Jaroslav Velinský

Přídí k severu

I

O MÉ CESTĚ DO REYKJAVÍKU V DUBNU L. P. 1360; SETKÁNÍ S PODIVNÝM CIZINCEM A JEHO LÁKAVÁ NABÍDKA

Toho dne k polednímu vyvstala mračna na severovýchodě; brzy nato hnal ledový vítr přes hory mokrou plískanici a cesta se změnila v močál, protkaný kamenitými bystřinami, kde se těžce naložení koně bořili a klopýtali. Pan biskupský správce hartusil a chvílemi i klel, protože za takového počasí zůstávají lodě před zálivem a čekají, až se moře uklidní, což mohlo trvat i několik dní, a ovčím kůžím vlhko nesvědčí. To znamenalo přeložit je do suchého skladiště, než je bude možné vyměnit za norské zboží.

Takové skladiště v Reykjavíku bylo; patřilo místnímu godimu, pro kterého bylo ctí, ubytuje-li se u něj pan Kristján, správce biskupství ve Skálholtu. Horší to bylo s námi; pokud se nevyčasí, čekalo nás pár nocí v čeledníku, odkud bylo k pohodlí biskupského dvora dál než z Islandu do Norska. Ostatně — i k pohodlí dvorce Gunnara Halldórssona, jehož zboží jsem společně s jeho synem Leifem vezl do přístavu.

Gunnarova usedlost stojí v utěšeném údolíčku pod horami, kterým vévodí ponurý Hlödufell; cesta vede přes Skálholt a tam jsem se rád připojil k výpravě pana biskupa, protože do Reykjavíku je ze Skálholtu šedesát mil krajem nikterak přívětivým. Pan Kristján nic nenamítal, dobře znal Gunnara a svého času se zajímal i o můj příběh, který začal před pěti roky v Hardangeru v Norsku a skončil o půl roku později na Islandu. Protože se moje vyprávění týkalo i zemí daleko na západě, nejen Grónska, ale i Hellulandu, Marklandu a Vinlandu, dal je pan biskupský správce zaznamenat písmem. Při té příležitosti shledal, že bych rád uměl číst a psát, a doporučil mě jednomu z mnichů. Ježto jsem umění písma zvládl v krátkém čase, projevil pan Kristján zájem o mé služby; byla to pro mě velká čest, ale nechtěl jsem opustit Gunnarovu usedlost kvůli jeho dceři Herdís. Ač se o tom v rodině Gunnara Halldórssona nehovořilo, bylo nabíledni, že si mě jednou Herdís vezme za muže.

Když jsme opouštěli Skálholt, bylo krásné jarní ráno. Zdálo se, že šedesát mil do Reykjavíku urazíme s jednou přestávkou do zítřejšího odpoledne. Jenže druhý den, když jsme po noclehu v osamělém dvorci pokračovali v cestě s Ingólfovou horou po pravici, viděli jsme v dálce za Olfuskou zátokou, jak se moře čeří začínajícím větrem. Zakrátko slunce zmizelo za mraky a v náhlém dešti jsme byli rádi, že opouštíme močálovitou krajinu, z níž stoupala mlha jako duchové dávných utopenců.

Ještě mnohokrát jsme museli zastavit a pomáhat koním přes mokřaviska a brody; chvatně jsme pojedli v jakéms takéms závětří, když zbývalo něco kolem desíti mil cesty. Déšť se změnil ve vánici; koně nespokojeně frkali a střásali sníh, který je znovu a znovu přikrýval studenou peřinou. Pak jsme začali sestupovat a brzy jsme ucítili kouř z ohně; koně zaržáli a ozvaly se hlasy: „Dojeli jsme s pomocí boží… Konec té otročiny!“ Kdosi přísně houkl: „A co opatřit náklad a dát koním seno?“ A jiný, rozesmátý hlas vykřikl do vánice: „Budu pracovat třeba do rána, když budu mít střechu nad hlavou!“

„Hodně štěstí při obchodu, Ívare Einarssone,“ řekl mi pan Kristján. „Nechť na té norské lodi najdeš i hedváb a korále pro svou nevěstu. Jak dlouho si ještě ve Skálholtu počkáme? Budeš-li chtít, přimluvím se, aby vás oddal sám pan biskup — pokud letos navštíví Island.“

Chytil jsem se třmenu jeho koně a křikl jsem do vánice: „Neožením se, dokud nebudu mít vlastní půdu!“

„Ubohé děvče,“ zasmál se pan správce. „Nebylo by lepší stát se nájemcem pana Gyrdiho Ívarssona?“

„Byl jsem svobodným sedlákem v Norsku,“ odpověděl jsem. „Nechci být nájemcem kohokoli, i když je to třeba muž boží. Koupím si zemi, až si na ni vydělám.“

Pan Kristján se znova zasmál. „V tom případě jsi neměl odmítat mou nabídku,“ řekl. „Jsi bystrý a dotáhl bys to daleko.“

„Pane Kristjáne… Nerad bych, abyste mě považoval za nevděčníka. Stále si vaší nabídky vážím a nikdy na ni nezapomenu. Ale chci zůstat bez závazků. Tím nemíním, že nebudu poslušným sluhou vaším i pana biskupa.“

„Jsou to hezká slova,“ řekl správce. „Chceš být svobodným sedlákem i poslušným sluhou…“ Zasmál se. „Nu, vyřiď pozdrav panně Herdís i Gunnarovi a jeho ženě. A teď už pusť mého koně — vybrali jsme si vskutku pěkné místo pro přátelské povídání.“

Pokynul Leifovi a rozjel se za ostatními, kteří odbočili ke světlům, prorážejícím vánicí; do volání mužů se vmísil štěkot psů.

„Jeďme k Tórgilsovi,“ řekl Leif. „Kůň už sotva plete nohama a je mi věru jedno, jestli zůstaneš bez závazků. Jen abys nezůstal i bez nevěsty.“

„Co ty o tom víš, Leife?“ řekl jsem a pobídl koně.

„Já? Nič. Jenom Herdís občas pláče, když matka hartusí. Je jí devatenáct pryč, Ívare. Matka se bojí, že se nikdy neodhodláš. Nebo si to dokonce rozmyslíš. A pro Herdís už bude pozdě na vdávání.“

„To jsou jenom ženské tlachy,“ řekl jsem. „Gunnhild dobře ví, že si to nerozmyslím.“

„Však by ses mohl oženit a zůstat u nás.“

„Jako čeledín?“

„Copak jsi čeledín?“ řekl Leif. „Odjakživa jsi jako náš. Vždycky jsem tě měl za staršího bratra, Ívare.“

„Nemysli si, že na to zapomínám.“

„Nemyslím si to.“

„Tím líp. A teď zabouchej Tórgilsovi na dveře. Snad bude mít kousek místa i pro naše koně.“

Zastavili jsme před dlouhým stavením; nebyla to hospoda, jaké jsou v Bergenu, spíš rozsáhlý čeledník. Tórgils, který byl jedním z bohatších reykjavických usedlíků, přijímal na nocleh rybáře, pocestné i lodníky nepříliš početných plavidel, navštěvujících Island. A protože dobře věděl, čím potěšit žaludky unavených mužů, bývalo tu ryčno a veselo. I teď se linula z okének žlutá záře a bylo slyšet tlumený hlahol z mnoha hrdel.

„Hej,“ zvolal Leif a zabušil na dveře, „co takhle trochu sena pro koně a pro nás něco teplého do žaludku? Celý den jsme na cestě!“

Dveře skříply a rozštěkal se pes.

„Ejhle, mladý Leif,“ řekl Tórgils, kterému na tučné tváři hrály rudé pablesky hořící louče. „Vítej pod mou střechu.“

Jmenuji se Ívar Einarsson a narodil jsem se za vlády krále Magnúse Eiríkssona léta Páně 1338. Dětství jsem prožil v selském dvorci pod Hardangerskou vysočinou a Norsko jsem opustil v roce 1355. To už bylí moji rodiče pár let v hrobě, kam je předčasně sklátila černá smrt.

Protože se jeden můj prastrýc kdysi vystěhoval z Norska na Island, vydal jsem se hledat jeho rodinu, neboť krev není voda, jak se jistě říká i u vás. Na lodi Magnúsarsúdin, vyslané králem do Grónska, jsem prožil četná dobrodružství, a jedinou pozůstalou z prastrýcovy rodiny, Oddrún, jsem našel v zajetí skrelingú na Marklandu za velkým západním mořem. Uprchla se mnou a s gótským lodníkem Arim, který se stal nejen naším přítelem na život i na smrt, ale později i manželem Oddrún.

Nedověděli jsme se, jak král Magnús uvítal zprávy o dalekých zemích, protože jsme při zpáteční cestě opustili Magnúsarsúdin a zůstali na Islandu; kdož ví — možná že krále návrat lodi nezajímal vůbec, neboť měl v té době jiné starosti a krátce nato se zřekl trůnu ve prospěch svého syna Hákona.

Příčina, proč jsem se s Magnúsarsúdin nevrátili do Norska, by byla bývala směšná, kdyby při ní nešlo Arimu o krk. Oddrún totiž požádal o ruku pan Ráni Úlfsson, vznešený a pyšný rytíř z ozbrojeného doprovodu královy lodi. Oddrún odmítla, neboť tehdy se už zaslíbila Arimu.

A protože byl Ari kdysi podloudníkem, rozhodl se pan Ráni vydat ho po návratu do Bergenu královské spravedlnosti. Nebylo to právě ušlechtilé a nevím, co by tím byl získal. Lásku Oddrún určitě ne.

Museli jsme tehdy za tmavé noci přeplavat ledovou vodu zálivu a uprchnout do podhůří pod Hlodufellem, patnáct mil na sever od Skálholtu, sídla pana Gyrdiho Ívarssona, islandského biskupa.

Často mě potom mrzelo, že jsme museli opustit velitele výpravy, pana Pala Knútssona; byl to statečný a navýsost spravedlivý muž, který dovedl ocenit náš podíl na výsledcích výpravy, a zcela vážně nabídl Arimu místo stýrimadura na Magnúsarsúdin, zatímco mě a Oddrún chtěl přijmout do svých služeb. Nu, pro svéhlavost a domýšlivost pana Rániho Úlfssona to dopadlo jinak a doufal jsem jenom, že pan Pál Knútsson pochopí a nebude nás mít za nevděčníky.

V údolí pod Hlodufellem jsem měl přátele; Gunnar Halldórsson s manželkou Gunnhild žili na malém dvorci se synem Leifem a dcerou Herdís. Nezapírám, že jsem si často vzpomněl na její štíhlou postavu a světlé copy, když jsme s Arim nějaký čas zůstali s holýma rukama na vinlandském pobřeží, v domnění, že tam složíme kosti — než nás zachránil včasný příjezd Magnúsarsúdin. A když jsem se po útěku z lodi v reykjavickem přístavu do Gunnarova údolí vrátil, připadalo mi, že jsem ve svém starém domově pod Hardangerem. Jen moje hloupá selská hrdost zavinila, že jsem byl pět let nato dosud svobodný.

Nevěděl jsem ovšem, že kvůli tomu Herdís pláče.

Přemýšlel jsem o Leifových slovech, když jsme vedli koně do Tórgilsovy stáje. Jenže jaké bychom měli s Herdís vyhlídky, kdybychom se vzali a žili dál na usedlosti jejího otce? Jednou tam bude hospodařit Leif, který si také přivede ženu — a co potom?

Když jsme se postarali o koně a náklad, setřásli jsme sníh z oděvů i bot a vešli do velké jizby, kde na ohništi doutnala rašelina a kolem stolů halasili lodníci. Stoly byly plné mastné skopoviny a rozmanité nádoby nakysle voněly horkým pivem, štědře doplňovaným z kotle nad ohništěm. Nože okrajovaly maso z kostí, lžíce vyškrabovaly stydnoucí tuk z kuthanů a pěsti zatloukaly do dřeva pravdu pravdoucí, zatímco chechtot námořnických hrdel nevěřil ničemu. Bylo vidět i kostky; seděl tu také slepý stařík, kdysi plavec, který při požáru lodi přišel o zrak. Prozpěvoval nekonečné rýmy a někteří z mužů k jeho zpěvu podupávali při lodnickém tanci. Starcův korbel byl stále plný a píseň co chvíli umlčelo tučné sousto, podané na špičce nože. Světlo kahanců se prodíralo štiplavým dýmem z rašeliny a těžké trámce stropu mizely v temnotě.

Bylo tu příjemně po celodenním trmácení jarní plískanicí; ale mnohem víc mě potěšilo, když jsem v koutě vedle ohniště našel svého švagra Ariho.

„Nevěřil bych, Že přinutíš svoje námořnické škorně k cestě z Velrybího zálivu až sem,“ řekl jsem, když jsme se objali a řádně popleskali po zádech. „Jak se daří mé sestřenici — a dětem?“

„Stýská se jim po strýčkovi,“ zasmál se Ari. „A Oddrún se obává, že tě Ólaf přeroste, než se ti uráčí navštívit naši skromnou domácnost. Pokud se mých námořnických škorní týče, nebylo žádného nucení. Celou cestu jsem proseděl u kormidla. Tak, tak, jen se nediv, Ívare. Zmohl jsem se na vlastní loď. Jeden dědek v sousedství došel k názoru, že moře nesvědčí jeho bolavým kloubům, a prodal mi loď lacino — s podmínkou, že ho nenechám umřít hlady. Má se líp než dřív. Oddrún vaří kaše pro jeho bezzubé dásně a děti mu říkají dědečku.“

„Jaké pěkné noviny,“ řekl Leif. „Nepotřebuješ posádku, Ari?“

„Loví se mnou zeť bývalého majitele,“ řekl Ari. „Ale pokud nemáš co na práci, přijď.“

„Achich ouvej,“ ušklíbl se Leif. „Mám pořád co dělat. Jako bys neznal otce. A k moři je od nás daleko.“

„Nebyl bys první sedlák, který se stal rybářem… Ivar šel na moře, když byl starý jako ty.“

„Nevím, zda bych to byl udělal, kdybych nemusel,“ řekl jsem. „A také jsem se už na moře nevrátil. Narodil |sem se jako sedlák…“

„A jako sedlák umřeš,“ zasmál se Ari. „Víš, byly doby, kdy jsem si říkal, jak je to pěkné, být sedlákem, i když jim lodníci nadávají drnohryzů. Však jsem to i zkusil, když byl Blaf malý. Ovce, seno, hnůj… Děti se batolí a žena přede. Jaké je to pěkné. Jenže z dálky hučelo moře. Pojď, pojď, kdepak tě mám? Až mi jednou Oddrún řekla, že viděla mezi skrelingy muže, kteří cosi hledali; bylo to prý v jejich tvářích vepsáno nesmazatelným znamením. Prý jí ty muže připomínám, neboť i když jsem tělem u své rodiny, bloudí moje duše po mořích. Tak jsem je políbil jednoho po druhém a dal se najmout na rybářskou loď. Jenže na moři zase moje duše bloudila jinde.“

„Doma?“ zeptal se Leif.

„Bodejť,“ přikývl Ari. „Skotačila po lukách s malou Gunnhild. Vyřezávala Olafovi lodičky. A laskala se s Oddrún za večerů, kdy venku skučí meluzína.“

„Ubohý příteli,“ zasmál jsem se. „Jak neposedná je tvoje duše…!“

„Proto jsem si taky koupil loď,“ odpověděl. „Nejsem teď na moři déle než týden, dva. To se dá vydržet. Duše má klid a výdělek je i tak slušný. Postavil jsem malou sušárnu a brzy ji snad zvětším. Zatím to na živobytí stačí a my jsme skromní.“

„Kde bloudily duše skrelingů?“ zeptal se Leif. „Taky po moři?“

„Kdoví,“ řekl Ari. „Moře je nezajímá. Loví v lesích, kterých je v Marklandu spousta… a ve velkých řekách. Jsou jiní než my, Leife… I já se zeptal, o jakých mužích Oddrún hovoří. Řekla, že hledali odpuštění — nebo pomstu. Ale moje hrdlo je vyschlé ze samého mluvení. Co ty, Ívare? Co Herdís? Kdy nás konečně pozvete na svatbu?“

Protože uchopil džbánek, neodpověděl jsem a kývl na Tórgilse, aby donesl i nám.

„Rád bych věděl,“ řekl tiše Leif, „co hledá támhleten. To, co má vepsáno ve tváři, je opravdu nesmazatelné.“

Pohlédli jsme ke dveřím.

Muž, který do nich právě vešel a zastavil se mezi veřejemi, byl na první pohled odpuzující, i když nebyl vyloženě ošklivý. Oblečen byl poněkud neobvykle, jistě to nebyl Islandan, ale možná, že ani Nor. Byl širokoplecí, střední postavy, vlasy měl tmavé a bradu hladce vyholenou. Snad by na něm i ženské oko mohlo se zalíbením spočinout, nebýt strašné jizvy; jako by mu byl kdysi někdo rozťal hlavu vedví, ne shora dolů, ale napříč, takže po meči nebo sekeře zůstala bílá, svraštělá čára těsně nad obočím, které bylo zkřivené a nad kořenem nosu stažené. V důsledku toho muž vypadal, jako by se nad čímsi škaredil.

„Odkud asi přišel?“ řekl jsem.

„V přístavu je norská loď,“ řekl Ari. „Připlula včera, ještě než se zhoršilo počasí. Většina chlapů tady je z její posádky. Nebo myslíš, že Reykjavičtí mají tolik času, aby ho mařili u Tórgilse — zvlášť když tu nedostanou nic lepšího, než je to, co mají doma?“

„Nebývám tu tak často, abych mohl srovnávat.“

„Taková prý bývají znamení ďábla,“ zašeptal Leif. „Tórgils by měl upozornit godiho …“

Ari řekl, že nikde na světě není tak svobodná země jako Island, pomineme-li takový Helluland, kde si můžeš dělat, co chceš, dokud neumřeš hlady — a že neví, proč by měl godi strkat nos do soukromí nějakého cizince jenom proto, že má na čele jizvu. „Kdopak ví, Leife,“ dodal, „při jakém počestném řemesle jí získal. Starý Erling přišel o zrak při požáru lodi. Když se při bouři zlomí stěžeň, dokáže tříska totéž co meč. S tím nemá ďábel co dělat — ledaže by foukal místo větru.“

„Kdyby si nechal kápi staženou do očí,“ řekl jsem, „nebylo by to vidět. Už z toho, že se za svou jizvu nestydí, je zřejmé, že ji získal poctivým způsobem.“

„A pokud to byl způsob nepoctivý,“ dodal Ari, „pak možná ze strany toho, kdo vedl ránu — a kdo ví, zda neskončil hůř.“

Muž zastavil Tórgilse, který právě naplnil dvě hliněné holby objednaným pivem. Vyměnili si několik slov a Tórgils kývl hlavou směrem k nám.

„Tak se mi zdá,“ řekl Ari, „že opravdu něco hledá. Nás. Ale jako že je nebe nade mnou a touhle drnovou střechou, nemám tušení proč.“

„To je Ari Arnarson,“ řekl Tórgils a ukázal holbou. „Tady je vaše horké pivo, chlapci. Musela to být zlá cesta od bažin na jihu… Hej, chlapi,“ houkl a hmátl tlustou pravicí mezi lodníky, kteří seděli na protější lavici zády k nám, „udělejte místo. Šlo by to rychleji, kdybych mezi vás chtěl usadit ženskou… Tak, pane. Mám ti taky donést hlt pro zahřátí?“

Muž přikývl, ale zůstal stát. „Řekli mi,“ zabručel k Arimu, „že jsi majitelem jisté malé lodi s divným jménem…“

„Pokud míníš Nalezenou laň,“ řekl Ari, „je to moje loď.“

Nalezená laň říkali skrelingové Oddrún. Když se vrátila ke svým, stala se z ní zase křesťanská dívka, které jméno Oddrún slušelo. Ale protože ji Ari poznal jako Nalezenou laň, která nám zachránila život, když jsme padli do zajetí skrelingů v Marklandu — a nejspíš zachránila Ariho ještě jednou, když ho neúnavně ošetřovala po jeho zranění šípem — nezapomínal na ono hezké, i když pohanské jméno své ženy.

„Neposadíš se?“ řekl Ari. „Musel bych také vstát, abych nevypadal jako nezdvořák.“

„Dobrá,“ řekl muž s jizvou a přitáhl si koš s rašelinou, postavený u ohniště. „Nechce se mi sedět mezi podnapilými lodníky…“

Posadil se tak, že měl světlo kahanců za zády.

„Ty jsi tedy Ari Arnarson…?!“

„Ano, jsem Ari Arnarson,“ kývl můj švagr. „Tohle je blízký příbuzný mé ženy, Ívar Einarsson — a tenhle mladík zase bude brzy jeho příbuzným. Je to Leif Gunnarsson, bratr Ívarovy nevěsty.“

„Ach, jeden z vás je ženatý a druhý se k ženitbě chystá,“ řekl muž. „Nevím, hovořím-li s těmi pravými…“

Ari mlčel.

„Isem… Jón Jónsson,“ řekl muž s jizvou. „Byl jsem vychován v Německu. Proto možná nemluvím po našem právě nejlíp… Ale to není důležité…“ Odmlčel se a zdálo se, že přemýšlí.

„Snad bys měl říci, proč jsi nás vyhledal,“ řekl Ari. „Pak uvidíme, jsme-li ti praví.“

„Říkali mi, že Ari Arnarson z Velrybího zálivu sedí u Tórgilse,“ řekl Jón Jónsson. „Také mi říkali, že na celém Islandu nenajdu zkušenějšího plavce, než je majitel Nalezené laně.“ Na chvilku se odmlčel a prsty pravice si mnul zjizvené čelo. „Pobýval jsi prý i v zemích za Grónskem…?!“

„Ano,“ kývl Ari. „S Ívarem… Před pěti léty.“

Jón se na mě podíval; byl to nepříjemný pohled, protože se přitom jeho ústa pousmála, zatímco obočí zůstalo svraštělé.

„Nebyli jsme ve Vinlandu a Marklandu díky svým plaveckým zkušenostem,“ řekl jsem. „A vrátili jsme se jen šťastnou náhodou.“

„I to mi říkali,“ přikývl Jón.

Tórgils mu přinesl džbánek; Jón si ho postavil na kolena, oděná do bytelných soukenných nohavic. „Hledám někoho, kdo by mě dovezl do Grónska,“ řekl. „Prý stačí přeplout průliv… Ale nikdo nemá chuť to zkoušet, zdá se.“

„Opravdu stačí přeplout průliv,“ souhlasil Ari. „Nějakých tři sta mil. Jenže tam je jenom pusté pobřeží. Do Herjúlfsnesu je dobrých osm set mil. Možná tisíc, kdopak ví. Zdejší lodi tam plují málokdy. Nemají proč.“

„A — tvoje loď?“

„Nikdy jsem neuvažoval o takové cestě. Moje loď… Nu, nemám ji dlouho. Bývalý majitel ji naučil ctít břehy. Ale uvážíme-li, že sotva zapadne za obzor Snefells, vynoří se před přídí z moře grónské ledovce… Možná že by to Nalezená laň dokázala. Ale ne v počasí, jaké je dneska.“

„Jaké počasí potřebuješ?“

„Takové, jaké touhle dobou obvykle bývá. Stálý vítr od severovýchodu. Pak by na cestu mohlo stačit pět dní. Jenže právě tak jsme si to říkali, když jsme tehdy pluli ve službách krále Magnúse. Dostali jsme takový vítr, že jsme byli rádi, když si stará Magnúsarsúdin sedla na ledovec v jednom fjordu na východním grónském pobřeží. A týden jsme vylévali vodu z podpalubí, než jsme se mohli pustit dál.“

„Ale dopluli jste.“

„To ano,“ kývl Ari. „Dopluli.“

„Položili jsme loď na mělčinu v Herjúlfsnesu,“ řekl jsem. „Jinak by se bývala za pár hodin potopila se vším všudy. A byla to mnohem větší loď… Takových Nalezených laní bys z ní jistě udělal nejmíň deset.“

Jón se napil a ušklíbl se. „Islandské pivo,“ řekl, „je ohavné. Býval jsem zvyklý na lepší… Na oné kupecké lodi z Bergenu, která kotví v přístavu, jsou sudy dobrého vína. Hodilo by se ke svatebnímu veselí.“

„Tím chceš říci — ?!“

Jón pokrčil rameny. „Tak…,“ řekl. „Myslel jsem si, že byste nepohrdli nějakým grošíkem.“

„Jistě, kdo by pohrdl,“ řekl Ari. „Jenže k čemu bude mé rodině grošík, který budu utrácet ve společnosti ryb a škeblí? Ne — pro groš nebudu pokoušet nebesa, Jóne Jónssone.“

„Když jsem řekl grošík,“ usmál se Jón, „myslel jsem tím tohle.“ Sáhl pod kytli, podšitou jakousi mně neznámou kožišinou, a vytáhl kožený váček. „Prohlédněte si obsah, až budete sami. K ničemu vás to nezavazuje… Vyhledám vás zítra. Bude-li vaše odpověď záporná, váček mi vrátíte.“

Po těch slovech hodil váček Leifovi do klína, postavil džbánek na římsu krbu, vstal a obrátil se k nám zády. Tórgilsovi, který přispěchaly vtiskl do dlaně minci, zahalil si hlavu kápí a odešel.

Protože většina lodníků polehávala na lavicích, zmožena trunkem, a ti, co se ještě udrželi na nohou, povykovali, dohodli jsme se s Tórgilsem, že přenocujeme ve stáji, kde vedle našich koní hrabala kopytem Tórgilsova kobylka a za nízkým pažením bečelo stádečko ovcí. Bylo tu uskladněno seno a naše oděvy v zadýchaném teple stáje na noc postačily. Shodili jsme jen obuv; Tórgils nám posvítil kahancem, který nám ponechal se spoustou připomínek, abychom ho nezapomněli zhasnout, než půjdeme spát.

„Podívejme se tedy na Jónův groš,“ řekl Ari, když náš hostitel odešel. „Váček je pěkně těžký… Mohlo by to být dokonce stříbro. Podej kahanec, Leife, ať se ty groše pěkně blýskají.“

Leif posvítil, Ari smetl něco sena z udusané podlahy, rozvázal řemínek a vysypal obsah váčku na zem. To, co se ve světle kahance zalesklo, nebyl šedavý lesk stříbra.

„Eh,“ udělal Ari. „Třeba je to jen kočičí zlato.“

„Jaké jsou to peníze?“ zeptal se Leif. „Nikdy jsem nic takového neviděl.“

Také jsem viděl podobné mince poprvé. Byly různých velikostí, od nehtu na palci až po rozkrojené jablko. Všechny se žlutě třpytily v komíhavém plaménku olejového kahance.

„Můžou pocházet ze Španěl,“ řekl Ari. „Nebo také z Anglie. Nebo si je Jón přivezl z Německa. Pokud jsou zlaté, a to asi jsou, koupil bys za ně pěknou malou kogu. Nebo bys za ně postavil dům, a ještě by zbylo na burgundské háby pro Herdis.“ Zasmál se. „Ten Jón Jónsson je blázen.“

„Nebo ďábel,“ řekl Leif. „Ten přece pokouši.“

Snažil jsem se přečíst některý z nápisů na mincích. Zdálo se mi, že jsou latinské. „Vsadím se o co chcete,“ řekl jsem, „že něco takového viděl na Islandu málokdo. Snad pan biskup. Ale možná, že ani on ne. Jeden peníz je krásnější než druhý, ať už pocházejí odkud chtějí.“

„To znamení na čele…,“ povzdychl Leif.

„Láry fáry,“ mávl rukou Ari. „Byl by to hloupý ďábel, kdyby takhle označil svého pomocníka. Chce-li do Grónska, proč by k tomu nemohl mít počestné důvody? Eh… Ráno mu váček vrátím a bůh s ním.“ Shrábl peníze do váčku, natáhl se do sena a váček si dal pod hlavu. „Spěme,“ řekl. „Zhasni kahanec, Leife. Ráno musíte časně vstát; sjede se spousta lidí a loď se zbožím je v přístavu jen jedna.“

Zavřel jsem oči, ale nemohl jsem usnout. Pod víčky mi stále pableskovala hromádka Jónových zlaťáků. Obrátil jsem se na bok. Pak na druhý. Počítal jsem ovce. Vzpomínal jsem na Herdís. Viděl jsem dům, který bych za zlato postavil…

„Ívare,“ zašeptal najednou Leif, „spíš?“

„Nespím,“ řekl jsem tiše.

„Ívare,“ oslovil mě znova, „proč ho poslali zrovna za Arim? Zbabělci… Nikdo z nich se neodváží na otevřené moře. Zapomněli na svoje pradědy. Zrzavý Eirík měl jistě mnohem horší loď a objevil Grónsko. A Leif Eiríksson… Ten přece za dávných časů doplul až do Vinlandu.“

„Nech Zrzavého Eiríka na pokoji,“ ozval se najednou Ari. „I jeho syna. A nenazývej zbabělostí opatrnost. Nikdo v přístavu není tak chamtivý, aby pro pytlík zlaťáků opustil rodinu s pouhou nadějí na návrat… Staří neměli horší lodi. Myslím, že dokonce lepší. A třikrát tak velké jako naše rybářské čluny. — Však se podívej na hroby starých náčelníků! Lodi prý jsou v nich… A některé jsou dobrých třicet sáhů dlouhé.“

„Myslel jsem, že spíš,“ řekl Leif.

„Také jsem si to myslel,“ prohlásil Ari. „Nespím. Večeře byla příliš slaná a já mám žízeň. Klel bych, kdybych se nebál. Mluvme radši o těch penězích, co mě tlačí pod hlavou.“

„Kde k nim asi přišel?“ řekl Leif.

„Tak,“ řekl jsem. „Buď nejsou poctivě nabyté, nebo je ten muž něčím jiným, než za co se vydává.“

„Nu, říkal, že se jmenuje Jón Jónsson,“ řekl Ari. „Může to být skutečné jméno, ale stejně tak si je mohl vymyslet. Vychovali ho v Německu, proto má jeho řeč cizí přízvuk. Je oblečen střídmě, ale netvrdil, že je chudý. Nezdá se mi, že by se za něco vydával. Všechno, co říká, může být pravda… A takových penízků, jaké nám nabídl, může mít někde v Norsku celé bedny.“

„Kdyby měl bedny zlata,“ řekl jsem, „připlul by na vlastní lodi. Jak je vidět, žádnou nemá.“

„Jak víš, že tahle není jeho?“

„Tak proč neporučí, aby pokračovala do Grónska?“

Ari se zasmál. „Můžeme si promluvit s posádkou… Připluli z Bergenu… Pokud je Jón odtamtud, měli by ho na lodi znát. A pokud není, měli by o něm vědět aspoň něco. Dneska žádný velitel řádné norské lodi nevezme na palubu podezřelou osobu… Zvlášť takovou, která má něco společného s Německem. Piráti z Lübecku mají všelijaké způsoby.“

„Řeknou mu, že jsme se na něj vyptávali.“

„Ať řeknou. Člověk, který ti jenom tak svěří pytel zlata, se nemůže divit, když se na něj vyptáváš. Možná že tam, odkud přišel, to takhle dělají všichni — ale v tom případě přišel z Měsíce.“ Chvíli mlčel a pak řekl: „Ach, kdybych neměl Oddrún a děti…“

„Plul bys?“ zeptal se Leif.

„Proč bych neplul? Panečku, Grónsko… Vždyť teď obeplouvám stále stejné břehy. Sítě. Ploutve. Měchýře. Šupiny… Zvedá se z toho žaludek. Povídám, kdyby Oddrún a dětí nebylo… Ať mi to nebesa odpustí. Takové myšlenky…! Až ten pokušitel přijde, strčím mu jeho váček a řeknu: Ne, Jóne Jónssone, nebo jak se doopravdy jmenuješ. Najdi si pro cestu do pekla jiného hejla. Protože tady se držíme ženských sukní… Čert aby to vzal! Snad jsme měli spát, a ne si lámat hlavu s něčím, co nezměníš. To ta žízeň… Leife, dojdi do šenku, seber tam konvicí a navaž do ní vodu. Pivo nechci; připadám si dost zahořklý.“

Leif si natáhl škorně a odešel. Zvenku přitom zavanula mokrá vůně tajícího sněhu.

„Ty bys plul, Ívare?“ zeptal se mě Ari.

„Neříkám, že bych nechtěl ještě jednou vidět Grónsko,“ odpověděl jsem. „Jestlipak ještě žije pan Ivar Bárdarson… a starý Einar v Herjúlfsnesu?“

„Rád bych věděl, jestli bys opravdu plul. Myslím se mnou, na Nalezené lani… Kdybych se rozhodl, že si ty peníze vydělám. Však by se ti také hodily.“

„Nevím, jak by se to zamlouvalo Herdís.“

„Ani já nevím… Na lovu bývám i čtrnáct dní. Nějaký ten den navíc…“

„Musím se postarat o Gunnarovo zboží.“

„Postaráš se. A cestu zpátky přece Leif zastane. Ostatně je tu pan biskupský správce, říkal jsi. Na těch patnáct mil ze Skálholtu k vám přece Leif stačí. A kdyby ne, může mu pan správce půjčit někoho, kdo pomůže s koňmi přes slatiny. I já tu mám nějaké zboží na výměnu; až vyměním, najmu dva koně a můj lodník se prostě změní v poháněče. Naštěstí nejsou na Islandu nepoctivci, kteří by ho v kopcích přepadli.“

„Vskutku, je to všechno docela jednoduché,“ řekl jsem. „Škoda že už ses rozhodl vrátit Jónův váček. Co že mu to chceš říct? Už vím: Najdi si jiného hejla pro cestu do pekel, Jóne Jónssone.“

„Tak, tak,“ zabručel Ari.

Leif přinesl naplněný džbán a řekl, že sníh už nepadá a mraky se trhají od východu.

„To nám ještě scházelo,“ řekl Ari.

Potom jsem uslyšel, jak žbluňkavě pije.

Předpokládal jsem, že Ari odmítne. Neměl jsem zdaleka takové zkušenosti v plavbě jako on, a přesto mi bylo jasné, co hovoří proti plavbě přes průliv na malé lodi. Jarní počasí, i když se pro podobnou cestu zdá příznivé, je zrádné; to jsme poznali cestou ze Skálholtu. V květnu a červnu, mnohdy až do srpna, vanou průlivem poměrně stálé větry od severovýchodu. Ale občas se cosi porouchá v nebeské kuchyni, vítr se prudce obrátí tam a zase zpátky, na jih od Islandu vane od západu a tam, kde se sráží s vanutím z průlivu, řádí pekelné vlnobití. Když se do toho zamíchá volný led, plovoucí z východního pobřeží Grónska, je loď náhle jako ve mlýně a nepomohou jí ani modlitby ke všem svatým. Podobné počasí se dá těžko předvídat a malá loď bez paluby v něm nemá naději.

Nalezená laň byla nízká, bachratá a měla dlouhé kormidelní veslo. Stěžeň měla velice silný a mírně skloněný k zádi. Kromě dvou lavic pro veslaře tu byla truhlice, plná rybářského náčiní, a jiná, menší, s potravinami. Byly tu i dva kožené vaky s pitnou vodou a čtyři vesla, připoutaná zvnitřku k lodním bokům.

„Jak se ti líbí, Ívare?“ řekl Ari. „Snad se zdá trochu široká a plochá… Zato má hluboký kýl. A je pevně stavěná.“

Stáli jsme u hráze, kam jsme hned po ránu dovezli zboží. Nebyli jsme tu sami; přijeli hospodáři ze vzdálenějších usedlostí a byli tu i muži z biskupství. O Jónově nabídce jsme od procitnuti nehovořili; odpovídali jsme na pozdravy mladších a zdravili starší, tu a tam prohodili slovo a Leif se usmíval na děvčata. „Je to pěkná loď,“ řekl jsem.

„A ve větru docela rychlá,“ řekl Ari.

„Říkal jsi, že máš nějaké zboží na výměnu…?!“

„Vyložil jsem už včera,“ řekl Ari. „Támhle, na rybím trhu. Můj lodník dokáže prodat líp než já… a neošidí mě.“

Z norské lodi, zakotvené nějakých třicet sáhů od břehu, odrazil těžce naložený člun.

„Sedí tam,“ řekl Leif. „Na zádi…“

Ari se po mně podíval; tvářil jsem se, že si toho nevšímám. Poznal jsem už moře mezi Islandem a Grónskem a věděl o něm své. Přesto mě cesta lákala; když jsem byl chlapec, chtěl jsem se stát námořníkem. Na Magnúsarsúdin a později na lodi Mariánský zvon jsem se námořníkem skutečně stal. Leč od té doby jsem se zabýval jen krávami, ovcemi, senosečí a jinou selskou prací — a po večerech si kazil oči u kahance jako nějaký knihomol. Nechtělo se mi od Herdís; jenže jsem myslel i na to, že s Jónovým zlatem bych jí byl mnohem blíž.

Člun přirazil k molu; zatímco lodníci házeli na kůly úvazná lana a chystali se vykládat zboží, přeskočil Jón na hráz a vydal se k nám. Řada nákladních koní se pohnula.

„Popojeď, Leife,“ řekl Ari. „Zdravím tě, Jóne Jónssone.“

„Zboží je dost pro všechny,“ řekl Jón Jónsson. „Obilí, pivo, víno, hedvábí, plátno, hřebíky, drát… I koření pro ty, kdož mají čím platit. Je pěkné ráno. Vítr, jak se zdá, stálý. I velitel lodi mi řekl, že teď už počasí jistě vydrží. Nuže, Ari Arnarsone? Plácneme si?“

Ari vytáhl váček. „Proč bys dával za cestu tolik zlata? Je to celé jmění.“

„Potřebuju sé dostat do Grónska a zpátky,“ odpověděl Jón. „Na cestu odtud do Bergenu mám jiný váček. Nebudeš snad váhat proto, že jsem nabídl mnoho? Řekli mi, že jediný plavec, který by podobnou cestu mohl podniknout, jsi ty. Za to platím.“

„Co hledáš v Grónsku?“

„Proč bych to neřekl, nic nepoctivého to není. Chci navštívit grónské přístavy a vyptat se tam na cosi… Potom se můžeme vrátit. Za cestu zaplatím předem, jak jsem řekl. Váček si prostě ponecháš a jsme vyrovnáni.“

Ari nadhodil váček v dlani. „Nuže, Jóne Jónssone — souhlasím,“ řekl. „Souhlasí-li Ívar.“

„Pokud počkáte, až se postarám o zboží,“ řekl jsem.

„Dobrá,“ kývl Jón Jónsson. „Až vyměníš zboží.“

Nato se obrátil a pustil se cestou do vsi.

„Zapomněl jsi mu říct tu věc o hejlovi,“ řekl jsem.

Ari rozvázal řemínek, sáhl do váčku a podal mi zlaťák. „Kup Herdis zlaté náušnice,“ řekl.

II

JAK NAŠE PUTOVÁNÍ DO GRÓNSKA MÁLEM SKONČILO NA OSAMĚLÉM ÚTESU; ŠŤASTNÉ ZACHRÁNĚNÍ LODÍ SVATÝ FRANTIŠEK Z BRISTOLU

Byl bych se dal do zpěvu, nebýt věčného úšklebku Jóna Jónssona. Nalezená laň krájela nízké vlny, vodní tříšť odletovala s větrem, který napínal vybledlé plátno čtverhranné plachty, a nebe bylo modré jako Herdísiny oči. Seděl jsem u kormidelního vesla; Ari připevnil plachetní provazce a teď seděl na jedné z truhlic a krájel chléb a norský sýr. Vezli jsme i bečku vína, neboť při nákupu zásob na cestu Ari penězi nešetřil; byl toho názoru, že pokud je Jón Jónsson tak štědrý, že platí za cestu mnohokrát víc, než za co opravdu stojí, neměl by být odkázán na náš trpký klikvový mok, pivo, nebo dokonce syrovátku.

