánské Bystrice i starý hrabě Thurn, aby tlumočil novomanželům vřelé blahopřání českého krále a královny, když teď jsou prostřednictvím sestřenky Kateřiny vlastně jedna velká rodina.

Přivezl také soukromé blahopřání dánského krále Kristiána a příslib čtyřiceti tisíc tolarů, vystoupí-li Bethlen příštího roku opět proti císaři. Hrabě nezapomněl na pokoření, které mu připravili generální stavové, když nebyl přijat ke slyšení, a vstoupil definitivně do služeb Dánů.

Nedlouho poté, sotva pominul první rozruch kolem sňatku, byl Jan Adam povolán k osobnímu slyšení. Adamovo poslání vlastně už skončilo. Tlumočil Bethlenovi vzkazy Hooghmogende Heern a nyní vyčkával jen na propuštění. Kníže si ho za léta odvážné a neúnavné práce oblíbil a přál si, aby ještě naposledy vyřídil v Nizozemí jeho předběžný názor na nabídky, učiněné mu Dánskem, které přejímalo vedení v koalici.

Celé setkání však vyznělo chladněji, než si oba přáli. Uskutečnilo se pod dojmem jen tak tak ututlané aféry Velenova bratrance, Dětřicha ze Žerotína, jenž se začal nestoudně dvořit mladé Bethlenově choti.

Kníže se rozzuřil k nepři četnosti a vyhrožoval, že všechnu českou emigrantskou sebranku vydá bez váhání císaři. To byla voda na mlýn nafoukané uherské šlechty a staré nenávisti z nekonečných ústupů a uzavřených mírů vycenily zuby.

Teď kníže seděl ve velké audienční síni, kam Jan Adam přišel poprvé před mnoha lety s Baro Veleném. Vůně těžkých orientálních voňavek mu připomněla staré časy a naděje. Nikde se však nezavinil průhledný šat štíhlonohých tanečnic a jen po Bethlenově boku seděla rozkolná, nevázaná Kateřina a vyzývavým pohledem se snažila přivést Adama do rozpaků.

„Víte dobře, že všechny návrhy musím projednat s Velkou portou. Mám jisté závazky, ale s návrhy Dánů souhlasím. Ovšem za nikoho kaštany z ohně tahat nebudu, na to jsem už příliš starý. Nizozemští páni sedí jen za svým stolem a nevytáhnou paty z domu. Já jsem ochoten je vytáhnout a oni to vědí, ale spojenecká armáda se musí obtěžovat do Uher. Jinak by to nešlo!“

Mluvil s laskavou ironií a mladičká kněžna po jeho boku zadržovala zívání.

Adam byl však přesvědčen, že ještě večer napíše vše, slovo od slova, svému otci a pošle zvláštním kurýrem do Berlína. Nezapomněl na Velenova slova, že Kateřina se vyzná dokonale v politice a intriky jsou pro ni stejně nezbytné, jako vzduch, který dýchá.

„Nerad vás ztrácím a vážím si vašich služeb,“ řekl až příliš vřele Bethlen. Vždycky rád přeháněl. „Nu,“ pokrčil rameny, „ale chcete se vrátit a já bych vám koneckonců nemohl nabídnout nic lepšího než důstojnickou hodnost. O tu asi mnoho nestojíte, že? Slyšel jsem, že jste byl v Nizozemí vyznamenán, tam máte jistě lepší vyhlídky pro nejbližší budoucnost. Blahopřejí vám, Jane Adame.“

Tak to šlo ještě pěknou chvíli. Vyměňovali si přesně odvážené zdvořilosti a kníže ho ujišťoval svým přátelstvím.

Bylo pozdní odpoledne, když se Adam konečně octl na ulici a uvědomil si, že nemá závazky k nikomu a ničemu, ale také ani padesát zlatých v kapse, s nimiž by vystačil na cestu do Nizozemí.

Toulal se bez cíle úzkými uličkami. Z temnících se hor vál nevlídný, studený vítr. Napadlo ho, že už je tady zbytečný a cizí, že ho všechno táhne zpět k dalekému moři a do starého, červeného domu v Katwyku.

Zmocnila se ho prudká touha zapomenout na všechna zklamání i celý minulý život, obejmout Ticii a jít s ní po kamenném vlnolamu k místům, kde větrné mlýny vysušují kusy mořského dna a podzimní bouře buší do vysokých hrází.

Zamiloval si ten kraj vysokých obzorů, bláznivých dešťů a nedohledných dálek.

V zámeckém bytě hraběte Thurna se svítilo. Kdysi tam bydlíval Baro Velen a pořádal stejné pitky jako dnes Thurn. Jan Adam slyšel řev a smích už dole na schodišti. Nic se nezměnilo. Nahoře v přijímacím salónku se pilo a žvanilo. Bylo tu asi dvacet lidí. Napadlo ho, co se z nich vlastně stalo.

Starý Thurn seděl tupě za stolem a se změklou tváří deklamoval nejnovější proroctví. Důstojný, zplihlý vous se mu rozplýval na pobryndaném límci. Spatřil Adama a káravě vztyčil kostnatý prst. „Vy jste už dávno zradil společnou věc,“ obořil se na něho opile.

Adama napadlo, co mu zase přeletělo přes nos. Nikdy se neměli příliš rádi.

„Jen neříkejte, že nevíte, proč nás v Niederlandu hodili přes palubu. Co jste vlastně dokázal?“ Vztekle přimhouřil oči, měl dost toho samozvaného odbojníka. Nemohl zapomenout na urážku, že nebyl pozván k jednání s generálními stavy. „Napříště vám exulantská obec zakazuje jakákoli jednání, rozumíte? Jedinou oporu máme teď v dánském králi, ten povede ozbrojený boj a bude diktovat podmínky!“

. Adam se překvapeně rozhlédl. Viděl rozšklebené, potměšilé tváře. Thurn tloukl pěstí do stolu, něco hulákal, ale nebylo mu rozumět. Pak udýchaně ztichl.

„Vzpomínáte si, jak jsme ve dvaadvacátém čekali na dánské dělostřelectvo?“ zeptal se stejným tónem Adam a násilím se nutil do klidu. Proč se chce hádat, když sotva stojí na nohou? „Vzpomínáte si, jak to tehdy před Prešpurkem, Hradištěm a Olomoucí dopadlo, protože nedojelo několik mizerných dánských baterií, na které jste spoléhal?“

„Tehdy a dnes je rozdíl,“ zařval přeskakujícím hlasem Thurn. „Váš bláznivý husismus vykonal své. Myslíte, že někdo ze západních politiků má chuť podporovat hnutí, v kterém revoltuje poddanská pakáž nebo ti vaši Valaši? Dnes stojí proti císaři, ale zítra se postaví proti nám. Jsou to buřiči, ne vojáci. Každý si příliš dobře rozmyslí podporovat cíle, za které se rve chátra! Ale dnes, dnes, pane,“ Thurn povstal a výhružně třásl dlaní. Druhou rukou se opřel o lenoch židle. „Dobře poslouchejte, nechcete-li se vyřadit z našeho společenství, podřídíte se jednotnému velení, rozumíte? Podřídíte se společným zájmům a budete, vykonávat to, co vám nařídím já!“

Zalykal se a olizoval rty. Oči měl zarudlé a límec mu byl najednou příliš těsný. „Podřídíte se, rozumíte? Podřídíte!“ Opilé hlasy umlkly. Nikdo takový výbuch zuřivosti a vzteku od hraběte neočekával. Tím méně Adam. Překotně uvažoval, čím ho podráždil. Pak ho napadlo, není-li za jeho náhlým přechodem k Dánům ta věc s Valdštejnem. Generální stavové mu dali jasně na srozuměnou…

„Pokud vím, hrabě,“ řekl chladně, „nejvyšším zemským hejtmanem je stále ještě Velen ze Zerotína. Není mi známo, že by ho král té hodnosti zbavil.“ Před okamžikem chtěl Thurna požádat o půjčku. Ale teď najednou před ním vyplynuly všechny staré rozepře rytířstva a panského stavu i zloba, že v emigraci si jsou všichni rovni.

„Velen je zemským hejtmanem, ale já jsem dánským maršálkem a to je rozdíl!“ řekl jedovatě Thurn. „Nebo jím alespoň budu v okamžiku, kdy zahájíme tažení, rozuměno?“

V síni nikdo ani nedýchal. Takové hádky končívaly soubojem.

„Valdštejnovým důstojníkem nejste?“ zeptal se studeně Adam. „Jen aby to nedopadlo jako na Bílé hoře. Pokud si dobře vzpomínám, začaly utíkat vaše oddíly první!“ Nikde se neozval ani hlásek. Věděl, že to znamená konec. Rozchod s emigrací. Thurn ho teď definitivně znemožní a možná požene před čestný soud. Obrátil se a bez pozdravu vyšel.

XIX

Prosinec, líné zimní dny, únava a bláto. Ticie jen stěží zakrývala netrpělivost. Pět měsíců uplynulo, dávno měl být v Haagu. V noci se probouzela s nepříjemným pocitem opuštěnosti a srdce jí trnulo úzkostmi. Proč se tak dlouho nevrací?

Život u dvora byl den ze dne únavnější. Chorobně se šetřilo a král nalézal smysl svého života v úspoře několika zlatých. Generální stavové odmítli zvýšit důchod a anglická City odřekla půjčku pro český dvůr. Většina dvorských hodnostářů bez naděje na další podporu zamířila s prázdnými kapsami na sever do Dánska. Nikdo tu nechtěl umřít hladem. Zůstali jen nejbližší královnini přátelé z Anglie a Falcká.

Veřejně se šuškalo, že Paní udržuje poměr s lordem Cravenem jen proto, aby ho získala pro podporu svých zájmů v Anglii. Král se věnoval dětem, všechno přehlížel a o politiku se nestaral. Nervozita se už dávno změnila v lhostejnost a dvůr ve skomírající šlechtický dům, jehož pán si nemůže loktem do kapsy.

Koncem roku se proslechlo, že Hooghmogende Heern chtějí královnu natrvalo přestěhovat do Rhenen, aby český dvůr v Haagu nebyl překážkou v diplomatických jednáních se Španělskem a císařem.

Ticie měla dost času na přemýšlení i „na snění a dny se vlekly nekonečně pomalu. Mokrý, těžký sníh ležel jako urousaná kočka na strmých střechách domů a studený islandský vítr vháněl do vikýřů velké vločky sněhu.

Dva dny po Božím narození, uprostřed vánoc, dorazil Jan Adam z Víčková, moravský rytíř, psanec a rebel, konečně do Haagu. Unavený a vyčerpaný, bez haléře v kapse, s věčným pocitem nespokojenosti, zmařeného času a spěchu.

Toužil po Ticii a současně se bál setkání. Slíbil, že přiveze děti, ale vrací se sám. Snažil se namluvit sám sobě, že musí mít nejdříve jistotu, vědět co a jak a oženit se s Ticií. Bude-li chtít, ano, bude-li chtít. Ve skutečnosti však věděl, že si nechává otevřená zadní vrátka, že znovu oddaluje konečné rozhodnutí, které už nebude moci změnit. Že váhá.

Nejdříve si musel vyřídit nejnaléhavější záležitosti, obstarat peníze a nalézt byt. Situace nebyla zdaleka jednoduchá. U dvora bydlet nemohl. Teď už byl jen obyčejným utečencem jako každý jiný.

Měl jen dvě možnosti. Požádat krále o přímluvu a vstoupit do Mansfeldovy armády nebo, chtěl-li si zachovat alespoň na čas nezávislost, navštívit filiálku Cobergherovy zastavárny a zastavit zlatý řetěz s čestnou medailí generálních stavů. Dlouho se nerozmýšlel.

Se špatně skrývanou nevolí a údivem mu půjčili tisíc holandských zlatých.

Adam měl teď alespoň tolik, aby se mohl obléknout, zaplatit nájem a objevit se u dvora i u Ticie, aniž by cokoli požadoval. Zbavil se tak na pár měsíců bídy, která už surově tiskla hlavy emigrantů k zemi.

Na Nový rok uspořádal bankéř de Loo jako obvykle slavnostní hostinu. Sešla se tu vybraná elita haagského finančního a obchodního světa. Rejdař Van Alkmerer, velkoobchod indickým kořením, Hendrick Mandea, brusírny diamantů Roomer Visscher, bankéř Jakub ten Brinck, bankéř Lodowijk Meyer, dovoz mědi a cínu Marcus Agricola, president obchodního svazu pro Východní Indii Van Velthen a s nimi obtloustlé a stárnoucí ženy ztěžklé šperky a bolestmi žlučníků.

Ticie přijímala hosty v sněhobílé toaletě z bruselských krajek, které se tak výhodně pašovaly z Flander do Nizozemí. Každá z dam ihned poznala, že stály nejméně tři sta zlatých.

Clement de Loo obcházel skupinky hostů a zdvořile, s krajní vážností si s každým tiskl ruku. Tady bylo shromážděno bohatství dobré poloviny Nizozemí, vznešenost a kultura. Tady se sešli skuteční vládcové sedmi provincií, aby společně strávili první den v roce, ohrnovali nos nad chudáky z aristokratické strany a do nekonečna omílali možnosti svobodného obchodu ve španělských mořích. Dej Bůh, aby i po všechny zbývající dny panovala mezi nimi stejná svornost a shoda jako dnes, moře bylo klidné a obchodu se dařilo jako loni.

Když Jan Adam, krátce po osmé, vstoupil do přeplněné haly domu bankéře de Loo, Ticie zbledla a roztřásly se jí ruce. Stará, dřevem obkládaná síň se zúžila, stiskla jí hrdlo a zatajila dech. Už neslyšela bublání laskavých hlasů a přestala vnímat oslňující lesk náhrdelníků a spon.

Stála uprostřed noci na mořském břehu, příboj jim bušil u nohou a v dálce kvílela trouba lodivoda. Srdce jí ztuhlo. Všechno se rozplývalo v mlze. Zatápala bezradně pohledem po vysokých oknech. Zdálo se jí, že se začíná dusit.

Viděla jeho hubenou ostrou tvář a unavené oči. Vrátil se. Pohnula rty a vyšla mu vstříc. Napadlo jí, kolik má šedivých vlasů a proč je celý v černém. Ta barva ji teď děsila. Řadu let nepoznala jinou. Měl vždycky tolik šedivých vlasů?

Pojednou se jí zdálo, že ho vlastně nezná. Že je jiný než tehdy v Katwyku. „Miluji ho,“ říkala si v duchu, „miluji ho.“ Tápavě k němu vztáhla ruku, nemohla promluvit.

Uklonil se a lehce se dotkl rty jejích prstů. Měl horká, suchá ústa. Všimla si hlubokých rýh na čele. Nikdy je neviděla nebo už na ně zapomněla?

„Jane Adame,“ zašeptala tak tiše, že ji mohl slyšet pouze on. „Jane Adame.. ,4t v očích měla slzy. Všechno kolem se rozplývalo. Modely fregat zavěšené pod stropem se zmítaly vzduchem. Vrátil se! Přijel! Slyšela hluk příboje Nový rok, přijel na Nový rok, to znamená štěstí.

„Jsem rád, že jste konečně tady,“ řekl někdo za jejími zády a sevřel jí loket tak prudce, až to zabolelo. Vzpamatovala se. Clement.

„Konečně jste k nám našel cestu, nejvyšší čas.“ Vřele stiskl Adamovu ruku.

Všimla si zvědavých pohledů. Rozpačitě něco zakoktala. Tvář jí hořela. Napadlo jí, jak hloupě musí vypadat. Cornelie dohlížela na prostírání, tabule byla připravena. Kolik nocí čekala na tento okamžik.

„Máte štěstí,“ řekl zase Clement svým ironickým způsobem. „Ještě chvíli, a bylo by po večeři, víte, jak dovedou tihle lidé jíst? Co je s tebou, Ticie?“ objal ji kolem ramen. „Vzpamatuj se přece,“ dodal šeptem, „pan z Víčková je už v Haagu dobré tři dny. Nemýlím se?“ zeptal se s nepatrným nádechem výsměchu. „Snad jsem ti to nezapomněl říci? Zapomněl?“ udiveně protáhl tvář.

Zdrtila ho pohledem. Tři dny to věděl a mlčel.

„Pojďte, představím vás společnosti.“ Vzal ho pod paží a odváděl.