Než jsme vypluli, pohovořil si Ari se starým rybářem ze samoty na malém mysu asi pět mil od přístavu; přišel spíš okounět než obchodovat a byl to velice špinavý, odraný a na loktech i kolenou děravý dědek. Ale říkalo se o něm, že odhadne počasí na týden dopředu, a to velice spolehlivě. Arimu řekl, že po takové vánici, jaká byla včera, se většinou počasí nějaký čas udrží; není třeba bát se bezvětří, ale není nejopatrnější vyplout právě teď s malým otevřeným plavidlem, protože nikdo není prorokem a může se stát, že se vítr otočí hned zítra, pročež by Arimu upřímně radil, aby vyplul až v půli června, kdy počasí bývá ustálené, pokud ovšem není ještě horší než teď. Nato mu Ari poděkoval tak zdvořile, že si rybář odplivl a zabručel, že kdo chce kam — pomozme mu tam. Pro všechny případy si ho Ari udobřil drobnou mincí, na které prozřetelně rozměnil jeden z Jónových zlaťáků.

Vypluli jsme časně ráno na druhý den; Leif by byl nejraději vyrazil s námi, ale na to nebylo ani pomyšlení. Naložili jsme mu oba koně veškerým zbožím; koupil jsem Herdís náušnice a požádal Leifa, aby o cíli naší cesty nic neříkal. Stačí, poví-li, že si nás bohatý cizinec najal na kratší cestu a že jsme nechtěli přijít o výhodný výdělek. Dlouho jsme viděli, jak nám na hrází mává na rozloučenou, až jeho postava splynula se strakatinou jarních lučin. Pak zmizely i lučiny a z moře za námi čněly jen vrcholky zasněžených islandských hor…

„To je Snefells,“ řekl Ari Jónu Jónssonovi, který hleděl na šedavý obrys v dálce za zádí. „Čtvrtého dne uvidíme Hvarf na západním severozápadě… Pokud se ovšem tenhle vítr udrží.“

„Zdá se mi slabý,“ řekl Jón. „Kdyby zesílil, pluli bychom rychleji.“

„Raději ne,“ řekl Ari. „Je ho právě tolik, kolik plachta unese. Za silnějšího větru bychom ji museli podkasat… a nepluli bychom o nic rychleji. Nalezená laň není pomalá, ale také není stavěná pro nějaké závody po moři.“

„Škoda,“ řekl Jón.

„Tolik spěcháš, Jóne Jónssone?“ zeptal jsem se.

„Není to spěch,“ zabručel. „Je to… něco jiného. Nerad nečinně sedím. A tady, na lodi, člověku nic jiného nezbývá.“

Vzpomněl jsem si na skrelinské muže, o nichž vyprávěla Arimu Oddrún. Na muže, kteří měli ve tvářích nesmazatelná znamení hledání čehosi neznámého.

Pojedli jsme a Ari mě vystřídal u kormidla. Slunce před námi pomalu klesalo k obzoru a přesouvalo se na pravobok. Zelenavá voda šumivě pěnila pod přídí, plachta se lehce zachvívala a stěžeň skřípěl ve svém úchytu.

„Co v noci?“ zeptal se Jón.

„Stále totéž,“ řekl jsem mu. „Protože je jasno, můžeme plout stejně jako ve dne. Zatímco jeden řídí loď, druhý může spát. A ty můžeš spát už teď… Jen vytáhni z truhlice spací pytel. Polož se na podlážku, ne na truhlici. Mohl bys přepadnout do vody — a nic neplave tak špatně jako muž zašněrovaný do vaku.“

„Nechce se mi spát,“ řekl Jón.

Také byl vzhůru dlouho pres půlnoc; pak ale přece jen zalezl do pytle a položil se na laťovou rohož vedle stěžně.

Když jsem znova usedl ke kormidlu a Ari se natáhl vedle Jóna, připadal jsem si jaksi svátečně osamělý. Nalezená laň jako by stála v nekonečném prostoru plném hvězd.

Pluli jsme tak do ranních hodin. Slunce vyšlo v červáncích, což mohlo znamenat změnu počasí; zatím ale cesta zdárně ubíhala, islandské hory se zvolna propadaly za obzor a vítr byl stálý.

Odpoledne hory za námi zmizely; ne proto, že bychom se od nich natolik vzdálili, ale pro lehkou mlhu, kterou slunce prosvítalo jen jako perleťový kotouč, do něhož se dalo hledět bez obav z oslnění.

„Co to znamená?“ zeptal se Jón.

Ari pokrčil rameny. „Může to něco znamenat, ale také nemusí… Pokud mlha nezhoustne, neznamená to nic.“

„A pokud zhoustne?“

„Není před námi nic než volné moře… Pokud neuvidíme slunce, budeme důvěřovat větru. V téhle době bývá neměnný. Vane od severovýchodu, stačí držet loď tak, aby vanul zprava do zádi.“

„Dobrá,“ kývl Jón. „Rozumíš své věci… Myslím, že jsem svoje peníze nevyhodil.“

„To musíš nejlíp vědět ty sám,“ řekl Ari. „Mít je já…“

„Máš je, řekl Jón Jónsson.

„Chtěl jsem říct, že by mě ani nenapadlo uspořádat si za ně výlet do Grónska, kde není nic k vidění. Pivo tam mají stejně mizerné, jako je naše, lodi jsou tam mnohem horší… A pokud se hezkých děvčat týče, Oddrún se žádná nevyrovná,“ zasmál se Ari.

Jón Jónsson neřekl nic.

Pomyslel jsem na Herdís, má-li radost z náušnic. A na Gunnara; zda si neříká, že za takový pár náušnic bych byl mohl koupit hromadu užitečnějších věcí.

Odpoledne jsme kdesi na jihu zaslechli velryby.

Brzy nato mlha zhoustla. Slunce sice ještě nějaký čas prosvítalo, ale pak jeho studený a bledý kotouč zmizel. Zdálo se, že naše loďka pevně tkví ve středu kruhu obklopeného mlhou. Jen podle šumění vody pod přídí bylo znát, že plujeme.

„V takové mlze neuvidíme Hvarf,“ řekl jsem.

„Kdepak je ještě Hvarf,“ řekl Arl. „Za dva dny vítr mlhu rozežene. A je docela dobře možné, že z ní vyplujeme ještě dřív.“

Večer tomu ale nic nenasvědčovalo. Mlha byla hustší a hustší, až už jsme nedohlédli od kormidelního vesla na příď. Plachta vypadala jako duchovitý stín. A když se setmělo, třásli jsme se zimou, protože všechno prostoupilo lezavé mokro. Těšilo nás jenom to, že vítr neustával, takže jsme přece jenom měli naději na slunečné ráno.

Byla to ovšem jenom naděje.

Ačkoliv po celou noc vítr sílil a Nalezená laň uháněla po vlnách, jejichž sinalé hřbety strašidelně světélkovaly, zlepšila se viditelnost jen nepatrně. A pak se spustil déšť, který se záhy změnil v lepkavou chumelenici.

„Stoč ji trochu k jihu,“ řekl Ari.

„Vědět tak, kde je nějaký jih,“ řekl jsem.

„Za námi svítá,“ řekl Ari. „Tak… Stačí. Nerad bych se dostal k východnímu pobřeží. Pokud se tenhle vítr s vánicí udrží, měli bychom spoustu starostí.“

„Na východním pobřeží není přístav?“ zeptal se Jón, který seděl u paty stěžně zahalený do kápě, která ho aspoň trochu chránila před sněhem a stříkající pěnou od přídě.

„Jenom fjordy s ledovci,“ odpověděl Ari. „Musíme obeplout jižní mys. Dostaneme se do závětří… A k Herjúlfsnesu je to pak už necelý den cesty. Možná míň, jestli se do té doby tohle počasí vyřádí… Pokud je takhle, je lepší se břehu vyhnout.“

Když nastal den, nic se nezměnilo. Vítr byl právě tak silný, aby ho plachta Nalezené laně unesla. Ve vánici bylo vidět jen na nějakých deset sáhů. Neměli jsme jinou možnost než se držet pod větrem a odklánět příď lodi k jihu.

„Mít tak kompas,“ řekl jsem.

Ari právě krájel plátky uzené kýty a střídavě si dýchal na ruce, zkřehlé padajícím sněhem. „Zatím jsem nikdy neztratil z dohledu břeh,“ řekl. „To se ví, že by se nám kouzelná jehla hodila… Ale protože ji nemáme, věřme větru. Možná že budeme na místě dřív, než se nadějeme.“

„Zítra?“ zeptal se Jón Jónsson.

„Snad,“ řekl Ari. „Pokud se vyčasí a vítr vydrží, mohli bychom kvečeru vidět Hvarf vpravo od přídě.“

„A jestli se nevyčasí?!“

„Při tomhle větru? Divím se, kde se ten sníh bere. V noci se vyjasní, na to dám krk.“

Byl by o něj přišel,, protože se po západu slunce nic nezměnilo. Letěli jsme dál vánicí s větrem o závod a jenom tušili kam. Plachta byla napjatá jak buben a v lodi bylo všechno promáčené vodní tříští a tajícím sněhem. Nebylo nám do řeči; šedavá temnota kolem vzbuzovala tíseň. Říkal jsem si, že za sebou jistě máme víc než dvě třetiny cesty a poženeme-li se takhle dál, mineme Hvarf a poplujeme kdovíkam. Po moři, kde dalších tisíc mil není dočista nic. A pak už jen pusté kamenité pobřeží neznámého a neobydleného Hellulandu.

Když mě Ari vystřídal u kormidla, vlezl jsem do kožišinového pytle, ale usnout se mi nepodařilo. Třásl jsem se zimou, protože i spací vak skrz naskrz prostoupilo lezavé vlhko. Moře hučelo, vítr svištěl a plachta chvílemi vydávala dunivé, zlověstně znějící zvuky.

Právě jsem upadal do ledových mrákot, když mě vyburcoval hlas Ariho. „Hej, Ívare,“ volal, „budeme ji muset podkasat… Zdá se, že vítr ještě nemá dost. Jóne… Podržíš-li chvíli kormidelní veslo… Opravdu stačí jen pevně držet. Provazy jsou napité vodou a zmrzlé. Musíme se do toho pustit s Ivarem oba… I tak to bude pěkná dřina.“

Slyšel jsem, jak Jón Jónsson cosi zabručel. Pak jsme se s Arim dali do nikterak záviděníhodné práce, při které jsme za chvilku necítili ruce. Potýkal jsem se s jedním vzdorujícím uzlem, když nás vyrušil jakýsi zvuk, nesoucí se z temnot před námi.

„Pták?!“ řekl jsem.

„Ne… Neznám ptáka, který takhle křičí,“ řekl Ari. Načež přiložil dlaně k ústům a zavolal:

„Héj! Héééj!!“

Pak jsme se odmlčeli a napínali uši.

Chvíli jsme slyšeli jen svist větru a hukot vln; pak se zvuk ozval znova. „É-e-ej!“

„To je lidský hlas,“ řekl Ari.

„Snad je tam nějaká loď,“ řekl jsem.

Volání se ozvalo znovu; bylo kdesi před námi a plné úzkosti.

„Rychle, plachtu,“ řekl Ari.

Vrátil jsem se ke svému uzlu.

„Bože na nebi,“ řekl najednou Ari. „Jóne — zaber vlevo!“

Vzhlédl jsem a viděl, jak před přídi naší lodi vyvstaly jakési nízké tmavé obrysy. „Vlevo!“ opakoval Ari.

Jenže Jón Jónsson nepochopil; strhl rukojeť vesla na opačnou stranu, loď se stočila, plachta naráz zplihla a ozval se praskot. Hned nato se voda s bubláním nahrnula do prostoru přídě a Nalezená laň se začala prudce naklánět k pravému boku.

„Skály,“ křikl Ari. „Narazili jsme na skály…!“

Chvilku jsme trčeli na potápějící se lodi jako zkamenělí.

„Tady nemají být žádné skály,“ řekl Ari. „Nech veslo veslem, Jóne… Do vody! Musíme se dostat na břeh!“

Nepřemýšlel jsem o tom, jak je voda ledová, a vrhl jsem se do moře přes pravý bok, který už byl v rovině s hladinou; plaval jsem kamsi do temnot a snad bych byl vzápětí zemřel hrůzou, kdybych nenarazil kolenem na cosi mnohem tvrdšího. Sápal jsem se na útes a kdosi mě uchopil za rameno; pak mi podal ruku a pomohl mi vstát. Nevěděl jsem, kdo to je, a rozhlížel se slepě kolem sebe. „Ívare,“ zaslechl jsem, „kde jsi, Ívare…?!“

„Tady,“ zavolal jsem.

„A Jón? Zachránil se Jón?“

Odkudsi se ozval Jónův hlas.

Muž, který mi pomohl na nohy, byl někdo čtvrtý; zřejmě člověk, který volal z vánice. „Jaký je to břeh?“ zeptal jsem se ho zmateně.

„Nevím, jaký je to břeh,“ řekl neznámý. „Mohl by to být ostrov Breasil, kdyby to nebyla jen mizerná skála, široká sotva dvacet sáhů.“

„A ty —?“ řekl Ari. „Kdo jsi ty?“

Skoro jsme neviděli jeden druhého.

„Bárd Björnsson,“ řekl muž. „Lodník ze Svatého Františka, ať ho Pán ochrání od všeho zlého.“

„U všech nasolených sledů,“ řekl Ari, „jaká je to loď, ten Svatý František, který trousí lodníky po všech čertech?!“

„Je to anglická lod,“ řekl Bárd Bjornsson. „Objevili jsme rozsáhlé mělčíny… Velitel dal spustit člun, aby prozkoumal hloubku, protože byla mlha a nevěděli jsme, zda se neblížíme k neznámému břehu… A pak přišel tenhle větřík a my ztratili směr k lodi. Hnalo nás to kdovíkam a rozbili jsme člun o skály stejně jako vy.“

„A — ostatní?“ zeptal jsem se.

„Utonuli,“ vzdychl Bárd. „I druhý kormidelník… Sám jsem se zachránil jen proto, že jsem byl na přídi a náraz mě hodil rovnou na skálu… Když jsem zjistil, že jsem sám, chtěl jsem se utopit také. Ale pak jsem si řekl, že jsem dost mokrý i bez toho.“

„Dobrá,“ řekl Ari. „Když člověk přijde o zánovní loď, neškodí přítomnost nějakého vtipálka.“

Stáli jsme v těsné skupince a dva kroky od nás moře doráželo na nízký břeh útesu. „Je mi líto, Jóne Jónssone,“ řekl Ari. „Vyhodil jsi své peníze pro nic za nic.“

Ari nechal většinu peněz u reykjavického godiho a požádal ho, aby je v případě, že bychom se nevrátili, předal rovným dílem Oddrún a Herdís. Připadalo mi to drobet škarohlídské. Ted už ne. Když jsem si uvědomil, jak asi Herdís přijme peníze, kvůli kterým jsem zahynul na jakémsi ztraceném útesu, bylo mi všelijak.

„Pokud někdy přestane tohle krásné počasí,“ řekl lodník ze Svatého Františka, „bude loď křižovat a s trochou štěstí by nás mohla najít. Jistě od ní nebudeme daleko.“

„Stáli jste za tolik?“ řekl Ari.

„Jak by ne… Druhý kormidelnlk byl Angličan, dokonce krajan pana Nicholase z Lynne. A pan Nicholas není nevychovaný špinavý pirát, jakému na nějaké té ztracené duši nesejde.“

„Budiž mu za to předem chvála,“ řekl Ari. „A kdo to tedy je, ten tvůj Nicholas z Lynne?“

„Učený scholastik z Oxfordu,“ řekl Bárd Björnsson.

„Hleďme… A vyzná se i v mořeplavbě?!“

„Jak by ne. Ale velitelem lodi je pan Matcham. Chtějí prozkoumat moře co nejdál na sever… Ale nejdřív chtějí zakreslit do mapy ostrov Breasil.“

Ari se zasmál. „Také jsem jednou plul s bláhovou posádkou, která na něm chtěla přistát. Co z toho? Vždyť se o něm povídá, že ho můžeš objevit jen jednou. Kdybys na něm žil kdoví jak dlouho, jak ho jednou opustíš, v životě už ho nenajdeš. Ne že bych tomu věřil… Ostatně tomu nevěřili ani piráti, kteří na něm chtěli ukrýt obrovský poklad. Jenže já nevěřím ani tomu, že takový ostrov leží mezi Islandem a Grónskem. Pokud si to myslí ti dva pánové, nejspíš lehkověrně naletěli nějakému lháři… O Breasilu se mluví, to je pravda. Ale nikdo ho zatím neviděl.“

„Pan Nicholas má plnou truhlu map s ostrovy, jaké zatím nikdo neviděl,“ řekl Bárd. „A přesto se nejspíš dají objevit. Pan Matcham tak prý před patnácti léty našel Blažené ostrovy svatého Brandana západně od afrického pobřeží… A o Breasilu přece nikdo netvrdí, že leží právě tam, co říkáš.“

„Dobrá, netvrdí. Proč ho tu tedy vaše loď hledala?“

„Počkat, brachu,“ řekl Bárd. „Podlé tebe jsme mezi Islandem –“

„— a Grónskem,“ doplnil Ari.

„Nejsme,“ řekl Bárd.

Ari mlčel.

„Když jsme spustili člun, aby změřil hloubku na mělčině,“ pokračoval Bárd, „byli jsme čtyři dny plavby na západ od Orknejí. A když jsme v mlze a vánici ztratili loď z dohledu, snažili jsme se zůstat na místě, pokud vítr dovolil. Tudíž nemůžeme být mezi Islandem a Grónskem, ale o nějakých pět set mil jižněji.“

Ari ještě chvíli mlčel a pak řekl: „Drželi jsme směr k jihozápadu… Jenže vítr nejspíš foukal od severu, a ne od severovýchodu. Budiž. Ty máš pravdu a já jsem hlupák.“

„Jak si přeješ,“ řekl Bárd. „Jenom nechtěj, abych tě tak oslovoval. Jsem slušně vychovaný, i když jsem žil dlouhá léta na Orknejích. Tatíka tam poslali z Bergenu s norskou posádkou; vzal si rodinu s sebou. Máti, mě a mou starší sestru. Bylo mi tenkrát sedm let, a hned jak jsme se usadili v podhradí, jsem utekl na moře. Tam moji vrozenou ušlechtilost ještě zdokonalili, hlavně koncem provazu.“

„Říkej mi Ari,“ zasmál se můj švagr a stiskl mu ruku. „Tohle je Ívar, mám za ženu jeho sestřenku. A Jón Jónsson byl náš cestující.“

„A odkud jste?“ ptal se Bárd.

Pověděli jsme mu to. Jón Jónsson mlčel. Nakonec jsme se shodli, že nám nezbývá, než vyčkat rána. „Můžeme si čekání zpříjemnit vyprávěním nějakých příběhů,“ řekl Bárd. „Tak například jeden můj přítel —“

„Ponech svou hlásnou troubu na skobě,“ okřikl ho dosud mlčící Jón Jónsson. „Věnujme se radši rozjímání. Lépe, když se každý po svém smíříme s Bohem, který ví nejlíp, proč nám postavil do cesty tuhle proklatou skálu.“

„Rozjímej tedy v pokoji,“ řekl Bárd. „Budeš-li ovšem v jedné větě mluvit o Bohu a proklínat skály, které jsou také jeho dílem —“

„Amen,“ dokončil to Ari.

Věnovali jsme se tedy rozjímání. Nebudu líčit, co se mi všechno honilo hlavou té mokré a studené noci. Vánice sice zvolna ustala, ale vlny se dál tříštily o útes a smáčely nás po kolena. Podupávali jsme a poskakovali, abychom aspoň trochu rozproudili krev. Zdálo se to k nepřečkání, ale pak přece jen noc skončila, přišlo svítání, a ač moře vrhalo dál zelenavé vodní spousty proti našemu nepatrnému útočišti, rozehnal konečně vítr mračna a vyšlo jasné, jakoby dozlata umyté slunce.

Vanul stálý vítr od severovýchodu a naší další cestě do Grónska by bylo nic nebránilo — mít ovšem ještě Nalezenou laň. Samozřejmě že nám pod jasnou oblohou bylo mnohem líp než za bouřlivé noci; zato nás začal trápit krutý hlad a žízeň.

Uprostřed zhruba okrouhlého skaliska jsme našli prohlubeň, kde se leskla kalužina; opatrně jsme vodu ochutnali. Nebyla slaná. Byl to zřejmě pozůstatek roztálého sněhu.

„Buď nebesům chvála,“ řekl Bárd, když jsme se dosyta napili. „Žízeň nás aspoň nějaký čas krušit nebude. A proti hladu mám skvělý recept, který mi dal jeden starý a strašně hubený poustevník. Byl to svatý muž a jeho rady jsem v životě mnohokrát zdárně využil.“

„Sem s ní,“ řekl Ari. „Kručí mi v břiše, že je to jistě slyšet až do Irska.“

„Je to jednoduché,“ řekl Bárd. „Utáhni si opasek o dírku. A když tě hlad nepřejde, tak o dvě dírky.“

„Kdybych byl pánem, najal bych si tě jako šaška.“

„Nemám rád kopance,“ řekl Bárd.

Jón Jónsson mezitím stál na malé vyvýšenině a rozhlížel se neustále po moři, cloně si přitom oči dlaní. „Nikde nic,“ řekl. „Jenom tahleta prokletá skála.“

„Pán nás neopustí a dírek v opascích máme dost,“ řekl Bárd. „Leč pravdu máš, bratře… Zatímco tu bez užitku klábosíme, ty se aspoň rozhlížíš po obzoru. Hledejme. Třeba nám ta nehostinná země nabídne k vodě i zákusek.“

Po chvilce se ozval Jón Jónsson: „Tady něco plave… Vypadá to jako troska z tvé ubohé lodi, Ari Arnarsone.“

Sešli jsme se v místě, kde byl břeh jakoby promáčknutý palcem nějakého obra. V malém zálivu, odhaleném odlivem, se pohupoval stěžeň omotaný plachtou a zbytky lanoví.

„Opravdu,“ řekl Ari. „To je náš stěžeň.“

„Doufám, že k nám nepřiplave někdo z mých nešťastných druhů,“ řekl Bárd. „Dole je jim líp. Tady bychom hrob nevykopali.“

„Hej, Ívare,“ kývl na mě Ari, „popadni ta zamotaná lana…“

Vytáhli jsme stěžeň z vody. Ulomil se zřejmě těsně nad patkou a byl skoro dva sáhy vysoký. Plachta byla ztmavlá dlouhým máčením ve vodě. Rozprostřeli jsme ji na skálu, aby uschla — mohla se hodit jako pokrývka, ale s použitím stěžně a lanoví se z ní dal postavit stan, nebo aspoň jakýsi přístřešek. Bárd řekl, že je to druhý dar nebes po té sladké louži a že oběd na sebe jistě nedá dlouho čekat, neboť všechno dobré přichází do třetice.

Zamlouval se mi — a jistě se líbil i Arimu. Byl to malý, ale silný chlapík s hnědými vlasy, zastřiženými dokulata. Tvář jistě míval hladce vyholenou, ale teď už mu na ní vyrážely ryšavé vousy. Oči měl nebesky modré a co chvíli mu v nich kmitly šibalské plamínky. Mohl být stár jako Ari, který o sobě tvrdil, že je mu něco přes třicet, neznal totiž přesný rok svého narození.

„Dejme se do stavby,“ řekl Ari. „Plachta doschne líp, bude-li napjatá. Jenom nevím, čím připevníme lana k zemi… Je tu jen skála a nikde žádné volné kameny. Také musíme počítat s přílivem. Stan je třeba postavit co nejvýš… Při vysokém přílivu je jistě skoro celá skála pod vodou.“

„K čemu stan,“ řekl Jón Jónsson. „Nenajde-li nás nějaká loď do tří dnů, budeme umírat žízní. Voda v kaluži vyschne, pokud ji dřív nevypijeme.“

„Dobrá, přikryjme ji tedy plachtou,“ řekl Ari.

Zatímco se dohadovali, jak nejlépe využít zbytek naší ztroskotané lodi, vylezl jsem na nejvyšší místo oné beznadějně opuštěné skály a rozhlížel se po obzoru. Ještě mi nebylo tak zle, abych propadal zoufalství, ale byl jsem si vědom, že nás nezachrání ani Bárdovy žerty, ani Ariho zkušenosti, dokonce ani zlato Jóna Jónssona, i když to bylo jediné, co jsme z Nalezené laně zachránili — a to pouze proto, že je Jón nosil v míšku na opasku. Spásu nám mohla přinést jedině loď…

Loď, která se objeví na obzoru.

Možná že ji nejdřív neuvidíme, popluje-li se sluncem v zádi… Pak zahlédneme její vzdutou plachtu…

„Loď,“ vykřikl jsem. „Vidím loď! Támhle… Na východě!“

„Ach,“ vzdychl hlasitě Bárd, „neříkal jsem, že zázraky přicházejí do třetice?!“

Ari vyběhl na můj kopeček. „Kam pluje ta loď? No ovšem… K jihozápadu. Neuvidí nás, pokud nevztyčíme stěžeň s plachtou. Rychle, braši, pospěšme si…!“

Připevnili jsme plachtu ke stěžni; pak jsme se všichni zapřeli rukama i nohama, abychom udrželi svoje znamení ve svislé poloze. Nebylo to nic lehkého, uvážíme-li, že pod podobnou plachtou ujede loď ve slabém větříku za hodinu i deset mil.

Byl jsem obrácen k východu a skulinou mezi plachtou a stěžněm jsem viděl, jak loď pokračuje v plavbě jihozápadním směrem. Teprve teď mi začalo být úzko, když jsem si představil, jak nás loď mine, bude menší a menší, až zmizí za obzorem… A nám pak nezbude, než počestně umřít.

„Pluje k nám?“ zeptal se Ari, který byl za plachtou a neviděl.

„Ne,“ řekl jsem. „Nevidí nás.“

„Chvíli to potrvá,“ řekl Ari. „Hlídka v koši nemá oči okolo hlavy. A pokud je to nějaká menší loď, ani koš nemá.“

„Je to velká loď,“ řekl jsem. „Má přední plachtu.“

„Taky bych řekl,“ souhlasil Bárd. „Kdyby jen plula o kousek blíž…“

„Obrací se,“ řekl Jón, ohlížeje se přes rameno.

Viděli jsme, jak se tmavý obrys trupu náhle zúžil, jak k nám vzdálená loď natočila příď. Plachta se zvětšila. Ale chvíli nato se loď znovu obrátila, jako by o nás ztratila zájem.

„To nic není,“ řekl Ari. „Nemůže k nám plout přímo. Má vítr zprava k přídi, pokud pluje k severu. Chvíli to potrvá… Ale držme plachtu dál, dokud nebudeme mít jistotu.“

Brzo bylo zřejmé, že loď zahlédla naše znamení. Křižovala proti větru a při každé obrátce nám byla blíž. Viděl jsem mohutnou příď s ozdobně vyřezávaným klounovcem. Pak zase bok, střídavě pravý a levý, s fošnami, spojenými hrana ke hraně, jak to nebylo zvykem u norských lodí. Měla vysokou nástavbu na zádi a už jsem rozeznával postavy, které na nás mávaly. Obě plachty se pravidelně natáčely k větru, jak loď měnila směr.

„Věděl jsem, že mě tu nenechají,“ řekl Bárd. „Pusťme se už těch trosek, braši… Je to Svatý František. Ať nebesa žehnají panu Nicholasovi!“

III

O VELKÉ ZVÍDAVOSTI PANA NICHOLASE Z LYNNE; TÉŽ O NEBLAHÝCH A STRAŠNÝCH UDÁLOSTECH NA OSTROVĚ ZVANÉM BREASIL

Svatý František mi připomínal Magnúsarsúdin, na které jsem kdysi zažil svoje první námořní dobrodružství. Jeho nástavba na zádi sice nevyhlížela tak bojovně — neměla totiž zubaté cimbuří, ale jen hladkou palubní obrubu — a na přídi také nestálo nic, z čeho by se dalo pálit kulemi a střelným prachem. Zato průlezy byly na stejném místě, kuchyň měla obezděné ohniště a přístřešek proti dešti a před hlavním stěžněm stál další, menší, s pomocnou plachtou. Délka i šířka lodi byla také přibližně stejná; jenom se mi zdálo, že je Svatý František mnohem mladší než Magnúsarsúdin, za dávných časů plující pod jménem Mořský chrt. Pan Nicholas z Lynne byl drobný a hubený; měl řídké plavé vlasy a v úzké tváři pozorné šedé oči, zahnutý nos a bledé tenké rty. Mohlo mu být tak čtyřicet let, ale pokud často pobýval na moři, přidalo mu možná pár let slané povětří.

„Kde jsou ostatní?“ zeptal se Bárda dobrou norštinou, sotva jsme vyšplhali na palubu z člunu, který pro nás poslali, zatímco loď se držela v bezpečné vzdálenosti od útesu.

„Utonuli, pane,“ řekl Bárd. „Ať jsou jim nebesa milostivá v jejich mokrém hrobě.“

„Jak se to stalo?!“

To řekl muž stojící krok za panem Nicholasem. Byl vysoký, mohutný a zarostlý prošedivělým vousem. Podle oděvu se dalo soudit na člověka dost bohatého, který sice na zevnějšek nedbá, ale také nepovažuje nějakou tu pozlacenou přezku za zbytečnou. U pasu měl honosný meč, na nohou bytelné škorně a v očích pohled zvyklý poroučet.

„Když padla mlha, pane Matchame,“ řekl Bárd, „ztratili jsme loď z dohledu. Pokoušeli jsme se volat… Jenže volejte do mlhy. Jako volat do sudu a čekat, že odpoví. Potom se setmělo a zesílil vítr. Pan Henry rozkázal spustit kotvu, ale bylo to k ničemu, protože jsme minuli okraj mělčiny a kotevní lano nedosáhlo na dno…“

„Vy měli užít towing anchor.“

Pan Robert Matcham hovořil po našem jako většina plavců ze severu Anglie, ale s jednotlivými slovy si příliš hlavu nelámal. Také nebylo proč; lodníci, kteří jsou na moři od útlého věku, hovoří smíšeninou všech možných jazyků a dobře si rozumějí.

„Však jsem to panu Henrymu řekl,“ přikývl Bárd. „Nechtěl o vlečné kotvě ani slyšet. Naopak přikázal vztyčit plachtu a křižovat proti větru, protože jsme pořád měli naději, že se setkáme s lodí.“

„Taková bláznivost,“ řekl pan Matcham a odplivl si. „Ty měl Henryho přesvědčit. Křižovat proti větru s veslovým člunem, který má jen pomocnou plachtu… By Jove! Vy měli hodit towing anchor a na místě zůstat. Tak by byla naděje vás najít lodí.“ Mávl znechuceně rukou. „Ten ubohý Henry … Byla to jeho první pořádná plavba…“

„Pověz, Bárde,“ řekl pan Nicholas, „jak se to stalo… A koho to přivádíš místo našich nešťastných druhů.“

„Když jsme na příkaz pana Henryho vztyčili plachtu,“ řekl Bárd, „hodil nás vítr přímo na skálu. Kdo by ji tady čekal, pane? Není velká, ale je mnohem tvrdší než jedlové fošny. Člun šel ke dnu jako cihla. Měl jsem štěstí, že jsem byl v té chvíli nejblíž ke skále — náraz mě na ni vyhodil. Volal jsem… Nikdo mi neodpověděl. Přesto jsem volal dál. Nevěděl jsem, zda někde neplují na troskách. Pak přišla vánice… Myslel jsem, že co nejdřív zmrznu, tak jsem se modlil za spásu vlastní duše. Ale pořád jsem chvílemi křičel… Kdyby byla loď nablízku, mohla by narazit stejně jako člun. Však taky byla. Jenže to nebyl Svatý František. Byla to loď tuhletoho počestného plavce, Ariho Arnarsona… Tady ten vyčouhlý je jeho švagr Ívar Einarsson a ten s jizvou se jmenuje Jón Jónsson, pane.“

„Norové?“ zeptal se pan Nicholas.

„Ne tak docela, pane,“ řekl Ari. „Jón Jónsson je sice z Bergenu, ale já a můj švagr žijeme na Islandu. Ívar se narodil v Hardangeru — v rodině svobodného sedláka. Já jsem od narození námořník — pocházím z Visby na Gotlandu, pane.“

„A — tvoje loď, Ari Arnarsone?!“

„Stejně jako váš člun, pane… Ale zachránili jsme se všichni. Nikdo neutonul.“

„Buď bohu chvála,“ řekl pan Nicholas.

„Kam vy pluli?“ zeptal se pan Matcham.

„Z Islandu do Grónska, pane,“ odpověděl Ari.

„Drželi jsme loď pod větrem k jihu, protože jsme nevěděli, že se stočil ze severovýchodu k severu. Proto jsme se dostali až sem.“

„Ty neznáš tu skálu?“

„Ne, pane. Nikdy jsem těmito místy neplul. Tudy nevede žádná plavební dráha, pane.“

„A proč jsi plul s tak malou lodí do Grónska?“

„Protože mi Jón Jónsson dobře zaplatil,“ řekl Ari.

„Tak…? A co ty hledáš tam… v Grónsku?“ obrátil se pan Matcham k našemu cestujícímu.

Jón Jónsson se zle mračil. Zdálo se, že nemá chuť odpovědět. Pak jenom zabručel: „Jsem obchodník, pane. Hledám dodavatele mroží slonoviny… pro jednoho kupce v Bergenu.“

„Tvoje řeč není norská,“ řekl pan Nicholas.

„Vychovali mě v Německu,“ řekl Jón.

Pan Nicholas se obrátil k Arimu: „Ty znáš cestu z Islandu do Grónska, Ari Arnarsone? Proplul jsi tamtudy už někdy dřív?“

„Mnohokrát, pane,“ řekl Ari.

„A — víš něco o souostroví v průlivu?“

„Myslíte Gunnbjörnovy šéry, pane?“

„Ano,“ přikývl živě pan Nicholas. „Ostrovy, kde prý je i kostel…“

„Nikdo z Islanďanů neviděl mezi Islandem a Grónskem nic než moře, kromě útesů šedesát mil severně od Islandu,“ řekl Ari. „Slyšel jsem o Gunnbjörnových šérách vyprávět. Krávy tam prý dojí medovinu, pivo je zadarmo a ryby, které se v tamějších vodách loví, jsou od hlavy k ocasu samé vepřové. Jenže lodníci, kteří se dušovali, že to viděli na vlastní oči, v životě nehodili kotvu do něčeho chladnějšího, než je pivní polévka, pane.“

„Chceš říci, že si celé souostroví vymysleli…?!“

„Je to povídačka. Možná že tam něco bylo, když Gunnbjörn Olfsson objevil Grónsko. Ale to už je dávno, pane… Na Islandu víme, že se ostrovy objevují a zase ztrácejí.“

„Jestliže dovolíte, pane,“ řekl jsem, „četl jsem ságu, kde se o Gunnbjörnovi praví, že na ostrovech přistál. Ale nic víc. Bylo to dřív, než Leif Eiríksson objevil země na západě… Myslím Helluland, Markland a Vinland. Je to už víc než tři sta padesát let.“

„Ty umíš číst…?“ podivil se pan Nicholas. „Znám tu pověst o Leifovi Eiríkssonovi. Jenže o Vinlandu se už dávno nemluví, zatímco Gunnbjörnovy šéry mají být obydlené ostrovy, na nichž zastavují plavci cestou do Grónska.“

„Nikdo z nás nepřistál na žádných ostrovech v průlivu,“ řekl Ari. „Ale ty země, které objevil Leif, skutečně leží na západ od Grónska, pane. Před pěti léty jsme je navštívili — můj švagr Ívar a já. A moje žena prožila v Marklandu mezi skrelingy celých sedm let.“

„Nesmysl,“ řekl pan Matcham, kterému se zřejmě nezamlouvalo, že s námi pan Nicholas z Lynne tak přátelsky rozpráví. „Ten muž je lhář.“

„Je to pravda, pane,“ řekl jsem. „Pluli jsme na lodi Magnúsarsúdin a potom na Mariánském zvonu, který ztroskotal u Vinlandu… Naši výpravu nařídil pan král Magnús a velel jí pan Pál Knútsson, královský dvořan z Onarheimu.“

„Ach, neurážej ty statečné plavce nedůvěrou, pane Matchame,“ zvolal pan Nicholas. „Vzpomeň na posměváčky, když jsi našel Fortunate insulae sex sunt insulae sancti Brandani, jak praví ona stará mapa na stěně katedrály v Herefordu… Znám pana Pála z vyprávění; je to zkušený a vzdělaný mořeplavec… Nezachráníme už Henryho a jeho muže — řízení boží přivedlo na naši palubu jiné. Má-li to tak být, přijměte to s křesťanskou pokorou. Ostatně, pane Matchame, zároveň s nimi se nám dostalo zpráv o zemích, které naše mapy vůbec nezobrazují, a přece budou skutečnější než ostrov Breasil, ačkoliv ten má ležet pár dní plavby od západoirských přístavů.“

Nerozuměl jsem angličtině pana Matchama, ale zdálo se mi, že má jakési námitky. Pan Nicholas ho trpělivě vyslechl, načež několika slovy odpověděl. Pana Matchama to nejspíš upokojilo, protože vzápětí rozdal něco rozkazů a štulců do žeber méně pohotových lodníků. Bárd se na mě po straně ušklíbl a pak se kamsi vytratil.

„Můj přítel Matcham ve svůj Breasil věří,“ řekl nám pan Nicholas. „Podíváme se ještě po té mělčině, kterou jsme ve vánici ztratili; pak se vydáme k severu. Tobě jistě nevadí, že směřujeme do Grónska, Jóne Jónssone. Můžete se pak všichni vrátit na Island některou obchodní lodí.“

Svatý František napjal plachty a krátce nato nízká skála, která se stala hrobem tří mužů, zmizela za brázdami vln.

Pan Nicholas zřejmě nevěděl, že obchodní lodi jsou v Grónsku veliká vzácnost, pokud nejde o lodi podloudnické; ale protože jsme nepředpokládali, že by se Svatý František kvůli nám zdržoval zajížďkou k Islandu, a jelikož směr ke Grónsku vyhovoval našemu cestujícímu, nenamítali jsme nic. Však jsme si s Jónovými penězi mohli pro návrat najmout největší z grónských lodí i s posádkou.

Seděli jsme u dlouhého stolu v zadní nástavbě. Podobnou kajutu měl na Magnúsarsúdin pan Pál, ale tahle byla v mnohém jiná. Za prvé bylo znát, že je to obydlí učeného muže, ale také kněze, i když pan Nicholas z Lynne chodil v obyčejné kytli a nohavicích s lodnickými škorněmi. Visel tu dubový krucifix a na klekátku v rohu byla otevřená kniha, vázaná do vepřovice a opatřená mnoha záložkami. Podél stěn stály železnými pásy pobité truhly, používané i k seděni, a na stole ležely jeden přes druhý rozmanité pergameny vedle několika brků na psaní a těžkého kalamáře, připevněného ke hraně stolu mosaznou svorkou. V polici na stěně stály krásně zdobené přístroje, jako astroláb k měření polohy lodi podle hvězd a velký kompas, jehož miska byla tepaná z mosazi. Účel dalších předmětů jsem neznal. Všechny byly zajištěné proti kymácení lodi poutky z tenkých řemínků.

Nad stolem visely dvě olejové lucerny, připevněné v kruhových držácích, takže stále visely rovně, i když se loď nakláněla.

Když nám hubený muž, oděný spíš jako sluha než jako lodník, přinesl jídlo a pití, odsunul pan Nicholas pergameny stranou. „Zapomínám občas na potřeby těla, když pracuji,“ řekl. „Tahle šunka je dar boží stejně jako pivo, požíváme-li je střídmě… Však dal Pán člověku mozek, aby ho používal, a ten je přece součástí těla, které je třeba krmit. Oheň také nehoří bez paliva.“

Potom pronesl pan Nicholas nad stolem krátkou modlitbu. Snad nebylo rouhání, když jsem se během ní věnoval otázce, zda při uzení šunky používají česnek i v Anglii. Byl jsem tak hladový, že jsem měl plná ústa slin, a tiše pronesené „amen“ pana Nicholase se mi zdálo nejkrásnějším slovem, jaké jsem v posledních dvou dnech uslyšel. Pak už jsem jen vytáhl nůž a nedal se pobízet — ostatně Ari i Jón se zachovali stejně jako já.

„Chci napsat knihu o plavbě v severních vodách,“ řekl pan Nicholas, když jsme utišili nejhorší hlad a zapili maso pivem. „A opravit mapy, které zavádějí plavce na útesy… Zdá se mi, že všechny mapy lžou. Například náš velký král Alfréd, který uhájil Anglii před Dány, zapsal, že jakýsi viking jménem Ottar obeplul Norsko ze severu. Před pěti sty léty! Přitom by to podle současných map nebylo možné, protože znázorňují Grónsko jako dlouhý poloostrov, který vybíhá z Norska… Ale kde je potom Island? V nějaké obrovské zátoce, na východě s Norskem a s Grónskem na západě? Ale co je na severu? Chtěl jsem navštívit Gunnbjörnovy šéry… Věřil jsem, že jejich obyvatelé znají, co je na severu. A teď, jak se zdá, žádné takové ostrovy nejsou… Kde se tedy vzaly zprávy o osmnácti usedlostech, o kostele, dokonce o klášteru…?!“ Pan Nicholas už chvíli zapomínal na sousto šunky, které držel v prstech na píď od úst.

„Nevím, pane,“ řekl Ari. „Osmnáct usedlostí, kostel, klášter…? Snad si to někdo spletl s Grónskem, pane. I na ně se už delší čas zapomíná.“

Pan Nicholas si konečně všiml šunky a strčil ji do úst. „Není to špatný nápad,“ řekl vzápětí, zapomínaje žvýkat. „Pokud ovšem lze považovat Grónsko za nízké ostrovy.“

„To nelze, pane,“ řekl jsem. „V Grónsku jsou vysoké hory s ledovci… Stejně jako na Islandu.“

„Ach, kdo byli ti lidé, kteří malovali do map to, co není? Svět je přece dost velký, aby nebylo nutné doplňovat ho vymyšlenými zeměmi.“

Pan Nicholas sáhl po cínové holbě, ale nenapil se. „Směšné je,“ řekl, „že člověk uvěří spíš tomu vymyšlenému než skutečnosti. To je z toho, že co je psáno, je dáno… Povězte mi o těch vzdálených zemích za Grónskem. Ty jsou mnohem důležitější než nějaké ztracené ostrůvky. Protože kdyby ty země s Grónskem někde na severu souvisely … Snad je celé velké moře uzavřené pevninou ze všech stran — stejně jako moře Středozemní.“

Pustili jsme se do vyprávění; pan Nicholas nás co chvíli přerušoval otázkami. Vzrušilo ho tajemství opuštěné grónské osady Vestribygd, zajímal se živě o rudu, ve které jsme se domnívali vidět zlato, mnohokrát si dal popsat mořskou obludu, která převrhla přetíženy Mariánský zvon, a když jsme došli k příběhu Oddrún, řekl: „To děvče mělo pravdu, když hájilo skrelingy. Nikdo není předem ztracený pro víru. Ach, ti bojem posedlí Normané… Bylo by jistě větší zásluhou, kdyby divochy získali křesťanskou láskou, než kdyby je pobili jen proto, že nerozuměli slovům jejich mnicha. Čeho docílili? Vlastního mučednictví. A skrelingové zůstali pohany.“

Když jsme skončili s hovorem, přehouplo se už slunce k odpoledni. „Jste jistě unaveni,“ řekl pan Nicholas. „Musíte mi prominout, že jsem tak zvědavý… Zítra se pokusíme zanést ty země do mapy, aspoň podle vašich vzpomínek. Bylo mi divné, že se o vaší cestě nemluví… Nu, už to chápu. Má-li norská koruna s těmi zeměmi nějaké úmysly, jistě nemá zájem nabízet je jiným. Ale vás snad k mlčení nikdo nezavázal…?!“

Ujistili jsme ho, že se nic takového nestalo.

„Pohovoříme si o tom všem ještě jednou … Až si řádně odpočinete,“ řekl pan Nicholas.

Přivolaný lodník, který nás v kajutě obsluhoval, nás zavedl po příkrých schůdcích do podpalubí. Byl to prostor v zádi, kde byly na Magnúsarsúdin soudky s prachem. Tady byly podobné sudy, ale s pivem, jak nám řekl náš průvodce. Nemluvil sice norsky, ale jeho posunky byly výmluvné. Ve volném prostoru mezi sudy byla upravena tři lůžka z ovčích kůží, na která jsme padli, sotva jsme zuli škorně. Chvíli jsem slyšel, jak moře mlaskavě naráží na záď Svatého Františka, ale záhy jsem upadl do bezesného spánku.

Když jsem se ráno probudil, ležel vedle mě pouze Ari; v rukou držel misku, z níž příjemně voněla kaše. „Vstávej, Ívare,“ řekl mi, olizuje přitom dřevěnou lžíci. „Probudil ses v pravý čas… Za chvíli by byla tvá kaše studená.“

Nadzvedl jsem se na loktech; vedle mého lůžka ležela stejná miska, s napříč přeloženou lžící. Zvedl jsem ji a přičichl. „Ta kaše, zdá se, je z ovsa,“ řekl Ari.

„Aťsi,“ řekl jsem po první lžíci. „Kromě ovsa je v ní tvaroh, med a sušené ovoce. Půjde-li to takhle dál…“

„Nejsme přece obyčejní lodníci,“ řekl Ari. „Navíc si pan Nicholas zcela správně myslí, že nebýt Bárdova povykování na skalisku, byla by moje loď celá a vesele by uháněla svou cestou.“

„Chceš tím říci, že nám to chce vynahradit kaší s medem?“

„Kdopak ví,“ řekl Ari. „Třeba mi loď zaplatí.“

„Už zaplatil,“ řekl jsem. „Mohl nás přece nechat na té skále,“

„Nemohl,“ zasmál se Ari. „Musel by tam nechat i Bárda.“

„Kde je Jón?“ zeptal jsem se.

Ari pokrčil rameny a odložil misku. „Nemám ponětí. Když jsem se probudil, nebyl tu. Možná že ho zpovídá pan Matcham. Nějak se mu náš cestující nezamlouval. Ostatně — mně se ty jeho povídačky o mroží slonovině taky nezdají.“

„Proč by to říkal?“

„Něco říct musel… Pan Matcham by se jistě nespokojil tím co my. Nemyslím peníze, to se ví. Ale všiml sis, Ívare, že pan Nicholas mluví norsky, jako by byl také vychován v Německu?“

„Pochybuji, že by byl pan Nicholas vychován v Německu.“

Ari se zasmál. „Ať byl nebo ne, oba mají stejný přízvuk… Třeba ani není německý. Možná že nám Jón věšel bulíky na nos. Také jsem ještě neviděl Nora, ať ho vychovali kdekoli, aby měl opasek tak ověšený zlaťáky. Ani páni nejsou v té zemi nijak bohatí. Kromě mizerných tvrzí, dlouhých mečů a hrdosti nemají o moc víc než obyčejný sedlák.“

„Kupci jsou bohatí všude.“

„Jestli je Jón kupec, pak jsem já jeptiška. Kupci jsou lakomí… Není to kupec. A možná, že se ani nejmenuje Jón Jónsson.“

„Ale kdo to tedy je, Ari?“

„Nevím. Ale dejme si na něho pozor, až přistaneme v Grónsku.“

Obouvali jsme se, když po schůdcích seběhl Bárd. Ústa se mu leskla mastnotou, kterou utíral rukávem, a v jedné ruce držel notný kus pěkně prorostlého masa. „Povídal pan Nicholas,“ řekl, „že se má panstvo obtěžovat k němu, pokud je ovšem panstvo vzhůru. Sám nejspíš celou noc nespal — říkal mi Lišák, že světlo v jeho oknech hořelo do rána.“

„Copak je to za divnou loď, kde se už po ránu cpe posádka uzeným?“ zeptal se Ari.

„Nejen uzeným,“ ušklíbl se Bárd. „I kaší s medem.“

Zeptal jsem se, kdo je to Lišák, a snažil jsem se přitom dostat do boty, která se po vyschnutí pořádně stáhla. Bárd řekl, že je to jeden zrzavý lodník z ostrova Skye. „Nejspíš se jmenuje jinak,“ dodal, „ale koho to zajímá? Lepší jméno jistě nemá; vedle zrzavých chlupů má i pěkně špičatý čenich. A hlavně se vyzná v Irském moři.“

„Svatý František plul Irským mořem?“ otázal se Ari.

„Vyplul z Bristolu Svatojiřským průlivem, přes Irské moře kolem ostrova Man a potom kolem Hebrid…“

„Snad ne průlivem Minch?“

„Proč ne? Říkám, že je Lišák z ostrova Skye. A pan Nicholas prý chtěl nakreslit pořádnou mapu vnitřních Hebrid. Celý Malý Minch je jeden velký hřbitov lodí, které se tamtudy pustily nazdařbůh.“

„Nakreslil ji?“ zeptal jsem se a popadl druhou botu.

„Prý ano. Nebyl jsem u toho, najali mě až na Orknejích. Stál jsem právě na břehu a plival do vody, když připlul Svatý František, aby vysadil dva muže, kterým se nechtělo plout na západ; potřeboval za ně náhradu — a protože jsem právě neměl nic důležitého na práci, když pomineme to plivání, a jelikož jsou moji rodiče už nějaký čas na pravdě boží a sestra řádně provdaná za poctivého pláteníka, nic mě na Orknejích nedrželo. Deset měsíců tam prší a zbytek roku je hrozně mizerné počasí. A když se ke mně přidal i Pétur…“

„Jaký Pétur…?“

„Jeden lodník bez lodi, který mi pomáhal plivat do vody,“ řekl Bárd.

„Kolik mužů je vlastně na palubě?“

„Bylo nás sedmnáct, než jsme narazili do té skály. Teď je nás čtrnáct. Způlky chlapi, kteří strávili na pevnině tak málo času, že ani nevědí, kterému králi patří. Finn, Trojzub, Lišák, Hřebík… Některé si přivedl pan Matcham. Shauna, Guye, Huga… a Williama, který nám vaří a pánům posluhuje. Není to námořník, ale u kuchaře to nevadí. Horší je to v případě kormidelníka… Myslím, že si pan Matcham vyčítá, že mladého pána Henryho přijal na palubu. Byl to nadšenec, ale zkušeností moc neměl. A nedal si poradit.“

„A loď — patří panu Matchamovi?“

„Kdepak. Pan Matcham i pan Nicholas plují ve službách anglických bratří minoritů. Za jejich peníze vystrojili loď a najali posádku… Mají prý navštívit grónský konvent.“

„Poslyš, Bárde, neviděl jsi někde Jóna?“ zeptal jsem se.

„Jak by ne. Sotva svítalo, když přišel na příď a okukoval, jak měříme hloubku. Měli jsme toho už pomalu dost — však jsme házeli olovnici celou noc, že šňůra nestačila uschnout. Pan Matcham rozkázal, abychom ho hned probudili, jak narazíme na mělčinu… Je posedlý tím svým ostrovem, jako kdyby tam na něj čekala s otevřenou náručí sama princezna Markéta.“

„Breasil,“ ušklíbl se Ari. „Ostrov, který najdeš jen jednou v životě. Kdejaký lodník si jich vymyslí, kolik budeš chtít, stačí mu včas dolít konvici.“

Konečně jsem se dostal i do druhé škorně. „Pojďme,“ řekl jsem. „Ať pan Nicholas nečeká.“

Vystupovali jsme po schůdcích na palubu, když se ozval hlas hlídky ze strážního koše: „Země… Země vlevo před přídí…!“

„Dvanáct sáhů,“ volal z přídě lodník s olovnicí. „Devět… Čtrnáct a půl sáhu… Teď jenom šest… Čtyři sáhy a bahno…“

Blížili jsme se zvolna k ostrovu, který čněl z moře jako nevysoký vrch, porostlý lesem. Kroužili nad ním ptáci a za čárou příboje bylo vidět pruh šedavého bláta nebo snad písku. Místy byl přerušen křovisky, která přecházela v les.

Pan Nicholas s panem Matchamem stáli poblíž přídě a ukazovali si na rozvinutém pergamenu, do kterého se opíral vítr. Lodníci čekali u lan, aby spustili plachtu, až dostanou rozkaz. U kormidla stál zrzavý lodník se špičatým nosem, nejspíš ten, jemuž říkali Lišák a pocházel z ostrova Skye.

„Osm sáhů,“ ozývalo se z přídě. „Devět a půl… Sedm… Deset…“

Svatý František zvolna obeplouval ostrov, který, jak jsme po chvíli usoudili, neměl v průměru víc než tři míle a jeho pobřeží nebylo nijak zvlášť členité. Řetěz kopců, který jsme z větší vzdálenosti považovali za jediný vrcholek, se táhl od severního mysu přibližně jihozápadně, a jak loď míjela severovýchodní pobřeží, zvolna se ztrácel za vysokým stromovím. Zhruba uprostřed tohoto pobřeží byla jediná zátoka, úzká a směrující západním směrem do nitra ostrova; pak břeh pokračoval až k ostrému mysu, kde z moře vyčnívaly dva menší skalnaté ostrůvky, zcela pusté, a v místech, kam nedosahoval příliv, pokryté trusem hnízdících ptáků.

Za mysem uhýbalo pobřeží ostře na jihozápad a po obeplutí ostrůvků a menší obloukovité zátoky jsme dopluli k nejjižnějšímu bodu ostrova, který vybíhal do more písčitou kosou, obklopenou pásem mělčin. Břeh pokračoval severozápadním směrem, takže měl ostrov zhruba tvar čtverce, směřujícího svými hroty na čtyři světové strany.

Brzy jsme opět spatřili pohoří, tentokrát jeho jižní konec; ale ještě než jsme k němu dopluli, objevil se za menším výběžkem záliv, který se zdál dobrým kotvištěm. Zeleň, sestupující tady až k moři, svědčila o nějakém vodním toku, který do zálivu ústil.

Pan Matcham přikázal zamířit k zálivu; Svatý František, kryt ostrovem, neměl mnoho větru a plul jen zvolna, zatímco olovnice neustávala v činnosti. Konečně se ozvalo poslední zvolání — dva a půl sáhu — a pan Matcham přikázal spustit kotvu a svinout plachty. Loď ještě pár sáhů popojela, pak přišlo lehké trhnutí napjatého kotevního řetězu a Svatý František stanul v.zálivu, krytém z obou stran zalesněnými svahy, před ústím neširoké říčky.

„Rád bych se tam podíval,“ řekl Ari.

„Snad se tam podíváme všichni,“ řekl jsem. „Co myslíš, je to ostrov Breasil?“

„Ten, co ho každý najde jen jednou, těžko,“ řekl Ari. „Ale ten Brazil, co mu Katalánci říkají Mam, by to být mohl. Měl by sice mít od severu k jihu patnáct mil, což určitě nemá —“

„Řekl bych, že má sotva čtyři.“

„Nevadí. Ale poloha souhlasí. Vzpomínáš na toho italského lotříka?“

Jak bych nevzpomínal! Před pěti léty, když jsme byli donuceni pomáhat pirátům, rozhodl Ital Gaetano, že přeplujeme z Hellulandu, kde jsme naplnili loď kovem, který jsme považovali za zlato, na ostrov Brazil. Ale nikdy jsme tam nedopluli, protože nám onen ďábelský kov pomátl kompas.

„Není Brazil a Breasil totéž?“ řekl Jón Jónsson.

„Může být a nemusí,“ řekl Ari. „V každém případě tu ostrov je. A většina lodníků, s nimiž jsem plul ještě v dobách, kdy jsem nelovil ryby v islandské vodě, ten ostrov znala. I když ponejvíc jen z vyprávění druhých.“

„Říkali mu Breasil?“ zeptal se Jón Jónsson.

„Většinou Brazil,“ odpověděl Ari. „Někdy Brazir. Myslím, že to stejně nic neznamená.“

„Jakpak by ne,“ řekl Jón. „Znamená to uhlí.“

„Vida,“ řekl Ari. „A v kterém jazyce, smím-li se ptát?“

„V jazyce, kterým se mluví ve středomoří.“

„A odkud znáš ten jazyk? Býval jsi přece v Německu…“

„Neříkám, že jsem býval jen v Německu,“ zabručel Jón a odvrátil se.

„Výborně,“ řekl Ari. „Bude-li na ostrově uhlí, je to opravdu Brazil a pana Matchama to jistě potěší. Podívej, Ívare — nezdá se, že by nás nechal otisknout podešve do písku onoho pobřeží dřív, než tam vystoupí sám.“

Lodníci spouštěli člun; zdálo se, že se pan Matcham chystá k delšímu průzkumu, protože naložili něco jídla i měch s vínem, zatímco pan Matcham rozmlouval u hrazení s panem Nicholasem.

„Však jsme tady jen nezvanými hosty,“ řekl jsem.

„To ano,“ kýval Ari. „Snad bychom se měli chopit nějaké práce.“

Do člunu nastoupil pan Matcham a tři angličtí lodníci. Jeden z nich se postavil na příď s nataženým samostřílem, dva usedli k veslům a pan Matcham na lavičku v zádi. Okraj člunu byl sotva půl stopy nad hladinou; veslice, o kterou připravil Svatého Františka neznámý útes, byla jistě větší.

„Dominus vobiscum,“ řekl pan Nicholas a pokřižoval člun.

„Let the Lord dispose,“ odpověděl pan Matcham.

Vesla zabrala a člun odrazil od boku Svatého Františka.

Chvíli nato pan Matcham a jeho tři muži zmizeli pod zelenou klenbou stromů.

Po celý zbytek dne jsme neměli nic na práci; pan Nicholas s námi poobědval krátce po tom, co pan Matcham přistál na pobřeží, a protože s námi opět zapředl hovor o ostrovech známých i neznámých, nevynechaje ani země na západ od Grónska, uběhlo nám odpoledne, ani jsme nevěděli jak.

Když se začalo šeřit, vyšli jsme na palubu.

Les po západu slunce zčernal, a co vyhlíželo ve dne jako milý kousek země v nekonečném moři, dostalo teď smutný vzhled konce světa, kde člověk nemá co dělat, ledaže by ho snad omrzel život.

Co chvíli jsme čekali, že se z lesa ozvou hlasy pana Matchama a jeho družiny; když večer pokročil, dal pan Nicholas rozsvítit palubní lucerny. Ale nikdo se nevracel.

Zatímco pan Nicholas přecházel sem a tam po záďové nástavbě, stáli jsme s ostatními na palubě a hleděli ke břehu, kde už noční tma nedala rozeznat člun, přivázaný k větvím nízkého keře v ústí říčky. Hovořili jsme tiše, jako ve strachu, že nás kdosi nepovolaný uslyší.

„Slyšel jsem o jednom ostrově, kterému se říká škodlivý,“ prohodil jeden z lodníků, kterému přezdívali Trojzub, kupodivu ne proto, že by měl jen tři zuby; naopak mu tři chyběly, vyražené při jakési rvačce. Byl to chlap morousovitý a na sebe nepříliš dbalý, ale jak nám řekl Bárd, byl jedním z nejlepších plavců na sever od Normanských ostrovů.

„A já zase o ďábelském,“ přidal se Lišák. „Nikdy jsem ho sice neviděl ani z dálky, ale vím o lodích, které se z něj nevrátily.“

„To jsou povídačky,“ řekl Bárd. „Jak víš, že se nevrátily právě z nějakého ďábelského ostrova? Kolik lodí se za rok ztratí… a nemusí v tom být ďábel. Stačí taková plískanice s větříčkem, jakou jsme zažili.“

„Ba,“ řekl Pétur, který mnoho řečí nenadělal.

Zaslechli jsme Williama, jak se na cosi táže pana Nicholase. Kmitlo světlo z otevřených dveří nástavby. Pak se ozvaly kroky na palubě a pan Nicholas se připojil k našemu rozprávějícímu hloučku. „Všichni nejlíp rozumíte norsky,“ řekl.

„Budu tedy mluvit po vašem… Nuže: nejsem povolán velet tak velké lodi, i když ji řád svěřil do mých rukou. Vaším skutečným velitelem je pan Matcham, který se, kdoví proč, nevrací. Podnikám tuto cestu ke grónským bratřím i proto, abych opravil mapy a napsal knihu o plavbě v severních vodách. Obracím se proto na vás… Co učiníme?“

„Jsou ostrovy, které škodí lodím i plavcům, pane,“ řekl Trojzub. „Lišák slyšel o ďábelském… Lodi se z něj nevracejí, pane.“

„A já říkám, že jsou to jen povídačky,“ řekl Bárd.

„Je-li ďábel, může být i ďábelský ostrov,“ přel se Trojzub.

„Který je podoben peklu,“ řekl pan Nicholas. „Je plný síry, kouře, pekelných plamenů a znějí tam nářky potrestaných hříšníků. Takový ostrov máš na mysli, Trojzube…?!“

„Ano, pane… Jistě je to takový ostrov.“

„Pak to není tenhle,“ řekl pan Nicholas. „Viděli jsme síru a pekelné plameny? Slyšíme kvílení zavržených duší? Ne. Nic takového. Je to obyčejný ostrov, možná Breasil, který jsme hledali. Leč pan Matcham slíbil, že se vrátí nejdéle do setmění…, a nevrátil se.“

„Mohli zabloudit v lese,“ řekl Ari.

„Nebo vystoupili na některý z oněch kopců na severozápadě,“ řekl jsem. „Výstup se možná protáhl — a když je zaskočila tma, utábořili se.“

„Viděli bychom oheň, Ívare Einarssone… Noc je chladná a oni nepočítali s přenocováním.“

„Oheň bychom nemuseli vidět, pane,“ řekl jsem. „Pokud hoří za lesem… nebo pod stromy.“

„Máme tedy vyčkat rána?“

„Myslím, že ano, pane,“ řekl Lišák. „Nemá smysl něco podnikat. V temnotě, která je jistě pod stromy ještě mnohem větší, bychom nikam nedošli. A volat — to můžeme i odtud.“

„Ne, volat nebudeme,“ řekl pan Nicholas. „Kdyby byl pan Matcham s ostatními tak blízko, aby nás slyšel, jistě by už také viděl mezi stromy naše světla… Je to zvláštní. Vede je přece i řeka — a řeka teče údolím, kterým stačí sestupovat, abys ji našel.“

„Pokud ovšem neteče jiným údolím jiná řeka do zcela jiné zátoky,“ ozval se Jón Jónsson.

„Pak by se vrátili po břehu,“ řekl Bárd.

„Ba,“ souhlasil Pétur.

„Třeba nevěděli, zda mají jít vlevo nebo vpravo,“ řekl Lišák. „Kdyby ta druhá řeka ústila v nějakém jiném zálivu, ale také na jihozápadě ostrova, neřekly by jim nic ani hvězdy…“

„To jsou samá kdyby,“ řekl pan Nicholas. „Držte hlídky… Pana Matchama zatím zastoupí Lišák.“ Obrátil se k Arimu. „Tobě se omlouvám, Ari Arnarsone… I tobě, Jóne Jónssone. Zdá se, že vaše cesta do Grónska ještě nějaký čas potrvá.“

Ujistili jsme pana Nicholase, že není za co se omlouvat a že může počítat s naší pomocí, ať se stane cokoli. Poděkoval nám a řekl, že ráno budeme moudřejší. „Ostatně,“ dodal, „věřím, že se pan Matcham do rána v pořádku vrátí. Vždycky se dokázal vrátit… Je to zbožný a odvážný plavec.“

„Ani jeho lidé nejsou třasořitky, pane,“ řekl Bárd.

Pan Nicholas chvíli mlčel a pak řekl: „Pomodleme se.“

Ráno jsme se probudili do mlhy.

Slyšel jsem nejprve, jak kdosi na palubě kleje, a hlas pana Nicholase, který ho pokáral. Když jsem otevřel oči, spatřil jsem Jóna Jónssona, jak si navléká škorně. Pak se otevřel poklop a po příkrých schůdcích sestoupil William s miskami kaše na dřevěném podnosu.

„Vrátil se pan Matcham?“ zeptal jsem se.

William odpověděl anglicky; rozuměl jsem mu jen zčásti, ale jeho zkormoucený obličej byl výmluvný.

„Achich,“ ozval se Ari, „cítím vařený oves. Co že to říká ten poctivý jídlonoš? Pan Matcham je pořád nezvěstný, zdá se.“

„Oh, yes,“ řekl truchlivě William. „Sir Matcham is gone.“

„Proč by měl být ztracený?“ řekl Jón. „Však on se vrátí.“

„Říkal, že je ztracený?“ zeptal se Ari.

„Něco takového,“ řekl Jón. „Tím nechci říct, že bych mu rozuměl. Stačí se podívat, jak se tváří.“

Vzali jsme své misky s kaší a vyšli na palubu.

„Tohle nám ještě scházelo,“ řekl Ari.

Mlha byla tak hustá, že jsme neviděli břeh. Pan Nicholas stál na přídi, obrácené k ostrovu, nehybný a zamyšlený. Ostatní také postávali na palubě, někdo dojídal kaši, jiný okrajoval maso z kosti. Nikdo nemluvil. Mlha ještě zvýšila tíseň, která se nás zmocnila už za noci. Světélka olejových kahanců v lampách, která hořela celou noc, zvolna uhasínala.

„Přece jen bychom neměli nečinně čekat,“ řekl jsem.

„Pojďme k panu Nicholasovi,“ navrhl Ari. „Což kdybychom se šli podívat, nenajdeme-li aspoň nějaké stopy? Nikdo z posádky se na břeh neodváží ze strachu před ďábelskými nástrahami…“

„Bárd by se jistě nebál.“

„Pravda, možná že jim křivdím,“ řekl Ari. „Ale i tak — jsme panu Nicholasovi zavázáni a měli bychom mu to oplatit. Zůstaneme-li tam stejně jako pan Matcham, nepřijde aspoň Svatý František o další lodníky.“

„To je správná řeč,“ prohlásil Jón Jónsson.

Dojedli jsme tedy ve spěchu kaši, vrátili misky Williamovi, který vypadal, že už svého pána pohřbívá, a šli jsme na příď za panem Nicholasem.

„Dovolíte-li, pane,“ oslovil ho Ari, „je načase, aby se cosi podniklo… Vydáme se na ostrov a pokusíme se najít pana Matchama… Jón, Ivar a já. Přivedeme ho, bude-li to jen trochu možné.“

„Nesluší se žádat hosty o takovou službu,“ řekl pan Nicholas, „i když jsem vám vděčný za vaši velkomyslnost. Ne, Ari Arnarsone… Půjde-li kdo na ostrov, budu to já.“

„To je, pane, dovolíte-li, hloupost,“ řekl nečekaně Jón. „Zůstanete-li tam také, ztratí celá výprava Svatého Františka smysl. Vy musíte zůstat na palubě, pane… A stejně tak vaše posádka. Ostatně — my nejsme vaši služebníci, pane, a můžeme si dělat, co chceme. A pokud se nám zachtělo vyjít si na ten zlopověstný ostrov, který požírá anglické šlechtice a jejich muže, vaše zdvořilost nám v tom nezabrání.“

„Nechci, abyste nasazovali život.“

„Budeme ho nasazovat, kdy se nám zachce,“ řekl Jón Jónsson. „Prosím vás jen, pane, abyste nám dal vydat zbraně. Nemyslím sice, že příčinou zdržení pana Matchama jsou nějací divoši či zvěř, ale člověk nikdy neví.“

„Jak se chcete dostat na ostrov… Nemáme přece člun.“

„Těch třicet sáhů přeplaveme,“ řekl Ari. „Voda je sice řádně studená, ale my nepocházíme ze Španěl, pane. Jen přikažte, ať pro nás někdo sroubí malý prám, na němž bychom převezli zbraně a šatstvo.“

„Nevím, mám-li na to přistoupit,“ řekl pan Nicholas.

Snad by na to byl opravdu nepřistoupil a přemlouval nás, kdyby byl naši rozmluvu nepřerušil výkřik z mlhy.

Byl to výkřik nelidský, jako volání duše vlečené do pekel a dlouho skomíravě dozníval ozvěnou. Jakýsi vyplašený pták zapleskal křídly v ústí řeky.

„Já půjdu,“ řekl Bárd. „To byl člověk v nouzi, pane.“

„Ba,“ řekl Pétur.

„I will go, too,“ řekl William. „I go, Sir.“

Pan Nicholas mlčel a vypadal, že neví, jak se rozhodnout.

„Už jsme se rozhodli, pane,“ řekl Ari.

„Bůh vás ochraňuj,“ řekl pan Nicholas. „Nezapomenu na vaši šlechetnost. Vydejte jim zbraně… A ty, Finne — postarej se, aby měli na čem převézt ke břehu oděv…“

Voda byla ledová, ale plavat se v ní dalo. Tlačili jsme před sebou narychlo stlučenou plošinu, na kterou jsme položili sbalené šatstvo a těžké sekery. Nebrali jsme samostříly, v mlze se stejně nedalo bojovat jinak než zblízka. Navíc nám sekery mohly posloužit i k proklestění cesty, kdyby bylo třeba postupovat houštím. Směr jsme drželi podle pleskání vln, které se před námi rozbíjely o břeh. Nic jiného slyšet nebylo.

Vystoupili jsme na břeh pár kroků od člunu, který tkvěl nehybně na mělčině, vzniklé odlivem, stále řádně přivázán ke křovisku. V rychlosti jsme se oblékli; potom Ari odvázal loďku a posunuli jsme ji k vodě tak, abychom mohli rychle odrazit, kdyby to bylo třeba. Nato jsme uchopili sekery a vydali se tam, kam jsme předešlého dne viděli odcházet družinu pana Matchama.

Zpočátku byla cesta snadná; drželi jsme se břehu říčky, která tekla mělkým korytem, lemovaným pruhem písku, porostlého sporou trávou. Spatřili jsme i stopy, tu a tam v písku vytlačené, a nebylo pochyb, že jsou to stopy, pana Matchama a jeho mužů. Když jsme se ale vzdálili od pobřeží, sestoupily křoviny k vodě a museli jsme řeku opustit. Ještě chvíli jsme nacházeli stopy, ulámané konce větviček a zvadlé lístky keřů; pak ale křoví skončilo a vešli jsme do vysokého lesa, z něhož jsme viděli pouze nejbližší kmeny, nahoře mizející v mlze. Půdu pokrýval tlustý nános suchého jehličí, v němž bylo obtížné sledovat stopu, starou už více než osmnáct hodin. Brzy jsme také ztratili směr a nakonec jsme stanuli v mlze, obklopeni mlčícími kmeny prastarých lesních velikánů.

„Co teď?“ řekl jsem. „Prohledávat celý ostrov?“

„To je pro tři muže nadlidský úkol,“ řekl Jón Jónsson.

„Nerad bych se vracel se schlíplýma ušima,“ řekl Ari.

„Nemíním se vracet…“

Napadlo mě, že se onen nelidský výkřik ozval jen proto, aby nás vylákal na ostrov, kde jsme teď možná vystaveni smrtelnému nebezpečí.

„Kdybychom zavolali,“ řekl Jón, „je možné, že nám někdo odpoví.“

„Nebo se na nás sesypou kdovíjací skrelingové,“ řekl Ari. „K čemu nám budou sekery, když jich bude stovka?!“

„Pokud tady jsou,“ řekl Jón, „napadnou nás dřív nebo později.“

„Taky jsem radši, když je nebezpečí viditelné,“ řekl Ari. „Zavolejme tedy. Bude-li jich stovka, práskneme do bot. Odtud ještě k pobřeží trefíme, a nestačíme-li odrazit člun, naskáčeme do moře.“

„Dobrá,“ kývl Jón.

Neřekl jsem nic, ti dva se mi zdáli mnohem zkušenější.

„Héééj!“ zavolali jsme.

Naše volání doletělo sotva krok za mlžnou stěnu, v níž se ztrácely i ostatní zvuky, jako by nás někdo přikryl plstěným kloboukem. Zavolali jsme znovu, hlasitěji.

„Pan Nicholas bude mít obavy,“ řekl jsem. „Uslyší-li nás takhle řvát, pošle za námi další muže…“

„Tiše,“ zašeptal Ari, „zdá se mi —“

Všichni jsme zpozorněli a napínali uši směrem, kam Ari ukázal rukou.

Nejdřív jsem si myslel, že je to klam, pak snad nějaké zvíře, ale nakonec jsme se po sobě navzájem podívali se stejnou myšlenkou: Někde před námi sténá člověk, kterému ze života mnoho nezbývá.

Beze slova jsme se pustili rychlým krokem do mlhy.

Ušli jsme nějakých třicet kroků, když nás Ari posunkem zastavil. „Nemůžeme takhle dál,“ zašeptal. „Jistě není daleko — mohli bychom ho minout. Rozejděme se — ty, Jóne, vlevo… Ívar vpravo. Ale ne dál než na patnáct kroků. Abychom se aspoň trochu viděli.“

Učinili jsme, jak řekl.

Když jsem napočítal patnáct kroků, ocitl jsem se v mělké úžlabine. Měl jsem pocit, že jsem náhle sám, a hned mi přišly na mysl všechny povídačky, které jsem večer slyšel na palubě. Ostrov, který je škodlivý… ďáblův ostrov, z něhož se nikdo nevrací.

Rychle jsem myšlenky zapudil, sevřel pevněji topůrko sekery a vykročil.

Ušel jsem snad dvacet kroků, když jsem pod pokrouceným kmenem s hluboce rozbrázděnou kůrou znovu zaslechl sténání. Muselo to být blízko, ale neviděl jsem nikoho. „Ari,“ zavolal jsem, „slyšíš…?!“

Ari zavolal na Jóna. Po chvilce jsme byli zase pohromadě, ve sraženém hloučku, připraveni ke všemu. Sténání se ozvalo znovu.

„Člověk by skoro uvěřil, že je to pekelné mámení,“ řekl Ari.

Rozhlíželi jsme se mlhou, ale ač se hlas ozýval z největší blízkosti, stále jsme nikoho neviděli.

„Ďábel nesténá,“ řekl Jón.

Kolem nás byly jen stromy a mlha.

Pak Ari ukázal na jeden z kmenů, prastarý a silný tak, že by ho dva muži sotva objali. Se sekyrami, připravenými k ráně, jsme strom obešli.

Byl dutý. Z opačné strany v něm zela skoro sáh vysoká puklina, v níž napolo stál, napolo klečel jeden z mužů pana Matchama. U nohou měl kaluž krve, a když jsme ho vyprostili z dutiny stromu, spatřili jsme, že mu cosi zezadu rozervalo kytlici na rameni a zaťalo se do masa tak, že prosvítala kost.

„Dragon,“ zašeptal. „Seven-headed dragon…“

„Co říká?“ zeptal jsem se. „Drak…?!“

„Ano, drak,“ řekl Jón Jónsson. „Sedmihlavý.“

Pan Nicholas dal zraněného uložit ve vlastní kajutě a sám se ujal ranhojičské práce. Nevěděli jsme, co se za zavřenými dveřmi děje, jenom William několikrát vyšel, aby hodil do moře zakrvácenou cupaninu.

Dostali jsme se na loď bez dalších příhod; nesl jsem s Arim lodníka, který cestou nepromluvil, jenom občas zasténal, když jsme klopýtli. Jón Jónsson nás vedl a pomohl nám muže uložit do člunu. Horší práce byla dostat zraněného na palubu, ale i to se nakonec podařilo, když jsme mu z lan a kusu plátna narychlo zrobili jakási nosítka, která ostatní vytáhli k hrazení.

Lodník se jmenoval Hugo; byl to onen muž se samostřílem, který jsme ale v lese nenašli. Lišák nám řekl, že to je statečný lodník, jeden z těch, které si pan Matcham přivedl na palubu Svatého Františka s sebou. „Musela jich být velká přesila,“ dodal, „když se před nimi dal na útěk.“

„Proč myslíš, že utíkal?“ zeptal jsem se.

„Podle rány na zádech, chytráku,“ řekl Lišák.

Už cestou jsme se domluvili, že se s Hugovým sedmihlavým drakem svěříme jen panu Nicholasovi. Zatím k tomu nebyla příležitost a v kajutě byl s panem Nicholasem William. Zůstali jsme na palubě a hleděli do mlhy směrem k pobřeží, očekávajíce možné i nemožné. Viděli jsme kdysi s Arim krakena, který byl dobré tři sáhy dlouhý a měl deset hadů místo končetin. Těmito odpornými údy dokázal převrhnout a potopit loď, která sice nebyla tak velká jako Svatý František, ale netvor skrývající se na ostrově mohl být třikrát tak velký. A proč by nemohl mít sedm hlav? Nekonečná je moc Páně… „Poslyš, Ari,“ řekl jsem, „proč vůbec stvořitel vdechl život takovým neřádným zvířatům?“

„I ďábel je jeho dílo,“ řekl Ari.

„Nejen ďábel,“ řekl Jón Jónsson. „I sluhové boží…, kteří kradou a vraždí jeho jménem.“ Odplivl si přes hrazení. „I hřích dopustil… a dopustí i pomstu. Oko za oko, zub za zub.“

„Má se odpouštět,“ řekl jsem.

Jón se nevesele zasmál a neodpověděl. Vzpomněl jsem si na rozhovor v krčmě v Reykjavíku, o mužích, kterým právě pomsta vtiskla do tváře nesmazatelné znamení. Možná že byl Jón Jónsson jedním z nich — a jeho znamením mohla být i rána, která mu málem rozťala hlavu. Byl to zvláštní člověk — i bez těch plných měšců.

Asi po hodině čekání vyšel z kajuty plačící William. Pomysleli jsme na nejhorší — vzhledem k ráně se ani nedalo nic dobrého čekat. Potom vyšel i pan Nicholas, vážný a bledý. Podíval se na nás, jak stojíme na palubě, plni očekávání zlé zprávy, a řekl: „Náš bratr Hugo nás právě opustil.“

Stálí jsme s panem Nicholasem na palubě záďové nástavby, zatímco v kajutě držel smutnou stráž u dvou svící a mrtvého plačící William. Ostatní muži posádky Svatého Františka se shlukli na přídi a o čemsi tiše hovořili.

„Nuže, povězte mi, jak se všechno sběhlo…“

Vylíčili jsme tedy panu Nicholasovi, jak jsme Huga našli v dutině stromu. Jón Jónsson se zeptal, zda ještě nabyl vědomí, a pan Nicholas zavrtěl hlavou. „Byla to strašná rána,“ řekl. „Ztratil tolik krve, že se jen zázrakem udržel naživu do vašeho příchodu… Nedovedu si představit, jaká zbraň ji mohla způsobit.“

„Pokud Hugo neblouznil, když jsme ho našli,“ řekl Ari, „víme, jaká to byla zbraň, pane.“

„Hugo — promluvil?“

„Jen dvě slova,“ řekl Jón.

„Jaká slova to byla?“

„Seven-headed dragon,“ řekl Jón.

„Sedmihlavý drak…?!“

Jón pokrčil rameny. „Tak to řekl, pane.“

„Nemohli jste se přeslechnout?“

„Ne, pane. Slyšeli jsme to všichni.“

Pan Nicholas zavrtěl hlavou. „Sedmihlavý drak… Slyšel jsem, jak pan de Gozón na ostrově Rhodos zabil draka, který loupil venkovanům ovce… Ale ten měl jen jednu hlavu…“

„Ságy vyprávějí o hadu Níddhögovi, pane,“ řekl jsem. „A kraken, kterého jsme viděli před pěti léty ve Vinlandu, měl deset údů, podobných hadům… Oči jak měděnce… a zobák, kterým by přeštípl dospělého muže.“

„Takovou ránu, pane,“ řekl Ari, „vedenou shora dolů mohl způsobit jen nějaký obrovský dráp. Lišák říkal, že Hugo byl statečný muž… Přesto utíkal, aby spasil život. Nerad to říkám, pane… Myslím, že byl poslední z těch čtyř. Snad proto ho drak nechal utéci, jen se po něm ohnal tlapou.“

„Ubohý Matcham,“ řekl pan Nicholas. „I ti dva… a Hugo. Ale co když to tak nebylo? Možná že se někde skrývají… V nějaké jeskyni… Nebo na stromech.“

Jón Jónsson pokrčil rameny. Ari se díval stranou do mlhy. „Snad by nám dali nějaké znamení, pane,“ řekl jsem.