Přála si, aby tu byli sami, aby ta důstojná přehlídka obchodu a bank někam zmizela. Zhluboka vydechla. Bude to nekonečný večer. Kolik tlachání a zbytečných úsměvů. K nevydržení.

Se strnulým úsměvem vítala další hosty. Bezmyšlenkovitě říkala naučené fráze a nepřítomně odpovídala na zdvořilůstky. Kolikrát si v duchu představovala okamžik, kdy se vrátí. A teď nemohla nalézt sama sebe. Ani netušila, jak je bledá.

Konečně bylo po večeři. Podávalo se mražené ovoce a bílé víno. Nepozorovaně se vytratili. Nikdo si jich nevšiml. Pánové se stále prudčeji dohadovali o clech na francouzské zboží. Musí být co nejvyšší, nebudou přece trpět konkurenci.

Vedla ho spěšně dlouhou chodbou ke svému pokoji. V zádech ji mrazilo. Zdálo se jí, že se za nimi každý dívá. Tady budou mít snad chvíli klid. Mlčeli. Slyšel klapot jejích střevíčků a lehký šelest hladkého hedvábí pod bruselskou krajkou. Napadlo jí, jak je to hloupé, ve vlastním domě utíkat a skrývat se. Zvolnila krok. Srdce jí bušilo ještě rychleji. Všechno se jí zdálo změněné a neskutečné, chodba nekonečně dlouhá. Planoucí svícny vrhaly dlouhé nehybné stíny.

Bílé, vysoké dveře zapadly.

Tma, ticho. Důvěrné bezpečí nočního šera.

Vysoké okno obnažilo bledým přísvitem jejich tváře. Křečovitě se objali.

„Ticie…“ Známá vůně mu zatajila dech. Venku padaly velké vločky mokrého sněhu. Nebylo vidět ani moře, ani oblohu, jen nekonečnou šeď zimní noci. Teď se konečně setkali.

Schoulila se mu do náruče.

Z očí se jí vyhrnuly slzy. Cítil, jak se chvěje. Zalykavě ji konejšil něžnými slovy. Dávno se domníval, že je zapomněl. Pak si uvědomil, že mluví česky, že mu nerozumí. Zaraženě vzhlédl. Usmála se, otřela si oči a vděčně ho políbila. Po paměti dotápala ke stolu, rozžala svícen a před zrcadlem si počala hbitými pohyby upravovat vlasy.

„A teď se musíme vrátit, hledali by nás,“ řekla prostě.

Něco mu sevřelo hrdlo. Stejné pohyby, stejně bílá šíje a bledé odlesky pleti v zrcadle. Maryana. Ta noc na Lukově, Poslední noc. Přetřel si čelo. Všechno se opakuje. Žádný lidský život ani osud není výlučný.

Otočila se. Snad zpozorovala jeho.pohyb. Rozzářená šťastná tvář. „Dnes je tu dusno, Cornelie všude zatopila. Chceš otevřít okno?“

Její hlas mu vracel jistotu a rozhodnost. Přesvědčoval ho. Bude žít prostý, obyčejný život.

„Tady jste, všude vás hledám,“ řekl s nepatrným nádechem netrpělivosti v hlase bankéř, když se už vraceli po schodišti k jídelně. „Nechcete si pohovořit o budoucnosti, pane Adame? Jsou tu dnes samí vlivní lidé.“

„Nemůžeš ani na Nový rok nechat nepříjemné záležitosti stranou?“ zeptala se rozladěně Ticie.

„Nepříjemné záležitosti? Proč nepříjemné?“ zavrtěl nechápavě hlavou. „Co říkáte, Jane Adame, to přece nejsou žádné nepříjemnosti…“

„Ano, velmi rád.“

„Tak vidíš, nepříjemnosti…,“ důvěrně se do něho zavěsil a usmál se na sestru. „Nesmíš být sobecká. Ostatní chtějí od Jana Adama také něco slyšet. Budeme v pracovně, můžeš nám poslat Cornelii s vínem.“

Seděli ve vysokých křeslech kolem roztopeného krbu. President obchodního svazu pro Východní Indii Van Velthen, bankéř Jakub ten Brink a Lodewijk Meyer, majitel společnosti pro dovoz cínu a mědi.

Když vešli, trojice mužů umlkla. Jana Adama napadlo, že mluvili o něm. Van Velthen vydechl obláček štiplavého, tabákového dýmu a zamrkal uslzenýma očima. Byl to drobný, neduživý padesátník s hladce vyholenou tváří a prořídlým vlasem. Kouřil dlouhou dýmku s úzkou troubelí a matně se na Adama usmál.

„Jdete mezi nás? Výborně!“ a zase vydechl obláček dýmu. Ten Brink odtáhl křeslo, aby mohli projít a usednout mezi ně. Na malíčku mu blýskal velký solitér, průhledný jako finančníkovy bezbarvé, chladné oči.

„Jak je to u vás s barevnými kovy?“ zeptal se Meyer, jehož mohutná postava přetékala, po obou stranách dubového křesla. „Slyšel jsem, že sedmihradskému Bethlenovi chybějí děla. Nemá bronz, nebo odborníky?“

„Obojí,“ řekl Adam s úsměvem.

„Pro obchodníka znamená láska k vlasti a otcovská víra nejsilnější celní přehrady,“ zavzdychal Meyer. „Víte, co všechno by se dalo prodat Habsburkům, když je Španělé tak krmí zlatem? Ale já jsem protestant a mám své ideály.“

„Ideály, ideály,“ zabručel ten Brink. Vstoupila Cornelie s poháry.

„Ne, děkuji, dnes už toho bylo dost,“ řekl Van Velthen. „Musím držet dietu a pít jen vodu. Víte, co to je, když zlobí ledviny?“ Trpce se usmál. „Jak nesmyslná věc je stáří,“ povzdechl unaveně. Cornelie spěšně zmizela. „Můžeme tedy s vámi počítat?“ zeptal se de Loo, když za Cornelii zapadly dveře.

Všechny pohledy se upřely na Adama. Teď přišla ta chvíle, na kterou tolikrát myslel. Vzpomněl si na Ticii. „Už je to pryč, víš, jak jsem šťastná?“ slyšel její hlas.

„Ano,“ řekl zastřeně, „myslím, že ano.“ Byl překvapen, s jakým klidem to říká. S jakým klidem se po tolika letech boje všeho vzdává. Přál si, aby tu vedle něho stála, aby cítil tep její krve. Na věži Groote Kerk odbíjela půlnoc. Napadl ho starý, novoroční verš.

Noc poslední dnes spěchá městem

a její knoty planou,

je prostovlasá,

bez pláště,

i úsměvná je…

„No výborně, výborně, to je rozumné,“ přikývl de Loo. Déšť hlasitě pleskal do oken. Doma určitě chumelí.

„Pan Van Velthen zastupuje Východoindickou společnost. Naše obchodní svazy potřebují pro Indii pružného rozumného muže s vojenskými zkušenostmi. Co říkáte? Při trošce štěstí a s naší podporou můžete to místo získat. Teď je skutečně příhodná doba. Podáte žádost o přijetí do služeb Nizozemské republiky a při naší praxi,“ mírně se usmál, „to do jara, nejpozději do začátku léta může být vyřízeno. Profesory z pražského Karlova učení přijímáme také na naše školy, není důvodu, proč byste nemohl být přijat do státní služby.“

„Nizozemští generálové,“ řekl s neurčitým výrazem v tváři Van Velthen a vyňal z úst troubel dýmky, „jsou výborní, mají-li dostatek mužstva a prostředků. Jak vidíte, držíme se proti Španělům ve Flandrech už pěkných pár let. Ale ve ztížených podmínkách nejsou… abych tak řekl…,“ hledal opatrně výraz, „dost vytrvalí. Hooghmogende Heern jsou zase příliš pohodlní. Naše doba, příteli,“ zdůraznil slůvko příteli, „naše doba potřebuje nové lidi. Energické, výbojné… Pokud můžeme soudit, pane z Víčková, a to není lichotka, osvědčil jste se ve ztížených podmínkách velmi dobře. Proto vám také nabízíme tak výjimečnou příležitost, kde máte možnost rozvinout své schopnosti. Nemáme předsudky, v naší velké době, kdy se svět každým okamžikem rozšiřuje a zvětšuje, platí jen schopnosti. Kdo se drží starých tradic, přijde pozdě!“

„A buďme upřímní,“ řekl rázně de Loo a položil ruku na Adamovo rámě. „Tažení, které dánský Kristián připravuje na léto, se buď uskuteční, nebo neuskuteční. Záměr a realisace jsou dvě zcela odlišné věci. Ovšem pro vaše klidné svědomí vám mohu sdělit, ať již k tažení dojde nebo ne, že jeho cíle jsou předem stanoveny. Žádné dobrodružství ve střední Evropě, Jane Adame! To už stálo mnoho peněz. Anglická City, v jejíchž službách Kristián pozvedá meč, si přeje námořní boj proti Španělům, ochranu Nizozemí a nanejvýš Falce. Lituji, ale restaurace českého státu není v tomto tažení válečným cílem. A pokud jde o Dány? Mají strach jen o přístupy k Baltu, to přece víte. Vévoda Valdštejn je příliš nebezpečný protivník.“ Mluvil suše a nevzrušeně. Koho zajímá osud cizí země.

Jan Adam nehybně hleděl do planoucího ohně. Osvobození českého státu není válečným cílem. Na co tedy tak dlouho spoléhali? Na co spoléhá ještě dnes Thurn a Velen? A co král? Smířil se se svým osudem a stačí mu, dostane-li zpět Falc?

„Nelze samozřejmě vyloučit,“ pokračoval de Loo, „že Bethlen může dosáhnout jistých dílčích úspěchů. Znáte však jeho vrtkavost. Pro mne je situace jasná.“

Studená ruka stiskla Adamovi hrdlo. Viděl chladné, nehybné tváře mužů v křeslech. Mohlo se zdát, že dřímají. Přátelské Nizozemí! V jejich rukou je obchod a bohatství Niederlandu. Nemá důvodu jim nevěřit. V hlavě se mu proplétaly věty obou finančníků. „Ochrana Nizozemí a nanejvýš Falce, Čechy nejsou válečným cílem. Námořní boj proti Španělům. Londýnské City jde o mořské cesty a osady.“ Angličtí prachaři nemají zájem na osudu nějaké Moravy a nějakých Čech.

Neočekávaně si vzpomněl na slova starého hejtmana Adamčíka. „Niederland? Ani nevím, pane Adame, kde ta země leží. Ale tolik vím, nikdo cizí naše hory bránit nebude!“

Ne, nebude. Thurn ani Velen netuší, jak je dánský král vodí za nos. Měl by jim podat zprávu, musí je varovat. Pozvedl hlavu. Bylo třeba jednat, svolat exulantskou obec… V krvi se mu ozval starý nepokoj. Přál si, aby mohl vstát a odejít. Vyrazit zpět do Berlína. Morava, Čechy, co pro ně znamenají ta jména. Prázdné pojmy jako pro něho Východní Indie. Nepřítomně hleděl do tváře presidenta Van Velthena.

„Tak jsme domluveni?“ zeptal se Clement de Loo a strnulý výraz v Adamových očích se rozplynul. Pánové vstávali.

„Jsme domluveni,“ přisvědčil těžce. Velenovi musí napsat hned zítra list. Bylo mu, jakoby zapaloval rodný dům. Jsou domluveni.

Jaro přišlo toho roku neočekávaně brzy. V polovině února vyrostla hrubá, ježatá tráva a v mokřinách se choulily první zkřehlé blatouchy a sasanky. Dřín pukal před očima a vlahé závany slaného větru se mazlily s hebounkými, sotva zrozenými lístky.

Moře bylo chladně jasné a po zimních bouřích se počaly na obzoru stále častěji objevovat první nadýchnuté obláčky plachet z dalekých zemí.

Jan Adam vnímal probuzení země citlivěji než kdy jindy. Toužil po vysokých horských jedlích, hlubokých lesních stínech a dravém hukotu potoků. Na dlouhé hodiny vyjížděli s Ticií za město a vdechovali vůně jara. Clement teď často odjížděl do Amsterodamu a už nikdy se Ticie neptal, jak tráví volný čas.

Svět se jen nerad a lenivě probouzel ze zimního spánku. Na cestách se vynořili rychlí poslové a neklid v Adamově krvi vzrůstal. Říkal si, že čeká jen na rozhodnutí generálních stavů, aby požádal Ticii o ruku. Ve skutečnosti, a nepřiznal to ani sám sobě, váhal. Věděl, že to bude poslední krok na druhý břeh. Až jej učiní… Ale byl šťasten.

Adamův byt v ulici Princů Oranžských nedaleko městských hradeb se stal místem stále méně tajných schůzek. Byly to dny plné nadějí, plánů i obav.

„Zapomněla jsem ti něco vyřídit,“ řekla toho rána mezi dveřmi Ticie, když už odcházela. „Kněžna z Langenbrucku prosí o verš do památníku. Památníky jsou teď mezi dvorními dámami ve velké módě. Mohu jí to slíbit?“

Usmál se a přisvědčil.

Vrátila se a políbila ho vděčně na tvář. „Děkuji, ani nevíš, jak tě dámy obdivují. Jsem na tebe hrdá a žárlím. Clement se asi dnes vrátí,“ dodala s povzdechem. „Tak se uvidíme až pozítří ano?“

„Dříve to nejde?“ zeptal se zklamaně.

Zavrtěla hlavou. „Ne, stejně se o nás všude mluví – a mám také občas povinnosti u dvora.“ Zdůraznila s úsměvem slůvko občas. Kývla mu lehce prsty na pozdrav a dveře zapadly.

Díval se oknem, jak odchází. Pružná, elegantní, krásná. Zaplavila ho vlna štěstí. Je jeho. Neočekávaně si uvědomil, že s jejím odchodem ztrácí všechno smysl. Přítomnost i budoucnost. Co tu vlastně dělá? Proč je tady? Přitiskl hlavu na chladné sklo a pozoroval ruch ulice. Obyčejný všední den. Každý má své starosti. Pocit opuštěnosti mu sevřel srdce.

Zmocnila se ho neovladatelná touha rozběhnout se za ní, přesvědčit se, že je to pravda, že ho miluje. To jediné má na světě cenu.

Vlahá, neočekávaná sprška pokropila chodníky. Lidé se vmáčkli do průjezdů a najednou byla ulice prázdná. Někdo zaklepal.

Překvapeně se obrátil. Vrací se. Pocit úlevy mu rozbušil srdce. Vrací se! Něco zapomněla.

„Ano,“ řekl hlasitě, „je otevřeno.“ Vykročil jí vstříc. Ve dveřích stál maestro Phonix, astrolog a šejdíř. Velkým obloukem smekl široký, černý klobouk. Hluboce se uklonil a teatrálně zadeklamoval: „Přátelský pozdrav a políbení od zemského hejtmana Baro Zerotina.“

„Maestro,“ vydechl Adam užasle a rozevřel náruč. „Maestro…“

„Ten polibek je poněkud hořký, pane Adame,“ zahekal astrolog a roztáhl široká ústa v přátelském úsměvu. „Všechno stářím žlukne, máslo, láska i přátelství. Nikdy nepochopím,“ pokračoval potměšile, „proč v mládí se přátelství mění tak snadno v lásku a ve stáří se z lásky opět stává přátelství. Je možné snad z. másla udělat mléko? Kde je tu logika, pane Adame, nějaký smysl a řád? Filosof odůvodní vše, nesnáším filosofy, ale logik…,“ zavrtěl velkou hlavou. I poslední zbytky vlasů mu už dávno slezly. „Logik začne pochybovat o samé podstatě světa. Vždyť stačí jediný bod v prostoru…“

„To známe, to známe,“ přerušil ho Adam. „A o čem tedy pochybuješ ty, maestro? Ale nejdříve si odlož a vyklop, co je tak důležité, že tě Velen žene až do Haagu? Nerozešli jsme se právě v nejlepším.“

„Nic příjemného,“ mávl rukou Phonix. „Váš dopis poděsil berlínskou obec. Jak jsem řekl, přivážím polibek žluklý stářím a omrzelostí. Buďte rád, dostáváte-li, alespoň občas, sladší.“

Usedli ke stolu a Jan Adam si uvědomil, že ho za posměšnými slovy astrolog pozorně zkoumá. Stejně pozorně, jak on sám jeho. Neočekávaný příchod starého hvězdopravce ho potěšil. Něco se v něm uvolnilo a tíseň zmizela. Venku už zase svítilo slunce. Phonix, maestro Phonix přijel. Nezměnil se. Stejně kousavý a nepříjemný, mazaný a moudrý. Snad jen čas prohloubil vrásky na jeho čele a narostlo mu břicho. Dobré bydlo. Pár týdnů v sedle, a bylo by dole.