„Nechci už vydávat všanc životy kohokoli,“ řekl pan Nicholas. „Řekněte, co byste udělali na mém místě?“

„Já bych, pane, odrazil na moře,“ řekl Jón. „Nejsme v bezpečné vzdálenosti od břehu. Pak bych zakotvil a čekal. Je-li pan Matcham naživu, buď najde řešení, jak se vrátit — nebo jak nám dát znamení. Mlha se zase rozplyne. Pak bychom měli ve dne vidět kouř a v noci světlo ohně. V žádném případě bych neposílal na ostrov další muže. Zůstanou-li tam další čtyři, bude jistě obtížné s tak velkou lodí manévrovat. Nejsem ovšem plavec, pane. Pravda je, že bychom mohli posílat na břeh jednoho muže za druhým, až by na lodi nikdo nezbyl… A stejně bychom se nedověděli, kam se poděli.“

„To je opatrné a prozřetelné,“ řekl Ari. „Ale vůbec se mi to nelíbí.“

„Učiňme tedy nejdřív to první,“ řekl jsem. „Odrazme od ostrova… Aspoň ven ze zátoky. Pokud se mlha rozplyne, uvážíme, co dál.“

„Snad je to tak správné, Ívare Einarssone,“ řekl pan Nicholas. „Půjdu se teď modlit za duši toho ubohého Huga… Postaráte se o loď? Řekněte Lišákovi, že je to můj rozkaz…“

Po chvilce zařinčel kotevní řetěz, Svatý František napjal plachty a v mírném vánku od severovýchodu se vzdálil od pobřeží natolik, že šplouchání příboje utichlo v mlze.

Po celý den bylo vidět sotva od přídě k zádi.

Part Nicholas se modlil u mrtvého. William se pustil do vaření, protože od ranní kaše nebylo na jídlo ani pomyšlení. Teď voněla z kotle uzenina, ale na dobré náladě to nikomu nepřidalo.

Hned jak jsme se vzdálili od ostrova a kotva dopadla na dno v hloubce dvaceti tří sáhů, shromáždili se všichni kolem nás, lačni zpráv, které jsme přinesli z ostrova a zatím svěřili jen panu Nicholasovi. „Víme, že jste nám neřekli všechno,“ řekl zarputilý Trojzub. „Nenašli jste přece toho ubohého Huga v dutině stromu jen tak. Jistě jste viděli ještě něco jiného.“

„Neviděli jsme nic,“ řekl mu Ari. „Je tam stejná mlha jako tady. A v lese ještě větší.“

„Já tu ránu viděl,“ nedal se odbýt Trojzub za souhlasného mručení ostatních. „To přece neudělal nůž ani sekera. A neudělal to ani medvěd. Museli jste přece vidět nějaké stopy.“

Jenom Bárd s Péturem stáli opodál a věnovali se své oblíbené zábavě. Plivali přes hrazení do vody. Tím ovšem nechci říci, že by neposlouchali.

„Povídám, že jsme neviděli nic,“ opakoval Ari Trojzubovi. „A co způsobilo tu ránu… Inu, těžko říct. Také jsem ještě takovou neviděl. Ale co všechno jsem ještě neviděl — a možná ani do smrti neuvidím? Bylo by toho na pěkně tlustou knihu.“

„Tak či onak,“ řekl Jón Jónsson, „Hugo to má za sebou. Na pana Matchama nemyslíte? Je to přece váš velitel… A zatím jste se v jeho službách neměli zle, i když vám jistě občas rozdal i sem tam nějaký ten štulec. Vynahradil vám to zase na stravě. Plul jsem na všelijakých lodích za obchodem… A nikde jsem neviděl lodníky s tak mastnými hubami, jako jsou vaše.“

„Pan Matcham chtěl dobrou práci,“ řekl Lišák. „A nešetřil na stravě ani na platu. Po téhle plavbě bych nemusel nejmíň dva roky na moře.“

Ostatní souhlasně zamručeli a málomluvný Finn řekl: „Tak. Je to svatá pravda, Lišáku. A je hanba, že ho necháváme na tom zlopověstném ostrově.“

„A co chceš dělat, hlupče,“ zavrčel Trojzub.

Dobrák Finn neodpověděl, jen se omluvně pousmál.

„Samé hloupé řeči,“ pokračoval Trojzub. „Máme se na Svatém Františku dobře; však to nikdo nepopírá. Pan Matcham je dobrý pán. Jenže my jsme teď na lodi a on je kdoví kde. Nebo snad chcete říct, že bych se měl sebrat a jít ho hledat? Kdepak, holoubci. Nechci se vrátit jako Hugo… Do hrobu mám ještě daleko. Tatík se dožil devadesátky ve zdraví a ještě tu mohl být, kdyby ho omylem nepověsili.“

„Já půjdu,“ ozval se najednou jeden z Angličanů.

„Půjdeš-li ty, Thomasi… Půjdu také,“ řekl jiný, jménem Guy.

„To jsou jenom pošetilé nápady,“ bručel Trojzub. „Až se zvedne mlha, zapomenete na ně.“

„Měli bychom jít,“ řekl Finn.

Jón Jónsson se obrátil k Williamovi s jakousi otázkou; kuchař v odpověď souhlasně zakýval, opakuje přitom několikrát: „Yes, yes, I want to go.“

Usoudil jsem z toho, že by na ostrov šel i on, a rozhodl jsem se stejně. Sedmihlavý drak je sice sedmihlavý drak, ale i ten je přece smrtelný. Sigurd zabil draka Fáfniho a snědl jeho srdce. Pan Nicholas hovořil o panu de Gazón na ostrově Rhodos. Možná že by na zdejšího draka stačily oštěpy…, smolnice… a samostříly. A sekery. Těmi by se daly utnout všechny hlavy, až netvor zdechne.

Kvečeru se mlha zvedla a objevilo se zapadající slunce.

Když pan Nícholas vyšel z kajuty, oslovil ho Jón Jónsson: „Ráno se vydáme na břeh znova, pane. Není křesťanské zanechat své bližní ve spárech kdovíjakého divokého zvířete.“

„Nemohu vás nutit, abyste zůstali, Jóne Jónssone,“ řekl pan Nicholas. „Přesto vás o to prosím.“

„Já půjdu také, pane,“ řekl Bárd. „I můj přítel Pétur.“

Přiloudal se Finn a řekl: „Dovolíte-li, pane… Chci také jít. I Thomas a Guy…“

„Myslíte snad, že jsem zbabělec,“ ozval se Trojzub. „Čeho bych se měl bát? Zvěře? Poradíme si s ní. A jsou-li to lidé… Poradíme si s nimi právě tak. Dejte nám samostříly, pane.“

Připojil se k nám i William, který předtím drhl kotel pískem, a zbylí tři Angličané, Andrew, Harry a Shaun. Jenom Lišák mlčel a omotával provázkem konec roztřepeného lana.

„Chci k vám být upřímný,“ řekl pan Nicholas. „Hugo před smrtí promluvil… Slyšel ho Jón Jónsson i jeho přátelé. To hrozné zranění skutečně způsobilo zvíře… Jakási obluda, zapomenutá na tomto ostrově snad od stvoření světa. Sedmihlavý drak.“

Nikdo nepromluvil. Jen Trojzub hlasitě polkl.

„Půjde-li nás sedm, pane,“ řekl Finn, „snad stačíme i na něj…“

„Ať vám Pán žehná za vaši věrnost a odvahu,“ řekl pan Nicholas. „Nemohu od vás žádat, abyste nasadili životy.“

„Pohledíte, pane,“ řekl Jón, „všichni chtějí jít. I William, který se jistě lépe ohání vařečkou než zbraní. Nikdo z nás by si do smrti neodpustil, že jsme nepodnikli pro záchranu pana Matchama a jeho dvou mužů všechno. Nemůžeme odplout, dokud se aspoň nepřesvědčíme — o jejich smrti… Co nám zbývá? Ozbrojit se po zuby a jít na ostrov. Buď je zachráníme, nebo najdeme aspoň jejich kosti. A pokud zemřeme — nu, zemřeme aspoň smířeni s bohem, neboť se tak stane při konání křesťanského skutku. A naše duše vystoupí přímo k nebesům.“

„Máš pravdu, Jóne Jónssone,“ řekl pan Nicholas. „Půjdu s vámi také.“

Velkou část noci jsme se chystali na netvora.

Zručný řemeslník Finn koval na malé výhni hroty k oštěpům; Trojzub vyráběl ratiště z tyčí od kotevního vrátku. Bárd s Péturem a Lišákem připravovali smolnice z hadrů, které pevně přivazovali k dřevěným rukojetím, zatímco William vařil na ohni smůlu. Angličané čistili a seřizovali čtyři samostříly, které poněkud zrezivěly ve skladišti mírumilovné lodi oxfordských mnichů, a já s Jónem a Arim jsme se pustili do ostření sekyr.

Noc byla jasná; z ostrova se nic neozývalo.

Když vyšlo slunce, pojedli jsme střídmě a napili se vina, neboť pan Nicholas poručil Williamovi otevřít menší soudek.

Pak bylo třeba určit, kdo zůstane na palubě.

William zůstat nechtěl, stejně jako další muži pana Matchama; posléze los určil Pétura a hubeného Hřebíka, po otci Frísa, po matce Dána.

Nechtěl zůstat ani Lišák, který se předtím nikterak neměl k souhlasu s naší výpravou na sedmihlavého draka. Ale nakonec přece jen poslechl pana Nicholase; bylo třeba, aby na palubě zůstal někdo, kdo se vyzná v řízení lodi. „Možná že se nevrátíme všichni,“ řekl pan Nicholas. „Je možné i to, že polovina z nás bude zraněna. A nevrátí-li se nikdo z nás…“

„Pak tu nebudu nic platný, pane,“ namítl Lišák. „Se dvěma muži…“

„Vztyčíme-li před odchodem plachtu,“ řekl Ari, „dokážeš vyvést loď na moře. Pokud ji budeš řídit přímo na západ, dopluješ k Irsku nebo Skotsku.“

„Možná že ve třech nevytáhneme kotvu.“

„Přesekni řetěz,“ zabručel Trojzub.

„Bez kotvy a řetězu… I když dopluju k Irsku, rozbiju loď.“

„Ve skladišti jsou náhradní,“ řekl Bárd.

„A místo řetězu stačí lano,“ dodal Ari. „Pokud bude vítr příliš silný, plachtu před přistáním prostě odříznete…“

„Pán vám nedá zahynout,“ řekl pan Nicholas.

„Ano, pane,“ kývl nakonec Lišák. „Udělám, jak poroučíte. Ale radši se vraťte, pane… I s panem Matchamem.“

Potom jsme vztyčili velkou plachtu; o menší na přídi řekl Lišák, že na ni dva muži stačí, bude-li potřeba. Nato jsme se nadvakrát přeplavili ke břehu, který toho rána vypadal jako nejmírumilovnější břeh na světě.

O dalším není třeba mnoho slov.

Prošli jsme ostrov křížem krážem, na každém kroku očekávajíce sedminásobné zařvání nestvůry. Spálili jsme všechny smolnice ve tmavých slujích, které jsme objevili na úpatí kopců. Vyšplhali jsme na kdejaký vysoký strom, vystoupili na všechny vrcholky pahorkatiny a prohledali tok řeky od pramene až k ústí, pátrajíce po drakově napajedlu.

Netvor se neukázal; po panu Matchamavi a jeho dvou mužích jako by se slehla zem.

IV

PODIVNÉ PŘIVÍTÁNÍ V ESNARSFJORDU; JAK JSME SE SETKALI S PANEM ÍVAREM BÁRDARSONEM; O POMĚRECH V GRÓNSKU; JAK JSME SE STALI ČLENY POSÁDKY SVATÉHO FRANTIŠKA

Když jsme se vrátili na loď, rozhodl pan Nicholas, že pohřbíme Huga na břehu říčky a počkáme ještě tři dny. Pokud se do té doby nestane nic, co by nám dalo aspoň naději, že je pan Matcham a jeho muži naživu, odplujeme do Gardaru v Grónsku.

Tak jsme také učinili; vykopali jsme hrob a uložili do něj mrtvého v prosté rakvi, kterou sroubil Finn. Po modlitbě za jeho duši jsme na nízkém rovu vztyčili kříž, na který Finn přibil měděnými hřeby olověnou destičku. Na přání pana Nicholase jsem do ní vyryl tento nápis: Zde v Pánu odpočívá Hugo, k smrti poraněný drakem, žijícím na tomto Bohem opuštěném ostrově. Protož nevstupuj na ostrov, abys nesešel strašnou smrtí. Loď Svatý František, Bristol, L. P. 1360. Requiescat in pace. Latinská slova znamenala: Nechť odpočívá v pokoji.

Po třech dnech smutného čekání jsme zvedli kotvu a Svatý František zamířil k severu. Protože po oněch politováníhodných událostech přišel nejen o velitele, ale i o druhého kormidelníka pana Henryho a dalších pět mužů, nabídli jsme panu Nicholasovi svou pomoc. Ari střídal u kormidla Lišáka a já s Jónem Jónssonem jsme se přidali k posádce.

Cestou jsme ještě mnohokrát hovořili o tom, co se mohlo přihodit skupině pana Matchama, ale žádné přijatelné vysvětlení jsme — ovšem kromě draka — nenašli. Trojzub tvrdil, že draci létají, takže pokud nestvůra pana Matchama a jeho dva muže sežrala, mohla v mlze odletět jinam, aniž bychom ji viděli. Ari byl toho názoru, že nažraný drak nelétá. Trojzub se přel, že nikdo z nás neví, jak byl drak velký. Mohl být tak veliký, že pro něj tři muži nemuseli znamenat nijaké zvláštní sousto. Bárd poznamenal, že by v tom případě nenechal Huga uniknout.

Vzpomněl jsem si znova na onu pověst o Sigurdovi drakobijci… Jenže poražený Fáfni nebyl skutečný drak. Byl to člověk, který se v netvora proměnil. Napadlo mě, že je drakem někdo z nás, což by vysvětlovalo, proč jsme na ostrově nic nenašli — ale rychle jsem onu hroznou myšlenku zapudil.

Pan Nicholas po vyplutí vycházel z kajuty, jen aby změřil polohu lodi a určil kormidelníkovi směr; jinak se neukazoval na palubě a William řekl Jónovi, že hledí do map, vzdychá a zapomíná jíst. Náš lodní kuchař k Jónu Jónssonovi velice přilnul, snad proto, že právě Jón podnítil ostatní, aby se vydali na záchrannou výpravu. Často spolu o čemsi tiše hovořili, až mi jednou u kormidla řekl Ari: „Už ani nepředstírá, že mu nerozumí.“

„Rád bych věděl, proč se vydává za Nora z Bergenu,“ řekl jsem. „Kupcem možná je… Ale nejspíš odněkud z Anglie.“

„Hm,“ kývl Ari. „Na kupce je vskutku málo lakomý.“

Zeptal jsem se, zda bychom neměli upozornit pana Nicholase.

„Copak je to naše věc?“ řekl Ari. „Kdyby hrozilo nějaké nebezpečí… Jenže Jón přece nemohl vědět, že se dostane na palubu Svatého Františka. I kdyby měl kdovíjaké úmysly, byl by s nimi sám. A nikde není psáno, i když nějaké úmysly má, že jsou špatné.“

„Něco takového mě ani nenapadlo… Nebýt jeho, nikdo by se byl neodvážil na ostrov. Vždyť přesvědčil i pana Nicholase,“ řekl jsem.

Dál už jsme o tom nehovořili.

Třetího dne plavby, kdy jsme co nejdříve očekávali zemi na severu, vystoupil na palubu zadní nástavby pan Nicholas. „Přemýšlel jsem o tom, jak nazvat v mé nové mapě ono místo,“ řekl. „Mělo by nést jméno svatého Františka . Ale nakonec jsem na mapu napsal: NEBLAHÝ OSTROV, TAK ŘEČENÝ BREASIL, OBJEVENÝ ROBERTEM MATCHAMEM, VELITELEM LODI SVATÝ FRANTIŠEK Z BRISTOLU, L. P. 1360.“

„Je u nás takové přísloví,“ řekl Ari, „které praví: Jediné je, co věčně trvá — po mrtvém pověst.“

„Málokdo má takový náhrobek, pane,“ řekl jsem.

Od té chvíle už pan Nicholas zase stával na můstku či rozmlouval s mužem u kormidla, zatímco jsme všichni bedlivě sledovali severní obzor; ale teprve po ránu pátého dne plavby od Breasilu se objevily první neklamné známky země.

S jistým dojetím jsem sledoval pobřeží Grónska, kam jsem před pěti léty doplul na potápějící se Magnúsarsúdin. Nejprve se vynořil už z velké dálky viditelný Hvarf; nechali jsme onen význačný bod, kterým se řídí všechny lodi připlouvající do grónských přístavů, po pravoboku, minuli jsme Herjúlfsfjord a mířili k ostrovu Hvarsgnipa. Setkali jsme se tam s rybářskými lodicemi, které směřovaly do Herjúlfsnesu, a volali jsme na ně; ale posádky se neměly k odpovědí a zdálo se, že velice spěchají. Brzy nám zmizely za rozeklaným pobřežím, takže jsme pokračovali v plavbě k severozápadu, majíce s větrem v zádi po pravoboku vysoké hory korunované ledovci.

Před pěti léty jsme vpluli do Einarsfjordu, na jehož severovýchodním konci leží Gardar, za večerní tmy. Tentokrát bylo časné odpoledne a slunce zářilo jako v létě; dokonce jsme nepotřebovali lodivoda, protože Ari nemusel předstírat neznalost zdejších břehů, které před léty obeplouval jako lodník podloudnické kogy.

Vpluli jsme mezi mysy Einarsfjordu zcela bezpečně a po dvou hodinách jsme v slábnoucím větříku dorazili k vesnici, nad níž se na skále tyčí budovy kláštera, přilehlé k vyššímu kamennému chrámu svatého Mikuláše.

Tak vypadá Gardar, sídlo biskupského správce pana Ívara Bárdarsona.

Skasali jsme hlavní plachtu a zakotvili půldruhého provazce od mola, u něhož se houpaly dva nízké čluny na úvazných lanech. Překvapilo mě, že na rozdíl od naší minulé cesty nestáli na břehu mniši, ale několik mužů ozbrojených oštěpy a sekyrami; zdálo se, že se k nim přidávají další, kteří se objevovali mezi nízkými, drnem pokrytými budovami, a jako ve spěchu utahovali pod bradami řemínky helmic.

„Myslel jsem, že je to biskupství,“ řekl mi Jón Jónsson. „Tohle vypadá spíš na nějakou tvrz. Rojí se tu ozbrojenci, jako by nás měli za útočníky…“

„Minule tu byli jen mniši,“ řekl jsem.

„Tihle na mnichy nevypadají.“

Jeden z mužů postoupil vpřed a zavolal: „Kdo jste a co hledáte v Gardaru…?!“

„Nu,“ řekl pan Nicholas, který vystoupil na přídní palubu, „nemyslím, že se hodí, abych křičel přes třicet sáhů vody. Řekni jim, kdo jsme, Trojzube.“

Trojzub si dal dlaně k ústům a zařval býčím hlasem: „Naše loď se jmenuje Svatý František a pluje z Bristolu!“

„A co chce v Gardaru?“ opakoval otázku ozbrojenec.

„Pan Nicholas z Lynne chce navštívit pana správce,“ houkl Trojzub.

„Kdo?“ znělo přes vodu.

„Pan Nicholas z Lynne,“ řval Trojzub. „Sedíš si na uších?“

„Počkejte na lodi,“ odpověděl muž na břehu. „Pošlu zprávu panu biskupskému správci.“

„Dobrá,“ řekl pan Nicholas. „Počkáme.“

Viděli jsme, jak jeden z mužů odchází po schodech tesaných v kameni k horním stavbám.

„To je podivné uvítání,“ řekl pan Nicholas. „Myslel bych, že je potěší návštěva — ty tu jistě nejsou příliš časté. A místo toho nás nechávají čekat před hradbami, jako by se nás báli.“

„Třeba se bojí, pane,“ řekl Ari.

„Svatého Františka…?!“

„Každé lodi, kterou neznají… Lodi sem vždycky nepřivážejí jen potřebné zboží. Mohou přivézt i nemoc…“

„Myslíš černou smrt, Ari Arnarsone…?“

„Ano, pane. Sama se přes moře nedostane. A tak použije lodi, jako každý jiný.“

„Naštěstí teď v Evropě spí.“

„Ano, pane,“ kývl Ari. „Ale oni to nevědí.“

Čekali jsme, až se posel vrátí. Angličtí lodníci posedávali na stočených lanech. Trojzub přecházel po palubě sem a tam, a tvářil se, jako by se ho urážlivé jednání gardarských stráží osobně dotklo. Bárd s Péturem plivali do vody a Lišák seděl na palubní obrubě příďové nástavby. Jenom Finn nezahálel a štípal třísky pro Williama, který zavěsil nad ohniště svůj měděný kotel.

Netrvalo dlouho a ozbrojenec se objevil na schodišti s několika mnichy. Jeden z nich měl kápi shrnutou na záda a jeho hubený obličej se roztáhl k úsměvu, když došel na molo. „Vítejte, bratři,“ zvolal. „Vítejte v Gardaru.“

Byl to sám biskupský správce pan Ivar Bárdarson.

„Není to pro vás země zcela neznámá,“ řekl pan Nicholas, když jsme spustili člun. „I pan správce si na vás možná vzpomene. Doprovoďte mě, Ari Arnarsone, Ivare Einarssone… i ty, Jóne Jónssone. Ostatní jistě rádi zůstanou u kotle s kaší.“

Byla to nenadálá čest; nebyl jsem ovšem už sedmnáctiletý výrostek, ale islandský sedlák, i když jsem měl měšec stejně prázdný jako tehdy před pěti léty. Ari byl majitelem lodi a nebylo důležité, že ji ztratil. A pokud se Jóna Jónssona týkalo, byl bohatým kupcem — aspoň podle vlastního tvrzení. Jistě jsme se k doprovodu pana Nicholase hodili líp než kdokoli z posádky — snad vyjímaje Williama, jehož způsoby byly jistě uhlazenější než naše.

Zasedli jsme s Arim k veslům a po chvilce jsme hodili lano na kůl přístaviště.

Pan Ívar Bárdarson, který se od naší poslední návštěvy nijak nezměnil, podal panu Nicholasovi obě ruce. „Ještě jednou bud vítán, bratře,“ řekl svým zpěvavým hlasem. „Nemívám tu návštěvy často… a návštěvy učené vůbec ne. Slyšel jsem o tobě, když jsem pobýval v Norsku; mnohá loď vděčí tvému vědění za šťastný návrat.“

„I já o tobě slyšel jen to nejlepší, bratře,“ řekl pan Nicholas. „Chci napsat knihu o plavbě v severních vodách… A ty mi můžeš poskytnout mnohou cennou radu. Ale abych nezapomněl — zde jsou muži, kteří cestou do Grónska rozbili svou loď na útesu. Od chvíle, kdy jsem je vzal na palubu, učinili pro mne mnoho dobrého. Ari Arnarson, jeho švagr Ívar Einarsson… a Jón Jónsson, kupec z Bergenu.“

„Nebesa chvaltež tuto šťastnou chvíli,“ zvolal pan Ívar. „Vždyť tyhle dva statečné plavce dobře znám! Tys ovšem byl mladíček, Ívare — teď je z tebe skutečný muž. Ari se stal tvým švagrem… To tedy pojal za manželku tvou sestřenku Oddrún? Vítej i ty, Jóne Jónssone…, i když nevím, čím může moje chudá země prospět tvému obchodu… A co pan Pál Knútsson? Zdraví mu slouží? A jaká to byla

loď, která se potopila, Ari Arnarsone? Nebyla to snad — Magnúsarsúdin…?!“

„Ne, pane,“ odpověděl Ari. „Byla to moje loď…, docela malá. Pluli jsme na ní jen my tři.“

„Pan Pál mi svěřil, když jste tu pobývali naposled, že hodlá předat velení na Magnúsarsúdin tobě … Neučinil to tedy?“

Ari stručně vysvětlil, že to sice pan Pál Knútsson, králův dvořan, učinil, ale protože byl Ari v nebezpečí, že ho ze žárlivosti pan Ráni Úlfsson obviní v Bergenu z podloudnictví, raději opustil loď už na Islandu. Což jsem ovšem udělal i já, jakožto věrný přítel, a moje sestřenka Oddrún, jako dívka, kvůli které celá mrzutost vznikla. „A teď žijete na Islandu?“ zeptal se pan Ívar, když Ari domluvil.

„Ano, pane,“ řekl jsem. „Ari s Oddrún ve Velrybím zálivu a já na jedné usedlosti severně od Skálholtu.“

„Se svou ženou…?“

Ač mi pan Ívar řekl, že je ze mne skutečný muž, začervenal jsem se. „Nejsem ženatý, pane,“ řekl jsem. „Já —“

„Ívar chce vlastní půdu,“ dopověděl za mě Ari. „Jenže pozemky patří panu biskupovi…“

„A tvůj švagr je stejně chudý, jako je statečný,“ kývl pan Ívar Bárdarson. „Je-li pak ještě správcem ve Skálholtu pan Kristján…?“

„Je, pane,“ řekl jsem. „Dobře ho znám.“

„Pak by se snad dalo něco dělat,“ řekl pan Ívar. „Ale nestůjme přece na tom chladném povětří… Pojďme, přátelé, usedneme ke stolu a já vyměním obstojnou večeři za novinky, po kterých lačním.“

Usedli jsme ke dlouhému stolu z jedlových fošen. Protože malými okénky, zalepenými blánou, dopadal dovnitř jen matný svit, zažehl jeden z mnichů několik olejových kahanců, jejichž prskající světélka dodala jídelně jistou útulnost. Ve velikém krbu plál oheň, živený rašelinou, a odlesky plamenů hrály na stěnách, hladce omítnutých a pomalovaných postavami světců, kteří strnule hleděli ke zčernalému stropu z dlouhých, jen nahrubo otesaných trámů. Další mniši přinesli skopovou pečeni na kamenné míse a ve velkém džbánu víno, o kterém pan Ívar řekl, že réva pro jeho výrobu vyrostla v Grónsku; abychom tudíž omluvili jeho jakost, neboť v Grónsku roste réva při zemi a nazývá se šícha. „Většinu úrody spořádají ptáci,“ dodal. „Leč i tak jsou ty bobule darem božím… A víno z nich používám i při mši. Pokud se těla Páně týká — to je horší. Zimy jsou rok od roku tužší, obilí tady nevyroste a chleba pro Gróňany se nedostává. Zapomíná na nás pan král. Poslední loď, která přivezla zrno, odplula před dvěma léty… Norská loď. A onen neblahý zákaz pro cizí kupce stále trvá.“

„Chceš říci, že sem celé dva roky nikdo nepřiplul?“ podivil se pan Nicholas.

Pan správce se trpce pousmál. „Neudivilo vás moje klášterní vojsko? Dvakrát nás navštívili piráti… Poprvé napadli Herjúlfsnes, ale byla to jen jediná loď, kterou muži spojenými silami zahnali na útěk. Podruhé připluly hned tři, ale to už jsme byli připraveni. I tak nás to stálo několik životů a utrpěli jsme velkou škodu na dobytku. Navíc se ze severu tlačí skrelingové. Nejsou bojovní — to je naše štěstí. Nikdo neví, kolik jich vlastně na severu žije… V posledních létech byly vskutku kruté zimy — snad je vyhánějí z jejich domova.“

„Myslel jsem, že se mí přátelé vrátí domů obchodní lodí,“ řekl pan Nicholas. „Nenapadlo mě, že sem žádné neplují. Rozdělím se s tebou o své zásoby, bratře… Svatý František má skladiště plná. Ale to pro vás bude jen kapkou v moři. Naše loď patří řádu… Snad bychom mohli poslat další lodi se zrnem. Pokud to bude výpomoc anglických minoritů grónským bratřím — nebylo by to proti zákazu norské koruny. Ostatně bychom si snad mohli vyžádat zvláštní výjimku. A kdo ví, zda bude král Hákon trvat na zákazu, který vydal jeho stejnojmenný prapraděd v době, kdy ještě Gróňané neumírali hladem.“

„Ještě neumíráme,“ řekl pan ívar. „Vody jsou plné ryb, tuleňů i mrožů… Kdo neskládá ruce v klín, život uhájí. Tím nechci říci, že by nám vaše pomoc nepřišla vhod. Přišla — a jak. Král by snad neměl námitky… Pokud ovšem anglické lodi nepovezou z Grónska do Anglie mroží slonovinu.“

„Uvážím to, bratře,“ řekl pan Nicholas. „Na zpáteční cestě chci navštívit Bergen… Pokud bych našel někoho, kdo by mi vymohl slyšení —“

„Ptal jsem se už na pana Pála,“ připomněl pan správce.

Museli jsme přiznat, že od našeho útěku z paluby Magnúsarsúdin v Reykjavíku nemáme žádné zprávy z Norska, aspoň ne takové, které by k něčemu byly.

„Pan Pál Knútsson,“ řekl pan Ívar, „se jistě těší stejnému zdraví jako před pěti léty. A právě tak asi oddaně slouží synovi, jako sloužil otci. Jako dvořan znalý grónských poměrů je tou pravou osobou… Dám ti pro něho list, bratře. A druhý pro pana biskupa v Nidarósu.“

„Výborně,“ kývl pan Nicholas.

Během hovoru jsme samozřejmě nezaháleli a ze skopové pečené pomalu zbývaly jen kosti, na které čekali dva huňatí psi. „Zaslouží si je,“ řekl pan Ívar. „Při boji s piráty odvedli dobrou práci… Rozhodli jsme se rozmnožit smečku — a vycvičit je k obraně.“ Vzdychl. „Je to smutné, musí-li člověk štvát zvíře na bližního.“

„Jde-li o piráty, je to jenom vnější podoba, pane,“ řekl Ari.

„Přesto mají duši,“ řekl pan Ívar.

Mnich, který přisluhoval u stolu, nám nalil vína do hliněných pohárů. Když jsme se napili, obrátil se pan Ívar Bárdarson ke mně. „Pohovořme si teď o tobě, Ívare Einarssone,“ řekl. „Zdá se, že tě k Islandu nic neváže…“

„Mám tam nevěstu, pane,“ řekl jsem.

„A tak,“ pokývl pan Ívar. „Myslel jsem, že bys mohl zůstat u mě… Takže se vrátíš s panem Nicholasem…?“

„V tom je právě háček,“ řekl pan Nicholas. „Nemám v úmyslu vracet se… Přinejmenším ne hned. Chci prozkoumat severní vody co nejvýš, snad i navštívit neznámé západní země. Nevím, jak dlouho taková cesta potrvá. Možná i rok. A Ívar Einarsson i Ari Arnarson se měli vrátit domů nejdéle do měsíce. Proto jsem počítal s nějakou obchodní lodí.“

„A Jón Jónsson?“

Jón, který dosud neřekl ani slovo, pokrčil rameny. „Chtěl jsem se tu poohlédnout po obchodních možnostech,“ řekl. „Z pověření některých kupců z Bergenu, pane.“

„Chtějí obnovit obchod s Grónskem?!“

„Snad, pane.“

„Nemáme v Grónsku loď, která by se mohla vydat k Islandu,“ řekl pan Ívar. „Mívali jsme je. Jenže loď nevydrží věčně. Není dříví na stavbu nových. A i kdyby se taková loď našla, majitel nebude pokoušet osud. Ari Arnarson je zkušený plavec — a přece přišel o loď… Ještě jsi mi neřekl, co se vlastně stalo…“

„Narazili jsme na skálu, pane,“ řekl Ari.

„U východního pobřeží?“

„Ne, pane… Byla to docela neznámá skála.“

„Neznámá skála mezi Islandem a Grónskem?!“

„Bylo to hodně na jih od běžné plavební dráhy… Ve vánici nás vítr snesl. Neměli jsme na lodi kompas.“

„A tam vás našel Svatý František?“

„Ano, bratře,“ řekl pan Nicholas, „tam jsme je našli… Když jsme tam utopili člun i s druhým kormidelníkem a dvěma muži.“

„Vyprávějte…“

Pustili jsme se tedy do vyprávění: mnich, který postával u krbu, se přiloudal blíž, aby lépe slyšel, a pan správce nás co chvílí přerušoval vzdycháním a slovy: „Skutečně Breasil…? Ach, ne… Sedmihlavý drak…! Neříkejte… Pán s námi…!“ A když jsme skončili, řekl jen: „Musím přinést své mapy.“

Vrátili jsme se na loď hodně pozdě a sotva jsme ulehli, usnuli jsme. Pan Nicholas přijal pohostinství pana biskupského správce; když jsme se probudili, nebylo po něm ještě ani vidu, takže jsme po Williamově ovesné kaši vyšli na palubu a pustili se s ostatními do drobných oprav lanoví, mytí paluby a překládání zásobních plachet. Jóna Jónssona jsme zahlédli na břehu, jak hovoří s jedním ze strážných poblíž mola; Lišák nám řekl, že ho převezli na břeh Bárd s Péturem a dvěma anglickými plavci, kteří si zároveň vzali na starost naplnění několika sudů čerstvou vodou.

„Poslyš, Ívare,“ řekl mi Ari, když jsme skončili s prací a posadili se v závětří nástavby, „zdá se, že se hned tak domů nedostaneme. Taky nevím, jak to uděláme s penězi, které jsme obdrželi… Měli bychom jich polovinu vrátit, když jsme Jóna dovezli jen do Grónska.“

„Nedovezli jsme ho ani do Grónska,“ řekl jsem.

„Jeho vinou,“ zasmál se Ari.

„Myslím, že bychom se byli potopili, i kdyby nebyl u kormidla právě on,“ řekl jsem. „Víš, že tam ztroskotal i druhý kormidelník Svatého Františka.“

„Zdá se, že nebyl příliš zkušený.“

„Jistě zkušenější než Jón.“

Ari chvíli mlčel. Vypadal, že má nějaký nápad, podle toho, jak si mnul špičku nosu. „Tak ven s tím, Ari,“ řekl jsem.

„Inu…“ zabručel, „nebýt Oddrún…“

Musel jsem se zasmát. „Nebýt Herdís,“ řekl jsem, „taky bych domů nepospíchal. Proč nepobýt nějaký čas u pana správce? Mohl bych mu prokázat kdovíjaké služby… Jistě by pak za mě ztratil slovo u pana Kristjána. Peníze od Jóna bych ušetřil.“

„Mohl bys vydělat další.“

„U pana Ívara určitě.“

„Jaký jsi to nedovtipa,“ řekl Ari.

„Dobrá, mluv dál.“

„Proč nezůstat na Svatém Františku?“ řekl Ari. „Pan Nicholas potřebuje aspoň čtyři další muže. Mohl by najmout dva Gróňany… a nás.“

V první chvíli se mi to nelíbilo. „Vrátili bychom se za půl roku… nebo za rok,“ namítl jsem. „A celý ten čas si bude Herdís i Oddrún myslet, že jsme mrtví.“

„Máš pravdu,“ zabručel Ari. „Jenže na Island se stejně nedostaneme.“

„Třeba přece jen připluje nějaká loď…“

„Slyšel jsi, jaký je tu ruch. Chceš čekat na piráty?“

„Utíkat nebudu.“

„Jaképak utíkání? Pan Nicholas nás potřebuje. A až se vrátíme, doveze nás domů. Vyděláme si slušné peníze. Není to lepší než čekat v Gardaru a nakonec se stejně dočkat jen Svatého Františka? Nebo myslíš, že sem připluje jiná loď jen kvůli nám…?“

Nemohl jsem popřít, že má pravdu. Ne že by mě další cesta nelákala… Ale vzpomínka na Herdís byla silnější.

Večer se vrátil pan Nicholas v doprovodu pana správce biskupství. Bylo krátce po západu slunce; po chvíli se rozsvítilo světlo v okénkách velitelské kajuty. Lodníci seděli na kotoučích lan i na přídní nástavbě, pojídajíce placky a sýr a zapíjejíce to pivem. Moře bylo klidné a ledovce na štítech grónských hor ještě růžověly západem.

„Vypadá to tu docela jako na Islandu,“ řekl Ari.

„I pod Hardangerem bývaly takové večery,“ řekl jsem. „Když slyším, jak v klášterním chlévě bučí krávy, nic mi nechybí.“

„Něco snad přece,“ řekl Ari.

„Ano,“ souhlasil jsem. „Něco přece. Jenže o tom se nemluví.“

„I tady jsou hezká děvčata.“

„Snad… Co je to platné.“

Ari se nevesele zasmál. „Právě. Co je to platné.“

Někdo na přídi začal tiše zpívat. Byla to divná píseň beze slov, jakou jsem nikdy neslyšel. Zdála se mi stejně smutná jako pomyšlení, že jsem od Gunnarova dvorce, kde na mě čeká Herdís, tisíc mil daleko.

Pak vrzly dveře v zádové nástavbě a vyšel William; namířil přímo k nám a řekl: „Sir Nicholas is calling you…“

„Podívejme,“ řekl Ari. „Zdá se, že pro nás našli nějaké východisko.“

Když jsme vešli do kajuty, poprvé jsem si uvědomil, jak jsou si oba páni podobni, i když byl pan biskupský správce původem Nor a pan Nicholas Angličan. Pan Ívar byl ovšem o pár let starší; ale oba byli plavovlasí, hubení a v očích měli vedle neskonalé dobroty ještě cosi. Snad to bylo jejich nesmazatelné znamení — znamení mužů, kteří jsou štváni vlastní touhou hledat a nalézat.

„Ari Arnarsone,“ řekl pan Nicholas, „i ty, Ívare… Chci vás seznámit se svými dalšími úmysly.“ Pozvednutou dlaní umlčel Ariho, který chtěl cosi odpovědět. „Přímo,“ pokračoval, „pan Ívar Bárdarson popluje s námi… Před sedmadvaceti léty vyplula z Gardaru výprava, kterou vedl jakýsi Erling Sighvatsson. Je to zaznamenáno v gardarské kronice. Výprava se nevrátila a pan Ívar by rád objasnil její osud. S mými plány se to nijak nekříží, protože poplujeme na sever.“

Nebylo mi jasné, proč nás s tím pan Nicholas seznamuje, ale protože Ari neřekl nic, mlčel jsem také.

„Secundo,“ pokračoval pan Nicholas, „zabrání-li nám cokoli v další plavbě k severu, ať už najdeme stopy po výpravě Erlinga Sighvatssona či ne, vrátíme se s panem Ívárem zpět do Gardaru. Potom popluje Svatý František na Island, a odtud po doplnění zásob opět k severu podle východního pobřeží Grónska. A konečně — tertio: Loď potřebuje prvního kormidelníka a ještě aspoň jednoho zkušeného lodníka — přinejmenším pro první úsek cesty podle západního pobřeží. Jelikož jste oba pluli až k Vestribygdu, Ari dokonce několikrát, domnívám se, že byste se této práce mohli ujmout. Cesta na sever může trvat měsíc nebo dva… A pak se vrátíte domů. Předpokládám, že za vás najdu náhradu na Islandu — pokud se po návštěvě svých blízkých nerozhodnete zůstat na palubě Svatého Františka.“

„Měl bych nahradit pana Matchama…?!“ řekl Ari.

„Do jisté míry,“ řekl pan Nicholas. „S Ívarem jako důvěrníkem posádky a členem lodní rady.“

„To je přílišná důvěra, pane,“ řekl Ari.

Pan Nicholas zavrtěl hlavou. „Poznal jsem vás dostatečně za těch neblahých událostí na Breasilu… A pan Ívar vás také plně doporučuje.“

„Měl jsi být kormidelníkem na Magnúsarsúdin, Ari Arnarsone,“ řekl pan biskupský správce. „Svatý František není o nic větší. A pan Pál snad věděl, komu chce svěřit kormidlo na královské lodi. Proč bys tedy nemohl vést loď, kterou vyslali angličtí bratři minoritě?“

„Ari snad, pane správce,“ řekl jsem. „Zato já —“

„V zacházení s plachtami se vyznáš,“ řekl pan Nicholas. „A k tomu ještě umíš číst a psát, rozumíš mapám… a také jsi přece řídil loď.“

Ari se na mě podíval.

„Ano, pane,“ řekl jsem, „stál jsem u kormidla Mariánského zvonu, protože nic jiného nezbývalo. Pan Pál mě předtím trochu přiučil, jak se vyznat ve světových stranách podle kompasu i podle hvězd…“

„Ecce,“ zvolal pan Nicholas. „Podle hvězd… Kterýpak plavec ze severních vod se podle nich řídí?“ Obrátil se k panu Ívarovi. „Ten Pál Knútsson, bratře… Rád bych se s ním sešel. Ale k věci,“ řekl zase k nám, „mohu vám nabídnout slušnou částku za vaše služby. Nepřijmete-li, pochopím to a zlobit se pro to na vás nebudu. Počkejte v Gardaru. Až se vrátím, rád vás nalodím a odvezu na Island. Ale mám-li být upřímný, nevím, zda tady najdu prvního kormidelníka a zástupce posádky v lodní radě s takovým vzděláním.“

„Souhlasím, pane,“ řekl Ari. „Nechci se povalovat v Gardaru.“

Pan Nicholas se obrátil ke mně.

„Když souhlasí Ari,“ řekl jsem, „také přijímám, pane. Nechtěl bych tu zůstat sám, i když bych možná vykrmil klášterní dobytek… Jenom jednu otázku, pane: Jón Jónsson zůstane…“?“

„Bude-li chtít,“ řekl pan Ívar. „Rád ho ubytuji v klášteře… a poskytnu mu doprovod pro obchodní cesty.“

„A pokud nebude chtít?“

„Na Svatém Františku pro něj bude místo,“ řekl pan Nicholas. „Nezapomenu nikdy, jak se ujal pátrání po nešťastném Matchamovi. Kdo ví, co nás na cestě potká — a člověk tak statečný, jako je tenhle kupec, může nám všem jen prospět… Ostatně — zeptejme se ho.“

Přivedl jsem Jóna Jónssona; když mu pan Nicholas stručně vyložil další plán cesty, řekl bez přemýšlení: „Přidám se k vám, pane.“

V

JAK JSME VYPLULI K SEVERU; PĚŠÍ VÝPRAVA NA NEZNÁMÝ OSTROV; BOJ S MEDVĚDEM; O NÁLEZU RUNOVÉHO NÁPISU

Ari řekl panu Nicholasovi, že potřebuje ještě dva muže. Pro jednoho z nich se vydal na gardarském člunu až do Herjúlfsnesu; byl to starý Einar, který měl sice šedesátku dávno za sebou, ale zato se vyznal v severních i západních vodách jako málokdo. Poznali jsme ho za své minulé návštěvy Grónska a právě on dovedl Magnúsarsúdin k místu, kde jsme sváděli boj o život s marklandskými skrelingy.

Druhého lodníka doporučil sám pan Ívar; jmenoval se Geirmund a pro ohnivě rezavé vlasy a vousy mu říkali Raudi, jako kdysi dávno Eíríkovi, objeviteli Grónska. Zajížděl za lovem vysoko na sever, a protože se často setkával s grónskými skrelingy, dokázal se s nimi dorozumět. Byl to obr přes šest stop vysoký, silný jako medvěd, ale protože se stále usmíval, všichni si ho pro jeho mohutnost spíš dobírali, než aby se ho báli.

Protože jsme měli posádku pohromadě, neotáleli jsme a zdvihli kotvu. Bylo třeba využít stálého počasí.

Vypluli jsme z Einarsfjordu s východem slunce a zamířili k severu s grónským pobřežím na pravoboku, udržujíce dostatečnou vzdálenost, abychom nemuseli obeplouvat protáhlé mysy, čnějící z pevniny do moře jako prsty. Nad jedním z těchto mysů stál osamělý dvorec; když jsme ho míjeli, spatřili jsme několik pestře oblečených dívek, jak nám mávají ze zeleného svahu. Vzpomněl jsem si přitom znova na Herdís, ale řekl jsem si, že je docela jedno, zda sedím v Gardaru a starám se o krávy, či pluji-li na dvouměsíční výpravu s anglickou lodí. Herdís o tom neví, a jestli pláče, stejně to nenapravím. Neměl jsem vyplouvat s Nalezenou laní z Islandu.

Jenže já vyplul s nejlepšími úmysly…

Moje povinnosti na palubě Svatého Františka nebyly nijak nesnadné; plnil jsem stejné úkoly jako ostatní lodníci. Byl jsem pouze jejich důvěrníkem a měl jsem za ně slovo v lodní radě, kterou tvořili spolu s pány oba kormidelníci, Ari a Lišák. Mužstvo bylo rozděleno do tří služeb, které se střídaly podle přesýpacích hodin; na jejich pravidelné obracení dohlížel kormidelník, který je měl stále před očima, stejně jako kompas. Druhý kompas měl v kajutě pan Nicholas. Když ale bylo třeba měnit nastavení plachet, bylo u lan všechno, co mělo ruce; jenom hlavní plachtu muselo ovládat aspoň osm mužů. Naštěstí byl vítr stálý, vanul nám do zádi, a tak bylo dost času na odpočinek pro všechny.

Po šesti dnech klidné plavby jsme minuli fjord, v němž leží zříceniny Vestribygdu. Domníval jsem se, že tam bude pan Ívar chtít vystoupit, ale Ari mi později řekl, že se tam snad zastavíme na zpáteční cestě. Nelitoval jsem toho; v moři před někdejším přístavištěm jsme před pěti roky pohřbili kosti obětí černé smrti. Kdo ví, zda se tam nad vodou o polednách nevznášejí jejich duchové.

„Až sem to známe,“ řekl mi Ari, když onoho odpoledne předal kormidlo Lišákovi. „Proti tehdejší plavbě mi tahle připadá jaksi příliš pokojná. Ale to se může změnit přes noc. Hej, Einare… Pojd sem, dědo.“

Starý lodník, který byl nejlepším lodním tesařem v Herjúlfsnesu, jestli ne v celém Grónsku, se přikolébal z přídi. „Moje kolena nelžou,“ zabručel na Ariho otázku, „tohle počasí dlouho nevydrží, stýrimadure. I krajina se změní.“

„Znáš to výš k severu?“

„Spíš na západ,“ řekl Einar. „Odtud spíš na západ… Ale Raudi tam prý byl. Možná o nějakých dvě stě mil dál než já. Povídá se, že prý jednu zimu dokonce žil se skrelingy.“

„Celou zimu? To jsem nevěděl,“ řekl Ari. „Nemám dobré vzpomínky na skrelingy — hlavně na jejich šípy.“

Einar se zašklebil svými bezzubými ústy. „To byli skrelingové v Marklandu… Grónští nebojují. Jen kradou.“

„Kradou?“

„Možná že nevědí, co to je krádež. Sami nic nemají… Jenom podzemní díry, přikryté sněhem, a nějakou tu harpunu. Lodičky z tuleních kůží. Když něco potřebují, vezmou si to. O božím přikázání nemají ponětí.“

„Dojdi pro Geirmunda, Einare,“ řekl Ari. „Rád bych si poslechl, co mi o tom poví on sám.“

Geirmund Raudi spal v kajutě mužstva a chvíli trvalo, než ho Einar přivedl. Zatím vjezd do fjordu Vestribygdu zmizel ve spleti skalnatých mysů; pobřeží tu bylo divoce rozervané nesčetnými zátokami, v nichž moře lámalo šedavou ledovou pokrývku, zatímco na jasně zelených lučinách žlutě zářily kvítky mochny a sněžně bílé podušky rožců a lomikamenů.

„Tady mě máš, stýrimadure,“ řekl obr, mna si pěstmi oči. „Ááách, jaký to byl krásný sen… Představ si, že jsem seděl u pekaře masa, který byl dlouhý jako tahle loď.“

„On má hlad,“ ušklíbl se Einar.

„Nemám hlad,“ řekl Geirmund. „Jenom krásné sny.“

„Budiž ti přány,“ řekl Ari. „Povídal Einar, že jsi byl dvě stě mil na sever od Vestribygdu. Dokonce jsi žil se skrelingy…?!“

„Ani mi na to nevzpomínej, stýrimadure,“ zasmál se Gróňan. „Ne že bych se snad na lovu nudil, to ne. Oni to dovedou… A jak! Však také žijí jenom z lovu. Naloví tolik masa, že by v něm celá rodina mohla bydlet. Přikryjí maso kameny… Aby k němu nemohlo slunce. A pak se válejí a cpou. Koncem léta maso smrdí. Mají to rádi. V těch jejich dírách to v zimě taky nevoní. Nevylezou ani za lidskou potřebou a všichni se utírají do jedné kůže. Celá rodina spí na jedné hromadě… Fuj. A jejich ženské mají obličeje placaté jako dno rendlíku.“

„Jak to vypadá v těch místech? Bude tam led? Nebo je tam v téhle době moře stejné jako tady?“

„Ještě tři dny,“ odpověděl Geirmund. „Pak připlujeme k velkému zálivu. Na jeho severním břehu leží velký ostrov, ale možná, že to ostrov není. Mezi ním a pevninou led nerozmrzá. Poplujeme-li dál, setkáme se s ledovci. Plují proti větru, stýrimadure… Nepříliš rychle. Stačíme se jim vyhnout. Co je výš k severu, nevím. Snad země skrelingů.“

„Říkali ti to?“

„Napovídali toho spoustu… Jenže čert aby jim rozuměl. Říkám jim — Geirmund, Geirmund. A ukazuju přitom na sebe. Hihňají se. A pak mi začnou říkat docela jinak, a když se ptám, co to znamená, vysvětlí mi, že prý Tlusté břicho. Tak. Pro ně jsem prostě byl Tlusté břicho. A jejich ženským se to zřejmě líbilo.“

„Marklandští skrelingové si také vymýšlejí jména,“ řekl jsem. „Arimu říkali Ryšavý vlk a mně Vysoký smrk.“

„Zní to líp než Tlusté břicho,“ zachechtal se Gróňan. „Ale budiž — každému, co je jeho. Jednou jsem tlustý, Ari je ryšavý a ty jsi dlouhý jako stožár.“

„Kdepak,“ zahihňal se Einar. „Ty jsi tlustý, ryšavý a o nic menší než Ívar. Měli ti říkat Tlusté zrzavé dlouhé břicho.“

Geirmund se burácivě rozesmál a plácl dědu po zádech, až hekl.

Ari si šel pohovořit s Lišákem o další plavbě.

Kvečeru se objevil první ledovec.

Svatý František míjel jiskřivé hory, majestátně plující k jihu. Skutečně pluly proti větru, ale byly příliš daleko na západ od nás, abychom si je mohli prohlédnout zblízka. Na východě se táhlo pobřeží ostrova, o němž nám předevčírem vyprávěl Geirmund, na vzdáleném pozadí vysokých hor. Přepluli jsme už široké ústí zálivu a nikdo nám nemohl říci, co nás čeká, až necháme ostrov za sebou. Protože se zdálo, že lodi vedle stálého větru pomáhá i jakési proudění, byl směr, kterým pluly ledovce, zcela nevysvětlitelný. Nejvíc to ovšem zajímalo oba učené pány, kteří trávili dlouhé hodiny na palubě záďové nástavby.

„Chtěl bych vystoupit na pobřeží,“ řekl pan Nicholas, když jsme se kvečeru sešli v kajutě k obvyklé poradě; chyběl tu jen Lišák, který měl službu u kormidla, a navíc tu na rozkaz pana Nicholase byl Geirmund Raudi, jediný z nás, kdo viděl zdejší kraje už dřív.

„Není tam nic, co nenajdete i jinde, pane,“ řekl.

„Nikdo neví, zda je to ostrov,“ řekl pan Nicholas. „Chci, aby byla moje mapa přesná. Kdybychom ostrov přešli směrem k pevnině…“

„Dojdeme k zamrzlému průlivu, pane… Prý nerozmrzá ani v nejteplejším létě. Nepoznáme, zda je pod ledem země, nebo moře, pane.“

„Přesto bych to rád zkusil.“

„Jak poroučíte, pane,“ pokrčil rameny Geirmund.

„Bude loď bezpečná, necháme-li na ní pět mužů?“

„Musí zůstat jeden kormidelník,“ řekl Ari. „K němu osm mužů. Kdyby se vítr obrátil nebo zesílil… Aby mohli s lodí manévrovat. Třeba bude nutné odrazit od břehu, pane. Kdybychom tady přišli o loď, nezbylo by nám, než hledat skrelingy a pak se živit jejich zkaženým masem…“

„Ari Arnarson říká pravdu,“ kývl pan Ívar Bárdarson. „I když se tady vítr zatím nezměnil, nevíme, zda čas od času nedochází k výjimkám. V místech, kde led pluje proti proudu i větru, se může stát ledacos.“

„Nemyslím, že led pluje proti proudu,“ řekl pan Nicholas. „Vzhledem k tomu, že na západě leží pobřeží Hellulandu, jsme v jakémsi z jihu otevřeném mořském jezeře… Proud se možná točí tak, že podle grónského břehu směřuje na sever, kde se obrací, a podle západního břehu teče k jihu… A protože je ono jezero na jihu otevřené víc než na severu, je jižní proud mnohem silnější a širší než severní. Poznali bychom to, kdybychom namířili na západ…“

„Což můžeme učinit,“ kývl pan Ívar. „Mám takovýto návrh: Nejdříve zakotvíme na nějakém příhodném místě na dosah břehu onoho ostrova. Jedna skupina může proniknout na jeho východní pobřeží, aby se pokusila určit, zda je to opravdu ostrov. Tuto skupinu povede pan Nicholas z Lynne. Já milerád zůstanu a změřím rychlost severního proudění; po návratu skupiny pana Nicholase vyplujeme k západu, dokud nenarazíme na jižní proud, který nese ledovce.“

„Souhlasím,“ řekl pan Nicholas.

„Je to rozumné, pane,“ řekl Ari. „Pokud ovšem nedojde ke zhoršení počasí. Pak by rozdělení výpravy mohlo způsobit nesnáze.“

„Můžeme očekávat zhoršení počasí?“ obrátil se pan Nicholas na pana Ívara.

„To se v Grónsku nikdy nedá předvídat,“ řekl pan Ívar. „Zatím se zdá, že se ustálilo.“

„Einar říká, že ho bolí kolena, pane,“ připomněl jsem.

„Počkejme tedy do rána,“ rozhodl pan Nicholas. „Nezmění-li se počasí k horšímu, vyrazíme. Na lodi zůstane kormidelník a osm mužů… Připrav všechno potřebné k cestě, Ívare Einarssone. Nemyslím, že cesta potrvá déle než týden. Přesto bychom měli mít potraviny aspoň na čtrnáct dní.“

Ari rozhodl, že na lodi ponechá Lišáka s většinou původní posádky; zůstal i starý Einar, užitečnější na palubě než na pochodu neznámou krajinou. S panem Nicholasem měli vyrazit dva angličtí plavci, které si sám vybral, a já s Arim a Jónem Jónssonem. Jako vůdce, znalého místních podmínek, jsme s sebou vzali Geirmunda Raudiho.

Zakotvili jsme půl míle od břehu; bylo to trochu daleko, ale pan Ívar potřeboval pro své měření místo, kde se proud netříští na členitém pobřeží. Protože se počasí nezměnilo, sestoupili jsme po vydatné snídani do člunu, který jsme získali v Gardaru. Byl to velký a bytelný člun s vesly, do něhož se bez nesnází vešla veškerá výstroj, kterou jsem dlouho do noci připravoval s pomocí Finna. Měli jsme s sebou placky z kvašeného těsta, sušené i uzené maso, sýr, soudek piva, menší soudek silné žitné pálenky; vezli jsme i med v hliněném džbánu s úzkým, dřevěnou zátkou uzavřeným hrdlem, v další nádobě jsme měli asi dvě pinty přeškvařeného sádla a k tomu pytlík ovesného zrní a nádobku se solí. Dále jsme do člunu naložili vedle dlouhých saní i něco nástrojů, jako dvě sekery, nebozez, svitek drátu, hřeby a další drobnosti; k tomu přístroje pana Nicholase a dva z Anglie dovezené silné luky s dostatečným množstvím šípů, protože nebylo vyloučeno, že potkáme nebezpečná zvířata, jako jsou medvědi nebo mroži. Luky byly vhodnější než samostříly — jsou mnohem lehčí a dá se z nich střílet mnohem rychleji. K přenocování jsme vezli stan ze silného dvojitého plátna a pro každého kožišinový spací vak.

Když jsme všechno vynesli ze člunu na plochý břeh malé zátoky, zdálo se, že to na saně do smrti nenaložíme, a pan Ívar, který nás doprovodil, povážlivě vrtěl hlavou. Přesto se nám to nakonec podařilo; všechno jsme přetáhli složeným stanem a pevně uvázali. Saně, zhotovené v Anglii, měly železem okované sanice, které po ztvrdlém sněhu pěkně klouzaly, a zdálo se, že nebude nijak obtížné utáhnout je. Ostatně jsme s sebou měli Geirmunda, který vydal za dva; stejně tak byli při síle oba Angličané Thomas a Andrew, ale i Jón Jónsson — a já s Arim jsme byli na těžkou práci dávno zvyklí.

„Pán vás provázej,“ řekl pan biskupský správce, když jsme se do saní opřeli. „Ať se za týden v pořádku sejdeme.“

„Neměj obavy, bratře,“ řekl pan Nicholas. „Budeme se držet pobřeží. Není třeba se znepokojovat, i kdyby se cesta protáhla… Potravin máme dost a můžeme i lovit. Pravda, Pán nás cestou z Anglie těžce zkoušel; myslím ale, že už proto má Svatý František to nejhorší za sebou.“

„Kéž by tomu tak bylo,“ řekl pan Ívar. „Budu se za vás modlit.“

Potom člun odrazil zpět k lodi. Hleděli jsme za ním; u vesel seděl Trojzub, Bárd, Pétur a Finn. „Bůh s vámi,“ zavolali.

Pan Ívar stál na zádi, obrácen tváří k nám, a žehnal nás rozmáchlým křížem. Poklekli jsme a obrátili zrak k nebesům.

Byla modrá a křižovali je ptáci.

Vyrazili jsme po břehu k severu; teprve když nám Svatý František zmizel za zákrutem, uvědomili jsme si, že jsme v pustině, kam člověk přichází vskutku málokdy — a ještě k tomu je to skreling, o nichž jsme neměli nijaké zvlášť dobré mínění.

Saně, u kterých jsme se střídali, zpočátku ujížděly dobře a chůze po ztvrdlém sněhu nám nepůsobila potíže. Přesto tu nebylo příjemně; tytam byly kvetoucí lučiny Vestribygdu, jen tu a tam, kde se slunce opíralo o vyčnívající balvany, bylo vidět sporou loňskou trávu, trčící ze zledovatělých sněhových závějí.

Po několika hodinách pochodu jsme dorazili ke skalnatému mysu, který čněl do nezamrzlého moře; protože jsme nemohli se saněmi do prudkého svahu, který byl navíc na vrcholku zcela holý, museli jsme odbočit vpravo, a ač jsme se snažili najít cestu zpátky k pobřeží, skály nás zaváděly do vnitrozemí ostrova. Šli jsme tak několik dalších hodin, až pan Nicholas rozhodl, že jsme pro dnešek udělali dost a že bude nejlepší, když se utáboříme, dokud není slunce za horami. Také jsme byli hladoví, protože jsme cestou zhltli v chůzi jen něco sýra a placek, které jsme si nesli ve vacích.

Zastavili jsme tedy v závětří skály a chvíli se potýkali s navlhlými uzly, až jsme konečně sejmuli a rozprostřeli stan. Nebylo jednoduché zatlouci dřevěné, jen na špici okované kolíky — led pod sněhem byl tvrdý jako kámen. Ale i to se nám nakonec podařilo, a když stan stál, uložili jsme dovnitř spací vaky. Zdálo se mi poněkud nepatřičné, že budeme sdílet obydlí s urozeným pánem, ale jak se zdálo, považoval to pan Nicholas za zcela přirozené. Nemohli jsme přece jen z úcty k jeho stavu vléci na saních dva stany; také by to nebylo pro pana Nicholase nijak výhodné. Sám by měl totiž ve stanu mnohem chladněji než ve společnosti dalších šesti mužů, kteří stan zahřívali svým dechem.

Nebyli jsme ovšem odkázáni jen na vlastní teplo; vezli jsme s sebou i grónský kahanec s tulením tukem, který nám doporučil pan Ívar Bárdarson. Pravda, nebyla to právě vonná lampa, ale dávala slušné světlo a díky tlustému knotu i teplo. Čadivý a páchnoucí plamen postačil i k tomu, abychom nad ním v malém kotlíku, zavěšeném na třínožce, ohřáli vodu až k varu — a když jsme pak do ní přimísili několik lžic medu a něco pálenky, dostali jsme nápoj, který příjemně hřál v žaludku.

Pojedli jsme po dvou plackách a maso, které bylo sušením ztvrdlé jako podešev. Chutné nebylo, ale zase dlouho vydrželo. Než člověk rozžvýkal sousto, hlad ho přešel.

Potom jsme pevně uzavřeli vchod stanu a po krátké modlitbě jsme ulehli do spacích vaků.

Noc byla krátká a světlá; večerní červánky se smísily s jitřními.

Ráno bylo plátno pokryté jinovatkou z našeho dechu, ale zimou jsme v noci nikterak nestrádali. Ujal jsem se křesadla a kahance, který jsem vynesl ven. Postavil jsem ho na plochý kámen, trčící ze sněhu, zapálil a naplnil kotlík zledovatělým sněhem, který jsem nasekal sekerou.

Když jsem šel k saním pro med a pálenku, povšiml jsem si stop, jaké jsem vídal i doma v Hardangeru, i když se mi tyhle zdály větší. Potom jsem zpozoroval, že jsou naše zásoby rozkramařené kolem saní a našel jsem džbánek od medu, otevřený a prázdný. I sušené maso bylo rozházené po sněhu a mnohé kusy nesly stopy silných zubů.

Ihned jsem se vrátil ke stanu a vzbudil ostatní.

„Nikdy jsem takové stopy neviděl,“ řekl pan Nicholas.

„Je to medvěd, pane,“ řekl jsem.

„Určitě,“ přikývl Ari.

Jón Jónsson mlčel.

Zato Gróňan Geirmund si klekl ke stopám, chvíli je prohlížel a pak řekl: „Opravdu medvěd, pane… A pořádný. Měli jsme štěstí, že nejspíš nebyl hladový. Hrabal se v zásobách jen ze zvědavosti… a stanu se raději vyhnul. Bude třeba, abychom v noci hlídali, pane.“

„Voda s pálenkou bez medu,“ řekl Ari, ušklíbaje se.

Když jsme pořádali rozházené věci a sbírali kusy masa, zjistili jsme, že medvěd rozbil soudek s tulením tukem, který vytekl a vsákl se do sněhu.

„To je horší,“ řekl pan Nicholas. „Nemůžeme cestovat touhle mrazivou pustinou bez teplého nápoje… A bez možnosti večer vyhřát stan.“

„Je to tak, pane,“ kývl Geirmiind.

„Co navrhujete?“ zeptal se pan Nicholas. „Vrátíme se?“

„Ušetříme-li zbytek tuku v kahanci na podpálení, mohli bychom topit medvědím sádlem,“ řekl Gróňan. „Pravda, trochu to páchne… Ale je to lepší než mrznout.“

„Kdepak vidíš nějaké medvědí sádlo?“ řekl Ari.

„Nevidím žádné,“ odvětil Geirmund. „Ale určitě ho je dost na konci těch stop. Nebude daleko… Je zvědavý.“

„Kdyby se jeden z nás vrátil, mohl by být s novým soudkem oleje zpátky do večera,“ řekl pan Nicholas. „Bez saní mu to půjde mnohem rychleji a nebudeme se zbytečně vydávat v nebezpečí.“

„Medvěd je chytrý, pane,“ řekl Geirmund. „Půjde za ním.“

Pan Nicholas se zdál poněkud rozmrzelý nehodou, která nás potkala hned na začátku cesty. Nebylo mi jasné, proč mu tolik záleží na tom, zda ostrov je opravdu ostrov. Pokud mezi námi a zemí byl stálý ledový most, ostrov to nebyl, ať už bylo pod ledem moře nebo suchá země.

„Jak bys chtěl tu šelmu ulovit?“ zeptal se.

„Nožem,“ řekl Gróňan. „Pravda, musí se to umět… Když před ním neutíkáte, postaví se na zadní. Víte-li, kam bodnout, je po něm.“

Geirmund měl nůž se širokou čepelí, spíše tesák, dlouhý dobrou stopu.

„Máme také luky,“ řekl jsem.

„Nevím, zda máme i lučištníky,“ řekl pan Nicholas. „Neměl jsem mnoho možností provozovat lukostřelbu v Oxfordu a Thomas s Andrewem jsou plavci od dětských let.“

„Dovedeme střílet, pane,“ řekl Ari. „Nejsme možná nijak skvělí střelci, ale do medvěda se trefíme.“

Pan Nicholas chvíli přemýšlel, a pak řekl: „Dobrá… Naložte tedy saně a pustíme se dál. Ostatně je možné, že medvěd dávno utekl. Pokud zhotovíme z kusu konopí nový čistý knot, můžeme v kahanci pálit kořalku. A místo vody s medem vařit pivo.“

Složili jsme tedy všechno zpátky na saně, připevnili svrchu sbalený stan a vydali se na další pouť napříč ostrovem.

Zatímco Geirmund s anglickými lodníky táhli saně, pokoušel jsem se z kusu provazu zhotovit nový knot do kahance. V chůzi to nebylo jednoduché, protože jsme nešli po cestě, ale po hrbolatém sněhu, z něhož všude čněly hroty útesů a kde číhaly hluboké, jen tence zamrzlé a slabou vrstvou sněhu pokryté louže. Přišli jsme na to, když jsem do jedné šlápl a probořil se až po kolena. Řádně jsem se namočil a nabral si plné škorně, takže jsme museli zastavit, abych si obalil nohy suchými onucemi ze zásob na saních. Protože jsme kvůli tomu museli zčásti složit náklad, rozhodli jsme se vyzkoušet knot a pálenku, abychom si při úspěšném výsledku ohřáli něco piva. Pan Nicholas tak rozhodl hlavně kvůli mně, protože i přes přezutí do suchého mě roztřásla zima, až mi zuby cvakaly.

Nejprve bylo třeba odstranit knot, nasáklý tukem. Potom jsme z kahance vylili zbytek omastku a do otvoru jsme umístili můj výrobek z konopí. Nato jsme do nádoby nalili menší množství pálenky a polili i vrchní část knotu. Byli jsme všichni zvědavi na výsledek, když Ari uchopil křesadlo s troudníkem, a nedívali jsme se kolem sebe, dokud jsme nezaslechli šátravé kroky a zafunění.

„Medvěd,“ řekl Geirmund.

Ohlédli jsme se.

Šelma stála necelých patnáct kroků od nás a větřila tulení tuk, vylitý z kahance.

Překvapilo mě, jak velké zvíře to bylo. Viděl jsem medvědy v Norsku i větší medvědy na pobřeží Marklandu. Ale tahle šelma, bílá

jako sníh kromě černého čenichu a malých oček, byla nejméně o třetinu větší. Nevypadala nebezpečně, jak tak stála a pohybovala čenichem, ale medvěd nikdy nebezpečně nevypadá. Proto se líbí dětem medvíďata; měli jsme ve dvorci jedno, když jsem byl chlapec, a oplakal jsem je, když vyrostlo a museli jsme je zabít. Medvěd se vždycky tváří jako neškodný hlupák; ale protože se tak tváří stále, není to pro hloupost, ale proto, že tak byl stvořen.

Geirmund vytáhl svůj tesák a pokročil medvědu vstříc.

Šelma znovu zavětřila a několik kroků couvla.

„Tak pojď,“ řekl Gróňan. „Nebo se bojíš?“

Medvěd stál jako přibitý a Geirmund k němu pomalu postupoval.

A pak se to stalo.

Gróňan, který hleděl na medvěda, šlápl na podobnou zamrzlou louž jako před chvílí já. Jedna noha se mu zabořila až po koleno, a jak zavrávoral, upustil nůž.

V té chvíli medvěd zaútočil; nepostavil se na zadní, ale vrhl se přímo na Geirmunda, který se nestačil vyprostit z mokré kaše, ve které jednou nohou vězel. Medvěd ho srazil na záda, postavil se mu předními tlapami na ramena a vyzývavě se po nás podíval.

Stáli jsme jako zkamenělí; jenom Jón skočil k saním a popadl luk a toulec se šípy. Prolétlo mi hlavou, že je to zbytečné… Medvěd zabije Gróňana, pak se vrhne na nás… Nikdo z nás nevyvážné.

Viděl jsem, jak Geirmund pohnul hlavou. Medvěd zařval a Gróňan řekl: „Střel, Jóne. Nestřelíš-li hned, zabije mě.“

Šelma zaslechla hlas a sklonila se ke své oběti.

Tu zasvištěl luk; ještě drnčela tětiva a medvěd se vztyčil na zadních tlapách. Znovu zařval, ale to už letěl druhý šíp a hned nato třetí. Šelma klesla na všechny čtyři; pak se zakymácela a padla přímo na ležícího Geirmunda. „Dobře,“ řekl, zavalený mršinou. „Je po něm.“

Dalo nám spoustu práce, než jsme Gróňana vyprostili zpod medvěda. Nebyl zraněn, protože jeho silnou grónskou kytlí medvědí drápy nepronikly. Horší bylo, že si při pádu naznak, s nohou, uvázlou v probořeném ledu, vymkl kotník, což sice pan Nicholas hbitě a zručně napravil, ale Geirmund se na nohu nemohl postavit, o chůzi nemluvě.

„Vrátíme se,“ řekl pan Nicholas.

„Půjdete-li dál, pane,“ řekl Geirmund, „dokážu se vrátit sám. Udělám si hůl z medvědího hnátu.“

„O tom nemůže být řeči,“ odmítl jeho nabídku pan Nicholas. „Přeložíme náklad, abychom tě mohli vézt. Věděl bych rád, jsme-li na ostrově, ale není to důležitější než tvůj život, který jsi za nás nasadil…“

„Nikterak chytře, pane,“ řekl Geirmund. „Propadl jsem se do hloupé louže, ačkoliv dobře vímy že tu jsou — a medvěd se jí vyhnul, když couval. Vidíte? Stopy ji obcházejí obloukem. A nebýt Jóna, pane, už bych se vznášel k oblakům … Pokud bych ovšem neklesal do temnot.“

„Nepochybuj o své duši,“ řekl pan Nicholas. „A ty, Jóne Jónssone, jsi opět splatil záchranu svého života z oné osamělé skály. Pán ti to započítá mezi křesťanské skutky — a já budu hledět, aby se ti dostalo odměny už na tomto světě.“

Když jsme pracně obrátili medvědí mršinu, shledali jsme, že ji první šíp zasáhl do levého boku; druhý a třetí vězely jistě přímo v srdci, vzdáleny od sebe nanejvýš půl palce.

„Tohle bych chtěl umět,“ řekl Gróňan.

Pan Nicholas chvíli ohledával rány a pak řekl: „Nikdy jsem neviděl kupce, který by takhle střílel z luku, Jóne Jónssone.“

„Byla to náhoda, pane,“ zabručel Jón.

„Kdyby to byly dva šípy,“ řekl pan Nicholas. „Ale tři… ?!“

„Ten třetí je přece docela vedle,“ namítl Jón.

„V té chvíli stál medvěd bokem,“ řekl pan Nicholas. „Přesto první šíp minul srdce jen o palec. A druhé dva šly na stejné místo, i když zpředu. Nu — i kdyby to byla náhoda, pochybuji, že jsi dokázal vystřelit tři šípy tak rychle za sebou také náhodou. V Anglii rozumíme lukostřelbě…“

Thomas cosi zabručel a Andrew přikývl. Jón neřekl nic a docela nezdvořile se obrátil k panu Nicholasovi zády. Udivilo mě to, protože Jón Jónson se většinou choval vybraněji než my všichni, pokud ovšem právě neměl záchvat popudlivosti. Ale pak jsem si vzpomněl na Ariho podezření, že Jón nejspíš nepochází z Norska, ale z Anglie.

„Přejete si medvědí kůži, pane?“ zeptal se Geirmund. „Stáhnu ho.“

„Ano, učiň to, Geirmunde,“ řekl pan Nicholas. „Dokončíme zatím pokus s kahancem — a přeložíme náklad, aby pro tebe zbylo místo na saních.“

Zjistili jsme, že knot nasycený pálenkou hoří podivným žlutomodrým plamenem.

Potom jsme delší dobu skládali věci na sáně, až se nám podařilo vytvořit obstojné sedadlo, na němž mohl Gróňan odpočívat bez nebezpečí, že pod ním praskne sud s pivem nebo některá z hliněných nádob. Zatím stačil stáhnout medvědí kůži, kterou jsme ho na příkaz pana Nicholase na saních přikryli, i když byla ná rubu krvavá a místy pokrytá zbytky nažloutlého tuku. „Bez pohybu bys za chvíli mrzl,“ řekl mu pan Nicholas. „Tvoje noha na tom není nejlíp … a kdybys k tomu ještě prostydl a dostal horečku, měli bychom o starost víc.“

„A o chlapa míň, pane,“ souhlasil Gróňan. „Ostatně proč bych si do té kůže nevlezl… Medvěd mě přece chtěl sežrat.“

Zapřáhli jsme se do saní s oběma Angličany a Jón je zezadu tlačil; i tak jsme měli s těžkým Gróňanem co dělat. Výhodou bylo, že jsme znali cestu a stopy saní byly daleko viditelné. Krátce po poledni jsme už byli na včerejším tábořišti a do večera jsme došli tak daleko, že k lodi zbývalo pár hodin cesty. Byli jsme na dohled skalnatého mysu, který nás donutil opustit pobřeží.

„Utáboříme se tady,“ řekl pan Nicholas.

„Mohli bychom dojít až k lodi, pane,“ řekl Ari.

„Nejedli jste od rána…“

„Měli jsme placky a maso, pane.“

„Ale neodpočinuli jste si,“ trval na svém pan Nicholas. „Jediná placka a pár soust masa při chůzi nestačí. Zapal kahanec, kormidelníku. Andrew může nakrouhat maso na drobné kousky… Pomoz mu, Thomasi. Povařte je ve vodě. Přidejte oves. Všichni potřebujeme něco teplého a výživného. Pak uvidíme. Ty, Jóne Jónssone, vezmi luk a vystup na hřeben skály. Chci se podívat, co je na druhé straně. Ívar mě doprovodí a ty shora uvidíš na nás i na tábor. Kdybys viděl medvěda nebo jiné nebezpečné zvíře, volej na poplach. A přispěj ku pomoci, pokud bude třeba.“

„Jak poroučíte, pane,“ řekl Jón a přehodil si přes rameno toulec.

Měl jsem u pasu nůž. Protože nejsem žádný zvláštní lukostřelec, vzal jsem si s sebou jednu ze seker. Pan Nicholas nesl jen svůj malý kompas, stočený pergamen a olůvko v malé mošně, kterou si zavěsil k pasu. Když jsme vykročili, právě zaplál modrožlutý plamen kahance.

Výstup na skalní hřbet netrval dlouho. Když jsme se ocitli nahoře, neviděli jsme nic jiného než další hornatý mys, vzdálený od nás nějakých dvě stě sáhů. V malé kotlině, skryté mezi oběma mysy, jsme spatřili vyčnívající vrcholky balvanů. Slunce zvolna klesalo k obzoru a protější skály vrhaly na planinu dlouhé stíny.

Jen díky těmto stínům jsme si všimli malé vyvýšeniny, stojící zhruba uprostřed kotliny.

„Vypadá to jako uměle navršená hromada,“ řekl pan Nicholas.

„Ano, pane,“ řekl jsem. „Viděl jsem podobné v Norsku i na Islandu… Stavějí se jako znamení pro lodi.“

„Pojďme blíž,“ řekl pan Nicholas. „Pojďme… Snad se dovíme, kdo to tady postavil. Počkej tu, Jóne Jónssone. Vidíš tábor i nás. Nepůjdeme dál než k té věci.“

Sestoupili jsme dolů; když jsme se blížili, zjistili jsme, že kupa kamení není jedna, ale tři. Jejich stíny splývaly v jeden.

Byly vysoké asi pět stop a vybudované z šedého kamene; nebyly od sebe příliš vzdálené, snad sáh. Ze severní strany je pokrýval navátý sníh.

„Nemyslím, že je to znamení pro lodi,“ řekl pan Nicholas. „Nepluje tu tolik lodí, aby bylo třeba nějakých znamení.“

„Nejspíš tu neplují žádné, pane,“ řekl jsem.

„Ano… Možná že poslední, která tu proplula, byla právě grónská loď onoho Erlinga Sighvatssona. Co kdybychom se podívali, co se v těch nakupených kamenech skrývá?“

„Mám rozebrat prostřední, pane?“

„Ano. Kdybych ukrýval zprávu, také bych ji uložil do prostřední. Zkus to, Ívare … Bude-li tam něco, jistě to nebude hluboko.“

Přistoupil jsem tedy k prostřední hromadě a sáhl po vrchním plochém kameni. Byl přimrzlý, ale když jsem zapáčil sekyrkou, snadno povolil. Položil jsem ho na sníh a uvolnil druhý. Hlouběji byly kameny stmelené ledovou maltou, takže jsem musel vynaložit značnou sílu a mnohokrát udeřit čepcem sekery, než povolily. Pak jsem narazil na zvlášť plochý kámen, zasunutý do hromady svisle; vyviklal jsem ho a chtěl odložit, když jsem si povšiml rýh, pokrývajících ho v pravidelných řadách.

„Nevím, co to je,“ řekl jsem. „Vypadá to jako písmena…“

Pan Nicholas uchopil kámen a očistil ho cípem pláště.

„Ano, jsou to písmena, Ívare,“ řekl, když si kámen prohlédl proti zapadajícímu slunci. „Díváš-li se takto, aby rýhy vrhaly stín… Jenže to není obvyklé písmo. Jsou to runy.“

„Neumím je číst, pane… Ve Skálholtu jsem četl jen latinské písmo.“

„Trochu se v nich vyznám, ale musel bych je luštit,“ řekl pan Nicholas. „Lepší bude, když se co nejrychleji vrátíme na loď. Pan správce jistě čítá runy, jako když bičem mrská. Je to přece písmo starých seveřanů. Psalo se jím i v Anglii za dávných dob… Podívejme se ještě do druhých hromad, abychom neponechali nic náhodě — a vydáme se zpět do tábora.“

Rozebral jsem tedy svrchu obě zbylé kupy kamení, ale nenašel jsem nic.

Vrátili jsme se do tábora, kde se už nad kahancem vařila masitá polévka s přídavkem ovesného zrní. Po jídle se nikomu z nás nechtělo stavět stan, když nás čekaly ještě skoro tři hodiny dlouhého stmívání. Zdálo se. nám výhodnější vyrazit k lodi. Cesta po břehu byla snadnější a mohli jsme být na místě za čtyři hodiny.

Také jsme tam v odhadnutém čase dorazili bez dalších příhod; pomohli jsme Gróňanovi na jeho lůžko v přídi a spěchali za panem Nicholasem, který se odebral s panem ívarem Bárdarsonem do velitelské kajuty.

Pan Ívar nápis na kameni přečetl.

Zněl takto: ERLING SIGHVATSSON A BJARNI TÓRDARSON A EINSIDI JANSSON NAVRŠILI V SOBOTU PŘED SVÁTKEM SV. MARKA TYTO KAMENY. MODLITBOU ZAŽEHNÁVALI BOUŘI. ODPLULI DÁLE NA SEVER S LODÍ A ČTYŘMI MUŽI ZE SANDNESU.

VI

O ZÁZRAČNÉ MOCI GRÓNSKÝCH BOBULÍ; CESTA LEDOVÝM PODSVĚTÍM; SETKÁNÍ SE SKRELINGY PODIVUHODNÝ A STRAŠNÝ PŘÍBĚH JOHNA HUNTLYHO, PÁNA NA GAIR LOCHU

„V sobotu před svátkem svatého Marka!“ zvolal pan Ívar, když přečetl nápis, vyrytý do kamene. „A z Gardaru vypluli koncem května… O měsíc později! To znamená, že tady někde přezimovali. Teprve následujícího roku v posledním dubnovém týdnu navršili ty hromady kamení a vypluli dál…!“

„Kdo ví, jaké bylo počasí před tolika léty?“ řekl pan Nicholas. „Mohly je zastavit sněhové bouře… Ledovce… Třeba poškodili loď a nestačili ji do zimy opravit. Potom by museli přezimovat. Jistě lovili… A pokud si nashromáždili dostatečné množství masa, proč by nemohli pokračovat v plavbě k severu? Jistě měli dost zkušeností… Byli to přece Gróňané.“

„Snad tomu tak bylo,“ souhlasil pan ívar. „Pokud i tady zrají bobule…“

„Nebyli přece odkázáni na bobule.“

„Bobule mají zvláštní moc,“ řekl pan Ívar.