„Tak ven s tím, Maestro,“ řekl s úsměvem a naplnil vrchovatě poháry. „Kdy jsi dorazil?“

„Včera večer, Milosti,“ zašklebil se Phonix dobrácky a tvář se mu složila do nesčetných varhánků. „Počítal jsem, že se u vás vyspím, ale měl jste tu dámu, a tak jsem nechtěl rušit. Stejně pochybuji o existenci času a je mi docela jedno, přijdu-li večer nebo ráno.“

„Maestro, maestro,“ řekl Adam káravě. „Oceňuji tvůj takt, ale kdo ti to řekl?“

„Za nic nemohu, opravdu – váš domácí, Milosti. Vyhnal mne od dveří, když jsem chtěl klepat. Nechutný chlap. Tolik jsem si přál poznat tu dámu.“

„A co vezeš?“

„Kromě pochybností, které v sobě tutlám,“ sklopil hlavu a položil si ruku na prsa, „ale ty by mne za nic na světě nepřinutily vléci se na koňském hřbetě do téhle země – jen trpké výčitky.“

Vzpřímil se a upřel na Adama temné, hluboko zasazené oči. „Zemský hejtman, Baro Velen vám z moci svého úřadu nařizuje, pane Adame, abyste sdělil, kde a jak jste přišel k těm nesmyslným povídačkám o cílech anglické politiky. Berlínská obec intervenovala prostřednictvím svého vyslance plukovníka Frencka přímo u dánské vlády. A výsledek?“

Adam užasle hleděl na astrologa. Phónixova tvář byla teď soustředěná a vážná. „Král Kristián se urazil a všechno dementoval. Kam prý míří svým dotazem čeští stavové a komu vlastně věří? Je z toho v Berlíně velké rozhořčení, taková blamáž. Naposledy jsem viděl Baro Velena tak rozzuřeného tehdy pod Prešpurkem, když vypucoval Bethlena. Ani paní Maxmiliána ho nemohla uklidnit. Při vší úctě k vám, pane Adame…“

Adam si uvědomil, že teď proti němu sedí jiný člověk, hvězdopravec, stoik, alchymista i šarlatán někam zmizeli.

Dole pod okny nabízeli pouliční prodavači hlasitě své zboží.

„Při vší úctě k vám,“ opakoval zvolna, „dnes by od vás v Berlíně ani pes nevzal kůrku chleba.“ Adam zbledl.

Cítil, jak mu krev mizí z tváře. Ale to nebyla urážka. To bylo konstatování. Astrologův pohled neuhýbal.

„Pan Thurn dorazil z Uher a také přiložil polínko,“ řekl po chvíli Phonix. „Sám asi nejlépe víte, co mezi vámi bylo. Berlínská obec rozhodla, abyste sdělil prameny těch zpráv, nebo se omluvil za zlomyslné lži. Pan maršálek Thurn se ještě ráčí ptát, komu prý nahráváte!“

To bylo přespříliš. Adam udeřil pěstí do stolu, až pohár zařinčel, převrhl se a víno hlasitě crčelo na zem.

„Všichni se zbláznili,“ zařval na vyjeveného Phonixe. „Nepsal jsem Velenovi přece proto, aby intervenoval u Dánů. Ztratili rozum? Samozřejmě že král dementoval. Můj bože, už i Velen přestává myslet normálně?“

Vyskočil a počal rozčileně přecházet po jizbě. Zmocnilo se ho znechucení a únava. Proč se do toho ještě plete.

„Co mám vyřídit pánům stavům v Berlíně?“

Adam těžce usedl ke stolu. Zvedl převržený pohár a shrnul dlaní kaluž vína na cihlovou podlahu. Jeho srdce bylo prázdné a hluché. Jsou si cizí. Žluklý polibek, dobře to řekl. Čím déle to trvá, tím je všechno hořčí.

„Vyřiď,“ řekl zastřeně, „že jsem přijal nabídku do zámoří, natolik jsem uvěřil těm povídačkám – a ani jsem se neptal dánské vlády.“

Phonix pomalu sklopil hlavu. Jarní slunce se teď opíralo do oken a vrhalo na zem zářící obdélník jasu. Bylo vidět každé smítko. „Kdy odjíždíte?“ zeptal se tiše.

Pokrčil rameny. „Nevím, snad za měsíc, za dva…,“ znovu pokrčil rameny, hlava se mu propadla a schýlila. Sám se poděsil zvuku svého hlasu. Zdálo se mu, že z něho mluví někdo jiný. Cizí, zklamaný a unavený člověk.

I Phonix postřehl tu změnu. „Dánské tažení začne v červnu,“ řekl lhostejně, jen aby převedl řeč jinam. „S Bethlenem se máme spojit během července v Horních Uhrách. Všichni emigranti se musí do třicátého května shromáždit v Berlíně. Už byly rozeslány svolávací listy. Tentokrát prý nezůstane nikdo stranou, bude to obrovské tažení. I Turci slibují pomoc.“

Adam cítil, jak mu krev stoupá do hlavy. Ovanul ho dech vojenských tažení, cest a bojů. Svolávací listy – do třicátého května… „Moudrý člověk žije tím, co má, a nehloubá nad tím, co nemá,“ řekl studeně a doplnil poháry.

V polovině května odjeli do Katwyku. Už je v Haagu nic nedrželo. Dvůr byl definitivně v Rhenen a královna vyhověla Ticiině žádosti o propuštění ze služeb.

Teď seděli ve vzrostlé zahradě starého domu z červených cihel. Vysoký obzor násobil dálku a někde za hranicemi vrcholícího odpoledne klesal do moře. Chvíle klidu a úlevy.

Adam měl přivřené oči, pozoroval splývání průzračných barev a neobvykle ostře si uvědomoval jednotlivé podrobnosti krajiny. Ticie se pohodlně opírala o jeho rameno a paličkovala krajku. Občas pozvedla oči, sklouzla rychlým pohledem po Adamově tváři a opět se vrátila ke své práci. Nemluvili.

Slyšel, jak tiše dýchá, cítil chvat pohybujících se prstů a za jejich zády prýštil z rozkvetlých keřů kdoulí pletenec ptačích hlasů.

Třicátého je poslední termín, třicátého vyrazí emigranti z Berlína domů. Za přivřenýma očima odpočíval čas. Ano, ještě deset dní.

V domě se otevřelo okno. Známý, důvěrný zvuk. Zase si uvědomil ten klid a pohodu. Celý život klid a pohoda. Stará Claudia se vyklonila a nakřáplým hlasem zavolala: „Mám vám přinést svačinku, slečno?“

„Budeš něco jíst?“ zeptala se Ticie, aniž pozvedla oči od krajky. Padla na ni neočekávaně tíseň a nedovedla ji přemoci.

Nepřítomně zavrtěl hlavou. „Moudrý člověk žije tím, co má, a nehloubá nad tím, co nemá,“ šeptal kdosi v jeho nitru s nehybným úsměvem.

Ne, bránil se. To je filosofie zkázy a zmaru. Člověk musí bojovat, nevzdávat se, mít cíl. Cíl! A jaký má on cíl? Teď patří k těm, kteří kapitulovali a složili zbraně. Ano, složil zbraně. Volí raději jisté než nejistě. Kdyby tehdy přestoupil, mohl zůstat doma, Maryana by nezemřela a děti… Nekonečné výčitky svědomí. Oč horší by to byla kapitulace než dnes? Zhluboka povzdechl! Kdyby, kdyby, kdyby. Teď si zase namlouvá, že je všechno marné, že nezbývá nic než zachránit vlastní život. Ale je to pravda? Jaká je vlastně pravda? Nebylo to právě kapitulantství, které je zahnalo až sem? Pokud žijí, je jejich povinností bojovat, rvát se o právo na svoji zem, neustupovat.

Ano, miluje Ticii, ale může teď myslet na sebe? Už neviděl širou krajinu tonoucí v kouřovém oparu mlh, které vydechlo věčně proměnlivé moře. Všechno se mu před očima rozplývalo. Stromy, cihlová zeď i Ticiina tvář. Nemá právo zradit! Kdo složí zbraň, nemá právo na svůj život.

„Tak chcete tu svačinku,“ ječela z okna stařecky podrážděně Claudia, protože jí nikdo neodpovídal.

„Ne,“ zavolala Ticie, „už je pozdě, připrav raději včas večeři.“

Uvědomil si, že z červeného domu vidí jen nezřetelnou barevnou skvrnu. Pak klaplo okno a Claudia i její hlas zmizely. Ano, rozešel se s Thurnem i Veleném, nikdy to ostatně mezi nimi nebylo skvělé a teď ho ještě osočují. Velen měl vždycky své postranní zájmy a Thurn snášel lidi jen nad deset tisíc jiter půdy. Ale cíl, cíl mají stejný. Nezáleží na tom, co si jeden o druhém myslí, mohou se třeba nenávidět, teď musí všechno stranou.

Stisk Ticiiny dlaně ho probral ze zamyšlení. Velká, cihlová skvrna se zaostřila, okna i střechy dostaly svůj tvar. Zase to byl starý, vlídný holandský dům, uprostřed zeleně. Dům v Katwyku, o němž tolikrát snil. Zhluboka povzdechl. Nešťastný Phónix, jak ten mu v hlavě všechno zamotal.

„Zítra přijede Clement,“ řekla tiše. „Ráda bych vrátila kněžně z Langenbrucku její památník, ještě jsi nenapsal věnování?“

„Ano, ano,“ přisvědčil nepřítomně. Kdyby nepřijel Phoix, nemusel si teď lámat hlavu. Nevěděl by, že třicátého je poslední termín. Vzpamatoval se. „Vlastně ne, máš pravdu, musím něco napsat. Nevíš, co se do takových památníků píše?“ Už zase nemyslel na to, co říká,

„Adame …“ odložila krajku, otočila se k němu a lehce zala do dlaní jeho tvář. „Na co myslíš? Řekni mi, na co stále myslíš?“

Viděl její hnědé, velké oči. Teplé, laskavé. Někde hluboko se chvěla úzkost.

„Na co myslíš? Chodíš v posledních dnech jako bez ducha. Nechci, aby mezi námi bylo tajemství.“ Odmlčela se a zkoumavě ho pozorovala. „Co přivezl ten, ten… astrolog, ten Phónix?“ zeptala se po chvíli. „Jsi celý vyměněný.“

Mlčel. V jejích očích zahlédl odraz své tváře. Napadlo ho, co je za nimi, kdo se to tam skrývá. Hleděla na něho tichá a zpytavá. Znal ten pohled. Vždycky mu něco připomínal. Člověk nemůže rozdělit svůj život na to, co je a co bylo. Zapomenout a začít znovu. Ne, nechtěl ji klamat.

„Třicátého,“ řekl chraptivě, „třicátého vyrazí moji přátelé z Berlína do vlasti. Je to poslední termín.“ Uhnul pohledem. Napětí povolilo. Může to pochopit? Může to vůbec někdo cizí pochopit?

Pomalu spustila ruce a zvedla krajku. Zapadající slunce teď pronikalo mléčným oparem a rozptýlené světlo dodávalo krajině zvláštní, neskutečný ráz jemně lavírovaných obrazů. Stíny se prohloubily, ve vzduchu se chvěl slaný pach mořské vody i stojatých kanálů.

Tušila to.

Cítila jeho neklid a váhání. Napadlo jí, že je to nemoc, že je to horečka, která ho zachvátí, kdyby byl kdekoli. Rozhodování generálních stavů se nemožně vleče. Dávno mělo být všechno vyřízeno. Proč se tak dlouho vleče, když je už vlastně rozhodnuto?

„Jane Adame,“ řekla po velmi dlouhé době, když už stíny ležely u jejích nohou jako unavení psi. Marně se snažila zakrýt stopy nejistoty v hlase. „Musíš se rozhodnout sám, nejsi ke mně ničím vázán, láska se nedá spoutat, nic ti nebudu vyčítat.“

Ledová ruka stiskla Adamovo srdce. Mráz ho šlehl po zádech vrbovým prutem. Ta slova znal. Ta slova řekla kdysi Maryana. „Nebudu ti nic vyčítat…,“ řekla je stejně nešťastně a zklamaně, jako teď Ticie. Ženy, které milují, mluví stejnou řečí.

„Než se však rozhodneš,“ pokračovala tiše a násilím se nutila do klidu. Viděl, jak je vzrušená, jak se snaží zakrýt úzkostné chvění. „Než se rozhodneš, měl bys vědět,“ okamžik zaváhala, „že minulý měsíc se dotazovali benátští finančníci, zda Nizozemí poskytne uherskému knížeti úvěry, jaké jsou záruky a mají-li se k financování připojit. Clement mi odmítl říci, co odpověděl. Rozumíš? Chápeš, proč mi to nechtěl říci? Bojím se, že je to ztracený boj. Už jednou jsem ti řekla, že jste jen dobří vojáci, odpusť, nerada to připomínám. Vždycky vás zneužívali. Věříš alespoň mně? Co tě tam ještě táhne?“

„Pochop, Ticie,“ řekl toporně, „že stejně musím přivézt děti, bez nich přece nemohu odejet.“

Teď to vyslovil. Teď poprvé připustil, že se chce vrátit.

Trpce se usmála. „Ano, musíš, jen se mi zdá, že se na ně opět vymlouváš,“ řekla tvrdě. „Dávno jsi to měl udělat. Proč jsi to ještě neudělal? Chci jim dát domov a co chceš ty?“

Domov… Snad to přehnala. Teď si uvědomila, že to přehnala. Zaťal zuby do rtů a mlčel. Odvrátil pohled. Viděla, jak se mu lesknou oči. Najednou byl nedostižně daleko. Cizí, studený. Pevně ho objala. „Nechci abys odešel,“ vzlykla hlasitě, „nechci, je to bláznovství, rozumíš? Bláznovství, ničeho nedosáhneš. Kolikrát jste už začínali znovu. Mám prožít celý život v hrůze, že s každým jarem vyrazíš do války? Že pro tebe nebude nic než válka?“

Věděl, že má pravdu. I Maryana měla pravdu. Měl by ji políbit a říci: „Ale to je opravdu naposledy. Teď když budou naše vojska na Moravě, projdu s dětmi mnohem snadněji. Za měsíc, nejpozději za dva jsem zpět.“ Ale nemohl. Nemohl lhát. Třicátého je poslední termín. Nezáleží na tom, jak rozhodnou generální stavové a co řekne Clement de Loo, nezáleží na tom, že se nepohodl s Veleném a Thurnem, je to silnější. Nemůže se vzepřít, nechce se vzepřít.

Ani nepostřehli, že za jemným oparem se přihnal nasáklý mrak a začalo drobně pršet. Májový déšť. Listí šelestilo, květy se sklonily k zemi a z hlíny počala vystupovat ostrá vůně.

Zdál se mu starý známý sen, který občas přicházel v různých podobách a vždycky ho probouzel. Stál na ochozu lukovské hlásky vysoko nad zježenými lesy a obhlížel kraj. Dole v nížině se pohybovalo vojsko. Pěší i jízda. Viděl oddíly arkebuzírů a za nimi trén. Shromáždila se tu armáda ze všech tažení, kterými kdy prošel. Pokaždé viděl jiné uniformy a jiné oddíly, ale to hlavní zůstávalo stejné. Vojsko.

Nevěděl, kam směřují, ale bylo třeba zvednout most a připravit se k obraně. Stráže dole se však bezstarostně bavily a on se marně snažil upozornit na nebezpečí. Volal a křičel, ale z hrdla nevycházel ani hlásek. Zmocňovalo se ho zoufalství, chtěl mávat rukama, ale nemohl se pohnout. A vojsko stoupalo vytrvale k horám, pěší i jízda. Kyrysy se leskly a rostly do obrovských rozměrů. Pak konečně vyrazil úzkostný výkřik, ale bylo to jen slabé zasténání. Ten zvuk ho probudil.