„Zvláštní moc…?!“

„Chrání před dopuštěním.“

„Jakým dopuštěním?“ podivil se pan Nicholas, „Odpusť, bratře… Ale trochu mi to zavání pohanstvím. Není to nějaká pověra z dob, kdy předkové Gróňanů vyznávali místo Krista Pána jakési ďábly — Tóra, Odina…“

Pan Ívar Bárdarson se pousmál. „Ne, bratře,“ řekl. „Nemusíš mít obavy o moji duši a obávat se, žes vzal na palubu nehodného kněze. Lidé bývají postižení zvláštní nemocí. Začíná únavou a nechutí k práci. Přináší bolesti kloubů a hlavy, otoky… Zuby se uvolňují, dásně krvácejí… A po požití bobulí nebo jistého druhu rostlin nemoc mizí. Tato nemoc přichází za dlouhých zim. Sám jsem jí byl kdysi postižen a teprve jedna moudrá stařena mě vyléčila. Bobulemi šíchy a onou rostlinou. Později jsem jich mnohokrát použil jako léku. Není na tom nic pohanského, bratře. Spíš bych řekl, že jsou ty rostliny od samého stvoření určeny, aby léčily nemoc, kterou přináší zima a temnoty. Sám Pán je stvořil, bratře.“

„Nikdy jsem o takové nemoci neslyšel,“ řekl pan Nicholas.

„Je to nemoc severu,“ řekl pan Ívar.

„Dobrá,“ kývl pan Nicholas. „Ale proč myslíš, bratře, že ti muži museli onemocnět?“

„Přemýšlel jsem o tom, bratře. O té nemoci. A časem jsem dospěl k myšlence, že onu nemoc přímo nezpůsobuje zima a tma, ale nedostatek čehosi, co Pán vložil právě do oněch bobulí a některých rostlin. Možná že před dávnými časy člověk nejedl maso zvířat —“

„Jistě ne před vyhnáním z ráje,“ řekl pan Nicholas.

„Ano… Člověk byl stvořen, aby jedl ovoce a další plody, ne aby zabíjel a živil se masem jako šelma. Proto také Pán vložil do plodů rostlin všechno, co člověk potřebuje. Ale nevložil to do masa zvířat. Tudíž, když člověk pojídá jen maso, postrádá tu božskou látku, a když přijde dlouhá zima, onemocní… A z toho důvodu připomínám bobule v souvislosti s přezimováním výpravy Erlinga Sighvatssona.“

„Mohli je mít s sebou sušené, pane,“ řekl Jón Jónsson.

„Ano, mohli,“ souhlasil pan Ivar.

„Ostatně, proč by tu nerostly,“ řekl pan Nicholas. „Viděli jsme tu přece stébla loňské trávy. Leží tu sice ještě sníh, ale keříky mohou být pod ním. Tak či onak, bratře — svědectví toho kamene je podstatné. Ať s bobulemi či bez nich, Erling Sighvatsson se svými druhy přežil — a zřejmě ve zdraví, když se vydal na další cestu. Vždyť ani my bobule na lodi nemáme.“

„To je pravda,“ kývl pan Ivar. „Také nehodláme přezimovat — a možná, že váš oves, z něhož připravujete kaši, má stejné vlastnosti.“

Později, když jsme se ukládali ke spánku, mi Ari řekl: „Rád bych věděl, jak bych dopadl, kdybych nejedl nic jiného než ty zázračné bobule. Možná že bych se dostal do ráje, ale příliš brzo.“

Čas od času jsem nechápal, proč oba pány zajímají tak podivné věci a proč o nich tak ohnivě diskutují. Snad to bylo jejich velkou učeností, ale jistě také tím, že se nemuseli starat, jak se uživit, takže měli mnohem víc času k přemýšlení než my.

Ráno jsme zvedli kotvu, dopluli k zátoce, kde jsme našli kamenná znamení, a vrátili kámen s runovým nápisem na místo, když si nejdřív pan Ívar pečlivě opsal celou zprávu. Pak jsme vyrazili k severu.

Původně jsme měli v plánu vyplout na západ, ale nález runového kamene všechno změnil; pan Ívar Bárdarson zcela zapomněl na svoje zkoumání mořských proudů, z nichž severní pomáhal Svatému Františku v plavbě dál a dál. Po naší pravici ubíhaly rozeklané mysy, zamrzlé zálivy, ústí klikatých fjordů; zmizely zelené lučiny i suchá loňská tráva a ze stálého slunečního svitu, odrážejícího se po celý dlouhý den oslnivě od sněhu, nám slzely oči, které si za kratičkého soumraku nestačily odpočinout.

„Skrelingové mě naučili, jak neoslepnout,“ řekl jednoho dne Geirmund, když se vybelhal na palubu, opíraje se o hůl, kterou mu vyrobil Finn. „Najděte mi jen tenké prkénko a nějaký provázek.“

Brzy už Finn podle Gróňanových pokynů vyráběl prkénka, do nichž vyřízl jen úzké štěrbiny, a opatřil je provázky. Když jsme si tato prkénka přivázali na obličej tak, že jsme se dívali štěrbinami, bylo nám zakrátko mnohem líp a všichni jsme si skrelinský vynález pochvalovali. Jenom Einar řekl, že zná jiný prostředek. Načež si nabral z Williamova ohniště hrst sazí a pomazal si okolí očí a oční víčka tak, že vypadal jakostarý holohlavý čert.

Bylo třeba vyrobit ochranná prkénka i pro oba pány; Finnovi se zdálo nepatřičné, aby pan biskupsky správce a pan Nicholas z Lynne nosili na obličeji stejná hrubá prkénka jako posádka, a zrobil pár pěkně vyřezáváním zdobených masek z vepřovice. Třeba říci, že pan Nicholas by se býval spokojil stejným prkénkem, s jakými jsme chodili všichni — aspoň to prohlásil. Ale jistě ho potěšila Finnova snaha. Důležité bylo, že tyto masky proti slunečnímu oslnění skutečně pomohly, takže i ti, kdož připomínali spíš plačky než lodníky, se díky jim uzdravili. Brzy jsme ale masky odložili, protože skončilo krásné počasí.

Jednoho rána jsem se probudil svistem větru; spatřil jsem Ariho, jak si kvapně omotává nohy onucemi, zatímco Jón už stoupal po schůdcích. Když otevřel průlez na palubu, roztančil se v pruhu šedavého světla sníh. „Dalo se to čekat,“ řekl Ari. „Bylo by pošetilé předpokládat, že doplujeme až k půlnoci se sluníčkem nad hlavou.“

Rychle jsem se obul; Bárd i Einar už byli na palubě, byli tu i ostatní z jejich směny. I pan Nicholas s panem Ívarem vyšli na palubu záďové nástavby, zahaleni kápěmi a plášti.

Přestože padal sníh, bylo vidět vysoké a ponuré ledovce na pravoboku, přisedlé ke skalním stěnám, které se tyčily nad Svatým Františkem jako mlčící hradby jakýchsi olbřímích tvrzí. Moře bylo neklidné a velké sněhové vločky znova a znova tečkovaly černé vlny, donekonečna pohlcovány vodou. Na západě mizel obzor v šedi, v níž se tu a tam rýsovaly stíny putujících ledových hor. A v moři kolem nás se točily a pohupovaly kusy ledové tříště.

Šel jsem s Arim na záď; Ari převzal kormidlo od promrzlého Lišáka, který ale na pokyn pana Nicholase zůstal. „Promluvme si trochu,“ řekl pan Nicholas. „Zdá se, že další cesta nebude snadná…“

„Ne, pane,“ řekl Lišák. „V noci jsme sice udrželi směr a rychlost vzrostla… Ale teď — myslím, že bychom měli skasat hlavní plachtu. V ledové tříšti se tu a tam najde pořádný kus, který by dokázal pěkně pocuchat lodní bok.“

„Je to podivné počasí v časném létě,“ řekl pan Nicholas.

„Tady nejsi v Anglii, bratře,“ řekl pan Ívar, který sestoupil z paluby záďové nástavby za panem Nicholasem. „Také máme teprv začátek června… Ostatně jsem to očekával. Musíme proplout pásmem ledu a sněhu, abychom se dostali do volné vody kolem samého vrcholku země.“

„Má-li jaký,“ řekl pan Nicholas.

„Už Ptolemaios,“ začal pan Ívar, ale nedopověděl pro náhlý poryv větru, který mu zahalil tvář rozevlátým pláštěm. „Má-li Svatý František dost silnou příď a boky?“ zeptal se, když se vyprostil a utáhl si šňůru, uvázanou kolem pasu.

„Počítal jsem s ledem,“ řekl pan Nicholas. „Už v Bristolu jsme vyztužili trup dubovými fošnami.“

„Dovolíte-li, pane,“ řekl Ari, „snad by bylo lepší najít dobré kotviště skryté před větrem… A počkat. Kdyby se loď dostala mezi led — nemyslím ty úlomky, které kolem nás nese proud. Viděl jsem kdysi na východním pobřeží, jak se lámou ledovce a padají do moře. Na pravoboku máme takových spoustu a každý z nich se může co chvíli zřítit. A kdyby zároveň připlula taková hora i z levoboku… Myslím, že bychom neměli velkou naději. Viděl jsem kdysi katedrálu v Lundu. Tyhle ledovce jsou větší.“

„Loď by praskla jako ořech, pane,“ dodal Lišák.

Pan Ívar zachmuřeně přikývl.

„Snad je to rozumné,“ řekl pan Nicholas. „S postupujícím létem se jistě počasí opět zlepší. Otázka je, zda takové vhodné kotviště najdeme. Břeh se zdá docela jiný než břehy, kolem kterých jsme pluli dosud. Samý led, strmé skalní stěny a po nějakých zálivech ani památky.“

„Snad i to se změní, pane,“ řekl Ari.

Pan Nicholas rozhodl, že poplujeme dál. Kdyby vítr ještě zesílil, podkasáme plachtu, nebo poplujeme jen s malou přední. A jakmile se objeví vhodné kotviště, zamíříme k němu. V plavbě budeme pokračovat, až se počasí zlepší, což by nemělo trvat dlouho.

Pluli jsme tedy dál a muži, kteří neměli službu, spali oblečení a obutí, aby byli v případě potřeby na palubě včas.

Všechno kolem nás vypadalo hrozivě, jako bychom vůbec nebyli na zemi, ale v Niflheimu, světě temnot našich předků. Znal jsem kruté zimy z Norska i Islandu, ale tady, přestože nebyl velký mráz, číhalo cosi nepředvídatelného; bloudící ledové hory, které byly blíž a blíž, ledové převisy, stokrát větší než Svatý František, černé vlny, nesoucí ledovou tříšť — a nikde živáčka… Ryba se nevymrštila z těchto ponurých vod, pták nezakličkoval v lezavém povětří. A chlad, který brzy pokryl všechna lana i obě plachty jíním, nekrušil tělo, ale duši…

Cesta ledovým podsvětím trvala osm dní.

Mnohokrát jsme zápasili s lanovím, ztuhlým a neohebným; skasávali jsme plachtu, praskající, jako by byla z měděného plechu. Otloukali jsme led namrzající na přídi, která těžkla a hroužila se do vln. Odráželi jsme bidly větší kry a vyhýbali jsme se ledovcům s lodí, která byla náhle těžko ovladatelná. Co bylo obtížné ve dne, bylo skoro nemožné za noci, kdy se z příšeří nořila světélkující ledová pohoří jako průvody zkamenělých obrů. Spali jsme po chvilkách, hodinu co hodinu burcováni poplašným voláním hlídek, skoro jsme nejedli a koncem osmého dne jsme se ploužili palubou vyčerpáni k smrti.

Až devátý den, kdy jsme už delší dobu pluli podle pobřeží, stáčejícího se k západu, jsme obepluli vysoký mys a ocitli se na volné vodě. I sníh konečně přestal padat, a přestože byla obloha dál zakrytá mračny, ožili jsme natolik, že i William rozdělal oheň pod kotlem.

Pan Nicholas rozhodl, že odpočinek potřebuje posádka i loď. Za mysem jsme objevili neširokou zátoku krytou před větrem a zamířili jsme do ní, křižujíce v krouživých vzdušných proudech, padajících do zálivu přes hory.

Byli jsme půl míle od břehu, když Trojzub spatřil z přídě lidské podstavy, jak na nás mávají a poskakují z balvanu na balvan.

Tak jsem poprvé spatřil grónské skrelingy.

Marklandským se vůbec nepodobali; zatímco jsem v Marklandu viděl ostře řezané tváře, nikdo z těchto zakrslých mužíčků neměl kromě šikmých černých očí ve tváři nic, čeho by se zrak zachytil. Nosy měli rozplesklé a někteří z nich se mi zdáli bezzubí. Později jsem si všiml, že mají zuby ubroušené až k dásním, a Geirmund mi řekl, že je to od věčného žvýkání sušeného, zmrzlého, většinou syrového a vůbec velice tvrdého masa, které je jejich hlavní potravou.

Byli oblečeni do kožešinových kytlí, které si navlékali přes hlavu, a tlustých nohavic, nahoře spojených a sahajících vysoko nad pás. Neměli škorně jako my, ale obrovské boty, ušité z kůže tuleňů; to všechno jsem se ovšem dověděl později.

Zdálo se, že mají z naší návštěvy radost; když jsme zakotvili blízko břehu, naskákali do nepatrných loděk, každý do jedné, a pustili se k nám. Nijak nedbali vln a oháněli se obratně zvláštními dvojitými vesly, která měla na obou koncích rozšířenou lopatku. Když připluli blíž, viděli jsme, že jejich loďky jsou vyrobeny z kůže napjaté na kostře; k výrobě oné kostry používají skutečných kostí, umně k sobě svázaných řemínky a šlachami. Dřevo je tady mnohem vzácnější než v jižním Grónsku — pokud tady nějaké vůbec je.

„Nevím, máme-li je pustit na palubu,“ řekl pan Nicholas.

„Můžeme,“ řekl pan Ívar. „Jsou to sice divoši a pohani, ale zlé úmysly nemají. Spíš očekávají, že vyměníme staré hřebíky a drát za maso. Jistě by nebyli ani proti nějaké té sekyrce nebo pořádnému ocelovému noži. Všechno, co mají, vyrábějí z kamene a kostí.“

„Jak se s nimi domluvíme?“

„Nechme to na Geirmundovi,“ řekl pan Ívar.

Spustili jsme tedy provazový žebřík z boku lodi a zakrátko jsme měli na palubě osm mužíků v kožišinách, kteří se široce usmívali, nepřetržitě žvatlali a všechno zvědavě ohmatávali. Vskutku, byli mnohem ošklivější než skrelingové z Marklandu, ale chovali se zcela jinak. Také neměli zbraně, či aspoň nic, co by nebylo určeno k zabíjení lovné zvěře.

Jeden z nich byl velice starý; choval se zdrženlivěji než ostatní, i když se také usmíval. Když spatřil Geirmunda, vztáhl k němu ruce a řekl několik slov, naprosto nesrozumitelných.

„Jaké to štěstí,“ řekl Gróňan. „To je přece Měsíc… Jak se daří, starý mroži? Pane,“ obrátil se panu Nicholasovi, „to je můj dobrý známý. Jeho jméno se nedá vyslovit, ale znamená prý něco jako: Ten, co vítá nový měsíc po dlouhé sněhové bouři. Možná že znamená něco jiného, čert aby jim rozuměl. Říkám mu prostě Měsíc. Mluví trochu po našem… Býval prý před léty ve Vestribygdu, protože byl zvědavý, jak žijí Velká Tlustá břicha.“

„Myslel jsem, že tak říkali tobě,“ řekl Einar.

„Však jsem u nich byl sám,“ zasmál se Gróňan.

„Já vidět Tlustý břicho,“ zašišlal starý skreling. „Já smát, že vidět. Já maso maso maso dát. Mít na velká iglú studená ostrá kost?“

„Cože?!“ řekl pan Nicholas.

„Ctihodný Měsíc se ptá, jestli máme na lodi železo,“ řekl Geirmund. „Rád by dal za železo hodně masa.“

„Čerstvé maso?“

Gróňan se obrátil ke starci: „Ty maso lovit tady?“

Měsíc přitakal. „Já lovit kakortak pět a pět a moc.“

„Lovili čepcoly,“ řekl Geirmund. „Víc než deset kusů.“

„Čepcoly,“ řekl pan Ívar. „Pravda, je čas, kdy táhnou… Takový dospělý samec váží i šest centnýřů a dobrá polovina z toho je k jídlu. Je to ovšem maso trochu olejnaté a páchne rybinou… Čepcol je z rodu tuleňů a ničím jiným než rybami se neživí. Nevím, jak ti zachutná, bratře. Anglická hovězina to není.“

„Hlavně že je to maso čerstvé,“ řekl pan Nicholas. „Pokud ovšem čerstvé je. Netvrdí snad ten stařík, že lovili v tom psím počasí? Myslím, že by mnoho zvěře neulovili, ať už je to ten jejich kakortak nebo něco jiného.“

„Ty, Měsíc,“ řekl Geirmund, „ty lovit teď kakortak?“

Starý vypadal, že nechápe pošetilou otázka Tlustého břicha. Jak by teď mohl lovit kakortaka, když stojí na palubě velké lodi? Geirmund si to asi také uvědomil a řekl: „Ty lovit maso maso maso slunce?“

„Já lovit maso maso maso slunce,“ souhlasil skreling. „Slunce pryč, já spát a jíst a spát a jíst iglú. Maso zmrznout. Tak.“

„Pokud je maso zmrzlé, bude požívatelné,“ řekl pan Nicholas. „A s jeho rybí příchutí už si snad William poradí.“

Bylo mi Williama líto. Ve vodách ostrova Breasil strojil pro své pány chutné krmě, které se jistě nijak nelišily od oxfordské kuchyně; vždyť i posádku rozmazloval. Také mi tehdy připadal jako číšník z nějakého panského domu, se svýma čistýma rukama a v pěkném obleku. Nyní měl nehty ulámané, v rukou zažranou špínu stejně jako my a svou modrou kytli a hnědé nohavice vyměnil za hrubý lodnický oblek a těžké škorně. V posledních čtrnácti dnech také neuvařil nic, co by se nepodobalo jak vejce vejci námořnické stravě na těch nejhorších lodích. A teď ho čekala úprava masa z kdovíjakého zvířete, krmeného rybami…

Pán Nicholas dal spustit velký člun; mezitím Finn prohledal skladiště a přinesl jisté množství skob a hřebů, nad nimiž byli skrelingové natolik u vytržení, že se div neroztančili. Protože jsme měli slušnou zásobu nářadí, věnoval pan Nicholas každému z mužů obyčejný nůž s dřevěnou střenkou, čímž byl uzavřen obchod, pro obě strany výhodný. Geirmund dohodl se starým Měsícem, že dostaneme maso z pěti čepcólů, přičemž kosti a kůže zůstanou skrelingům.

Po dvou dnech už nám ani nepřišlo, že se přátelíme s pohany. Pomáhali jsme jim stahovat kůže a dělit maso; William je za pomoci různých přísad a koření skutečně dokázal upravit, a protože jsme čerstvé maso neviděli hezky dlouho, vůbec nám nevadilo, že to není vepřové či hovězí.

Počasí se zvolna lepšilo; venku na moři válo od jihu a vzdálené ledové hory putovaly svou cestou. Obloha byla sice dál zatažená, ale sníh už nepadal, naopak se čas od času v trhlině oblačné pokrývky ukázal kousek modrého nebe. Pomalu jsme se začali chystat k odplutí, když přišel Geirmund se starým Měsícem a jedním z mladších skrelinských lovců; jednou rukou za sebou vláčel šklíbícího se mužíka a v druhé držel jeho harpunu.

„Podívejte se na ten hrot, pane,“ řekl Gróňan panu Ivarovi.

„Nevidím na něm nic zvláštního,“ řekl pan biskupský správce. „Snad to, že je z dobrého železa…?!“

„Z velice dobrého železa, pane,“ řekl Geirmund. „Sebral ho u nějaké ztroskotané lodi. Říká to Měsíc. Všichni prý sbírali takové věci u vraku, který je zamrzlý v ledu ve vedlejším fjordu, pane.“

„Hleďme,“ řekl pan Nicholas.

„Je to mizerná harpuna, pane,“ řekl starý Einar. „Nemá zpětný háček… Myslím, že je to jenom kopí. Na dobíjení zvěře, která už v sobě nějakou harpunu má a nechce zdechnout. Takový mrož, například…“

Stáli jsme v hloučku kolem obou skrelingň; vtom vystoupil Jón Jónsson a sáhl po zbrani. „To žádný divoch nekoval,“ řekl. „Sebral to hotové.“

„V Grónsku se taková kopí nedělají,“ namítl Einar.

„Určitě ne,“ pokývl Geirmund. „Nejspíš to nebyla loď, kterou hledáme…“

„To je hrot od šipky do samostřílu,“ řekl Jón. „Zeptej se, kde to našel, Geirmunde.“

„Říká přece, že u vraku…“

„U jakého vraku? Jak vypadal? Odkud ta loď připlula?“

Geirmund se rozpačitě podrbal v zátylku. „Ty, Měsíc,“ obrátil se na skrelinga, „co tam vidět u velká dřevěná plující iglú?“

„Tam nevidět nic,“ mávl rukou Měsíc. „Lidi chodit a sbírat. Už pět a pět a moc slunce noc. Být… velká dřevo, tak, tak a tak…,“ naznačil rukama cosi, co mohla být kostra lodi. „Já mladý velká dřevěná iglú plout. Neplout teď.“ Starý skreling se až potil, jak se snažil nalézt patřičná slova. „Dvě velká dřevěná iglú. Jedna tak, jedna tak. Malá velká. Malá pět a dva muži… Velká pět a pět a moc. Velká ne Tlustý břicho. Sníh… Anorak sníh.“ Chvilku usilovně vraštil čelo a pak řekl jakési skrelinské slovo, jaké bych nedokázal opakovat. „Muži bojovat,“ dodal. „Já schovat a vidět. Pět a dva Tlustý břicho tak.“ Položil hlavu na rameno, otevřel bezzubá ústa a zavřel oči.

„Jaké slovo to řekl?“ zeptal se Jón.

Geirmund pokrčil rameny a zasmál se. „Nechtěj na mě, abych se to pokusil vyslovit, Jóne. Překousl bych si jazyk. Ale vím, co znamená. Vrbovka. Je to rostlina, která kvete v červenci v ústí řek.“

„Vůbec tomu nerozumím,“ řekl pan Nicholas. „Dvě lodi, jedna menší a druhá větší…“

„Ty mu rozumíš, Geirmunde?“ zeptal se pan Ívar.

„Jakž takž, pane,“ řekl Gróňan.

„Já také jakž takž,“ pokývl pan biskupský správce. „Byl bych rád, kdybych si jeho líčení vykládal mylně. Pověz, jak mu rozumíš ty, Geirmunde.“

„Povídal, že u toho vraku nic není, protože lidé všechno užitečné sebrali. Byl mladý, když ta loď připlula, je to déle než deset let. Nepřiplula sama, nebo krátce po ní připlula jiná. Větší. Zatímco na první lodi bylo sedm mužů, na druhé mnohem víc. Těch sedm mužů bylo z Grónska. Posádka té druhé, větší, tu byla cizí. Oni Gróňany poznají. Anorak sníh by mohlo znamenat, že byli ti muži z větší lodi oblečeni bíle… Bojovali s Gróňany a pobili je. Co míní tou vrbovkou, nevím. Skrelingové často říkají věci složitěji než my.“

„Geirmunde,“ řekl tiše Jón Jónsson. „Jak vypadá květ zdejší vrbovky?“

„Jak vypadá… ? Jako obyčejný květ, Jóne. Červená hvězdice.“

„Pane,“ obrátil se Jón k panu Nicholasovi, „plujme k tomu vraku. Stal se tam zločin.“

„Plul bych tam, i kdybys mě nepožádal, Jóne Jónssone,“ řekl pan Nicholas. „Vydáme se tam ihned.“

Pohlédl jsem na Jóna; byl bledý jako sníh a jizva na čele mu zbrunátněla.

Necelou hodinu nato jsme zvedli kotvu.

Cesta k fjordu, o němž hovořil Měsíc, byla snadná; ležel jen několik mil k severu. Klikatil se do nitra skal v několika zákrutech a všude byla dostatečná hloubka. Protože se jeho dva mysy otevíraly v široký vjezd, jistě každá loď, hledající útočiště před nepohodou, zamířila právě sem. Museli jsme ale zakotvit u ledového pole, které uzavíralo další cestu asi půl míle před koncem fjordu.

Sestoupili jsme na led všichni, i Geirmund, který už jen trochu pokulhával. Pak jsme se vydali po zasněženém ledovém poli ke skalám uzavírajícím fjord.

Když jsme se přiblížili ke břehu, spatřili jsme vrak.

Jistě to nebyla velká loď — Svatému Františku se rovnat nemohla. Byla dlouhá asi sedm sáhů, široká tři a mívala jediný stěžeň, teď ulomený. Chyběl jí i přední vaz a celá obšívka, zůstala vlastně jen kostra, nakloněná k vodě a kýlem zamrzlá do starého ledu, tvrdého jak žula.

Silná žebra trupu nesla stopy ohně.

O něco výš na břehu bylo cosi, co připomínalo vyplavené dříví a oblázky, porostlé mechem.

Vystoupili jsme po slabé vrstvě sněhu, kryjící kamenitý břeh, a uviděli jsme kosti, nakupené na sebe i rozházené po okolí. Kulaté nazelenalé oblázky byly lidské lebky…

„Sedm,“ řekl pan Nicholas.

Byl to smutný, skličující pohled. Zpustošená a ohořelá loď se zdála stejně mrtvá jako ti, jejichž kosti už léta ohryzávala zvěř.

„Tahle lebka, pane,“ řekl Ari. „Vidíte…?“ Dlouhá sečná rána rozpoltila kost od temene až k očnímu důlku.

„A tohle,“ ukázal Ari na dlouhý hnát, „to není od lišek ani medvědů. Spíš od sekery nebo meče, pane.“

„Nechť nebesa ztrestají vrahy,“ řekl pan Ívar.

„Křesťanské je odpouštět,“ zašeptal pan Nicholas. „I když — kdo ví, zda ušli trestu? Stalo se to před čtvrtstoletím… Možná že se jejich loď dávno potopila. Rozdrtily ji ledy. Udeřil do ní blesk božího

hněvu…“

„Měli bychom je pochovat,“ řekl Einar. „Zaslouží si to, pane. Neznal jsem žádného z nich, ale stavěl jsem tuhle loď pro Eiríka Tórvaldssona v Herjúlfsnesu. Ten ji pak prodal do Sandnesu — možná právě Erlingovi Sighvatssonovi. Je to ona… Takhle otesávám a ohýbám žebroví jenom já.“

„Pošli někoho pro nářadí, Ari Arnarsone,“ řekl pan Nicholas.

„Jak poroučíte, pane… Finne, ty víš nejlíp, kde najít motyky. I když si myslím, že tady hrob nevykopeme. Jdi s ním, Bárde… My zatím sebereme kosti.“

Vršili jsme smutnou hraničku; nebylo pomyšlení na shledání všech kostí. Mnoho jich asi odnesla voda, jiné zvěř a další se možná propadly do sněhu, kde nakonec zamrzly. Zatímco jsme pracovali, stáli oba páni opodál a tiše o čemsi rozmlouvali. Jón Jónsson se opíral o jedno z žeber vraku a hleděl kamsi do dálky.

Když se Finn s Bárdem vrátili, pokusili jsme se vykopat aspoň mělkou jámu, ale podařilo se nám jen prokopat vrchní vrstvu hrubého štěrku. Proto jsme nakonec hranici kostí obložili kameny v několikanásobné vrstvě a na vrchol hromady jsme umístili hrubý kříž, který Finn zhotovil ze dřeva vraku. Bylo tak ztvrdlé ohněm i mořskou solí, že vzdorovalo noži, takže jsme se rozhodli zhotovit nápis na lodi a umístit ho později.

Mezitím skrelingové prohrabávali kamení a písek ratišti loveckých zbraní, doufajíce, že najdou nějaký hřeb, který unikl jejich pozornosti.

„Pomodleme se za jejich duše,“ řekl pan Ívar.

Postáli jsme s obnaženými hlavami a sepjatýma rukama, zatímco se pan Ívar modlil. Když zaznělo konečné „amen“, obrátili jsme se k odchodu.

„Hej,“ řekl najednou Jón Jónsson, „Geirmunde…“

Gróňan se zastavil a pohlédl tázavě na Jóna.

„Geirmunde,“ opakoval Jón. „Zeptej se ho, co myslel tím červeným květem vrbovky.“

„Můžu to zkusit,“ řekl Gróňan. „Ale za výsledek neručím.“

Obrátil se ke starému skrelingovi a řekl: „Ty vidět pět a pět a moc anorak sníh.“

„Já vidět,“ souhlasil Měsíc. „Anorak sníh a…“

Opět dodal ono nevyslovitelné slovo.

„To nesmysl být,“ řekl Geirmund. „Jak ty vidět to? Když ty být tu a schovat a vidět pět a pět a moc anorak sníh, to nebýt. Když ty být tu, kachny peří mít nemít mít. To být, když kachny nelétat.“

„To je taky pěkný nesmysl,“ řekl Ari. „Co je to kachny peří mít nemít mít a nelétat?“

„On mi rozumí,“ řekl Geirmund. „Kachny mění peří ze zimního na letní v dubnu, kdy se tady strhla ta bitka. A vrbovka kvete, když kachny nemohou létat, což je v červenci. Nemohl tady vidět žádnou vrbovku v dubnu, pokud ji tu vůbec mohl vidět. Myslím, že tady žádná nevyroste… Je tu asi po celý rok mnohem chladněji než u nás na jihu.“

Měsíc chvíli mlčel a přemýšlel. Potom se několikrát uhodil do levé strany prsou a opakoval skrelinský název červeně kvetoucí vrbovky. „Tu,“ vykřikoval přitom. „Tu, tu!“

„To vypadá, jako by ti lidé měli něco červeného na prsou,“ řekl Geirmund. „Něco, co připomínalo květ vrbovky…“

„Ty, Měsíc,“ řekl Jón Jónsson, „to — vypadat tak?“

Potom přidřepl a prstem nakreslil do sněhu jakousi podivnou osmicípou hvězdici.

„Tak,“ řekl se spokojeným úsměvem staroch. „Tak, tak. Tady. Pět a pět a moc anorak sníh … To,“ ukázal na kresbu, „tady mít.“ A znova se uhodil na levou stranu prsou.

„Ta prokletá loď,“ procedil zaťatými zuby Jón Jónsson. „Stokrát prokletá loď, kterou sedmadvacet let hledám!“

„Nesluší se křesťanu’ klít, Jóne Jónssone,“ řekl káravě pan Nicholas, který zaslechl jeho slova.

„Pane,“ řekl Jón a pokročil k němu, „ti muži měli bílé pláště a na levé straně prsou červenou osmicípou hvězdu… Měsíc nic červeného nezná, jenom květ té grónské rostliny. Mohla mu připomínat… templářský kříž. Byli to templáři — templářská loď, která vezla veškeré řádové zlato… Nebo aspoň většinu z jejich pokladu, získaného nikterak křesťansky. Tohle,“ řekl a ukázal na svou strašnou jizvu, „udělali také oni. Mečem, pane. Bylo mi deset let, padl jsem v krvi a mysleli, že jsem mrtvý. Ale přežil jsem… Jediný jsem přežil. Všechny ostatní pobili, otce, matku… I naše lidi. Před sedmadvaceti léty. Když jsem se uzdravil, přísahal jsem, že jejich loď najdu. Jmenovala se Jan Křtitel…,“ nevesele se zasmál. „Jan Křtitel, jehož posádka vraždila, aby se zbavila svědků. Templáři… Bohem zavržený řád…!“

Byla to tedy pomsta, která hnala Jóna Jónssona světem.

Jako by mi četl myšlenky, řekl pan Nicholas: „Odplata za takové skutky náleží bohu.“

„Templáři?!“ řekl pan Ívar Bárdarson. „A — před sedmadvacíti roky? Nemýlíš se, Jóne Jónssone? Už v roce třináctistém sedmém je dal Filip Sličný pozatýkat… A velmistr Jacques de Molay sedm let nato zemřel na hranici… Kde by se vzali templáři v roce třicátém třetím?!“

„A to, že před svou smrtí na hranici hovořil se svým synovcem, Guichardem de Beaujeu, nic neznamená?“ odsekl neuctivě Jón. „Copak mu asi pan velmistr pošeptal? Ví se přece, že templáři měli ve svých bibliotékách víc účetních knih než věroučných traktátů. Dovedli získávat majetek odevšad… Všechno měnili ve zlato. I slzy. Bídu. Smrt. Možná že je král Filip pronásledoval, aby se zbavil dluhů. Drželi ho svým zlatem u moci. Ale zasloužili si osud, který jim nakonec uchystal.“

„Ano, řád byl zrušen,“ řekl pan Nicholas. „Ale před čtyřiceti sedmi léty, Jóne Jónssone.“

„Jenže řádové poklady nenašel ani král Filip, ani Svatý otec. Nikdo, pane. Věděl o nich jen hrabě de Beaujeu. Ten odvezl poklad neznámo kam.“

„Jak to, že se ho Filip Sličný nezmocnil hned, když dal zatknout členy řádu?“ namítl pan Nicholas. „Vždycky jsem si myslel, že se zlato dostalo do jeho pokladny…“

„Pane,“ řekl Jón, „pokud král francouzský v roce třináctistém sedmém zbohatl, pak jen ze soukromého jmění zatčených členů řádu, které si přisvojil. Nikoliv z řádového pokladu. Jacques de Molay byl včas varován a stačil poklad ukrýt.“

„Varován…?!“ řekl s posměšným údivem pan Nicholas. „A kdopak ho varoval? Jistě to víš, Jóne Jónssone?!“

Bylo zřejmé, že mu není po chuti Jónovo poučování. I když nebyl pyšný a zvlášť k Jónovi se nikdy nechoval nijak povzneseně, přece jen byl učeným pánem z Oxfordu. A šlechticem, na to nelze zapomínat.

„Kdo varoval velmistra…?“ řekl Jón. „Můžete si to spočítat na prstech jedné ruky, pane Nicholasi. Někdo, kdo znal nejtajnější úmysly krále Filipa a zároveň měl pletky s templáři. Sám Svatý otec, pane. Klement Pátý.“

„To je blouznění,“ řekl pan biskupský správce. „Vraťme se na loď… Rozjímej o svých neuvážených slovech, Jóne Jónssone. Snad Pán dá, abys prohlédl… To, co říkáš, je rouhavé a šílené.“

„Řekli mi to jiní, pane.“

„Tobě, obyčejnému kupci…?!“

„Nejsem kupec,“ řekl Jón. „Jsem skotský šlechtic, pane. John Huntly, pán z Gair Lochu.“

Seděli jsme ve velitelské kajutě pod rozsvícenými lampami; pan Nicholas z Lynne, pan Ívar Bárdarson, první kormidelník Ari Arnarson, důvěrník posádky Ívar Einarsson a pan John Huntly z Gair Lochu, skotský šlechtic, který se ještě nedávno jmenoval Jón Jónsson a byl bergenským kupcem. Pan Nicholas ho vyzval, aby nás seznámil se svými osudy, a bylo to dlouhé vyprávění, během kterého William několikrát přinesl znovu naplněné mísy a dolil piva.

Příběh pana Johna Huntlyho z Gair Lochu, pokud jsem si všechno správně zapamatoval, zněl takto:

„Nejprve vás musím seznámit s tajemstvím templářského pokladu,“ začal pan Huntly z Gair Lochu. „Jak je vám známo, byli templáři mocný řád, jemuž věřící křesťané přisuzovali styky s nečistými silami, čarodějné kejkle a oddávání se tajným uměním. Nevím, kolik pravdy na tom bylo; jisté je, že měli tisíce hradů a obrovský majetek po celém křesťanském světě… A kdo nestojí o bohatství, pánové? Prý svoje poklady získali při bojích o Svatý hrob… Leč říkalo se, že i v bojích zcela jiných, které se mnohdy vedly brkem na pergamenu. A kdo se topí ve zlatě, touží i po moci. Zdá se, že půjčovali králi francouzskému, a když pochopil, že se čím dál víc dostává do područí řádu, rozhodl se, že se zbaví dluhů i vděčnosti, a zároveň získá celé řádové jmění pro sebe. Tak došlo k náhlému zatýkání v říjnu roku třináctistého sedmého, pánové. Všichni francouzští templáři se dostali do vězení.“

Pan John Huntly si svlažil hrdlo pivem, otřel si rty a pokračoval: „Jmění většiny ze zatčených bylo zabaveno, čímž král francouzský zacelil díry ve svém prázdném měšci… Ale po obrovském pokladu templářů, o němž se vyprávěly neuvěřitelné zkazky, nebylo ani stopy. Dá se předpokládat, že byl včas ukryt… Dověděl jsem se v kruzích, blízkých papežské stolici, že varování přišlo odtamtud. Kdopak ví, co připravoval templářský řád? K čemu chtěl využít svých pokladů… Snad chtěli odstranit krále. Snad chtěli změnit řád věcí. Bylo by podivné, kdyby podpláceli krále Filipa a zapomněli přitom na Svatého otce. A ten zase znal královy plány. Proto upozornil velmistra řádu, co se chystá. Tak zmizel templářský poklad, pánové.“

„Poslušnost patří k víře,“ poznamenal pan Nicholas. „Svatý otec je nástupcem svatého Petra a hlavou církve. Je ovšem pravda, že i on může být jen člověk … A ne vždy právě dokonalý.“

„Svět už dávno není to, co býval,“ řekl pan Ívar. „Vždyť i naše chudé Grónsko budí zájem vysokých církevních kruhů hlavně tím, že pravidelně neplatí desátek.“

„A lidé méně věří a víc přemýšlejí,“ řekl pan Nicholas. „Je dobré bádat o tvaru země, mořských proudech, o domově bouří a větrů; učit se nebeské mechanice a hledat to, co Pán ponechal člověku, aby toho využil… Ale jsou i tací, kteří jsou proti odpouštění hříchů, proti tajemství svaté zpovědi, dokonce i proti úctě ke světcům… Ano, bratře. Jeden takový je v Oxfordu, Viklef se jmenuje. Král stojí na jeho straně; a nehodní kazatelé obracejí Viklefovo učení naruby, aby mohli říkat: Když Adam oral a Eva předla — kdo byl šlechticem?“

„Co záleží na takovém planém řečnění ve světě, kde se jménem světců i samotného Krista vraždí pro mrzké bohatství?“ řekl pan John Huntly.

„Pokračuj, pane,“ řekl pan Nicholas. „Nechtěl jsem tě přerušit.“

„Ještě ke zmizení pokladu,“ řekl pan John Huntly. „Protože jistě ani Svatý otec nevěděl o králově plánu o mnoho dřív, než se začalo s jeho provedením, a přesto zlato zmizelo, jako by se propadlo do země, dá se předpokládat, že úkryt pro ně byl vybudován dávno předtím, aby byl připraven pro podobnou příležitost, jaká nastala v říjnu roku třináctistého sedmého. Zdálo se, že žádný poklad nikdy nebyl, že patří do říše bájí. A také ho nikdo nespatřil celých sedm let.“

„Chceš říci, že byl za sedm let objeven…?“

„Nic z toho, co teď řeknu, není zaručeno,“ řekl skotský šlechtic. „Jsou to zprávy z rozmanitých pramenů… Možné je, že mnohý z těch, jimž jsem za jejich údaje dobře zaplatil, se chtěl zalíbit, nebo i jemu lhali. Krátce řečeno, v roce čtrnáctém, kdy byl velmistr pan de Molay odsouzen k smrti na hranici a s ním i někteří jemu nejbližší členové řádu, dal si k sobě do vězení zavolat svého synovce, hraběte Guicharda de Beaujeu. Prý proto, aby se pro budoucnost neztratily vědomosti řádu, ale já myslím, že šlo hlavně o záchranu obrovského templářského pokladu. Pan de Beaujeu sice nebyl členem řádu — proto také nebyl zatčen — ale velmistr dobře věděl, jak si jeho synovec templářů váží. Dal mu tedy podstoupit obřad zasvěcení a pak se mu svěřil s tajemstvím ukrytého pokladu…“

Nikdo z nás snad ani nedýchal. Pan Nicholas už zase zapomínal na sousta, která si podával do úst, a pan Ívar nevědomky drobil tvrdou placku do svého poháru.

„V hrobce jednoho bývalého velmistra, který byl též příbuzným mladého hraběte Guicharda de Beaujeu,“ pokračoval pan John, „neleželo tělo, ale byly tam ukryty knihy a listiny řádu. Ale také koruna jeruzalémských králů, sedmiramenný svícen Salomounův a čtyři zlaté sochy z božího hrobu. Ostatní jmění, nashromážděné templáři za dlouhá léta,“ bylo ukryto v dutých sloupech, které zdobily vchod do hrobky v templářském chrámu. Velmistr de Molay nechal svého synovce přísahat, že poklad zachrání a uchová na věčné časy, a hrabě to také učinil. Založil tajný spolek, protože sám na ukrytí pokladu nestačil…“

„Nebyl snad poklad už takhle ukrytý dost bezpečně?“ poznamenal pan Nicholas.

„Zřejmě ne… Dalo se očekávat, že po smrti velmistra začne nové pátrání — a mohlo dojít i na hrobku v templu.“

„Ano… To je možné.“

„Hrabě de Beaujeu požádal krále Filipa, aby mu dovolil přenést pozůstatky onoho starého velmistra z řádové hrobky. Král nepojal žádné podezření, protože mrtvý Guillaume de Beaujeu byl příbuzný žadatele, a bylo vlastně chvályhodné, že mladý hrabě nechce ponechat kosti svého strýce v hrobce poskvrněné kdovíjakými bezbožnými kejklemi. Jenže hrabě de Beaujeu odvezl rakev naplněnou zlatem i drahokamy vybranými z oněch dutých sloupů. Možné je i to, že se všechno do rakve nevešlo a že bylo nutné z templu tajně pronést i další schránky… Dejme tomu truhlice. A od té chvíle, pánové, o templářském pokladu neslyšel nikdo… Jenom já.“

Do ticha, které nastalo po těchto slovech, zazněly hlasy skrelingů, kteří si na ledovém poli poblíž lodi stavěli ze sněhu obydlí. Jako by nás to vyburcovalo z divokého snu, který nás zanesl do vzdálené

Francie, kde se v temných koutech zapomenutých hrobek přehrabávala ve zlaťácích ruka v plechové rukavici…

William sebral a odnesl prázdné mísy; pan Ívar konečně odhodil napůl rozdrobenou placku a povstal, aby si protáhl zdřevěnělé nohy. Pan Nicholas, dosud nakloněný nad stolem, aby mu ani slůvko neuniklo, se opřel o opěradlo své stolice a řekl: „To je nadmíru zvláštní příběh, pane Johne.“

„Ano, je velice zvláštní,“ přikývl pan John Huntly z Gair Lochu. „A též velice smutný, ujišťuji vás…“

„Pokračuj, pane Johne,“ vybídl ho pan Ívar. „Mnohé z toho, o čem jsi hovořil, jsem slyšel od bratří, když jsem jako mladík navštívil Francii a Řím… Leč o osudech templářského zlata buď žádné vědomosti nejsou — nebo se o nich úmyslně mlčí.“

„Nevím, jaké byly osudy pokladu celých devatenáct let,“ rozhovořil se znovu pan John Huntly. „Bylo mi deset, když v zátoce Gair Loch zakotvila loď Jan Křtitel, řádně pocuchaná bouří… Ale nejdřív musím říci, že pocházím z malé tvrze, postavené jedním z mých předků nad onou zátokou, která leží na západním pobřeží Skotska, naproti severnímu mysu ostrova Skye. Neměl jsem sourozence… Matka byla od mého narození churavá, ale o nic míň milovaná mým otcem. K naší tvrzi patřilo něco chudých polností a pastviny, které mnoho nevynášely… Též vesnice, vzdálená od tvrze asi dvě míle. Měli jsme ve stavení malou posádku, jen osm mužů, kteří se pod vedením správce starali o koně a dobytek, ale i o tvrz, která byla značně zchátralá… Celé dětství jsem prožil v jejich společnosti, ač se to matce příliš nelíbilo; zato otec byl spokojen, že jsem jezdil na koni a oháněl se mečem jako dospělý. Když o tom teď přemýšlím, vyrůstal jsem jako vlče a snad se ze mě stal vlk…“

„To posoudí Pán,“ řekl pan Ívar. „Děti v Grónsku nemají dětství o nic lepší — a přesto se nebojím o jejich duše.“

„Ano… snad,“ přikývl pan John. „Abych se tedy vrátil k onomu nešťastnému dni… Chtěli jsme oné lodi přispět ku pomoci, a když se moře uklidnilo, vypluli jsme k ní v malém člunu. Její velitel, podle řeči Francouz, řekl otci, že přišli o kormidlo a že by uvítali zručného tesaře, který by na místě zhotovil nové. Otec slíbil, že pošle tesaře i dobré dubové fošny a železo na kování. Zval velitele, aby zatím navštívil naši tvrz, ale ten se vymluvil… Hned tentýž den se tesař vydal na palubu Jana Křtitele a do večera jsme slyšeli přes vodu zvuky jeho sekery a pořízu. Matka mě právě doprovodila na lože, když se tesař vrátil a žádal o slyšení… Zůstal jsem sám ve své ložnici, a protože jsem bděl, slyšel jsem, o čem ten muž s mým otcem ve velké komnatě hovořil. Řekl, že loď skrývá jakési tajemství; nebyl totiž vpuštěn na jistá místa, odkud si potřeboval prohlédnout kormidelní závěsy, aby mohl přesně zasadit čepy. Byl to prostor v zádi, pod velkou nástavbou. Také pravil, že na lodi není jediný obyčejný lodník, ač tak muži na palubě na první pohled vypadají. Spíš se zdá, řekl, že jsou to šlechtici… A velitele oslovují jako hraběte — nebo pána de Beaujeu.“

„On vám neřekl své jméno?“ zeptal se pan Ívar.

„Otec se mu samozřejmě představil,“ řekl John Huntly. „Nevzpomínám si, jaké jméno udal velitel, ale jistě neznělo Beaujeu. Řekl bych, že ani neznělo francouzsky.“

„Není divu,“ řekl pan Nicholas. „Francouzská loď, která se dožaduje pomocí u nepřátelských břehů…“

Pan John Huntly se pousmál a řekl: „Byly to břehy Skotska, pane Nicholasi.“

„Pravda,“ kývl pan Nicholas. „A ty myslíš, pane Johne, že to byl onen Guichard de Beaujeu — nový velmistr řádu, který přijal vysvěcení z rukou uvězněného pana de Molay?“

„Ne… Nejspíš to byl jeho vzdálený bratranec Jean de Beaujeu,“ řekl pan John. „Protože, jak jsem zjistil později, onoho roku zmizel z Francie a víc o něm nikdo neslyšel.“

Mlčeli jsme a čekali na pokračování.

„Nuže,“ řekl pan John Huntly, „můj otec snad znal jméno Beaujeu. Proto za temné noci tajně navštívil Jana Křtitele, aby vypátral, jaké tajemství se v něm skrývá… Nevěděl jsem o tom, během otcovy rozmluvy s tesařem jsem usnul. Probudil mě až otcův hlas, který poroučel mužům, aby vyvedli koně, a matčino naříkání. Vstal jsem tedy z postele a sešel do velké komnaty, kde hořela louč a řinčely meče. — Synku, řekl mi otec a vzal mě do náruče, — ta loď v zátoce je loď templářů, rouhačů a vyznavačů nečistých sil… Pamatuj si, že se jmenuje Jan Křtitel, a její velitel je velmistr onoho prokletého řádu. Jeho jméno je Beaujeu, nikdy je nezapomeň. Chtěl jsem vyzvědět jejich tajemství a také jsem odhalil, jaký má Jan Křtitel náklad. Zlato a drahé kamení, které naloupili, kde se dalo… Jenže jsem byl přistižen — a co nejdřív můžeme očekávat útok. Ty odjedeš s matkou, už vám sedlají koně…

Řekl jsem otci, že nechci odjet, ale otec mě postavil na zem a řekl matce, ať spěchá; že zdaleka nezáleží na tom, jak se oblékne, protože jde o naše životy. Matka se nakonec dala přemluvit, vzala mě za ruku a běželi jsme schodištěm na nádvoří… Posadila si mě za sebe, a když nám otevřeli bránu, vyjeli jsme do tmy. Dál už si vzpomínám jen na to, že jsme naneštěstí padli přímo do rukou templářů, kteří se blížili ke tvrzi od zátoky. Nepromluvili ani slovo; nejprve padl kůň, kterému probodli hrdlo. Matka poklekla a chtěla prosit o smilování pro svého synáčka… Její krev mi skropila tvář. A když jsem se chtěl dát na útěk, zastihla mě rána mečem. Krev mě oslepila a ztratil jsem vědomí… Vzpamatoval jsem se až po týdnu ve stavení jednoho z našich nájemců. Později jsem se dověděl, že je matka mrtvá a že můj otec zahynul se všemi, kdož hájili tvrz. Lidé ve vsi, kteří mě našli, viděli k ránu v dálce Jana Křtitele, jak míjí Shiantskou východní mělčinu a směřuje k severu průlivem Severní Minch.“

Kdysi jsem spálil rodné stavení, když jsem po smrti rodičů prchal před černou smrtí. Ale tohle, co vyprávěl pan John Huntly, bylo mnohem horší. Nač bůh stvořil ďábly a peklo? Lidé to dokážou mnohem líp…

„Žil jsem potom delší čas ve tvrzi svých příbuzných,“ pokračoval pan John. „Přímluvou jednoho ze vznešených pánů, kterého dojal můj osud, jsem se dostal ke dvoru anglického krále… Později jsem v královských službách získal i jisté jmění. Nikdy jsem nikomu neřekl, že znám jméno muže, na jehož rukou lpí krev mé rodiny a našich lidí. Když jsem opustil královskou službu, použil jsem svých peněz co nejlépe. Dal jsem se do hledání Jana Křtitele… Zjistil jsem všechno o templářském rádu, vypátral jsem cesty, kterými se ubíral poklad. Ale stále jsem nenacházel stopy po lodi a po Jeanovi de Beaujeu. Nikde o něm nikdo neslyšel; Jan Křtitel nezakotvil v žádném evropském přístavu. Proto jsem se nakonec vydal na Island a do Grónska… Proto mě zajímal i Breasíl. Věřil jsem, že nakonec narazím na stopu, která mě dovede k vrahům.“

„Neskonalá je moc Páně…!“ zvolal pan Ívar Bárdarson. „Ale ten Jean de Beaujeu by dnes musel být stařec, kdyby žil?!“

„Ostatní byli mladší,“ řekl pan John Huntly. „Leč ani stáří neomlouvá spáchané zločiny, pane.“

VII

JAK JSME SE STALI PŘÁTELI UROZENÉHO PANA JOHNA HUNTLYHO Z GAIR LOCHU; NEČEKANÁ PŘEKÁŽKA A DALŠÍ DŮKAZ PŘÍTOMNOSTI LODI JAN KŘTITEL V GRÓNSKÝCH VODÁCH; PŘEKVAPIVÝ OBJEV PANA NICHOLASE; JAK JSME PŘECE JEN DOPLULI DO VOLNÉHO MOŘE NA VRCHOLKU SVĚTA

Než jsme se uložili ke spánku, ještě dlouho jsme hovořili s panem Johnem. Pan Nicholas mu sice nabídl, aby sdílel velitelskou kajutu s ním a panem Ívarem, ale skotský šlechtic řekl, že nevidí důvod, proč by měl opouštět své přátele jen proto, že se dověděli jeho pravé jméno.

„Říkejte mi dál jako dosud,“ pravil, když jsme sestoupili do své ložnice pod zadní nástavbou. „Byl jsem pro vás Jón Jónsson — a to je vlastně totéž jako John, syn Johnův. Na svých cestách po Evropě jsem se stýkal s mnohými pomazanými hlavami a šlechtici, kteří byli bohatší než Krésus; přesto mi ani jeden z nich nepřirostl k srdci tak jako vy dva. Přátelé… Když jsem vás získával pro tu divokou plavbu do Grónska, myslel jsem si, že jedinou mocnou silou v tomto světě jsou peníze. Dnes už vím, že jsem se vám měl svěřit, a pluli byste též.“

„To nevím,“ řekl Ari. „Když jsme tě spatřili poprvé, zdálo se nám znamení ve tvé tváři být znamením ďábla… Nu, kdybys nám byl řekl pravdu, věděli bychom to. Znamení ďábla to vskutku je.“

Řekl jsem skotskému šlechtici, že nevím, jak si zvyknu na to, že mohu hovořit jako se sobě rovným s mužem, který se jmenuje John Huntly z Gair Lochu. Jsem jenom obyčejný sedlák bez majetku…

„I já jsem jen obyčejný sedlák,“ řekl pan John Huntly. „Získal jsem sice časem slušné peníze, ale, milý Ívare, kdybych byl zůstal na Gair Lochu, měl bych dnes jen pár políček, která rodí s bídou jednou za dva roky, a pastviny, na nichž se uživí čtyři ovce, pokud nejsou příliš vybíravé. K tomu tvrz, plnou strašidel a vzpomínek, ale také průvanu a drolící se omítky… Říká se — hrdý jako Skot. Neříkám, že nejsem hrdý. Ale šlechtický titul? Slyšeli jste, co říkají ti popletení vykladači Viklefa. Když Adam oral a Eva předla, kdo byl tehdy šlechticem?“

„Dobrá,“ zasmál se Ari. „Nemůžeme odmítnout přátelství, nabízené tak velkoryse. Budeme ti říkat pane Johne, protože ti to náleží. Tím nebude naše přátelství o nic menší. Spíš větší, protože se zbavilo všelikých záhad, ve kterých se bergenský kupec Jón Jónsson přímo topil.“

Potom jsme mu vyprávěli o našich podezřeních, ať už pro zvláštní přízvuk v jeho norštině, či pro zatajenou znalost anglického jazyka — nebo pro zručnost v lukostřelbě, která byla podezřelá i panu Nicholasovi.

„A co chceš dělat teď, pane Johne?“ zeptal se Ari.

„Ty jsi námořník, Ari,“ řekl pan John. „Kam asi plula ta zlověstná loď, když pobila oněch sedm Gróňanů?“

„Pokusme se sledovat její cestu,“ řekl Ari. „Nejprve — odkud připlula do zátoky Gair Loch?“

„Od jihu,“ řekl Skot bez přemýšlení. „Myslím, že vyplula z Nantes nebo odněkud z Bretaně…

Nemohla se pustit průlivem, kde by padla do zajetí anglických válečných lodí. Proto se vydala k západnímu pobřeží Irska… A jelikož na jaře vanou větry převážně od západu, zahnala ji bouře za ostrovy do průlivu Little Minch a nad ostrovem Skye dál k západnímu pobřeží Skotska. Tak se dostala do Gair Lochu.“

„A potom pokračovala na sever…“

„Ano, na sever. Jinam plout nemohla, pokud se nechtěla vrátit.“

„Co je na severu? Led a sníh. Jistě nemířili na Ovčí ostrovy ani do Norska… Tam by se s pokladem neukryli. Ale k čemu by jim bylo jejich zlato ukryté v Grónsku?“

„Nezapomeň, že Guichard de Beaujeu přísahal, že poklad ukryje na věčné časy,“ řekl pan John. „Dejme tomu, že jeho bratranec Jean byl vázán stejnou přísahou… Ukrýt poklad v ledových pustinách bylo nejbezpečnější. I kdyby snad někdo odhalil, kde poklad je, bylo by pro něj nesmírně těžké vypravit se pro něj. Ne, Ari, Jan Křtitel sem nepřiplul náhodou. Mířili sem… A když tu narazili na výpravu Gróňanů ze Sandnesu, museli se zbavit svědků. Možná jen proto, že je Erling Sighvatsson a jeho lidé viděli v řádových pláštích.“

„Pokud poklad ukryli v Grónsku,“ řekl jsem, „nenajdeme nic.“

„Kašlu na jejich zlato,“ řekl pan John. „Chci najít Jeana de Beaujeu a potrestat ho. A tady jsem našel první stopu za čtvrt století.“

„Jenže je to stopa dávno vyčichlá,“ řekl jsem. „Zakopali poklad a vrátili se do Francie.“

„Nevrátili se. Jean de Beaujeu zmizel.“

„Potom je možné, že ztroskotali, ať už s pokladem na palubě, nebo už bez něho… Jsou dávno mrtví, pane Johne.“

„Je ještě jedna možnost,“ řekl Ari.

Zjizvené čelo pana Johna Huntlyho z Gair Lochu se svraštilo, což mu ve světle kahance dodalo vzezření vskutku ďábelské. „Jaká možnost?“ zeptal se.

„Říká se, že tudy vede nejkratší cesta do Indie,“ řekl Ari.

Druhý den jsme o tom hovořili s panem Ívarem i panem Nicholasem, kteří zřejmě mnoho nespali, protože měli oči červené a zanícené. Pan Nicholas připustil, že taková cesta snad opravdu je, a pan Ívar Bárdarson dokonce tvrdil, že musíme narazit na splavné moře, až se dostaneme za pásmo ledu, které jako prstenec obepíná vrchol země. A z tohoto splavného moře prý vedou mořské cesty na čtyři strany světa, i když nikdo neví, kde ústí. „Je ale nesporné,“ řekl na závěr, „že jedna z nich vede do Cipangu, Kitaje a Indie.“

„Jak lákavé to je,“ zvolal pan Nicholas. „Mám-li zkoumat moře a kreslit lepší mapu, než jaké mají k užívání plavci, není nic vhodnějšího než pustit se tou cestou…! Nenajdu lepší využití pro peníze, které bratři vydali na tuto výpravu. Ano — pokračujme na sever. Třeba až na samý vrchol světa … A nedoplujeme-li na samý vrchol, spokojím se s Cipangem, s Indií. Potom napíšu lepší knihu než Marco Polo; přesnou, doplněnou mapami, směry mořských proudů… Ano, plujme na sever, pánové. Pán požehná naší cestě!“

„Ty jsi velitelem lodi, bratře,“ řekl pan Ívar. „Je na tobě rozhodnout. Doplujemeli do splavné vody, dřív než nás zastihne zima… Ostatně je teprve červen. Ano, vydejme se na tu cestu. Nebudu první z Grónska, který vypluje k severu. Nemyslím tím jen naše nešťastné bratry, Erlinga Sighvatssona a jeho muže. Odedávna hledali Gróňané nové cesty. I grónští biskupové… Rozkážeš-li pokračovat, můžeš počítat s mou podporou, bratře.“

„Vážím si vašeho odhodlání, pánové,“ řekl pan John Huntly. „Vyhovuje to plně i mým úmyslům, i když jsem na lodi jen pouhým plavcem.“

„To nepadá v úvahu,“ řekl pan Nicholas. „Jsi hostem, pane Johne.“

Skot se zasmál „Budiž … Ale při náhlé potřebě muže k lanům či kotevnímu vratidlu se může mít k dílu i host… Tady nenajdete nezaměstnaného plavce, plivajícího z dlouhé chvíle do vody, pane Nicholasi.“

„To je pravda, pane,“ řekl Ari. „Kdyby někdo onemocněl…“

„Nemusí to být jen nemoc,“ zabručel Skot.

Pan Nicholas se na něj tázavě zadíval.

„Řekl jsem, že si vážím vašeho odhodlání,“ pravil pan John Huntly, „neboť vyhovuje mým úmyslům. Tyto úmysly znáte — chci najít Jana Křtitele a Jeana de Beaujeu. Ale co nastane pak? Výměna zdvořilostí a darů? Nastane boj, pánové. Lituji, že jsme ztratili pana Matchama a jeho muže. Nejsme pro boj vyzbrojeni. Chcete bádat… a já …“

„Nu, snad nebude tak zle, pane Johne,“ řekl pan Nicholas. „Zůstal-li Jan Křtitel někde poblíž, nebude s kým bojovat.“

„Nemyslím, že tady zůstali…, skrelingové by už dávno našli druhý vrak. Ne, pane Nicholasi. Pluli dál. Dostali se na onu splavnou vodu… A tam jsou jistě i jiné země než Cipangu nebo Indie. Nemělo by smysl plout s pokladem do obydlených krajů. Možná že našli nějaký rajský ostrov, buď neobydlený, nebo s nějakými divochy, podobnými grónským skrelingům. Učinili z nich své sluhy a teď tam v blahobytu užívají rajské zahálky.“

„Tím líp,“ řekl Ari. „Po dvaceti sedmi letech rajské zahálky už nebudou příliš bojovní, pane Johne.“

„Nuže, než najdeme onen ostrov, je-li jaký,“ řekl pan Nicholas, „je dost času, abychom se připravili. Máme zbraně, které jsme chtěli použit v boji s drakem…, a můžeme vyrobit další. Lepší. Máme železo, kovadlinu, výheň i měch. Bůh nám odpustí, použijeme-li svých zbraní k obraně… Připrav loď k odplutí, Ari Arnarsone. Na sever.“

„Pět sáhů,“ volal Trojzub. „Šest a písek. Šest, tři stopy…“

Byli jsme už třetí týden na cestě k severu. Zatímco zpočátku cesta ubíhala po klidné vodě, jen tu a tam pokryté tenkým ledem, který dobře okovaná příď Svatého Františka bez obtíží prorážela, dostali jsme se začátkem druhého týdne do bludiště ledových hor, zřejmě přimrzlých ke dnu a tyčících se nad lodí jako katedrály. Když jsme tímto ledovým městem konečně propluli, narazili jsme na souvislý led, jen tu a tam zbrázděný úzkými klikatými průlivy, které se lámaly, spojovaly a zase rozevíraly, zcela po vůli proudů, větru a vln. Nezbylo nám, než do nich vplout, a tak jsme několik dní kličkovali s odřenými boky dále k severu. Protože jsme ale museli dělat velké odbočky k západu i východu, cesta ubíhala velice zvolna.

Potom jsme se konečně dostali na volnější vodu, a protože pobřeží uhýbalo k východu, rozkázal pari Nicholas vyplout na otevřené moře. Doufali jsme, že po tomto moři přeplujeme vrcholek světa, abychom zamířili k některému že čtyř průlivu otevírajících cestu na jih. Jenže po dvou dnech křižování v západním větru jsme spatřili hornatý břeh, který se táhl od západu na východ a další cestu k severu nám uzavíral.

Byli jsme jistě blízko vrcholku světa, protože slunce nad námi nezapadalo. Na ostrově Grímsey, který leží poblíž severního pobřeží Islandu, jeden den v roce slunce jen krátce spočine na severním obzoru, aby pak znovu stoupalo po obloze; bylo jisté, že čím je člověk výš na severu, dnů bez nocí přibývá. A protože teď slunce vůbec nezapadalo, byl vrcholek světa na dosah ruky.

Jenže jsme k němu nemohli přes hory…

„Osm sáhů a štěrk,“ volal Trojzub.

Stále jsme pluli podle hornatého pobřeží neznámé země k východu.

„Musí tu někde být průliv,“ řekl pan Ívar Bárdarson, který stál vedle Ariho na palubě záďové nástavby, zahalen do kápě až po oči. Pan Nicholas, který byl na palubě nepřetržitě několik hodin, odešel, řádně promrzlý, do kajuty, kam mu William zanesl horké pivo; ale jak už jsem pana Nicholase poznal, jistě konvice chladla na stole, zatímco kružidlo a brk byly v plné práci.

Zato náš bývalý kupec z Bergenu se z paluby takřka nehnul. Zdálo se, že na něj zima nepůsobí, jedl vstoje a chvílemi vystupoval i do strážního koše, odkud se snažil proniknout zrakem cáry mlhy, čas od času zahalující tajemnou severní zemi před námi.

„Co když tu průliv není, pane?“ řekl Ari.

„Musí tu být,“ odvětil pan Ívar. „Není možné, aby tu nebyl. Celou cestu podél grónského pobřeží pluly ledovce s hlavním proudem proti nám. To je známka, že voda proudí od vrcholku světa k jihu… A protože jsou čtyři světové strany, jsou jistě i čtyři průlivy. Neboť všechno ve světě má svou rovnováhu, Ari Arnarsone. Jsou čtyři živly — země, voda, oheň a povětří. Jsou čtyři roční doby. Jsou čtyři evangelia…“

„Deset a tři,“ ozvalo se z přídě. „Písek…“

Pan Ívar si zamnul zimou zfialovělé ruce a sešel na palubu.

„Evangelia, roční doby a živly,“ řekl mi tiše Ari. „A co tři mudrci od východu? A trojice boží? Ostatně ani světové strany nejsou čtyři. Jen se podívej na růžici kompasu. Osm. Nebo šestnáct, jak se to hodí.“

„Jsou to násobky čtyř,“ řekl jsem.

Ari se zasmál. „Chtěl jsem jenom říct, že je pan Ívar velice učený, ale jak může vědět, co je někde, kde v životě nebyl? Co když tahle země před námi je předhůří vrcholku světa? Možná že je tam kdesi ta podivná jantarová hora, která přitahuje jehlu kompasu a svým vrcholkem sahá k nebesům… A na něm stojí boží trůn?! Nebo je tam právě onen ráj, z něhož Hospodin vyhnal Adama a Evu?“

„Tím spíš by odtamtud měly vést čtyři průlivy pana Ívara,“ řekl jsem. „Nevytékaly snad z ráje čtyři řeky?“

„Snad nejsem špatným křesťanem pro svou zabedněnost,“ řekl Ari. „Slyšel jsem, že se v Písmu hovoří o čtyřech řekách, ale jinak nemám zdání, kudy tečou. Zatímco ty ses přejídal učeností ve Skálholtu, musel jsem se ohánět, abych uživil rodinu.“

„Píson, Gihon, Hiddekel a Eufrates,“ řekl pan Nicholas, který se vynořil z průlezu, vedoucího z nástavby přímo na její palubu. „Eh, tahle končina nepřeje vědám. Neudržím brk, jak mi ruce tuhnou. Copak máte s rajskými řekami, vidíte snad nějakou?“

Řekl jsem, že nám ony řeky připomínají průplavy pana Ívara.

„Proč ne?“ řekl pan Nicholas. „Píson obchází zemí Hevilah, kdež jest zlato… Zlato výborné… Tam jest i bdelium a kámen onychin, a kdo by o tom pochyboval, když to tvrdí Písmo? Druhá řeka, Gihon, obchází zemi Chus. Hiddekel teče k východní straně Assyrie. Kam teče Eufrates, Písmo neříká. Proč by rajská zahrada Eden nemohla ležet na vrcholku světa? Bylo by to jistě nejvhodnější místo. Ale jak se zdá, cesta k ní je zapovězena. Ledaže bychom měli křídla a přeletěli hory.“

„Nikdy jsem neslyšel o bdeliu a kameni, kterému se říká onychin, pane,“ řekl Ari. „Zatím je tu jen písek a štěrk… Docela obyčejný.“

„Hej,“ zvolal náhle ze strážního koše pan John, „zdá se, že jsou támhle nějaké domy. Nebo to aspoň jako domy vypadá.“

Měli jsme ke břehu čtvrt míle a zastavil nás starý pobřežní led. Přirazili jsme tedy k němu bokem a zakotvili v hloubce čtyři a půl sáhu. To, co se domníval vidět pan John, jsme sice nikdo nespatřili, ale i kdyby se mýlil a na břehu nebyly žádné domy, byla to příležitost protáhnout si nohy, ztuhlé věčným postáváním na studených fošnách paluby.

Sestoupili jsme na šedivý led, tu a tam pokrytý zbytky tajícího sněhu; všichni tři páni, Geirmund, Bárd a já. Ari odmítl, protože, jak řekl panu Nicholasovi, v téhle končině je místo prvního kormidelníka na lodi, i když je zakotvená. Pan Nicholas to uznal a nenaléhal.

Pan John spěchal napřed; v rukou měl luk s připraveným šípem, jako by očekával, že se setká s po zuby ozbrojenými templáři, ačkoliv tahle severní země byla jistě posledním místem, které by si kdokoli zvolil k dobrovolnému vyhnanství, i kdyby přitom mohl spát ve zlaté posteli a snídat diamanty.

To, co pan John nazval domy, se tak dalo pojmenovat jen s velkými výhradami. Byly to spíš hromady kamení, přilepené ke skalní stěně a opatřené otvory, jimiž se zřejmě do oněch nehostinných obydlí vstupovalo. Střechy byly z velkých plochých kamenů, na nichž byla tlustá vrstva ledu, stékajícího přes okraje v dlouhých střechýlech. Bylo zřejmé, že ve staveních nikdo nebyl už léta, a když jsme rozkřesali oheň a se zapálenou smolnicí vstoupili dovnitř největšího z domů, našli jsme jen v ledu zamrzlé kosti zvěře.

Ani ve druhém obydlí to nevypadalo jinak.

„Snad to postavili skrelingové,“ mínil pan Nicholas.

„Ano,“ kývl pan Ívar. „Jsou to asi přechodná obydlí lovců.“

„Nejsme tedy první v této ponuré zemi…“

„Podívejme se ještě do třetího stavení,“ řekl pan John.

„Samozřejmě,“ kývl pan Nicholas. „Dokončeme, co jsme začali.“

Šli jsme tedy ke třetí kamenné chýši, postavené o pár kroků dál. Hledali jsme vchod, ale žádný jsme nenašli.

„Jaký to nesmysl,“ řekl pan Nicholas. „Dům bez dveří?!“

„Pokud ty chýše sloužily lovcům,“ řekl pán Ívar, „je možné, že je pod kameny maso… Ukrývají tak mršiny, které nemohou odvézt. Pod kameny se udrží mráz i v létě. A pokud je příliš teplo… Nu, skrelingům nevadí, když maso zapáchá.“

„Rád bych se na ty mršiny podíval,“ řekl pan John.

„Mám to rozebrat, pane?“ zeptal se Geirmund.

„Je to zbytečná práce,“ řekl pan Nicholas. „Nač tady ztrácet čas…“

„Třeba to nebude ztráta času,“ řekl pan John. „Dejme se do toho. Tenhle kámen se zdá uvolněný.“

Pustil se do práce sám; protože pan Nicholas žádný rozkaz nevydal, obořili jsme se do hromady kamení z opačné strany. Silný Gróňan uchopil největší z vyčnívajících kamenů a naráz ho vytrhl.

Objevil se otvor, vedoucí do nitra neumělé stavby. „Nějakou mršinu cítím,“ řekl Geirmund. „Ale nevypadá to na hromadu masa, přikrytou kamením. Vevnitř je spousta místa.“

„Bárde,“ řekl pan John, „zapal znova smolnici.“

Chvíli to trvalo, protože v mlhavém počasí zvlhl troud.

Když konečně opět zaplál oheň, vzal pan John pochodeň, strčil ji do otvoru a podíval se zblízka dovnitř. „Nevím,“ bručel. „Tohleto… Snad sníh? Nedá se rozeznat…“ Potom ruku se smolnicí vytáhl, otřel si rukávem čelo, jako by se náhle zpotil, a couvl.

„Mám díru zvětšit, pane?“ zeptal se Gróňan.

Pan John beze slova přikývl.

Pan Nicholas s panem Ívarem už pomalu kráčeli k lodi, zabráni v obvyklý rozhovor.

Geirmund vyviklal další kámen. Popadl jsem protější. Když jsme ze stěny vytrhli pátý a šestý, vznikl otvor, kterým se dalo prolézt. „Odstupte,“ řekl pan John. „Já sám…“

Skloněný vešel dovnitř; vzápětí vyběhl z otvoru, odhodil smolnici a teprve po několika krocích se zastavil, bledý jako sníh okolo, jenom jizva mu rudě vyvstala na zachmuřeném čele. Zatínal pěsti a mlčel, jako by zapomněl všechna slova kromě rouhání.

Sebral jsem odhozenou smolnici a podíval se do otvoru.

Na nízkém loži z kusů kamene, stmelených ledem, tam ležela mrtvola muže; na nohou měl špičaté střevíce, v seschlých rukou, sepjatých na hrudi, svíral krucifix a ve vlasech se mu třpytily ledové krystalky.

Oblečen byl do bílého pláště a na levé straně prsou měl červený osmihrotý kříž…

Když si mrtvého templáře prohlédli i pan Nicholas s panem Ívarem Bárdarsonem, zakryli jsme znovu kamením vchod do oné podivné hrobky, snad nejseverněji ležící hrobky na světě.

Pan John se už dovnitř nepodíval. Stál opodál a zdálo se, že v něm ten křesťansky pohřbený mrtvý vyvolává samé nekřesťanské myšlenky. Promluvil až na palubě, když s ním byl jen Ari a já. „Vyvlékl bych tu mršinu ven, aby ji roztrhala zvěř,“ řekl. „Stydím se za takové myšlenky, ale stále se mi vracejí.“ Potom odvrátil tvář a hledě na vzdalující se břeh zašeptal: „On Mother…“

„Možná že právě tenhle nikoho nezabil,“ řekl jsem.

Pan John se prudce obrátil. „To může říct jen ten, kdo nic takového nezažil. Mlč, Ívare… Jako že je Pán nade mnou, zmáhá mě zuřivost.“

„Rodiče mi zemřeli morem, pane Johne,“ řekl jsem. „Sám jsem musel zapálit rodné stavení, když zemřela i moje stará chůva Gudrún. A přece jsem nezůstal sám na světě. Našel jsem dobrého přítele, sestřenici… I dívku, která na mě čeká na Islandu.“

„Odpusť, Ívare,“ řekl pan John a vztáhl ke mně ruku. „Promiň mi moje neuvážená slova. Vždyť i já našel přátele.“

Pak už jsme o tom nemluvili a náš horkokrevný Skot byl roztomilost sama. Pluli jsme dál k východu podle pobřeží, které jak se zdálo, nemělo konce, pan Nicholas chvílemi psal a chvílemi se přel s panem Ívarem, který trval ná své myšlence čtyř průlivů, a vrcholek světa se nadále skrýval za hradbou ponurých horstev.

Po dalších třech dnech plavby k východu se na jihu zcela nečekaně objevila země; změnili jsme tedy směr, ale nedostali jsme se k ní blíž než na čtyři míle, protože tam bylo moře přeplněné směsí ledové kaše, zbytků ledových polí a trčících trosek ledovců. Země v dálce byla stejně hornatá jako ta na severu a pokrýval ji sníh, jiskřící ve slunečních paprscích.

„Vida,“ řekl pan Nicholas panu Ívarovi, „místo průlivu od jihu na sever je tu průliv od západu na východ.“

„Pakliže severní zemi obtéká kruhem voda,“ namítl pan Ívar, „je zřejmé, že plyne od západu k východu… Ale ty mě neposloucháš, bratře…?!“

Pan Nicholas, jako vytržen ze sna, řekl: „Kam ukazuje kompas? A kde je slunce? Toho jsme si měli všimnout dřív… To vlhké a sychravé počasí zmrazuje myšlenky… A časté mlhy mi nedovolily provádět řádné měření. Všechno, co jsem poslední týden narýsoval, je špatně. Nevidíš to, bratře?“

„Kompas ukazuje k severu,“ řekl pan Ívar.

„K severu,“ odsekl pan Nicholas. „K severu! A co slunce? Víme přece, že opisuje kruh kolem středu, jenž leží na vrcholku světa. Protože jsme onomu středu poměrně blízko, ale přeci jen mimo něj, není tento sluneční kruh rovnoběžný s obzorem, ale nejvyšší v poledne a nejnižší o půlnoci. Nemám pravdu?“

„Neodvážil bych se nic namítat,“ řekl pan Ivar Bárdarson.

„Moje myšlenka podporuje tvoji, bratře,“ řekl pan Nicholas. „I když je založena na neuvěřitelném předpokladu. Víme, že cosi přitahuje střelku kompasu tak, že se stále staví do severojižního směru. Jak víme, že je to severojižní směr?“

„Podle Stelly polaris,“ odpověděl pan Ivar, zřejmě pobavený tím, že ho pan Nicholas zkouší jako studenta v oxfordském vysokém učení. „Též podle slunce, které stojí v poledne na jihu, a stíny, které vrhá, jsou nejkratší.!’

„Čím menší je úhel, který svírá kruh slunce s obzorem, tím jsme blíže vrcholku světa,“ pokračoval pan Nicholas. „Na vrcholku světa je onen úhel nejmenší nebo vůbec žádný… Teď není daleko poledne, už podle Williama, který připravuje oběd. Pohleďte — kde stojí slunce?“

„Pravda,“ řekl pan Ívar. „Mělo by stát nad tou jižní zemí.“

Podíval jsem se po slunci, které prosvítalo jemnou mlhou jako chladný kotouč bez paprsků. Pak jsem se podíval na kompas. Bylo to podivné, protože slunce bezesporu stálo na západě!

„Co říkáš, bratře?“ řekl pan Nicholas. „Co ty, kormidelníku? Je to snad porucha v nebeské mechanice, že slunce v nejvyšším bodu své dráhy stoji tam, kde v obydlených krajích na jihu zapadá?“

„Nevím, pane,“ řekl Ari.

„Kompas?!?“ řekl pan Ívar.

„Ano,“ vyhrkl jsem. „Něco nám popletlo kompas, pane… Zažili jsme to už jednou s Arim, když jsme pluli na lodi vrchovatě naložené železnou rudou. Železo přitahuje kompas…“

„Jenže tady není žádné větší množství železa.“

„A co když — tam?“ Ukázal jsem na severní zemi.

„Železné hory?!“ řekl pan Ívar Bárdarson.

„Ať už jehly kompasů přitahuje cokoliv,“ řekl pan Nicholas, „třeba obrovská hora ze železa nebo onoho kamene, který má magnetické vlastnosti… Nebo konečně ta bájná jantarová hora — neleží to na vrcholku světa! Kompas ukazuje správně, bratře… Jenže tam, kde leží ono tajemné místo. Pokud plujeme jižněji, zdá se nám, že jehla ukazuje k severu. Proč? Protože síla působící na kompas má svůj zdroj na severu. Jenže ne přesně v onom matematickém bodu, který je vrcholkem, středem světa. A protože se k tomuto bodu blížíme, minuli jsme už místo, které přitahuje střelku kompasu. Slunce se nemýlí… Je poledne, slunce stojí na jihu — a my plujeme jedním ze čtyř průplavů k severu! A náš kompas ukazuje na západ — k té jantarové hoře!“

Po tomto překvapivém vysvětlení pana Nicholase nám kompas najednou k ničemu nebyl. Po dlouhé poradě, kdy se oba učení páni přeli o věci, ze kterých nebyl moudrý ani pan John Huntly, bylo rozhodnuto namířit přímo mezi obě země, o nichž jsme ted věděli, že jedna leží na západě a druhá na východě. Podle pana Ívara patřila východní země ke Grónsku, ať už s ním souvisela, či byla jen ostrovem, odděleným od Grónska nějakým průlivem, který jsme minuli, když jsme se pokoušeli probít k severu — nevědouce, že plujeme na západ. O západní zemi se oba páni nemohli domluvit; pan Nicholas rozbaloval a zase svinoval všemožné mapy, jenže, jak se zdálo, ani jedna z nich nesvědčila o zasvěcenosti kresliče.

„Například tady,“ rozčiloval se pan Nicholas a rozmazával přitom prstem inkoustové čáry na jedné z map, „jsou Grónska dvě. A tenhleten Janovan, který jistě nevytáhl paty z té teplé louže mezi Itálií a Libyí, kreslí nad Grónsko jakýsi… Eh, i jména si vymýšlí pro ty svoje pitvorné zemědíly.“

Chvíli nato už pečlivě zaměřoval astroláb, cosi počítal, vracel se do kajuty, kde vpisoval údaje do své mapy, aby je vzápětí zase zuřivě škrtal a dával se do nového, pečlivějšího měření, při čemž zle hartusil na kývající se palubu Svatého Františka.

Pan Ívar teď pilně vyhlížel svoje volné moře, o jehož jsoucnosti byl skálopevně přesvědčen.