Teď ulehčeně sledoval, jak se měsíc strnule přesouvá z jednoho rohu okna do druhého. Spokojeně se protáhl. Byl to jen nepříjemný sen.

Tma.

Hluboké ticho zaplňovalo prostor. Pak pod oknem narazila vlna tiše o břeh. Tíha, která ho probudila, zmizela. Cítil klid a ulehčení. Byl sám, mohl nerušeně přemýšlet a brouzdat se přítomností i minulostí. Mohl se vrátit do svého dětství, slyšet úryvky hovorů, kterým teprve teď začíná rozumět.

Noční přání dostávají neskutečný tvar, myšlenky plynou nezávazně, lehce a tají rychle, jako sněhové vločky. Do rána z nich nezůstane nic než čirá krůpěj nejasné vzpomínky, kterou vysaje první sluneční paprsek. Ale teď, v šeru a tichu, ožívá minulost.

„Ještě pět dní,“ řekl někde docela blízko Phónix.

„Ano, ještě pět dní,“ opakoval si neslyšně a malátnost polospánku zmizela. Má-li dojet včas, musí za jitra vyrazit!

Poznání vlastního rozhodnutí ho ochromilo. Ano, dávno to věděl, počítal s tím a jen odkládal okamžik odchodu na nejzazší mez. Teď musí jednat! Nemůže uhnout a zavřít oči, obelhávat sebe i Ticii. Nikdy by nenalezl klid, nemohl by se podívat nikomu do očí. V člověku je něco silnějšího než láska a touha po štěstí.

Tiše vstal. Všechny smysly zbystřeny. Snad to pochopí…

„Tak to bude nejlepší,“ řekl si v duchu, „proč si působit vzájemné utrpení.“

„Bojíš se, že by tě zdržela,“ zašeptalo svědomí.

„Ano, bojím se,“ odpověděl těžce a začal se chvatně oblékat. Napadla ho malicherná myšlenka, že ještě nenapsal věnování do památníku kněžny z Langenbrucku. Kolikrát mu to Ticie připomínala. Neměl rád nesplněné sliby. Zatápal pohledem po šeré jizbě. Na římse u krbu se bělal pergamenový hřbet. Bezmyšlenkovitě převracel listy. Nečitelná věnování a vybledlé podpisy. Zbytečně se zdržuje, ještě probudí Ticii.

Sáhl po peru a po paměti napsal ostrými tahy: Tandem bona causa triumphat. A podpis – hotovo! Pak knihu obrátil hřbetem vzhůru, aby se písmo nerozmazalo. Teď je tam zapsaný navěky, jako nebožtík Smiřický.

Vykročil. Podlaha zapraštěla. Zdálo se mu, že se Ticie pohnula – ale ne, ležela stále ve stejné poloze. Ruce za hlavou, lehce pootevřená ústa. Bílá, hebká pleť vydechovala teplou vůni. Neslyšně se k ni schýlil a políbil ji na ústa.

Nespala!

Slyšela ho, jak přechází, a teď cítila jeho dech a polibek. Hebký dotyk teplých úst. Stačilo, aby se pohnula a otevřela oči. Stačilo, aby ho objala a řekla jediné slovo. Byla však ochrnutá a její srdce strnulé a nehybné. Opouští ji. Odchází. Nic ho nemůže zadržet. Příliš dobře ho zná, nemá právo zmařit jeho rozhodnutí. Vstupuje na cestu mužů, kam ona nemá přístup.

Je to jiný Adam, než kterého tolikrát objímala. Teď má strach, aby ji nevzbudil, aby nemusel vysvětlovat, aby se mu nevrhla s pláčem do náruče. Má strach o své rozhodnutí.

Cítila, že se vzpřímil. Přála si otevřít oči a pohlédnout mu naposledy do tváře. Neodvážila se. l ona měla strach. Příboj úzkosti bušil na její srdce a pláč škrtil hrdlo. Zaplavily ji vlny zoufalství. Slyšela, jak se vzdaluje, jak odchází.

Pak tiše zapadly dveře. Všechno v ní povolilo. Konec! Nikdy ho nedokáže zavolat zpět. Z úst se jí vydral cizí, bolestný vzlyk. Neovladatelně se rozplakala.

Za okny váhalo svítání. Ještě nebyl den a již nebyla noc. Předjitřní mlha zastřela obzor. Zaslechla dusot kopyt. Vyskočila a potácivě se rozběhla k oknu. Vzdaloval se úzkou cestou podél temně zelené hladiny kanálu a černý plášť se zvolna rozplýval v mlze.

Zoufalý, cizí hlas v jejím hrdle utichl. Z podlahy vystupoval chlad a lísal se po kotnících k lýtkům. Stála tak dlouho, zkřehlá a studená, s nehybnou tváří. Znovu a znovu četla jedinou větu, kterou ve spěchu napsal na bílý list cizího památníku. „Věřím, že pravda přece jen zvítězí.“ Heslo celého jeho života…

Pak zaslechla, jak někdo na dvoře rachotí okovanými vědry, jak ostře šplýchá voda a Claudia probouzí svým nakřáplým hlasem nový den.

XX

A kdo nás dokáže zastavit!

Armády Nejvyššího Mansfelda a vévody Jana Arnošta Výmarského se valí z Branibor do Slezska.

Armáda generála Foxe zajišťuje oblasti Labe a Vesery.

Sbor Kristiána Halberstadského udržuje spojení s Dánskem a Nizozemím. Je veřejným tajemstvím, že ho vydržuje sám kardinál Richelieu.

Z východu postupuje dvacet tisíc Turků a od Debrecína armáda Bethlena Gabora. Ruce si podají v Uhrách nebo na moravské hranici.

Červen rudne prvními třešněmi a požáry. Je léto. Horké a žíznivé, brzy poteče krev.

Tilly a Valdštejn v Německu ani nedýchají a císař ve Vídni se potí hrůzou. Opojeni jarním vítězstvím u Dessavy nepostřehli, co na ně protestantská koalice chystá.

Je léto. Obloha vyleštěná k oslepnutí, slunce ostré, planoucí, sršaté.

Kdo nás teď dokáže zastavit!

Staré praporce odrané nesčetnými bitvami se třepotají v horkém, jižním větru. Pomačkané polnice předávají rozkazy od regimentu k regimentu. Sucho, vedro k zalknutí – a žízeň. Prach proniká k tělu, řeže do očí a skřípe mezi zuby.

Pět tisíc emigrantů se zemským hejtmanem Veleném ze Žerotína v čele Mansfeldových vojsk. Ti první vyrazí k útoku. Za nimi pán z Bubna, nejvyšší generál nad dánskou královskou kavalerií, střed vede maršálek Thurn, velitel smíšených sborů, lehkou jízdu Jan Adam z Víčková. Říkají mu tu „husita.“ Je to nadávka a vymyslel si ji pan maršálek. Ale nezní to špatně.

A domů je pár kroků.

Všichni staří přátelé jsou zase v jednom houfu. Z Bernu a Hamburku, z Toruně i Gdaňská, ze Stockholmu i Anglie. Nikdo nezůstal stranou.

Večer u ohňů se vzájemně navštěvují, počítají vrásky a šedivé vlasy. Nu, nějak stárneme. Mohli by jet naslepo, se zavázanýma očima, tolikrát tu prošli. Slunce nemilosrdně šlehá do tváří, zalévá je potem a špínou. Potoky vysychají a nedostatek vody začíná dělat štábům starosti.

Ale to nevadí, jedeme domů a nic se tu nezměnilo. Nad hlavami v nemilosrdném rozpáleném vzduchu jiskří chladivé praménky smíchu a zvučí němčina.

Němčina!

Jan Adam si otřel rukávem čelo. Necítil ostré krupičky prachu zavrtávající se do otevřených pórů. Teď už ví, co je tu divného. Mluví německy, člověk to ani nepostřehne. Všichni. Staří i mladí. Mladé už ani pořádně nezná, tehdy byli ještě dětmi. Když ve čtyřiadvacátém naposledy táhli k Opavě, mluvili ještě česky a teď…

Olízl rozpukané rty. Ohromilo ho to. Zapomněli svoji řeč nebo si tak lépe rozumějí? Dobře že jedou domů, kdyby to trvalo ještě pár let, nebudou vědět, kde se narodili.

Rozhlédl se. Oblaka prachu se vznášela na míle daleko. Dva tři dny, a budou žně. Ale tady ne, tady žně nebudou, kudy projde taková armáda… Ohlédl se. Za zády tisíc mužů v sedlech. Dánové a Němci – samí ostřílení knechti. Zmocnil se ho pocit síly a jistoty. Ovanulo ho surové kouzlo válečných tažení, útoků a bitek. Ale jen na chvíli. Pak zůstal jen prach a tíseň. Napadlo ho, jak snadno se člověk stane žoldákem.

Vzpamatoval se. Nasadil klobouk a znovu si otřel rukávem pláště tvář. Všechno bylo pokryto tenkou vrstvou jemného bílého prachu. Neuhýbající slunce dráždilo. Kyrys na prsou sálal jako kovářská výheň.

Kde zůstaly všechny sny o klidném životě v Katwyku, o hodnostech někde v zámoří. Ne, teď by si nepřál, aby ho viděla Ticie. Člověk se mění. Posadí tě do sedla a hned jsi jiný.

Zívl. Potřeboval by vlézt někde do vody, vykoupat se a zchladit hlavu. Všechno dělá to slunce. Dráždí a probouzí zuřivost. Přivřel oči. Rovina a v dálce hory. Zmocnila se ho únava a lhostejnost. Jednotvárný pohyb zvířete uspával. Teď ještě může dřímat, ale zítra už půjde do tuhého. Vyrazí ze Slezska na Moravu. Povzdechl Něco mu chybí. Nejdříve se nemohl dočkat a teď jede jako bez života. Není ve své kůži.

Napadlo ho, že už je možná v císařských posádkách poplach. Vytahují na hradby děla, připravují se a zavírají brány. Všechno je nesmysl. O co vlastně jde a jaká je podstata? Není knechtům za jeho zády srdečně jedno, čí farář káže na kazatelně? Stejně do kostela ani nepáchnou a když, tedy jen aby jej vyloupili. A oč jde jemu? Svraštil obočí. Pomalu se jim všechny ideály rozdrobily, rozvál je vítr. Chtěl by mít už klid a pokoj, sedět na svém a začít konečně žít. Nejlepší léta nechal na nekonečných cestách. Chybí mu jistota, je to zvláštní, ale najednou mu chybí jistota.

Někdo jím zatřásl. Prudce otevřel oči. Slunce už stálo za zády. Lesy na dosah ruky. Cítil jedlovou vůni a chlad. No ano, kurýr.

„Rozkaz Nejvyššího Mansfelda!“

Snažil se vzbudit zdání zájmu, ale oči mu zapadaly.

„Obsadit Hradec u Opavy, zajistit zámek a v noci válečná rada!“

Ano, ano, rozuměl. Už je to tady. První válečná akce a právě, když se člověku nechce. Zpohodlněl, příliš zpohodlněl. Protáhl se a zívl. Tvář měl spálenou sluncem. Cítil nepříjemné svírání pokožky. Kurýr už spěchal dál. Lehká jízda vždycky vyžere to nejhorší.

Znamení trubači.

Důstojníci lhostejně vyslechli rozkaz. Každý si myslí, polibte mně… A jedem!

Ticie se prochází na zahradě v Katwyku, zalévá růže – ale ne, možná že už je v Haagu, určitě je v Haagu. Kolikátého vlastně dnes je? Sedmadvacátého, konec června. Podívejme se, sedmadvacátého, jak ten čas letí, už je to měsíc.

Vítr příjemně naráží na rozpálené čelo. Čím blíže k lesům, tím je vzduch svěžejší. Mračna prachu zůstávají za zády. Vesnice vmáčknuté pod svahy jsou vylidněné a pusté. Jen tak, pro lepší náladu zapalují střechy. Došky jsou vyschlé, až se z nich práší, vybuchují jako sudy s prachem.

Nemá smysl to zakazovat. Tisíc chlapů neuhlídáš, a proto sem přece jedeme. Husté kotouče dýmu zaclonily obzor. Když mají útočit, musí se dostat do varu.

Tupě pádili krajem. Za zády únava a znechucení. Pochybnosti.. Nedělá chybu, že se vrací?

Porada byla krátká. Pod okny ještě dýmaly zbytky vesnice. Vzali to zkrátka. S nikým se nebudou malovat. Taneční sál, dlouhý stůl, rozvinuté mapy.

V čele Nejvyšší Mansfeld a vévoda Výmarský. Oba kyselí a upjatí. Okolo stolu generálové a důstojníci. Nejprve řeční Mansfeld, pak Výmarský. Každý ví, že se nemají rádi, že se nemohou ani cítit. Věční sokové – a teď se mají podílet na velení. To nikdy!

„Shrnuji, pánové! Prosím ještě okamžik o pozornost!“ Mansfeld se pohodlně opřel o stůl a začal čmárat prstem po mapě. Vysoké jezdecké boty z měkké kůže nemilosrdně třísnily koberec nánosem prachu.

„Zmocněnec Jeho Milosti pan Mitzlaf zůstává s Modrým a Zeleným plukem v Opavě a zajišťuje Slezsko. Maršálek Thurn se smíšenými oddíly obsadí Těšín a bude postupovat přes Žilinu na jih k Hronu. Oddíly pana vévody a kavalerie pana z Bubna zahájí kombinovaný útok na Hranice, Kroměříž a Olomouc. Musíme počítat s tím, že Valdštejn, byl-li včas varován, může dorazit na Moravu souběžně s námi a pokusit se o obsazení těchto měst.

Hlavním cílem však je přesunout se co nejrychleji Vlárským průsmykem do Uher. Půjde-li všechno dobře, – měly by se obě naše armády spojit asi za měsíc někde u Pravence. Tam společně vyčkáme příchodu uherských a tureckých spojenců. Valdštejn má všeho všudy dvacet tisíc mužů, neměl by nám tedy způsobit žádné větší nesnáze.

Pán z Víčková pozvedne Valachy a bude držet horské průsmyky a po přechodu vojsk poutat místní posádky. Dobýváním hrazených měst se nebudeme příliš zdržovat. Všechno musí projít co nejrychleji.“

Jan Adam vyměnil s Veleném rychlý pohled. To hlavní Mansfeld neřekl. Od okamžiku, kdy vyrazili, nemohou se s vévodou dohodnout na způsobu tažení. Proto raději rozdělí armádu na dva proudy a každý potáhne jiným směrem. Mansfeld se samozřejmě nemůže zdržovat dobýváním měst, protože kavalerie nic nedobude a artilerii nedá Výmarský z rukou, aby ji Valdštejn nezaskočil někde uprostřed Moravy. To raději potáhne kanóny bez jediné rány nejkratší cestou přes Těšín do Uher.

Mansfeld řekl „děkuji“, vévoda řekl „děkuji“, ale nikdo je už neposlouchal. Všechno se tlačilo k jídelně, kde bylo prostřeno k večeři.

„Už to zase začíná,“ povzdechl Jan Adam mrzutě a myslel na nepochopitelný plán rozdělit armádu na dva sbory.

„Ale, ale, jen nesýčkujte, Adámku,“ usmál se přátelsky Velen. „Něco to v sobě má. Při nejmenším ulehčí postup dvěma směry zásobovací situaci. Jak chcete uživit padesát tisíc lidí ve vyplundrované zemi? Nebude ani dost píce pro koně, uvidíte, kam až pro ni budeme jezdit. Ale nechrne toho, do měsíce se císařská moc zhroutí. Za to ručím! Valdštejn už teď táhne z posledního. Trochu ho zmáčkneme a konec, hotovo. Ve Vídni ho sami pochovají.

Dnes je velký den, Adámku, mám radost, že jste tu s námi. Ledaco jsme si řekli, ledaco jsme museli překousnout, ale už je všechno pryč. Stojíme na hranicích vlasti…,“ hlas mu zadrhl dojetím. „Ještě jako psanci, ale zítra… ,“ polkl. „Kruci! Říkám, nechrne toho a pojďme se napít, všechno nám vychlastají. Každý je po celodenní výhni vysušený jak loňské seno. A vy jste pod okny ještě přiložili…,“ hlasitě se zasmál. Uchopil Adama pod paží a vlekl k jídelně.

Ano, přiložili. Kolikrát ještě přiloží, než projdou Moravou.

Po mnoha letech seděli opět u společného stolu. Vilém z Roupova a Václav Bítovský, oba olysalí s faldy ve tvářích, Bernard Kunovský a Jan Odkolek, ani jim ta kalvárie na mládí nepřidala, Bruntálský z Vrbna a Karel Sedlnický, všichni odsouzenci na smrt, psanci a emigranti, generál z Bubna a maršálek Thurn. Zrádci vlasti, císaře a Boha, nejlepší moravská a česká šlechta, stateční rytíři, dobře pasovaní.

Venku dýchala dusná, červnová noc. Lesy vypocovaly těžké, omamné vůně a daleko na obzoru se blýskalo na časy. Jen z podhradí stoupal otevřenými okny pach spáleniště a sem tam ještě vyšlehly plameny.

Nikomu to nevadilo. Tady ze staré jídelny se otevíral pohled na zalesněné svahy Oderských hor. Zítra vyrazí údolím k Fulneku a císařskou čeládku zalkne úzkost. Ale teď konečně chladí v dlaních vypouklá břicha cínových konvic, ztěžklá šťávou a plností. Ledaco připomínají. Prsty po nich zvědavě kloužou, hledají a vracejí se.

Někde venku ječí ženské hlasy. Pánové se pochechtávají. No, to je válka, jinak to nejde, tohle všechno známe. Jakou má takový obyčejný soldát výhodu. Nemusí sedět na válečné radě a mačkat v ruce cín. Tak alespoň pijme! Hlasy jsou sytější a gesta důraznější. Vždycky jsme to dovedli roztočit!

Maestro Phónix vybírá zálohy na horoskopy. Deset zlatých. Není žádný šejdíř. Hned je sestaví, jen co bude mít chvíli čas vybalit dlouhý dalekohled a začít zkoumat oblohu.

Únava, nechuť, hradby zábran a nejistot pomalu ustupují rozjaření. Tak dlouho čekali na dnešní noc. Co se nastřádali. Teď se to musí pořádně oslavit! Na věčnou památku všech, kteří nedožili. Na věčnou památku zmařeného mládí, lásky a všeho!

Konvice řinčí a hlasy hulákají. Všechno zavinil Falcký! Na Adama pomalu a neslyšně sestupovala úzkost. Už tomu odvykl. Už nedovede řvát a lít do sebe víno jako do džberu. Proč a k čemu? Člověk se stále častěji ptá, proč a k čemu.

Thurn klimbá nad stolem, vždycky všechno prospal. Šest křížků na zádech a takovýhle život, to není maličkost. Ale je to tak lepší, až se probudí, začne se hádat. Je svárlivý a nedůtklivý. Velen leží Adamovi na rameni a plačtivě vzpomíná na nebožku Alžbětu.

Všechno se vrací. Vzpomínky na minulost, i bolest, která by už dávno měla být mrtvá. „Adámku, ty mně rozumíš, ty víš, jak to bolí. Tady, tady…“ Dlaní třese otřelým kabátem na prsou. „Už nás tu nikdo nečeká, vracíme se do pustého domu. Jsme obílení hrobové…“

„Že se nestydíte, Milosti, no tak,“ konejší ho důvěrně Phónix. „Přece nebudete plakat. Živí s živými, mrtví s mrtvými! Kdyby vás tak slyšela paní Maxmiliána, utrhlo by jí to srdce. Tak už dost, nechte toho, život a smrt mají stejnou hodnotu.“ Sotva stojí na nohou, ale myslí to dobře, nikdy nebyl špatný chlap.

Zámek třeští planoucími okny do letní noci. Do rána chlastají a za svítání rovnou do sedel. Padesátitisícová armáda Nejvyššího Mansfelda se valí do nitra Moravy.

Jedeme domů! Kdo nás dokáže zastavit!

Mosty přes Moravu hoří.

Věchy dýmu špiní večerní oblohu. Zakrývají usínající slunce a těžce se převalují v nehybném vzduchu.

Hoří vzdálené vsi. Hoří i dřevěné chatrče pod hradbami biskupského města. Kroměříž je ve smrtelném nebezpečí. Celá země je ve smrtelném nebezpečí. Padl Jičín, Hranice, Lipník, Přerov. Olomouc ještě vzdoruje a teď útočí Mansfeldova jízda na Kroměříž. Až padne, cesta do Brna bude volná. Moc Habsburka se hroutí. Polovina země je v rukou emigrantů.

XXI

„Nejistota, pane Adame,“ řekl maestro Phonix, „je základním principem světa. Nic na světě není jistého. Svět může například puknout a rozpoltit se nebo být zatopen vodou či sežehnut ohněm. Nejistota je současně základním principem života každého člověka, neboť známe jen počátek, ale nikoli konec.

Protiváhou nejistoty je jistota. Jistota je ve své podstatě věčná jako Jsoucno a Bůh – a proto nepoznatelná.“ Phonix se usmál a rukou učinil důrazné, výstražné gesto.

„Mezi oběma protiklady stojí naděje! Naděje je více než nejistota a méně než jistota. Proto je lidská a opíráme se o ni. jako chromý o berlu. Bez naděje bychom neučinili ani krok. Nám, pane Adame, zbývá stále ještě naděje.“

Jan Adam hleděl strnule na zašlou dubovou desku stolu, kde se bělal hustě popsaný list. Neposlouchal ho. Bláznivé plácání starého šaška.

Po dvou měsících konečně zpráva. Neuvěřitelná, zdrcující zpráva – a dovezl ji Phonix. Dánský Kristián byl 27. srpna na hlavu poražen Tillym v Německu u Luttera. Bethlen se nejen zalekl a vyhnul střetnutí s Valdštejnem, ale ustoupil daleko na východ do Uher. A zase stejná písnička, věčný kolotoč. Teď vyjednává s císařem o mír.

Nejvyšší Mansfeld se nepohodl s Výmarským, opustil vojsko a jede do Benátek prosit o pomoc. Armáda je v rozkladu, zdecimovaná nemocemi a vévoda Výmarský asi umírá. Valdštejn zatím zverboval dalších deset tisíc mužů a nemilosrdně tiskne ustupující oddíly. Je konec tažení. Vítězství se změnilo v katastrofu.

Teď Velen prosí, aby všemi prostředky usnadnil přechod dánských oddílů do Slezska a poslal vozy, aby převezly zbytky proviantu, než padnou do rukou císařským. Snad se jim podaří zachytit ve Slezsku a opřít se Valdštejnovi, aby alespoň tady mohli přečkat zimu.

Venku prší, je už polovina září a podzim třese větvemi stromů. Co nevidět, začne čas honů. Koroptví je letos hodně, ale s vysokou je to horší. Ne, nemohl uvěřit Velenovu listu. Nechtěl mu uvěřit. Bez boje poraženi, zas budou utíkat. To přece není možné. Do rána se všechno zvrtlo. Se svěšenými hlavami potáhnou zpět do Niederlandu, Německa, Polsky a bůhví kam. Vrátí se odraný do Haagu a z čeho teď bude žít? Co řekne Ticii?

Hooghmogende Heern ho pěkně usadí. Pane, nejsme tu pro legraci, račte si hledat službu jinde!

„Co,“ zeptal se konečně chraptivě a pohybem ruky astrologa umlčel, „co ty o tom soudíš, Phonixi? Je možné, aby se v tak krátké době všechno rozpadlo jen proto, že Tilly porazí Kristiána někde v Německu?“

Phonix si zamnul kostnatými prsty bradu. „Chtěl byste slyšet, co říkají hvězdy, pane?“ řekl vyčkávavě a ukázal k oknu. „Počasí je špatné, nevím, kdy se vyjasní, snad až potom…“

„Dej pokoj s hvězdami,“ utrhl se Adam. „Chci slyšet, co říkáš ty! Rozumíš? Ty jako člověk! Proboha, vždyť za ta léta nevím, ani jak se skutečně jmenuješ. Copak ses narodil jako nějaký Phonix? Jako holohlavý mudrc? Nebo byla tvoje matka ptákem a vylíhl ses z vejce? Nechci slyšet moudrosti, které předkládáš k slyšení, ale tvůj názor, tvoje mínění!“

Astrologova tvář pomalu bledla a zaostřovala se. Hleděli si přímo do očí. Nikdo neuhýbal. Podzimní plískanice dorážela na zdi lukovského hradu. Z tlam měděných chrličů se řinuly na nádvoří proudy vody.

„Jak se jmenuji?“ řekl po dlouhé chvíli Phonix a prolomil hubené prsty, až mu zapraštělo v kloubech. „Jak se jmenuji… Mikuláš Kozel, chcete-li to vědět. A co si myslím? Myslím si, že jsme tentokrát prohráli všechno, co se prohrát dalo!“

„Mikuláš Kozel? Jaký ty jsi ale rošťák, maestro,“ vydechl Adam užasle. „Máš mé uznání, když si vzpomenu, jak si Velen zakládal na tvých vlašských universitách… Mikuláš Kozel, panebože…“ Vší silou se snažil, aby se nezačal smát.

„Svět je vybudován na klamu, pane Adame, všechno jsou představy v naší mysli. Za celý život se mě ještě nikdo nezeptal, jak se jmenuji. Nikdo si nepřál, abych byl obyčejným člověkem. Jsem tedy Phonix, astrolog a alchymista, dávám lidem to, po čem touží!“

„Maestro, maestro,“ znělo to přátelsky a důvěrně a laskavě. „Zapomeňme na to. Ani já se tě na nic neptal. Ale co teď po mně chceš? Zůstaneš tady, nebo se vrátíš k Velenovi?“

„Vrátím se, Baro Velen potřebuje mít jistotu, že udržíte hraniční přechody, že je převedete přes hory. Vždyť ani nevíme, drží-li se ještě v Opavě Mitzlaf. Co mám vyřídit?“

Jan Adam povstal. „Mitzlaf se drží, tady se všichni drží,“ ve spáncích mu bouřlivě bušila krev. Velen potřebuje jistotu. Než dorazí, bude říjen nebo listopad. Může předčasně napadnout sníh. Postavení posádek ve Slezsku je za těchto okolností vratké… Kde je zaručeno, že Tilly po vítězství v Německu nespěchá na Moravu. Velen chce mít jistotu…

Po vrcholcích hor se ploužily nízké, nasáklé mraky. V jizbě bylo šero a chladno. Lesy nehybně zakrývaly obzor. Zase potáhnou zpět, budou na sebe vrčet a nenávidět se. Uvede asi Clementa de Loo do rozpaků, až se objeví v jeho domě. Trpce zkřivil rty. Vítěze by jistě přivítal, ale poraženého?

Naučili se žít dvěma životy. Jedním tady a druhým tam. Ale který je vlastně pravý?

Phonix nehybně seděl u stolu a ten hrozný Velenův list svítil do šera jizby. „Co tedy mám vyřídit,“ zeptal se sklesle, když už mlčení trvalo příliš dlouho.

Jan Adam zhluboka povzdechl. Viděl nehybná temena hor. Tam někde leží valašské houfce, tam čekají lidé, jejichž odhodlání se nezmění, ať již byl poražen Kristián nebo Tilly. Nikdy nebudou utíkat, hájí svoji zem. V tom je celý rozdíl.

„Vyřiď,“ řekl zastřeně a ještě okamžik váhal, „vyřiď, že se pokusím zastavit Valdštejna. Jiná možnost nám nezbývá!“

Na horách vzplanuly ohně. Od Hostýna až po slovenskou hranici šlehají na holých temenech vatry. Jako krvavý řetěz vyskočily do noci.

Jan Adam svolává nejvyšší valašskou hotovost. Lukovský pán zvedá pěst proti svému strýci!

Zpráva o zoufalém ústupu Dánů se už roznesla. Tady všichni znají generalissima Albrechta z Valdštejna. Šlapal jim po hrdlech ještě před povstáním, pak zbrousil pěkný kus Evropy a teď se znovu vrací. Mají poslední možnost šlápnout na krk jemu. Ale pořádně!

Věc není zdaleka jednoduchá. Nikdo to neví lépe než Jan Adam. Je to čin zoufalců. Nemají co ztratit. Když ho nezastaví, budou exekuce. Bude se upalovat, věšet a stínat. To všechno znají.

Zatímco maestro Phónix spěchá ze zprávou skrytými stezkami zpět do Uher a první tlupy Dánů se již počínají trousit pohraničními průsmyky, vyrazil Jan Adam s Martinem do Opavy. Zmocnila se ho stará horečka činů. Musí přesvědčit dánského zmocněnce, jediného muže, který má ještě plné dva jízdní regimenty. Bez jízdy je jeho záměr neproveditelný. Joachim Mitzlaf, komisař dánského krále, musí pomoci! Jde přece o jeho lidi, jde o to, zachytí-li se zbytky armády alespoň ve Slezsku nebo požene-li je Valdštejn ještě dál a s nimi koneckonců i Modrý a Zelený regiment královského plnomocníka Mitzlafa.

Komisař si teď Jana Adama i valašského hejtmana pozorně prohlížel. Dorazili před několika hodinami a neodbytně žádali o slyšení.

„Excelence,“ Adamův hlas zněl naléhavě a rozhodně. „Je to jediné možné řešení. Buď zastavíme Valdštejna a získáme alespoň měsíc času k soustředění a reorganisaci oddílů, nebo necháme věci tak, jak jsou, ale pak máme na svědomí, vy i já, osud zbytků naší armády. Valdštejn je rozdrtí sotva vyjde ze slovenských hor do roviny. Tady se už utéci nikam nedá. A on to ví. Uprchlíci zdemoralizují i ten zbytek oddílů, který ještě ve Slezsku máte.“

Mitzlafova tvář byla stále stejně zdvořilá a klidná.

„Nabízím vám šest tisíc ozbrojených Valachů,“ pokračoval Adam důrazně. „Svěřte mi dva tisíce mužů jízdy a Valdštejn nikdy neprojde horami. Ale potřebuji jízdu. Ze všeho nejvíc potřebuji jízdu!“ Hlas se mu chvěl naléhavostí. „Mohu vám předložit podrobný plán. V horách proti Valachům ještě nikdo neobstál.“

„Nechcete právě málo, pane z Víčková,“ řekl zaraženě Mitlaf. „Dva tisíce mužů… To znamená odvolat posádky ze všech dobytých měst na Moravě i tady. Uvědomujete si to? Opustit všechna hrazená města? Uvažoval jste o tom, co by se mohlo stát?“

„Nic horšího, Excelence, než když Valdštejn projde nerušeně na Moravu. Snad jen to, že pak už nebude čas posádky odvolat.“

„Hm…,“ komisař na něho vrhl krátký a podrážděný pohled. „Nejsem vlastně kompetentní,“ řekl mrzutě. „Ne, nevymlouvám se, ale v případě, že nemohou rozhodnout nejvyšší velitelé, pánové Mansfeld nebo vévoda Výmarský, přísluší rozhodnutí jen králi. Pochopte, mně nikdo nesvěřil velení, já nemohu určovat, jaké akce se povedou. Mohly by vzniknout dalekosáhlé zápletky. Znáte oba pány. Budou se cítit dotčeni a nakonec mě mohou obvinit, že jsem celou situaci zavinil já. Vojsko patří Unii, já jsem jen zmocněnec jedné zúčastněné strany.“

„Excelence,“ řekl Adam tvrdě, „situaci, v níž se octly vaše ozbrojené síly, si zavinili pánové Mansfeld a Výmarský sami. Mne také nikdo nepověřil, ale mám zájem na výsledku války a kromě toho tu jde o osudy lidí. Promarnili jsme největší příležitost, kterou měla Unie od dvacátého roku. I bez Uhrů jsme byli schopni císaře porazit. To by ale válka musela být vedena jinak!“

„Řekl byste mi laskavě jak?“ zeptal se sarkasticky Mitzlaf a docela zbytečně otevřel zásuvku svého stolu. Ten z Víčková je neodbytný chlap. Příliš se do všeho hrne. Jaký může mít zájem na výsledku téhle války? Všichni emigranti jsou blázni.

Jan Adam si uvědomil, že se rozmluva začíná nepříjemně vyhrocovat. Ne, teď za žádnou cenu nesmí dojít k roztržce. Mitzlaf je schopen žádat skutečně o souhlas krále v Kodani. Musí se s ním dohodnout. Nemohou čekat dva měsíce na nějaké rozhodnutí. Valdštejn tu bude během několika týdnů.

„Když dovolíte, Excelence,“ řekl trpělivě, „raději vám předložím plán útoku na Valdštejna.“

„No prosím,“ řekl chladně komisař a hleděl bez zájmu na stěnu za Adamovými zády. „Je to fantasta,“ myslel si v duchu. „Chce dokázat to, co nedokázala celá spojenecká armáda. A já mám přijít o dva tisíce jízdy.“

„Nejkratší možná cesta z Uher na Moravu,“ řekl Jan Adam a rozvinul mapu, „vede tady, Excelence. Postupují-li císařští na sever, nemohou s dělostřelectvem jinudy projít.“ Prstem klouzal po vyznačených bodech. Púchov, Lideč, Vsetín, Meziříčí. Všude jsou hory. „Valdštejn tu není poprvé a má s Valachy své zkušenosti…“

„Tak vidíte a vy ho chcete překvapit,“ řekl unaveně Mitzlaf.

Adam se usmál. „Z toho právě vycházíme. Od okamžiku, kdy vstoupí do hor, bude očekávat přepadení, a to nejen od zbytků armády, které mohou číhat někde v záloze, ale i od Valachů, především od Valachů. Ví, že ho nenechají klidně projít. Každý den a každou noc budou všechny oddíly v pohotovosti očekávat přepad. A nenecháme je čekat zbytečně. Tady, Excelence,“ důrazně nehtem podtrhl zakroužkovaný bod. „Tady dojde k fingovanému přepadu. Bude hodně hluku a útočník ve zmatku uprchne. Pak budou před vojskem utíkat obyvatelé ze všech vsí. To vrátí Valdštejnovi klid, ale ztíží zásobování. Tak to půjde celý týden. Nikde už nepadne ani výstřel. Během šesti, sedmi dnů, projde celá armáda bez obtíží k Meziříčí a tady si už všichni vydechnou. Poslední vhodné místo ke skutečnému přepadu nebo zaskočení budou mít za sebou. Teď hodí všechny starosti za hlavu, už se nemůže nic stát. Do Olomouce je skok. Doplní zásoby a hned se pustí do Slezska.“

„No, no, no,“ řekl chraptivě komisař.

„Jenže…,“ Adam se odmlčel. „Ono to ve skutečnosti není poslední místo vhodné pro přepadení,“ řekl tiše a Mitzlaf bez dechu pozoroval jeho tvář.

„Poslední místo, Excelence, je tady! V údolí Bečvy nedaleko Hranic. Vyrazí z Meziříčí a všude už je volný kraj. To vzbudí pocit bezpečnosti. Jízda se promíchá s trénem a pěchotou. Velení zůstane bůhvíkde. Ale tady je ještě jedno místo. Úzká cesta, po obou stranách příkré zalesněné srázy a uprostřed řeka.

Jízda se nemá možnost rozvinout a dělostřelectvo je k ničemu. V posledním okamžiku, kdy už to nikdo nebude čekat, zaútočíme! V těchto místech,“ důrazně zabodl prst do mapy, „musí stát jízda. Císařští „se budou snažit co nejrychleji projet soutěskou, nedá se konečně nic jiného dělat. Ten útěk musí jízda zastavit. Vzbudit zdání, že tam stojí celá armáda. Vrhnout je zpět. Vznikne zmatek a to znamená konec, Excelence. Je tam jen silnice a řeka. Dovedete si představit patnáct, dvacet tisíc mužů na pruhu širokém několik set stop? Sami se pobijí. Tady se nikdo nemůže ubránit.“

Joachim Mitzlaf se pomalu opřel o lenoch křesla. V jeho tváři se zračilo napětí. „Zajímavé, velmi zajímavé,. pane z Víčková,“ řekl tiše a snažil se zakrýt vzrušení. Viděl tu úzkou cestu i rozvodněnou hladinu řeky. Je to zázračně jednoduché. Neuvěřitelně jednoduché. Porazit Valdštejna, zvrátit celý tragický výsledek tažení… Adamova tvář se mu před očima rozplývala.

„Domníváte se, že je to skutečně reálné?“ zeptal se pátravě. „Udrží se ti vaši Valaši proti císařským? Jsou schopni se jim postavit, až půjde do tuhého? A jak je to s výzbrojí? Nezapomínejte, že Valdštejn je v několikanásobné přesile a má zkušené vojsko.“

„Je to jediná možnost, Excelence,“ řekl unaveně Adam. Konečně vzbudil Mitzlafův zájem. „Příležitost dostat Valdštejna právě do tohoto místa se už nenaskytne. Valaši jsou zkušení právě v boji proti přesile, na ně se můžete spolehnout. Za jiných okolností by to bylo nereálné, císařští mají dělostřelectvo, jízdu i přesilu, ale právě to jim bude nyní překážet. Ve snaze uniknout z pasti se postaví sami proti sobě. Jen uvažte, co zůstalo z Mansfeldovy armády a to nedošlo ani k pořádnému boji.“

„Ano, snad máte pravdu,“ řekl váhavě komisař. „Risiko je úměrné výsledku.“ Vstal a počal přecházet v pracovně. „Jak si představujete praktické provedení?“ zeptal se rázně. „Například koordinaci akce mezi Valachy a jezdeckými útvary?“

„Jízda se v největší tajnosti soustředí u Jičína. Není to příliš blízko, ani příliš daleko. Valdštejna budeme sledovat po celou dobu postupu horami a pak v určenou dobu zaujme jezdectvo své postavení.“

„Velení, ovšem zůstane dánské, pane z Víčková,“ řekl zvolna Mitzlaf. „Jinak bych nemohl za nic převzít odpovědnost. Operace bude provedena jako naše vojenská akce!“

Jan Adam zhluboka vdechl. To bylo neslýchané. Ale na tom teď nezáleží, hlavně že je Mitzlaf získán, o to přece šlo.

„Jak si přejete,“ řekl. „Valachy však povedu sám!“ Ne, nechtěl se přít o to, kdo má velet dánským arkebuzírům a kyrysníkům. Jde o větší věc.

„No prosím,“ přikývl komisař, „Jste konečně Mansfeldovým rytmistrem, to lze odůvodnit. Není žádoucí podporovat nevolníky v rebeliích, aby později nekladli přílišné nároky. Musí to být ryze vojenská záležitost, už kvůli případnému vyjednávání s Valdštejnem. S horaly nebude přece vévoda jednat. Doufám, že mi rozumíte pane z Víčková. Budu v tom smyslu ihned informovat Jeho Veličenstvo. Porušuji svoji pravomoc.“

„Teď na ničem nezáleží,“ říkal si Adam v duchu. „Teď vůbec na takových maličkostech nezáleží.“ Viděl Mitzlafův vyčkávavý pohled. Násilím se nutil do klidu. S radostí mu přenechá vrchní velení. Pan Mitzlaf myslí už na vavříny.

„Okamžitě svolám válečnou radu, takovou příležitost si opravdu nesmíme nechat ujít.“ Celý se změnil, konečně pochopil význam.

„Ne, Excelence,“ řekl tiše Adam. „Úspěch spočívá v tom, že celá věc zůstane do posledního okamžiku tajná. Rozšiřte pouze v Jičíně posádku. Tím nevzbudíte pozornost.“

„Měl jste vždycky dobré nápady,“ usmál se Mitzlaf. „Máte pravdu, bude to alespoň bez komplikací. Pověřím velením plukovníka Flodorpa, velitele Nového Jičína. Provádění akcí v této oblasti spadá kompetenčně do jeho pravomoci. Jeho Veličenstvu samozřejmě oznámím, že celý ten nápad byl váš.“

„Děkuji,“ řekl Jan Adam ulehčeně a Joachim Mitzlaf ani nepostřehl, kolik ironie se v tom slově skrývá.

Prší…

Stále jen prší.

Země je rozrytá deštěm, obloha mokvá a zima třese prochladlými těly. Hloučky otrhanců se vlekou bahnem a marastem z uherské strany na Moravu.

Dávno odhodili zbraně, dávno to není vojsko. Cesta je každým krokem neschůdnější a těžší. Po stovkách zůstávají ležet v opuštěných, vydrancovaných vsích, které nestačili ti před nimi už vypálit. Po desítkách se povalují vychrtlá těla u cest k hraničním horám. Horší nepřítel než císařský Valdštejn jim teď sedí v zádech.

Černá smrt ovanula celý kraj hebkou perutí.

Jan Adam však v posledních dnech omládl. Únava a skleslost zmizely. Trpné čekání vystřídal čin. Konečně držel v rukou otěže osudu. Už nemusel vyčkávat, co vybojují cizí vojska a bezmocně přihlížet, jak se všechno bortí. Na tento okamžik čekal celá léta, teď mohou zasáhnout, teď má příležitost.

Den za dnem přinášeli zvědové zprávy o pohybech císařských vojsk. Už postupovala celá armáda horami. Ostře a bez zastávky, jak předpokládal. Hnali se kupředu s jediným přáním, aby měli hory za zády…

Celé noci byl v sedle a dohlížel na přesuny valašských houfů do lesů v okolí Bečvy. Šest tisíc chlapů není maličkost. Dánové vyslali komisi styčných důstojníků, aby se podrobně seznámili s terénem. Patnáct set arkebuzírů a pět set kyrysníků leželo posádkou v Novém Jičíně. Kolem města se ještě ploužily poslední zubožené zbytky Mansfeldových oddílů k Opavě.

A prší.

Jindy by byly lesy zlaté a rudé, protkány sítěmi babího léta. Ale v dešti všechny barvy hnědnou. I řeka je zemitě hnědá a hustá. S temným hukotem se valí kamenitým korytem a strhává břehy. Vítr lomcuje bez oddechu korunami stromů a Adamovi se zdá, že slyší vzdálené dýchání moře. Už je to půl roku, co odjel z Nizozemí. Jak ten čas letí. Vzpomínka na Ticii se ozvala neočekávaně a silně. Proč právě teď? Měl by si jít lehnout, je pozdě.

Sedí shrbeně ve voze na slámě pod nepohodami zčernalou plachtou a u nohou se mu neklidně převaluje Martin. Vůz je tu přepychem. Šest tisíc mužů se choulí pod stromy na obou březích řeky, zakrytí pouze houněmi z ovčí vlny a kožichy.

Odpoledne dorazily první Valdštejnovy oddíly k Meziříčí. Město je přivítalo zavřenými branami jako Vsetín a jako všechna města tady na severu. Valdštejn rozbil tábor na loukách pod hradbami. Snad zůstane jen přes noc a ráno vyrazí na další cestu. Ale možná, že zaútočí, že bude obléhat. Den, dva nebo třeba týden. To nelze odhadnout.

Po celou dobu musí Valaši zůstat zde, na svých místech a čekat. Adam však nevěří, že se Valdštejn pustí do obléhání. Jde mu o větší sousto, než je Meziříčí. Dánové musí z Jičína vyrazit nejpozději zítra za svítání, aby dorazili včas na svá stanoviště. Posel vyjel už před večerem.

A teď je noc. Měl by se natáhnout do slámy vedle Martina a zavřít oči. Ale nemůže. Zítra padne rozhodnutí. A zase vzpomínka na Ticii. V nitru se pohnul osten výčitky. Někde leží v šeré teplé jizbě a v duchu tápe nocí a jde mu vstříc. Opustil ji bez rozloučení – utekl. A k čemu to bylo? Jistě netuší, že stojí před rozhodnutím.

Noc před bitvou je těžká, jako noc před smrtí nebo zrozením. Záhada bytí a nebytí se kolébá na temném stvolu noci a nevidíš jejího konce. Zítra to nebude útok proti Černým kozákům plukovníka Strojanowského nebo Jakušewského. Napadlo ho, zda si to Martin uvědomuje. Nevzbudil-li v něm i v ostatních fojtech příliš velkou naději na snadné vítězství.

Do duše se mu počaly neslyšně vkrádat obavy a pochybnosti. Nehazarduje jejich životy? Nežene je do zkázy? Je to vůbec reálné? Zmocnila se ho úzkost. Před očima se mu kmitla Mitzlafova tvář. Dánská jízda bude vystavena přímému náporu. To také komisaři neřekl. Co když zklamou a obrátí se na útěk? Nespoléhá příliš na štěstí? Kolik okolností ještě nepromýšlel. Kolik nepředvídaných situací může nastat.

Slyšel, jak po plachtě crčí praménky vody Sláma voněla létem. Najednou se mu zdálo, že je ve voze dusno. Ohrnul cíp plachty a zhluboka vdechl chladný vzduch. Od řeky stoupala mléčně bílá mlha. Když se to podaří… Srdce se mu neklidně zachvělo. Ne, teď se neodvažoval myslet na to, co udělá, když se to podaří. Musel by myslet i na to, co udělá, když se to nepodaří. Známe jen počátek, ale neznáme konec.

Tíha odpovědnosti mu stlačila hlavu hluboko mezi ramena. Nezapomněl skutečně na nic?

Martin u jeho nohou se pohnul. „Nechte toho a lehněte si,“ zavrčel nepřívětivě. „Člověk nemůže spát, když tu tak sedíte a hledíte do tmy.“ S hekáním se obrátil a přitiskl ke korbě, aby mu udělal místo. „No tak, slyšíte? Teď už se nedá nic dělat, musíme se na to vyspat.“

Ani jemu nebylo lehko. I on cítil neklid a vzrušení. Poprvé vede Valachy do skutečného boje, to předtím byly jen rvačky a šarvátky. Probudila se v něm vzpomínka na den, kdy táhli proti Collatovu regimentu k Meziříčí. Viděl, jak Zuzana běží přes louky a mává zoufale rukou. To byl ještě živ táta a staří fojtové. Dnes on vede Valachy do boje a je skoro na stejném místě. Tahle země stála už něco krve. Jen Zuzana tu není. Čeká ve starém srubu nahoře a modlí se nad jejich synem.

Slyšel, jak Adam uléhá. Cípem nadzvednuté plachty vnikal do vozu ostrý, chladný vzduch. „Když jsme táhli k Holešovu,“ řekl tiše, „byla právě taková mizérie jako dnes. Vzpomínáte si? Toho bláta…“

Jan Adam ve tmě přikývl. „Máš pravdu, tehdy jsme neměli ani tušení, co nám tahle válka všechno přinese. Zdálo se to tak snadné a jednoduché. Stáli jsme proti Collatovi sami a ani nám to neleželo v hlavě. Teď stojíme také sami, nakonec člověk musí vždycky všechno vybojovat sám.“

„Těmi Dány,“ přerušil ho váhavě Martin, „‚jste si jist?“ Kolem vozu přešla stráž.

Adam se neklidně pohnul. „Jist, jist, ano, jsem si jist, ale je to jen dva tisíce mužů. Stačí, když několik kornet ztratí hlavu. Na Bílé hoře jsem viděl utíkat celou armádu, protože Thurnův regiment nevydržel. Chceš, abych se ti zaručil, že dánský sbor vydrží Valdštejnův nápor? Měl by ho vydržet a bude to záležet jen na nás, Martine. Rozumíš? Na nás. Dánové jsou jako zátka v lahvi. Nesmí pustit císařské z údolí ven, nic víc Ostatní musíme udělat sami.“

„Ano,“ řekl Martin a hlasitě zívl. „Myslím, že jsme neměli nikdy lepší příležitost. Ale teď toho nechrne.“

Jan Adam zavřel oči. Cítil suchou vůni slámy. To je už dávno, kdy naposledy spal na slámě. Nový den se neslyšně přikrádá k obzoru a možná že už je rozhodnuto, en on to ještě neví.

Venku stále hustě pršelo. Představoval si, jak voda řece stoupá. Kdyby se to podařilo, pozval by Ticii na Lukov. Jel by jí naproti do Slezska nebo na braniborskou hranici. V zimě bude v zemi klid. Viděla by jeho hory lesy. Jednou to musí konečně vyřešit. Rozhodně Ticii napíše. Nechce celý život prožít jako osamělý tulák. V polospánku si však uvědomoval, že je to jen sen.

S prvním rozbřeskem jitra se všechno rozplyne. Nikdo nemá dělat plány před bojem. Martin už spal a venku podupávaly stráže zkřehlé nočním chladem vystupujícím z řeky.

Už nebylo vidět ani oblohu, ani sráz a jen z hlíny stoupala vlhkost podzimní noci a les voněl jako rozhrnutá brázda a jako syrový chléb.

Pak zhoustly mlhy, klid se prohloubil a mdle se rodilo sinalé jitro. Ještě před polednem ležel celý kraj v bílých plenách nepropustné tmy, ale teď mlha neočekávaně klesla, rozptýlila se a pohltila ji hučící voda.

Bledé slunce vyklouzlo nad vzdálenými horami a nezadržitelně se valilo od Radegasta k Hostýnu. Obloha, vypraná v chladných kalužích, oslepovala pátrající oči a čirý vzduch srážel u úst páru.

Jan Adam slyšel údery svého srdce a marně drtil v dlani rukojeť šavle. Jiný chlad mu stahoval hrdlo. Dánové ještě nedorazili. Je poledne a nedorazili.

Zvědové přinesli zprávy, že Valdštejn vyrazil hned za svítání, ale v mlze se všechno zdrželo – a Dánové ještě nedorazili. Hodinu dvě, a musí se objevit první předsunuté hlídky. Adama se zmocnil neklid. Nejraději by se sám rozběhl na silnici k Jičínu. Okamžik těžké zkoušky se blíží, ale to hlavní, dánská jízda, chybí, I Martin je nesvůj.

Dole se valí kalná řeka. Kraj nastavuje tvář slunci a tiše dýchá. Nikde se nehne ani lísteček. Lesy teď září v poledních paprscích. Podzim dosahuje vrcholu.

Jan Adam vidí ze svého stanoviště na příkrém srázu daleko, až k Hustopečím a na druhou stranu k Hranicím. Město se choulí za zavřenými branami. Regent Holub má dobrý nos a něco tuší. Dvě hlídky už vyslal Jan Adam na jičínskou silnici, ale žádná se nevrací. Je mu z toho úzko. Cítí neklidné chvění v konečcích prstů. Každou chvíli se může v dálce objevit temný proud lidí.

Martin stojí vedle něho a mlčí. Má pevně sevřená ústa a přimhouřenýma očima pozoruje obzor. Je to však horší, než kdyby proklínal celý svět. Tam dole, všude na zalesněných stráních v délce několika mil proti toku Bečvy, leží valašské houfy v bojové pohotovosti. Jen Dánové chybí!

„A co když nepřijdou,“ zeptal se konečně Martin. Vyslovil myšlenku, která se stále hlouběji zavrtávala do Adamova mozku.

„Co když nepřijdou, pane Adame?“ To nebyla jen obyčejná otázka. Hluboko v Martinově hlase se chvělo podráždění a nedůvěra.

„To není možné, někde se zdrželi,“ odpověděl lhostejně a znovu se zadíval k Jičínu. „Musí dorazit každou chvíli.“

„Neměl bych raději svolat fojty, dokud je čas? Všichni jsou už u svých oddílů,“ řekl studeně a Jan Adam na něho překvapeně pohlédl. „Co když nepřijdou,“ křičel hlas v jeho nitru. „Co když nepřijdou?“

„Jen klid, hejtmane,“ odbyl ho ostře. „Ve válce nejde všechno, jak bychom si přáli. Zdrželi se v mlze.“

Martin pokrčil rameny. Ošlehaná, snědá tvář byla vážná a nehybná. Okosem pohlédl na Adama. Viděl, jak je bledý a násilím se nutí do klidu.

„Já jsem hejtman a odpovídám fojtům,“ řekl tvrdě. „Musím vědět, co uděláme, když nepřijdou. Nepoženu lidi do záhuby! Sami je nezadržíme! Budeme-li poraženi, vy odejdete, ale my musíme žít. Je škoda každého člověka, který padne zbytečně.“

Jan Adam zavřel oči. Nemohl se soustředit, nemohl přemýšlet. Se vším počítal, jenom ne s tím, že Dánové nepřijdou. Mohli být poraženi, mohli utéci, ale že to úzké místo v zátočině řeky zůstane prázdné, s tím nemohl přece počítat.

„Musí přijít, určitě přijdou!“ řekl pevně. „Nebo snad chceš couvnout?“ Na rtech se mu chvěl výsměch. Protřel si unaveně oči. Sluneční jas oslepoval. „Martine!“ Vzal ho pevně za ramena a zatřásl jím. „Martine, vzpamatuj se! Snad teď nechceš couvnout…“

Obrysy hor byly neskutečně blízko. Stačilo vztáhnout ruku. Hladina řeky sršela chladnými pablesky. Martin se pomalu obrátil.

„Ne, už nemohu couvnout,“ řekl chraptivě. „Je pozdě!“ Pozvedl ruku. Po úzké stužce silnice daleko mezi nezoranými poli se pohyboval hlouček jezdců. Na prsou jiskřily kyrysy. „Hlídka! Za chvíli tu bude hlavní proud.“

„Přijdou, určitě přijdou!“ řekl zoufale Adam. „Jde přece o jejich kůži, rozumíš, o jejich kůži! Mitzlaf mi dal své slovo. Nikdo ještě neměl Valdštejna tak v hrsti jako teď my. Dánové si nemohou nechat vítězství ujít. Nemohou!“ Chrlil ze sebe slova, slova a slova. Přesvědčoval sebe i jeho, ale silnice k Jičínu zůstávala pustá.

Martin těžce zavrtěl hlavou. „Nepřijdou, pane Adame, je pozdě! Nepřijdou, jako nepřišli už tolikrát, když jsme byli v největší tísni. Vždycky vás zneužívali. Vás i nás. Jim stačí, když padneme na Valdštejna sami. Nemají chuť si pálit prsty. To přece mohli udělat v Uhrách. Nikdo z těch cizích nebude nastavovat kůži. Ale ani my ji nebudeme nastavovat pro Dány!“

Adamovi bušil do spánku jiný hlas. Hlas Clementa de Loo. „Restaurace českého státu není cílem tažení.“ Někde za ním šeptala Ticie. „Zneužívají vás. Vždycky vás zneužívali.“ Nevěřil jim. Nechtěl jim věřit. Teď mu tatáž slova říká Martin Adamčík, valašský hejtman, který nikdy nevytáhl paty ze svých hor. Všichni to pochopili. Jen on byl slepý, slepý a hluchý. Hnal se za přeludem.

Zaťal zuby do bledých rtů. Kompanie císařských rejtarů projížděla ostrým klusem pod jejich stanovištěm. Slyšel údery kopyt a bezstarostné hlasy. V dálce se zvolna sunula pestrá masa lidí a koní. V čele dva praporce kyrysníků, za nimi regiment píko vniků, pak arkebuzíři s prapory a korouhvemi, kolona za kolonou, slunce metá blesky, přílby se třpytí, kyrysy srší kalenou modří. Zlatý svit říjnového dne klouže po dlouhých hlavních děl. Všechno se leskne, spleť barev a příkrov hluku. Červené kabátce husarů mezi žlutými švališery, zelení píkovníci a arkebuzíři v černých pláštích Valonští rejtaři a někde daleko vozy, vozy a utahaná pěchota. Kolesky pro důstojníky, trén s municí a proviantem, vozy s ženami a dětmi, vozy s kořistí…

„Martine,“ řekl nezvučně Adam. Viděl, že se mu všechno vymklo z rukou, že přišel o největší příležitost ve vém životě. Hejtman Adamčík je tu teď nejvyšší. Jsou to jeho lidé. „Martine, tady jde přece o nás, ne o Dány.“

„Proto také neutíkáme,“ řekl téměř nepřátelsky hejtman. „Ale nechtějte, abych postavil lidi s holýma rukama proti těžké jízdě. Všichni ti…,“ vzrušeně ukázal prstem a jezdecké sbory, „mohou vyrazit přímo na Jičín nebo a vašeho Mitzlafa. Nebudeme jim stát v cestě! Napadneme pouze hlavní voj, pěchotu a trén. Jízdu necháme projit.“

Jan Adam nehybně hleděl k severovýchodu. Tam se měli objevit, ale nikde ani človíčka. Nepřišli. To jen tady dole se valí podél kalné řeky stejně kalný proud lidských těl a hlasů.

Průzkumný oddíl byl už daleko vpředu. Před očima se u rozplývaly praporce a korouhve, vypouklé kyrysy, těžkooděnců. Nechají je projít, nechají je bez výstřelu projít. Všechno bylo marné. Z očí mu vytryskly slzy. Pan strýc Valdštejn má zase navrch. Strašná nenávist mu zaškrtila hrdlo.

Ne, on je nenechá projít! Mají všechny výhody na své straně. Nevzdá se. Bude riskovat! Vytrhl pistoli. Martin už nestačil zadržet jeho ruku. Rána zabouřila nad přecpaným údolím. Nad přilbicemi a praporci, nad všemi znaky císařské moci.

Signál k útoku!

Stráně se zastřely nažloutlým dýmem. Salva za salvou z tisíců valašských těšínek trhala údolí. Ohlušující rachot se valil k chladné obloze.

Proud se zastavil, zakolísal, rozstříkl a pak se všechno dalo v divoký let. Kyrysníci i arkebuzíři, žlutí švališeři i červení rejtaři, kdo se udržel v sedle, pádil jako zběsilý k východu z údolí. Těmhle chlapům nemusel nikdo nic říkat! Pochopili to. Tady je smrtelná past. Hlavní voj se roztrhl. Splašení koně řádí mezi pěchotou a převracejí vozy. Úzká silnice se pokrývá padlými těly. Poslední oddíly couvají, obracejí se a prchají přes řeku k Opatovicím. Všechno se valí zpět, nikdo už nemyslí na obranu. Co tady se dá hájit?

Na hranických hradbách zahvízdaly zpěvačky a hákovnice. To hranický regent, dobrý rytíř a emigrant Alexandr Holub se nechal slyšet, když podél města bezhlavě pádila císařská jízda k Lipníku. Dovršil zmatek!

Pak se zavlnily stráně a houfy Valachů padly na zbytky ustupujících císařských vojsk.

A teď je klid.

Slunce se tiskne k západu, stráně vrhají dlouhé stíny a zastírají údolí mlhavým šerem.

Jan Adam opuštěně brouzdá bojištěm. Sbírají se zbraně a nakládají vozy kořistí. Není jí málo. Nejméně polovina Valdštejnova trénu zůstala trčet na břehu Bečvy. Fojtové z jíš tují ztráty a počítají mužstvo. Věčně stejná práce.

Vozy s raněnými už vyjely k horám, ani těch není málo. Stovky těl leží nehybně na cestě nebo jimi ve vrbovém porostu na okraji řeky cloumá dravá voda. Chlad mrazí Adama v zádech. Košili má vlhkou potem. Teď chce být sám. Neděsí ho ztuhlé tváře ani zoufalá křeč“ posledního gesta. Příliš mnoho mrtvých leželo u cest, kterými prošel. A tady mohla ležet celá císařská armáda. Sevřel pěsti a polohlasně zaklel.

Ale k čemu teď takové rozjímání. Je po všem! Valdštejn se za pár týdnů otřese a všechno začne znovu. Hlavní síly vyvázly. A Martin ještě teď vrčí a cení zuby. Chtěl čekat, na co chtěl čekat? Něco se mezi nimi změnilo. Jako by byl jen jejich hostem. Narostly jim hřebínky. Sami všemu nejlépe rozumějí a nepřejí si, aby zasahoval do velení.

S fojty bylo vždycky těžké pořízení, už za života Martinova táty. Ale s mladými je to ještě horší. Usmál se. Říká s mladými, copak on je starý? Vždyť je to pár let, co… mávl rukou.

Zase ho napadlo, jak s nimi bude vycházet, až bude mír. To byla nepříjemná myšlenka. Psí život! A teď ještě promarnili takovou příležitost. Zamyšleně pozoroval kalný tok řeky. Pár kroků od něho dobíjeli raněné. Tady se nikdy nebrali zajatci. Neměl chuť vracet se k fojtům a vysvětlovat, proč asi nepřišli Dánové. Zpovídat se, proč vzbouřil celé Valašsko, když spojenec se ani neukázal. Ti chlapi dovedou být pěkně nepříjemní. Ale nemají pravdu?

Kopl do promáčknuté přílby. Ano, zas půjde nazpět do Niederlandu. Člověk se potřebuje jen odtrhnout. Odtrhnout a zapomenout, pak bude dobře. Už chápe, z čeho měl vždycky Thurn a Velen strach a nejen Thurn, ale i dánský Kristián a Fridrich Falcký a Sea Heers. Jak dostanou sedláci zbraně, je konec s poddanstvím!

Všechno je svinstvo! Dal by za Mitzlafův slib ruku do ohně. Ale s tím je teď konec. Vrátí se do Niederlandu a vezme s sebou děti. Hned po neděli zajede k paní tetě do Biskupic. A pak pryč, pryč z téhle země, která ho už stála tolik zklamání.

Vysoko na skále zaduly rohy. Alarm! Trhl sebou. Pane bože, to ještě chybělo! Císařští se vracejí! Nebo je to jen některý opožděný oddíl? Ale ne, to pan strýc narychlo sešikoval těžkou jízdu a teď jim to jde vrátit.

Rozběhl se k fojtům. Valaši, houf po houfu, zalézali spořádaně do strání a zaujímali obranné postavení. „Zataraste silnici, postavte vozovou hradbu!“ Pádil vzhůru do stráně. Už je zahlédl, už je spatřil.

Kolony jezdců v útočných řadách. Píkovníci se sklopenými píkami, těžká jízda a dragouni, nad hlavami vztyčené praporce. Ale to přece…

Křeč mu zkřivila tvář. To přece nejsou… Zoufale se rozesmál a potácel se zpět, dolů na silnici. Dánové, panebože Dánové, Martine, jedou Dánové!

Hlas se mu zlomil. Zhroutil se na vyvrácený vůz a dlaněmi si zakryl tvář. Dojeli Dánové. Slyšel, jak duní kopyta dvou tisíc koní a stráně se chvějí a vracejí ten zvuk mnohonásobnou ozvěnou. Dvě hodiny rozhodly o budoucnosti!

Martin jím třásl a lomcoval. „Vzpamatujte se, pane Adame, vzpamatujte se!“

Skupina důstojníků seskakovala s koní. Smáli se a uznale se rozhlíželi.

„Pane rytmistře, podejte zprávu o průběhu boje,“ řekl někdo řízně a pak o poznání mírněji dodal, „trochu jsme se zdrželi, ráno byla mlha!“

Pozvedl hlavu. Ten cizí hlas ho nepříjemně udeřil do spánků. Kde ho jen už slyšel? Nehybně hleděl do vyholené tváře plukovníka Flodorpa.

„Flodorp, jmenuji se Flodorp, nezapomeňte to jméno…“ Nemohl uvěřit svým očím. „Co je nám do vaší zatracený český hadrárny?“ řval vyžraný, vztekem rudý rytmistr. Zase stál ve staré krčmě mezi poli na holandské hranici. „Co je nám do vaší český hadrárny?“

Ale ne, ten muž před ním říkal docela něco jiného. Vzpamatoval se.

„Pane rytmistře, podejte zprávu o průběhu boje, trochu jsme se zdrželi.“

Trochu se zdrželi, jenom se trochu zdrželi. Byla mlha, nechtělo se jim jet v mlze, a proto pustili Valdštejna z kleští. Chtělo se mu křičet, bít kolem sebe. Cítil, jak se mu žene do hlavy krev. Už se nemohl ovládnout.

Slepě hmátl k opasku pro pistoli. Mansfeldův rytmistr Flodorp je už plukovníkem, jak rychle jdou tihle lidé nahoru. Jak snadno jdou nahoru, když se jim všude daří tak jako tady! Co jim je do české hadrárny? Před očima se mu rozplývala plukovníkova tvář.

Vrhli se mu na ruku. Pistole vypadla na zem.

„Ten chlap se zbláznil, dám ho postavit před válečný soud,“ zasípal Flodorp a otřel si zpocené čelo. „Poženu na tu vaši pakáž útokem!“ zařval zuřivě a vytrhl šavli.

„Tak jen to zkuste!“ řekl Adam a pomalu odstrčil Martina. Pistole zůstala ležet na zemi. „Jen to zkuste, ale raději se dříve rozhlédněte a pak táhněte! Táhněte, dokud je čas, než zapomeneme, kde vlastně stojí nepřítel!“

Shrbeně se odvrátil. Viděl ten den na holandské hranici jako dnes. Tihle lidé jim přece nemohou přinést svobodu.

Těžce se vyhoupl na koně a odjížděl s nehybnou tváří mezi ztichlými zástupy Valachů.

XXII

Noc pohltila kamenný masív lukovského hradu. Ostrá srst lesů vydechovala hořké, zemité vůně. Vítr ulehl do dolin, vmáčkl se do strží a po temenech kopců měkce našlapoval první mráz.

Jan Adam stoupal po úzkých kamenných schodech na ochoz věže a zvuk jeho kroků se hluše řinul dolů. Tady bylo jeho nejmilejší místo, odtud mohl přehlédnout celé pásmo hor i dalekou nížinu. Vždycky tady stával, když hledal klid a chtěl se rozhodnout. Teď si přál jen mlčet, dívat se a naslouchat hlasům noci. Na chvíli se zamyslel a zvážil svůj život. Zítra už nebude čas.

Zítra… Očima bloudil v temnotách a jinýma nahlížel do svého nitra. Co získal a co ztratil. Kde zůstaly cíle, za kterými před lety právě odtud vyšel.

Všechno se zhroutilo. Velen s Thurnem jsou už ve Slezsku. Nějak si pospíšili. Všichni utíkají. Vévoda Výmarský zemřel při ústupu z Uher a Mansfeld někde u Sarajeva. To znamená konec. Doufal, že se expediční sbor do jara zase nějak slepí, trochu si oddechnou a teď…

Ano, do rána vyvstal nový nepřítel. Zhluboka povzdechl. Byl unaven. Už se mu nechtělo všechno znovu opakovat a opět utíkat. Na Valašsko se blíží pohroma. Zas vzplanou vesnice a bude se věšet. Ne, nemůže sklopit hlavu a kradmo se odplížit, když hrozí nebezpečí. Nesmí to udělat, je to jeho domov!

Bítovský na Bystřici už před týdnem všechno naložil a s celou rodinou odjel. Nikomu se nechce na šibenici. Před třemi dny opustil Hranice Alexandr Holub.

Na koho se asi teď chtějí Thurn a Velen obrátit, když Dánové ztroskotali? Kdo se ujme české věci?

Na vousech se mu počalo srážet mrazivé jíní. Zítra bude krásný den. Nikdy neměl příliš rád podzim, ale teď si uvědomoval jeho krásy. Obloha byla hluboká a hvězdy neuvěřitelně vzdálené. Marně se snažil nalézt Aldebara. Marně se snažil zachytit vzdálené vzpomínky. Nepřicházely a srdce zůstávalo němé.

Stál sám uprostřed noci, vysoko nad vrcholky lesů a cítil, jak tíha, která na něm celý čas od nepodařeného útoku na Valdštejna ležela, počíná mizet, ustupovat a rozplývat se.

Udělal všechno, co bylo v jeho silách. Nezradil a každému může pohlédnout do očí. Snad je to málo, jistě je to docela málo a nikomu tím neprospěl. Vdechl mrazivý, noční vzduch. Snad, možná, člověk nevidí za hranice skutků.

Odvrátil tvář od planoucí oblohy. Dole v nížině žhnula jiná světla. V širokém pruhu, od Fryštáku až někam k Holešovu, hořely vesnice. Třicetitisícová Marradasova armáda dorazila k horám. Právě teď, v tuto chvíli. A on tu stojí sám. Úplně sám.

Pevně sevřel rty. Cítil, jak chlad mrazivé noci mu proniká k srdci. Celý život šel od porážky k porážce. Dlouho hleděl na kypící ohně. Ti lidé ze vsí přece nikdy neohrožovali císaře. Jaký je v tom smysl, proč jsou vždycky první na ráně?

Zkřehlý a prochladly sestupoval dolů. Slezané na hradbách, poslední zbytek jeho posádky, civěli do tmy. Obešel stráže a poslal hlídky k úpatí hor, aby včas podaly zprávu, až zahájí císařští nástup.

Pak se vrátil a oblečený ulehl v pusté jizbě na široké lůžko. To jediné tu zůstalo. Za svítání mohou očekávat první útok. Dlaní sevřel sloupek, kde se vždycky opírala Maryana. Zavřel oči. Zvolna bloudil starými cestami, kdy bylo ještě všechno jasné a pevné a celý život na dosah ruky.

V krbu se hlasitě štěpila polena a Jan Adam si v polospánku uvědomoval, že nemá strach, ani se ho nezmocňuje úzkost. Teď už nemohl couvnout. Bylo rozhodnuto!

Už třetí den zuří nad horami bouře.

Obloha bez mráčku a studené slunce češe poslední prameny scvrklého listí. Vzduch je čirý, mrazivý, a přece se chvěje a vlní, jako v nejparnějším létě.

Už třetí den buší Marradasova artilerie do staletých zdí lukovského hradu. Stráně vracejí rachot mohutnou ozvěnou a lesy se prohýbají pod náporem vichru. Ještě podupávají chladem zkřehlí španělští, vlašští i němečtí granátníci, píkovníci a kyrysníci v bezpečné vzdálenosti od hradeb a nemohou se odvážit na zteč.

Jan Adam dosud vzdoruje.

Ve skryté kotlině mezi Kroměřížskou horou a Kuželkém leží na tři sta Valachů. Poslední Martinův oddíl, kryjící ústup. Celá hotovost se stahuje hlouběji do beskydských hor. A nejen hotovost, vesnice s ženskými a dětmi, s dobytkem a stády ovcí.

Martin nemůže odejít, dokud nebudou všichni v bezpečí. Dobře ví, jakou jim teď prokazuje Adam službu. Až padne Lukov, vrhne se Marradasova jízda do hor. Nic už nebude stát v cestě. Teď by se měli stáhnout hlouběji k Trojáku a vyčkat, až se první vetřelci objeví na horských stezkách.

Zhluboka povzdechl. Nemůže se odhodlat dát rozkaz k odchodu. Všichni čekají. Zuzana sedí s malým neklidně na voze. Vidí Martinovo váhání, cítí tu hroznou nejistotu, co teď má udělat?

Srdce se jí chvěje, každý výbuch v dálce za horou se jí zarývá hluboko do mozku. Slyší, jak se z hradeb sesouvají rozdrcené balvany a nad přístavky hučí ohnivý déšť. Zná tam každý kout. Tam ji v chladné předjarní noci přivezl hejtman Adamčík. Ví, kde asi Španělé postavili svá děla a ta teď buší, buší jako krev v jejích spáncích. Jako krev ve spáncích toho malého spícího uzlíčku. Do jakého světa to porodila dítě. Co mu to dávají do vínku? Všechno opouštějí a vydávají se na nekonečnou pouť po hřebenech hor, hůře než lesní zvěř při podzimní štvanici. Kolikrát už tak táhli. Dnes ale není sama. Není tu jen ona a Martin, nemá prázdné ruce. Nejde o její život.

„Nemohu,“ řekl chraptivě Martin a opřel se o korbu vozu. „Zuzano, nemohu ho tam nechat.“

Zavřela oči. Tváře lelkujících chlapů rozryté vráskami zmizely. Věděla, že to řekne, věděla, že to musí říci. To jenom ona se bojí, aby nepřišla o to, co jí ještě zbývá.

„Mohou se udržet ještě den nebo dva,“ šeptal spěšně. „Musíme zaútočit, aby měli možnost probít se. Zítra by bylo pozdě.“

Ticho.

Jen nad hlavami se bez ustání převaluje bouře. Hučí a praská, jak se ozvěna láme v lesích. Věděla, na co teď čeká, věděla, co by chtěl slyšet. Ale neměla sílu poslat ho na smrt. Slova se jí vzpříčila v hrdle a nemohla je vyslovit. Vztáhla ruku a sevřela jeho dlaň,

„Zuzano, musíš jít sama,“ řekl pevně. „Musíš jít sama! Do večera počkáš na Holém vrchu. V poledne zaútočíme.“

Srdce se jí zastavilo. Do večera počká na Holém vrchu, ale co potom? Co potom, až noc zalehne kraj a ona zůstane sama?

„Musíš, hned teď, hned Zuzano, nemohu už čekat!“

Chtělo se jí křičet, prosit ho na kolenou, tak se přece nemohou rozejít.

Cítil, jak se chvěje a zadržuje pláč. Slepě ho objala. Pak vzala malý, spící uzlíček a potácela se bez hlesu sotva znatelnou stezkou do hor.

Vyrazili ve skupinách po padesáti mužích. Celou noc promýšlel plán a rozhodoval se. To jenom teď ho na okamžik zdrželo váhání. Zaútočí na několika místech, aby císařští nevěděli, kam bude veden hlavní nápor, aby nemohli soustředit síly a obrátit proti nim děla. Snad Adam pochopí, snad ho to napadne, že mu tak dávají poslední možnost, aby vyrazil a unikl z lukovské pasti. To mu dělalo největší starosti.

Nejprudším svahem bez hlesu šplhali vzhůru. Děla ani na okamžik neutichala. To až v poledne. l artilerie má svoje pravidla a přesný řád. V poledne sebou praští kanonýři na zem a pustí se do oběda. Válka neválka, jíst chce přece každý.

To bude okamžik, na který Martin čeká. Až usednou k ohňům, až se unavení a zčernalí dýmem rozvalí na zem, nechá je vydechnout, zavřít oči a pak zaútočí!

Neslyšně, zahrabáni v hlubokém listí, se plížili krok za krokem vpřed. Už spatřili hradby, pobořené věže a zčernalé trámy trčely k obloze. V bezpečné vzdálenosti z dostřelu mušket ležely pěší oddíly, kácely stromy a připravovaly žebříky.

Martina se na okamžik zmocnilo zoufalství. Nikdy se to nepodaří. Zavřel oči, zabořil hlavu do listí a zůstal nehybně ležet. Cítil vlhký pach podhoubí a hlíny a ve všech kloubech se mu počala rozlévat únava

Čtyři baterie s děsivou pravidelností drtily zdivo hradby, kudy měla jít německá pěchota na zteč. Lukov stál tichý a nehybný, zahalen v oblacích dýmu a prachu. Musel myslet na Zuzanu a na její zoufalé objetí. Přímo proti bráně ležela kompanie píkovníků, která měla zadržet první nápor, kdyby se posádka pokusila o výpad. Bezmyšlenkovitě je počítal.

A pak najednou těžce udeřilo do uší ticho. Pozvedl hlavu. Dělostřelci obkládali mokrými hadry rozpálené hlavně děl a pomalu se rozcházeli k ohňům. Pokřikovali a smáli se. Poledne!

Cítil, jak se mu chvějí konečky prstů a zase ta myšlenka na Zuzanu. Někdo se dotkl jeho nohy. Ne, ještě ne. Ještě mají čas. Zaryl nehty do země. Horečka netrpělivosti mu jektala zuby. Zřetelně slyšel hlasy mužů. hádající se nad ohništi. Nesmějí začít předčasně. Všechno musí jít svým tempem, tak, jak jsou ti dole zvyklí.

Zdálo se mu, že leží na studené zemi celou věčnost. Po obloze pluly bílé mraky a v korunách šuměl vítr. Ticho, nádherné, osvobozující ticho, ulehlo na kraj. Jemný, růžový prach usedal na pobořené zdi.

A pak zahučely valašské rohy.

Signál k útoku!

Les se otřásl pod salvami těšínek. Španělský tábor ustrnul, hlasitě vyhekl. Ze tří stran nebo kdovíodkud salva za salvou kosila mužstvo u ohňů.

A rohy neustále volaly k útoku. Hluboké tóny se převalovaly přes sesuté zdivo a pronikaly do všech koutů lukovského hradu.

Pochopí? Pochopí Jan Adam, že volají lukovskou posádku k výpadu? Martin v duchu počítal, jak dlouho může trvat, než se Španělé vzpamatují, než otočí děla proti útočníkům, než první korneta kyrysníků dole pod svahem vyskočí do sedel.

Uvědomil si, že střelba počíná váznout, stává se nepravidelnou. Nestačí tak rychle nabíjet. Napadlo ho, že teď je nejvyšší čas k výpadu, nechtějí-li tu do jednoho padnout. Netrpělivě vyskočil.

Konečně!

Dubová, kovaná brána se s třeskotem rozletěla. Padesát Slezanů a Jan Adam v čele. Těžké jezdecké šavle přímo proti píkám.

Martinův houf pozvedl těšínky. Přišel jejich čas.

Do dřevěného mostu i pádících jezdců udeřila děla. Všechno je v jednom chumlu. Marradasovi píkovníei, Slezané i Valaši. Jan Adam se rve, bije a seká.

A znovu děla.

Vyletěl ze sedla. Tupý úder. Kůň padl na zem a křečovitě hrabe kopyty. Jan Adam zůstal okamžik nehybně ležet. Pak slepě nahmátl šavli, teď ji tak ztratit! Už jsou z nejhoršího venku. Píkovníei utíkají. A oni také musí zmizet v lesích. Jen jemu to nějak nejde. Zůstává pozadu, trochu se udeřil.

„Pane Adame…“

„Martin, tady je, dobře to provedl.“

„Pane Adame, rychle, rychle!“

Letí společně s nejprudšího srázu. Válí se a koulí s divokého svahu. Někde ještě praskají těšínky. Nebo to jsou už španělské muškety?

„Pane Adame…“

„Ano, ano, nezdržuj se, jdu, už jdu…“

Martin se zastavil a ohlédl. Uštvané srdce mu bouřilo v hrudi. Ten hlas ho poděsil. Jan Adam ležel tváří v suchém měkkém listí.

Je ticho.

Nad hlavou hvízdá svěží horský vítr a dlouhá stébla suchých trav neslyšně šumí, vlní se a rozlévají u Adamových nohou jako neklidné moře.

Někde v mlze naříká trouba lodivoda a Ticiina tvář je docela blízko. Vodní tříšť mu chladí čelo a spánky a pomalu stéká do očí. Ticie se nad ním sklání a něco šeptá, mohl by ji políbit. Má Maryaninu tvař i její tmavé oči a zelenou, loveckou kamizolu. Jen stříbrnou trubku ztratila a teď na ni v dálce někdo troubí.

„Maryano,“ zavolal chraptivě. Nezemřela, vrátila se. „Maryano…“ Zahlédl hořký, bolestný úsměv. Z očí se jí řinuly slzy. Ale to přece není její úsměv, to není…

„Pane Adame, pane Adame…,“ něco mu zase příjemně chladí čelo a mlha se rozplývá. To přece není Maryana ani její trubka. To je španělská polnice!

Pohnul nepatrně rty. „Zuzano,“ zašeptal tiše a očima zatápal po okolí. Martin a jeho chlapi. Udělali to dobře, jako kdyby je vedl starý hejtman. Ale proč tu vlastně nad ním stojí? Musí na cestu, musí začít znovu!

„Jděte, jděte,“ vydechl s námahou. Nerozuměli mu. Mysleli si, že blouzní. Zuzana sklopila hlavu k jeho rtům. Viděl velké, slzami zastřené oči.

A náhle pochopil. Stojí na konci cesty. Jen oni tady zůstanou. Chtěl kývnout na Martina, chtěl mu ještě říci, aby už nikdy, opravdu nikdy na nikoho nespoléhal, ale nemohl pozvednout ruku.

Těžce vdechoval důvěrně známé vůně horských pasek a bloudil slábnoucím pohledem po vrcholcích hor. Všechno, co tolik miloval, leželo u jeho nohou a připravovalo se k spánku. Les hučel a šeptal. Vítr mnul suchá stébla horských trav a slunce ozařovalo daleký obzor.

Pak z úžlabin vytryskly mléčně vlahé mlhy a Jan Adam zabořil pevně prsty do chladné, provlhlé země.

Zůstali stát s obnaženými hlavami a jen zvuk španělské polnice se odrážel od holých strání. Plukovník Flaminio Huerta se dral v čele rejtarského regimentu úzkou stezkou do hor.

Když už byl docela blízko, pozvedl Martin se třemi chlapy Adamovo tělo a ukryli ho do nízkého, jedlového porostu.

Pak zalehli do vysoké trávy, rezavé kožichy splynuly se rzí země a jen na krátkých hlavních těšínek planuly odlesky zapadajícího slunce. I vítr utichl a nad horami se vzepjalo veliké, chvějivé ticho.