Počasí se ustálilo, a ač se vítr obrátil a ledově vanul od severu, zdárně jsme proti němu křižovali. Průliv mezi východní zemí, která snad byla pokračováním Grónska, a mezi zemí na západě se rozšiřoval, až jsme viděli jen hory čnějící z moře na obzoru, mírně zamlženém. Slunce kroužilo po své neměnné dráze a jehla kompasu stále ukazovala na západ, či teď už trochu jižně od západu, jak jsme nechávali jantarovou horu za sebou. Moře, mírně zvlněné, bylo stále méně pokryté drobným ledem; i tady, blízko vrcholku světa, v něm bylo čas od času vidět tuleně i jednorožce; spatřili jsme i ptáky.

Finn si vedle Williamova ohniště postavil kovářskou výheň a kovadlinu, na které trpělivě vyráběl hroty k oštěpům a široké sekery. Pokusil se i o meč pro pana Johna, ale protože neměl nic jiného než obyčejné železo, bylo ostří i po zakalení příliš měkké. Pan John jeho snahu ocenil pěknou stříbrnou mincí, ale požádal ho, aby mu raději vykoval pořádnou širočinu, která je i při své poměrné měkkosti natolik tlustá, že se při úderu neohne.

Moje hovory s Arim se často týkaly budoucnosti; vzpomínali jsme na Oddrún a Herdís a hádali jsme, zda je spatříme ještě letošního roku. Také jsme nezapomínali na příběh pana Johna Huntlyho z Gair Lochu; zcela jistě jsme pluli ve stopách Jana Křtitele, i když většinu z nich zavál čas.

Jednoho dne, kdy jsem opět po vystřídání u plachet zašel za Arim na záď, mě napadlo, že nejopuštěnější země, kde by mohli templáři ukrýt zcela bezpečně své zlato, je neznámá země na západě; podivná země, v jejíchž horách se skrývá i hora jantarová. Byla by přece i bezpečným vodítkem pro ty, kdož by chtěli po létech poklad vyzvednout…

„Myslím, že to není země tak docela neznámá,“ řekl Ari. „Protože pokud je na východ od nás ještě stále Grónsko, pak je na západě Helluland. Jen si vzpomeň, jak daleko na jih se táhne marklandské pobřeží… Proč by se hellulandské nemohlo táhnout stejně daleko k severu?“

Bylo to možné. Plavba po moři, přeplněném ledem všech velikostí i tvarů, musela být nutně mnohem pomalejší, než když jsme se kdysi řítili v bouři s Mariánským zvonem na jih. „Jak daleko můžeme být od Gardaru?“ zeptal jsem se.

„Řekl bych, že ne o mnoho dál, než jaká je vzdálenost z Gardaru do Vinlandu,“ odpověděl Ari po krátkém přemýšlení. „Tisíc mil…? Snad.“

„Jako z Grónska na Island,“ řekl jsem.

Ari kývl. „Jenže Grónsko je mnohem větší, než jsme si mysleli. Mnohokrát větší než Island. A pokud se dostaneme na volné moře kolem vrcholku světa — a po něm do Cipangu nebo Indie… Rád bych věděl, kdy se vrátíme, kudy se vrátíme — a jestli se vůbec vrátíme. Když se to tak vezme, v těch zemích koření je to samý skreling, jenže ne tak prostoduchý, aby dal dvacet centnýřů masa za pár hřebíků a kudliček. Možná že tam budeme dělat skrelingy my — a nic nepomůže, že jsme křesťané a máme na palubě dva učené kněze.“

Volné moře na vrcholku světa se objevilo před přídí Svatého Františka nazítří, když slunce stálo v nejnižším bodě své dráhy.

VIII

O PŘEDČASNÉ OSLAVĚ NA PALUBĚ SVATÉHO FRANTIŠKA; PLAVBA DO NEZNÁMA; JAK JSME SE OCITLI NA POKRAJI SMRTI

„Nejprve je třeba říci, že se potvrdila myšlenka učeného Ívara Bárdarsona, biskupského správce v Gardaru,“ řekl pan Nicholas. „Kolem vrcholku světa se rozprostírá volné moře… Dopluli jsme do něho a můžeme veškerému učenému světu předložit mapu severních oblastí, u níž nebude třeba pochybovat o jsoucnosti těch či oněch zemí. Bratře — přijmi uznání své jasnozřivosti a zároveň blahopřání…!“

Kotvili jsme u pobřeží, které snad bylo severním Grónskem. Stáčelo se k východu, zatímco druhá země, kterou jsme dřív považovali za severní, zmizela kdesi na jihozápadě. Na vrcholcích skalních stěn ležel sníh a v mělkých zátokách tmavý led. Bylo vidět poletující ptáky a až do kajuty doléhal jejich křik.

Směrem k severu se prostírala lehce rozčeřená hladina až k obzoru, světélkujícímu tajemným jasem, jako kdyby tam opravdu ležel ráj.

Snědli jsme tulení pečeni, kterou William připravil tak dokonale, že skoro nebyla k rozeznání od vepřové. Pili jsme víno, o kterém pan Nicholas řekl, že je pašované z Francie. Seděl s námi i Lišák, s konečnou platností jmenovaný druhým kormidelníkem Svatého Františka.

Posádka také nepřišla zkrátka, protože William, když zásobil velitelskou kajutu, odešel na příď s náručí kuthanů a ošatkou placek, přičemž nezapomněl ani na menší soudek piva. Třeba říci, že všemu jeho činění pan Nicholas náležitě a ze srdce požehnal, plný nadšení z úspěchu, v jaký možná nedoufal při vyplutí z Bristolu. Vrcholek světa byl na dosah! Stačilo namířit tam, kde se slunce nejvíc přibližovalo k obzoru… Po široširém klidném moři, za mírného větru od západu, který dokonce chvílemi přeskakoval na jihozápad. Všichni jsme tím byli nadšeni, dokonce i Trojzub a Pétur, kterým bylo doposud zcela lhostejné, kam loď pluje, a počítali dni spíš podle smluvené mzdy než podle prožitých dobrodružství.

„Nesluší se hýřit jen proto, že jsme odhalili něco z tajemství Páně,“ řekl pan Ívar na vzletnou řeč pana Nicholase. „Ale to víno je dobré. Srovnávat ho s grónským se ani neodvážím — a vezmu-li ke srovnání víno, které se pije v Norsku, není to o mnoho lepší.“

„A teď,“ řekl pan Nicholas, „když byla vzdána chvála vínu, rád bych slyšel moudrá slova od ostatních. Co učiníme dál? Poplujeme na sever, za půlnočním sluncem, abychom se dostali protilehlým průlivem do Cipangu?“

„Plujme na sever,“ kývl pan ívar. „Dokážeme-li, že tudy vskutku vede cesta do oněch zemí, o nichž se vyprávějí neuvěřitelné zkazky, učiníme víc, než kdo učinil před námi. Otevřeme cestu k východu; nejen obchodním lodím, ale i těm, kdož budou hlásat slávu boží.“

„Já sleduji vlastní cíl, pánové,“ řekl pan John Huntly. „Loď je tvoje, pane Nicholasi. Rád s tebou popluji, kam poručíš. Je vzrušující, zúčastnit se takové cesty… A kdo ví, nenajdu-li přitom to, co hledám. Neboť jestli templářská loď doplula až sem, jistě se pustila na půlnoc.“

„Já jsem jenom kormidelník,“ řekl Ari. „Budu řídit loď tam, kam rozkážete, pane. Tím nechci říct, že nepopluji rád právě k severu. Islanďané přece objevili Grónsko… A já jsem Islanďan, i když pocházím z Gotlandu.“

„A ty, Lišáku?“ obrátil se pan Nicholas na druhého kormidelníka.

„Inu, pane,“ řekl Lišák, tahaje se přitom za špičku svého tenkého nosu, „nikdy mě nenapadlo, že se mě zeptáte na mínění. Měli jsme mnoho smůly na téhle cestě… Nějaká nás možná ještě čeká. Ale ta nás potká, ať zamíříme tam či onam. Plujme tedy k severu. Byla by škoda, kdyby po tak pěkném moři neplula žádná loď.“

Když pan Nicholas vyzval mě, řekl jsem, že bych se rád vrátil domů ještě letošního roku; že si moji přátelé na Islandu už jistě myslí, že jsem se utopil cestou do Grónska; že jsem ale vstoupil do služeb pana Nicholase, tudíž ať rozkazuje, a já poslechnu.

Pan Nicholas řekl, že rád slyší upřímná slova. Ujistil mě, že budu zcela jistě koncem léta na Islandu, kam mě doveze, odkudkoli budu chtít. K tomu řekl pan Ívar, že sám navštíví na Skálholtu pana Kristjána, kterého dobře zná, a že za mě ztratí tolik slov, kolik bude třeba.

Když jsme potom s Arim osaměli, řekl mi: „Byla to spousta velice krásných slov, ale slyšel bych je radši někde, kde nemají tak silné víno.“

Očekávali jsme anděla, který nás povede za hlaholu nebeských trub na vrcholek světa; jenže pýcha, jak známo, předchází pád. Druhého dne jsme poznali, že záře, která nás vedla k severu, byla jen odleskem obrovského ledového pole, pokrývajícího moře až po severní obzor; a když jsme na rozkaz pana Nicholase další dva dny hledali průchod, přihnala se od západu náhlá bouře. Slunce zmizelo za clonou nízkých mraků, prudce se ochladilo a ledový vítr přinesl prachový sníh. Vlny, odlamující z okraje ledu obrovské kusy, zčernaly a pokryly se pěnou, která se klikatila jako dlouhé bílé kočičí ocasy.

Vzdálili jsme se na volnou vodu a brzy nám nezbylo, než zcela svinout hlavní plachtu a plout pod větrem jen s malou přední k východu.

Nastaly nám krušné chvíle, horší než cokoli předtím.

Na kluzkých, zledovatělých fošnách paluby bylo za stálého kymácení skoro nemožné udržet se na nohou a lana, natažená palubou křížem krážem, zakrátko zmrzla na kost a rozdírala nám dlaně do krve. Všechno, co jsme měli na sobě, záhy nasáklo vlhkem z tajícího sněhu a stříkající pěnou. Nebylo možné zapálit oheň v otevřeném ohništi na palubě. Sušili jsme tedy mokré šatstvo na vlastním těle, dokud Finn nezhotovil z několika zásobních měděných kotlů ohřívače na dřevěné uhlí, jehož jsme měli zásobu pro kovářskou výheň; daly se na nich usušit aspoň onuce a škorně a ohřát si trochu piva či vína. Jinak jsme se opět živili studeným masem a plackami, které začaly ve vlhku plesnivět. Maso, které jsme získali od skrelingů, se zkazilo a zapáchalo, i když bylo ve skladišti obložené nasekaným ledem; museli jsme je hodit přes palubu.

Osmého dne jsme vpluli mezi ledovou tříšť, která kolem lodi houstla, až ji sevřela jako čelisti ocelové pasti, v níž boky lodí skřípěly a praskaly. Brzy už jsme nebyli neseni větrem, ale pohybovali jsme se tam, kam se ledu zachtělo. Pokoušeli jsme se vyprostit, ale záhy nám vypovědělo službu kormidlo, vyvrácené z čepů nárazem ledové kry. Na jeho opravu nebylo pomyšlení. Svatý František se v té pekelné změti otáčel jako obyčejný kus dřeva, svírán, drcen a otloukán ze všech stran. Stokrát za den jsme mysleli, že nastává naše poslední hodinka; přesto loď vydržela dalších šestnáct dní, v nichž jsme nevěděli, zda jsme vlečeni k vrcholku světa, či na stranu zcela opačnou. Očekávali jsme, že nás led vrhne k pevnině, kde skály dokonají dílo zkázy, leč nic takového se nestalo, a když se konečně bouře ztišila a objevilo se slunce, zjistil pan Nicholas, že jsme byli zahnáni hluboko na jih. A protože jsme předtím víc než tři týdny pluli pod větrem k východu, zdálo se, že jsme podpluli vrcholek světa a ocitli se v protilehlém průlivu. Bylo zřejmě jen otázkou času, kdy se vymaníme z ledu, v němž byla loď pevně zamrzlá, a ocitneme se ve vodách Cipangu nebo Indie…

Na obzoru, stále mírně zamlženém, jsme neviděli žádnou pevninu. Pan Nicholas řekl, že Cipangu leží v zeměpásu Středozemního moře a Indie ještě mnohem jižněji, zatímco my nemůžeme být od vrcholku světa dál než nějakých sedm set mil; není tudíž divu, že nevidíme zemi. „Ostatně je zcela možné,“ dodal, „že tohle není průplav, protilehlý onomu u Grónska. Nazveme-li nám známý průliv, vedoucí podle západního pobřeží Grónska, jižním, je tohle nejspíš východní. A teprve severní ústí do vod Cipangu.“

Pan Ívar namítl, že nelze nazývat severním nebo východním jakýkoli průplav z vrcholku světa, neboť odtamtud míří všechno k jihu; na to pan Nicholas pravil, že je nějak rozlišit musí, už kvůli své velké mapě poznaných zemí. „Není nic lehčího, bratře,“ řekl pan Ívar. „Pokud leží za ledovými poli rajská zahrada Eden, pak jsou ony čtyři průplavy rajskými řekami, které připomíná Písmo svaté. Říkejme jim tedy Píson, Gihon, Hiddekel a Eufrates…“

„Jenže který z nich je Píson, který Gihon?“ horšil se pan Nicholas. „Víme, že Hiddekel teče k východu Assyrie. Ale obtéká-li Píson zemi Hevilah a Gihon zemi Chus… ?! Nikdy jsem o takových zemích neslyšel.“

Nejvíc však oba pány mrzelo, že Svatý František nedoplul až na vrchol světa, k němuž musel mít velice blízko. Bylo mi jich obou trochu líto, ale když jsem si představil, že jsme mohli s lodí zamrznout výš na severu, byl jsem radši, že jsme vrcholku světa nedosáhli.

„Co když tam nahoře není žádná rajská zahrada?“ řekl mi Ari. „Co když je tam jenom led? A pokud moře proudí do kruhu, stejně jako slunce obíhá po kruhové dráze — musí být uprostřed vír. Buď by se tam loď potopila, nebo by se točila dokola navěky.“

„Myslíš, že se pan Ívar mýlí?“ řekl jsem.

„Zmýlit se může každý,“ odpověděl Ari.

„Ale Písmo se nemýlí.“

„Jistě ne,“ řekl Ari. „I když neříká nic o ráji, obklopeném ledovci.“

Ostatní členy posádky také nijak netížilo, že jsme unášeni k jihu. Dalo se očekávat, že v teplejší vodě led roztaje a loď se uvolní. Potom nebude obtížné opravit kormidlo, napnout plachty — a doplout k zemi, ať už to bude Cipangu, Indie nebo Assyrie či země Hevilah. Poznáme, kam jsme se dostali, a dovíme se, kudy plout domů.

Pan John Huntly se opět stal nemluvným; celé dlouhé hodiny trávil ve strážním koši a obhlížel nejapný obzor.

Po několika dnech začal led kolem nás praskat; netrvalo dlouho a odlomil se celý obrovský kus ledového pole, přimrzlý pevně k pravému boku lodi. Hleděli jsme, jak se od nás zvolna vzdaluje, a náhle jsme spatřili úlomky dřeva, které se do něj vklínily.

„Pane na nebi,“ řekl Ari. „To je dřevo z lodního boku…!“

V té chvíli vyběhli z kajuty mužstva na přídí Trojzub, Pétur, Finn a Geirmund; cosi volali, ale zaniklo to v hukotu vody, hrnoucí se proudem do trupu Svatého Františka.

Krátkou chvíli loď udržela druhá část rozlomeného ledového pole na levoboku; pak ale váha vody v trupu odtrhla přimrzlé fošny a Svatý František se naklonil tak, že se už na palubě nedalo stát.

Ari s panem Johnem se pokusili dostat do podpalubí, aby zjistili rozsah škody, ale vzápětí se vrátili. „Lodi není pomoci, pane,“ řekl Ari panu Nicholasovi, který se opíral o veřej dveří záďové nástavby, plnou náruč stočených map a přístrojů. „Díra je velká a voda ji ještě rozšířila. Je nejvyšší čas spustit člun, pane.“

„Dej rozkaz, Ari Arnarsone,“ řekl pan Nicholas, sice bledý, ale klidný.

Zatímco jsme spouštěli velký grónský člun a ve spěchu do něj házeli, co se nám zdálo nepostradatelné, rozhlížel se pan Ívar naposled po obzoru. Neřekl ani slovo. Jistě nemohl říci nic povzbudivého; znal tato vysoko na severu položená ledová moře líp než my všichni a jistě si byl vědom, co nás v otevřeném člunu čeká.

„Hej, pane Ívare,“ zavolal na něj pan John, „sestup do člunu. Jak dlouho se může loď udržet nad vodou?“

Pomáhal jsem panu Nicholasovi s přístroji; potom jsme do člunu naskákali všichni, pan John pomohl panu Ívarovi a poslední sestoupil přes hrazení, které už bylo skoro na úrovní člunu, pan Nicholas. Rychle jsme odrazili od lodi a zabrali vesly.

Hleděl jsem na loď, která nám byla bezpečným domovem po dlouhý čas. Náhle voda s příšerným klokotem vyrazila z hlavního jícnu. Potom se zvedla záď. Jen nepatrný okamžik se tyčila svisle s kývajícím se nalomeným. kormidlem. Pak klidně a tiše sklouzla do hlubiny a jen nevelký vodní vír ještě chvíli označoval místo, kde se potopil Svatý František z Bristolu.

„Ach,“ řekl pan Nicholas, „nechal jsem tam psací náčiní.“

„Nebude třeba psát,“ řekl pan John. „Kdo by to četl?“

„Není třeba zoufat,“ řekl pan Ívar. „Pán nás neopustí.“

„Nuže, víme-li, co není třeba, uvažujme o tom, co třeba je,“ řekl pan John Huntly. „Například jídlo.“

Naštěstí jsme na nějakou dobu potraviny měli. William stačil dopravit do člunu dvě bečky soleného masa a velký pytel s plackami. Také přinesl kuthan kyselého zelí. Horší bylo, že nebylo možné naložit pitnou vodu — sudy byly narovnány těsně nad kýlem, v prostoru, který voda zatopila nejdřív.

„Uvážíme-li, že se mořská voda pít nedá,“ řekl pan John, „je všecko podstatně jednodušší. Bez vody nevydržíme déle než tři dny. Pokud do té doby nenajdeme zemi, kde bude pitná voda, jsme ztraceni.“

„Nemusíme hledat zemi,“ řekl pan Ívar. „Stačila by stará kra… Ten tmavý led už žádnou sůl neobsahuje. Protože je sůl těžší než voda, klesá dolů.“

Kdo mohl, rozhlížel se. Při zvlněném moři jsme z nízkého člunu daleko neviděli. Nikde poblíž neplavala tmavá kra.

„Tři dny… To je dlouhá doba,“ řekl pan Nicholas. „Můžeme najít sladký led. Ale můžeme najít i zemi. Nebo někdo najde nás.“

„Přesto bychom měli učinit jistá opatření, pane,“ řekl Ari. „Například rozdělit potravu tak, aby vydržela co nejdéle.“

„Učiňte to,“ řekl pan Nicholas.

Masa jsme měli asi sedmdesát liber. S plackami a zelím to mohlo vystačit na dvacet dní. Horší byl naprostý nedostatek jakéhokoli nápoje, protože jsme hned po prvním jídle dostali nehoráznou žízeň, kterou ještě násobilo vědomí, že jsme obklopeni spoustou vody, která se nedá pít. Věnovali jsme se tedy hlavně pozorování okolí, ale vytoužená tmavá kra se neobjevovala, i když spolu s námi plulo k jihu velké množství úlomků ledového pole.

Veslovali jsme ze všech sil, abychom se aspoň zahřáli, ale námahou u vesel se žízeň stále zvětšovala, až se změnila v hroznou trýzeň. Přesto jsme veslovali dál. Neměli jsme nic, z čeho bychom vyrobili stěžeň, a i kdybychom obětovali dvě z dlouhých vesel, scházela by nám plachta.

Když se slunce skrylo za mraky na severním obzoru a nastal soumrak, byli jsme už tak unaveni, že pan Nicholas rozkázal vtáhnout vesla do člunu a alespoň po dobu onoho krátkého soumraku, který tu nahrazoval noc, odpočívat. Moře nebylo natolik neklidné, aby byl člun v nebezpečí, ale přesto jsme vyrobili jakousi vlečnou kotvu z pytle od placek a ze skřížených planěk, které jsme vytrhli z podlážky. Ari stanovil pořadí hlídek, načež jsme se natáhli ve stísněném prostoru člunu, jak se dalo. I přes veškeré nepohodlí a vlhký chlad jsem skoro ihned upadl do mrákotného spánku…

Probudila mě bolest v kotníku, na který mi někdo šlápl. Když jsem se posadil, viděl jsem, že vlečná kotva leží ve člunu a Bárd s Geirmundem a oba Angličané zuřivě veslují. „Popadněte vesla,“ volal Lišák, „opřete se do nich! Rychle… Támhle je kra, ze které bude dobrých dvacet sudů pitně vody!“

Rychle jsem uchopil jedno z neobsazených vesel; u vedlejšího seděl starý Einar. Ušklíbl se na mě a řekl: „Dvacet sudů… Když máme jen jeden a ten bude celý prosolený.“

„To je přece jedno,“ řekl jsem. „Jen když to bude voda.“

Protože jsme seděli zády k přídi, neviděli jsme kru. Lišák nás řídil úsečnými povely a Ari zatím chystal malou kotvu, která vypadala jako písmeno T a byla upevněna na dvacetisáhové lano. „Ještě trochu vlevo,“ řekl Lišák. „A teď zaberte pravými… Proti, trulanti. Ještě. Pozor…“

Příď člunu narazila; Ari se natáhl přes bok člunu a hodil kotvu. „Kdepak,“ řekl vzápětí. „To je k ničemu.“ A začal stáčet lano.

„Sekery,“ řekl Lišák.

Měli jsme ve člunu dvě. Zatímco jsme lehkými pohyby vesel drželi člun těsně u ledové kry, Ari s Lišákem na ni přeskočili a obořili se sekyrami do jejího tvrdého povrchu.

„Budeme-li nuceni strávit v člunu několik týdnů,“ řekl pan Nicholas, „potřebovali bychom tolik ledu, že by nás potopil. Obávám se, že led mnoho nevydá, budeme-li ho rozpouštět v ústech. A i kdybychom mohli rozdělat oheň, nemáme nádobu, ve které bychom led roztavili…“

„Nese nás proud,“ řekl pan Ivar. „Kra nepluje o nic pomaleji než člun, i když veslujeme. Pokusme se k ní připoutat… Budeme mít zásobárnu vody na dlouhou dobu.“

„To je dobrý nápad, pane,“ řekl pan John.

„Zkusím vysekat otvor,“ řekl Ari. „Pak do něj zarazíme kotvu. Pokud ji zalejeme vodou, přimrzne…“

Vysekat otvor do staré kry nebylo nejlehčí a oba muži se museli několikrát vystřídat. Když byl konečně otvor dost hluboký, zasadili do něj obě ramena kotvy a zatloukli je sekyrami co nejhlouběji. Potom jsme člun připoutali od kruhu v přídi přes kotvu na záď, takže levým bokem lpěl pevně na zelenavé kře.

Když jsme se podělili o odštěpky ledu a rozpouštěli je v ústech jako nejvzácnější pochoutku, zdálo se mi, že je vlastně všechno v naprostém pořádku.

Pluli jsme tak několik dalších dní k jihu, neseni proudem a poháněni větrem, který zvedal moře do táhlých mělkých brázd. Nemuseli jsme veslovat; ale brzy jsme poznali, že to není nijaká výhoda. Kra se otáčela, a jak jsme pravidelně vystavovali vlnám nechráněný pravý bok člunu, zalévala nás stříkající vodní tříšť tak, že jsme museli čerpat vodu vším, co bylo po ruce. Měli jsme sice co pít, ale brzy nás začaly soužit bolesti v kloubech. Einarovi otekla noha tak, že se nemohl obout, a tak jen seděl s nohou, obalenou hadry, položenou na sedačce, a bolestně se šklebil. Jednomu z anglických lodníků, Shaunovi, otekly dásně a krvácely mu. Byl to zřejmě důsledek toho, že jsme s sebou neměli žádné bobule, jen trochu kyselého zelí, které jsme ovšem záhy spotřebovali. Shaun nakonec natolik ztratil chuť k jídlu, že odmítal i kaši, kterou mu William připravoval z nasekaného masa, smíchaného s rozdrceným ledem.

Neměli jsme nic, čím bychom mohli ulovit ryby, ale i kdybychom měli udici a vlasec, museli bychom jíst úlovek syrový. Nepostrádali jsme sice křesadlo ani troudník, který William hřál na vlastním těle, aby nenavlhl; ale nebylo čím topit, ledaže bychom použili dřeva z vesel nebo člunu.

Solené maso jsme zakrátko odmítali všichni; nejen, že nám svou tuhostí činilo nepřekonatelné potíže pro rozbolavělé dásně, ale i rozmělněné na kaši se nám znechutilo přemírou soli. Vyvolávalo palčivou žízeň, která se rozpouštěním kousků ledu v ústech nedala zahnat. A čím víc ledu jsme snědli, tím více naše žízeň narůstala.

Hovořili jsme o budoucnosti, která se nám jevila stále chmurněji. Hladoví, promočení od hlavy k patě, s nohama rozežranýma od ledové vody i mořské soli, stále žíznivější, rozbolavělí a nevyspalí jsme ztráceli víru, že někdy bude jinak, že pro nás až do konce našich dnů nezůstane světem grónský člun, připoutaný ke kusu zelenavého ledu a obklopený kruhem rozvlněné vodní hladiny.

Tak plynul další týden.

Shaunova nemoc se zhoršila natolik, že mu otekla kolena do velikosti zelných hlávek a začaly se mu viklat zuby. Einarova noha vypadala hrozně a zapáchala hnilobou. Málokdo z nás ještě sáhl po mase, které William pravidelně rozděloval. Placky už k jídlu dávno nebyly, jak se pokryly plísní. A tak jsme jen polykali kousky ledu, když už byla žízeň k nesnesení; mnohý z nás ztratil hlas z nachlazení, kašlali jsme a sípali.

Pan Ívar však stále věřil, že nás mořský proud donese k teplým krajům, k ostrovům, kde si natrháme čerstvé ovoce, kde potečou křišťálové potůčky a kde se všichni brzo uzdravíme. Pan Nicholas prováděl svá měření výšky slunce nad obzorem a vyvodil z něho, že nejsme o mnoho severněji než opuštěná grónská, osada Vestribygd, snad o nějakých tři sta mil. „A to je zeměpás onoho ostrova, kde jsme se setkali se skrelingy,“ řekl. „Což znamená, že země, kterou bychom měli co nejdříve spatřit, sice nebude oplývat ovocem, ale najdeme tam jistě bobule; potom vás pan Ívar všechny vyléčí.“

„Pokud to ovšem na téhle straně světa vypadá stejně jako na naší,“ řekl na to pan John Huntly. „Kdo ví, zda tu není všechno zcela pusté…“

„Bylo by to proti bohu i logice,“ řekl pan Nicholas.

„Doufejme,“ zabručel pan John.

„Vyléčíte i mou nohu, pane?“ zasípal děda Einar.

„Poruč svůj osud Pánu,“ řekl mu pan Ívar. „Udělám pro tvou nohu všechno, co je v lidských silách. Budou-li slabé, snad pomůže modlitba. A nepomůže-li, pak věř, že to tak Bůh chtěl.“

„Ach, kdo se ujme ubohých grónských lodí,“ vzdychl Einar.

„Nebruč, dědo,“ řekl mu Geirmund, „každý musí jednou umřít. A v nebi tě přivítá sám svatý Josef. Kdoví — třeba tě přijme za tovaryše… Nebo ty jeho.“

„Kouř,“ řekl najednou Lišák, který, opřen o veslo jako o pastýřskou hůl, stál na ledové kře vedle člunu.

Všichni kromě Einara a Shauna jsme se vydrápali na kru, která byla přece jen vyšší než člun, i když jsme z ní už spotřebovali notný kus.

„Ach, Bohu sláva,“ řekl pan ívar. „Opravdu je to kouř.“

„Nepochybně,“ řekl pan Nicholas. „Jaký kouř to může být?“

Na vzdáleném jižním obzoru se vznášel černý pruh, jakoby z kuchyňského sopouchu. Ale musela by to být obrovská kuchyň, aby byl její kouř pozorovatelný z takové dálky.

„Řekl bych, že je to sopka,“ ozval se Ari.

„Ať je to, co je to,“ řekl pan John, „neměli bychom to minout. Pane Nicholasi… Můžeš tu věc zaměřit tak, abychom později poznali, zda se k ní blížíme?“

„Nevím,“ řekl pan Nicholas. „Změřím-li úhel mezi sluncem a tím dýmem na obzoru… Ne, to nelze. Slunce se pohybuje jedním směrem, my druhým … Kra se otáčí… Nejlepší by bylo se od ní odpoutat a veslovat přímo. Ale vyčkejme ještě. Kdybychom ztratili kru a k tomu dýmu se nedostali, byli bychom na tom hůř než teď.“

„Co na tom záleží?“ řekl pan John. „Je to naše jediná naděje. Zůstaneme-li přesto na moři bez pitné vody, zemřeme jen o pár dní dřív než v postavení, v jakém jsme teď.“

„Udělejme to takhle,“ řekl pan Ívar. „Poznáme-li, že plujeme mimo, odpoutáme se a budeme veslovat. Ale zatím vyčkáme. Vždyť ani nevíme, je-li tam země; možná že kouř vystupuje z nějakého nepatrného útesu.“

„Dobrá,“ řekl pan Nicholas. „To je moudrá řeč, bratře.“

Mysleli jsme si, že budeme stát na kře tak dlouho, dokud se nepřesvědčíme o původu tajemného dýmu. Ale brzy některé z nás nohy odmítly nést. Nakonec na kře zůstal jen Lišák, který kouř objevil, Ari, pan John, oba učení pánové a já s Geirmundem. Oba lodníci z Orknejí a Trojzub měli oteklá kolena, Finn už několik dní trpěl horečkou, Angličanům krvácely dásně a nebohý William, který stále dbal o pravidelné příděly masa, i když je nikdo nechtěl jíst, se podobal oživlé mrtvole. My, co jsme zůstali na kře, jsme nevypadali líp a na nohou nás držela jen vesla, o která jsme se opírali.

„Přibližujeme se,“ řekl pa chvíli Geirmund. „Určitě se přibližujeme.“

„Ne,“ odmítl to pan John. „Kouř je od nás dvacet mil daleko. Za takový okamžik nepoznáme nic.“

Teď, když jsme měli bod, kterého se mohl zrak zachytit, poznali jsme, že se kra s připoutaným člunem otáčí dost rychle. Pozorovali jsme to sice i předtím podle slunce, jenže to, jak známo, nestojí na témže místě… Také jsme se o ně příliš nezajímali, protože na tom nijak nezáleželo.

„Vraťme se do člunu,“ řekl po chvíli pan Nicholas. „Nedívejme se na ten kouř aspoň hodinu; jedině tak poznáme, zda se přibližuje.“

Protože jsme sotva stáli na nohou a led rozedranými botami studil, přijali jsme návrh pana Nicholase s jistým ulehčením. Spolu s přístroji zachránil pan Nicholas i malé hodiny, které obsahovaly písek ha půlhodinu. Teď je postavil na prostřední lavici, abychom na ně všichni viděli, a řekl, že necháme kouř kouřem, dokud je dvakrát neobrátí.

Nebylo nám o nic líp. I když nás led nestudil do chodidel, nebylo v člunu nic, o co by se člověk mohl ohřát, kromě vlastních druhů. A tak jsme se přitiskli jeden ke druhému a hleděli na pramínek písku, který vytékal z horní nádobky hodin… Čekání se nám zdálo nekonečné, a když se písek dosypal, řekl pan John, že dál čekat nebude, protože by pravděpodobně uvrhl svou duši ve věčné zatracení. Načež uchopil veslo, opřel se o ně a znova vystoupil na kru. „Blíží se,“ řekl vzápětí. „Je to vysoká hora… Zdá se, že dým vystupuje z ní.“

Byla to skutečně sopka.

Jak jsme se blížili, vystupovala nad obzor výš a výš. Brzy jsme spatřili i ledovec, plazící se po jejím svahu. Potom se objevil řetěz pahorků, které mizely na jihozápadě.

„Snad je to výběžek pevniny,“ řekl pan Nicholas.

„Možná že Cipangu,“ řekl pan Ívar.

„Nikde nevidím bohatství, o němž se povídá,“ řekl pan John Huntly. „Pokud je to výběžek pevniny, nebude o nic bohatší než tvoje Grónsko, pane Ívare.“

„Chvalme Pána, že nás k ní dovedl,“ řekl pan Ívar.

Nepluli jsme přímo; kdybychom zůstali připoutáni k ledové kře, nejspíš bychom minuli sopku i pahorkatinu táhnoucí se za ní. Museli jsme proto vyprostit kotvu, která v otvoru zamrzla, a potom usednout k veslům.

Byli jsme tak zesláblí půstem, zimou i nemocí, že pro nás bylo veslování nevýslovnou dřinou. Ale protože pobřeží před námi bylo naší jedinou spásou, zaťali jsme zuby a veslovali jako o život. Však o něj taky šlo.

Přestože jsme mířili přímo k hoře, proud nás snášel k jihu. Brzy jsme měli horu vysoko nad sebou na levoboku a viděli jsme její dva vrcholy, z nichž jižnější byl o něco vyšší; ale dým, který nás k hoře přivedl, nevystupoval z ní, nýbrž odkudsi z pahorkatiny, jistě sotva z třetiny tak vysoké.

„Zaberte,“ pobízel nás pan John, který také vesloval. „Ještě… Víc, braši. Vydržte ještě chvíli, však si odpočineme na břehu.“

Snažili jsme se ze všech sil; přesto nám trvalo hezky dlouho, než jsme konečně vpluli do mělkého zálivu, od něhož se na obě strany rozbíhaly svahy dvou menších kopců. Když příd1 narazila na pobřežní písek, upustili jsme vesla a Ari se vypotácel na břeh s kotvou, kterou zarazil mezi balvany.

Písek, do kterého se zaryla příď člunu, byl hrubozrnný a temně šedý. Tutéž barvu měly balvany, rozseté po břehu, jako by je rozházeli obři při vrhcábech. Obzor uzavíraly dva nevlídné kopce, podobné některým vrcholkům na Islandu, které spojoval obloukovitý skalní břeh vzdálený od nás snad půl míle. Pohled na jeho úpatí kryl další, nižší hřeben, místy porostlý sporou trávou se skvrnami rozkvétající mochny a dalších rostlin prodírajících se zpod špinavého sněhu.

„Támhle je voda,“ křikl Ari.

Při jeho zvolání se na nízkém svahu zvedli ptáci a odletěli kamsi do skal.

„Ach,“ řekl pan John a vstal, opíraje se o veslo. „Jaká to pohostinná země!“

„Poklekněme,“ řekl pan ívar. „Poděkujme bohu, že nás k té zemi zavedl. Neboť i kdyby nám v této zemi určil zemřít, spočineme aspoň v křesťanské půdě…“

„Pokud je křesťanská,“ řekl pan John.

„Je křesťanská,“ řekl pan Ívar a požehnal zemi před námi velkým křížem. „Pojmenujeme ji jménem Svatého Františka.“

IX

TAJEMSTVÍ ZEMĚ SVATÉHO FRANTIŠKA; JAK JSME SE VYDALI NA POUŤ ZA POKLADEM; JAK BYL NAKONEC SPOKOJENÝ JEN PAN NICHOLAS Z LYNNE

Po modlitbě jsme vytáhli člun.

Pan Ívar našel mezi rostlinami na břehu jednu, o které prohlásil, že poslouží stejně dobře jako grónské bobule. Objevili jsme také suché chaluhy a naplavené dříví, takže v krátké době zaplanul oheň, k němuž jsme nejdřív uložili starého Einara a Shauna. Všichni jsme se také dosyta napili u malého potůčku; hned nato nabral William vodu do kuthanu od zelí a s pomocí Finna ho umístil k ohni tak, aby mohl uvařit něco z našeho soleného masa. Ve vodě se při vaření sůl vyloužila a maso změklo.

Pan Ívar řekl, že bude nejlépe, když oba nemocní požijí léčivou rostlinu syrovou. William tedy jen rozmělnil jisté množství oněch rostlin mezi dvěma plochými kameny a vzniklou žlutozelenou kaší nakrmil Shauna. Einar jedl sám, příšerně se při tom ušklíbaje. Ušklíbali jsme se také, ale protože nám pan Nicholas nakázal poslechnout pana Ívara, jedli jsme. A nikterak jsme nelitovali, protože nám brzy bylo znatelně líp a dokázali jsme se přinutit i ke spolykání několika soust vařeného masa.

Zatímco ostatní odpočívali kolem plápolajícího ohně, svolal pan Nicholas lodní radu. Neměli jsme vyhráno a bylo třeba rozhodnout, co dál.

„Nuže,“ řekl, když jsme se posadili na roztroušené kameny, „nevíme, jsme-li na pevnině nebo na ostrově. Pokud je tato země pevnina, ať už severní výběžek Cipangu nebo jakýkoli mys asijského zemědílu, bylo by nejlepší odejít na jih, hned jak nabereme síly. Cesta pěšky je bezpečnější než plavba v malém člunu…“

„Ponechárne-li ale člun tady,“ řekl pan Ivar, „může se nám stát, že se budeme plahočit k jihu až do příchodu zimy, abychom třeba nakonec zjistili, že jsme jen na velkém ostrově. A k návratu ke člunu už nebudeme mít síly.“

„Pro takový pochod nemáme potraviny,“ řekl Ari. „Nedošli bychom daleko, pane.“

„Viděli jsme přece ptáky,“ řekl pan John. „Jsou-li tu ptáci, bude tu i zvěř. Cestou bychom mohli lovit… Kdyby tu zvěř nebyla, ptáci by nám stačili.“

„Můžeme se dostat do pustiny, kde nebude nic živého.“

„Naděláme si zásoby…“

„Zatím jsou to zhola zbytečné úvahy,“ pravil pan Nicholas. „Nevíme nic ani o zvěři, ani o ptactvu v téhle krajině. A pokud se lovu týká … Máme jen jediný luk.“

„To je pravda, pane,“ řekl Lišák. „Ale pan John trefí každou ránou. Bude-li zvěř dostatečně veliká…“

„Dobrá, to je jedna možnost,“ kývl pan Nicholas. „Uvažme druhou… Totiž že je tahle země pouhý ostrov.“

Mlčeli jsme, protože se nám taková možnost pranic nezamlouvala. S naším grónským člunem, bez plachty a bez náležitého vybavení nebylo možné vykonat další dlouhou cestu. Už sem jsme dopluli polomrtví hladem a vyčerpáním.

„Jsme na severozápadním břehu,“ řekl pan Ívar. „Je vystaven chladným větrům, a přesto jsme tu našli rostliny a trávu. Pokud jsme na ostrově, bude jistě pohostinnější na jihu krytém horami a vystaveném polednímu slunci.“

„Ano,“ kývl pan Nicholas. „A — dál?“

„Možná že z jižního břehu spatříme další země… Můžeme se odvážit plout k nim.“

„A nespatříme-li žádné?“ řekl pan John.

„Po oněch rostlinách, které nám seslal Pán, se uzdravíme… Můžeme si postavit obydlí z kamene. Nalovíme-li dostatek zvěře, můžeme i přezimovat. Leží tu spousta naplaveného dříví na topení. Je ale možné, že najdeme i takové, abychom opatřili člun stěžněm. Provazy máme. A plachtu můžeme ušít z kůží.“

„Pro obě možnosti je tedy podstatné najít lovnou zvěř,“ řekl pan Nicholas. „Ujmeš se toho, pane Johne?“

„S radostí i vírou,“ řekl pan John. „Doprovodí-li mě Ari s Ívarem, pustím se do toho hned.“

„Dobrá,“ kývl pan Nicholas. „Já zatím učiním všeliká měření… A ty, bratře,“ obrátil se k panu Ívarovi, „starej se o své nemocné.“

Pan John si vzal luk a toulec se šípy, když ještě na cestu pojedl něco masové polévky. Já nejedl nic stejně jako Ari. Kupodivu jsme měli chuť pouze na zázračné bylinky pana Ívara, i když rozmačkaná směs vypadala nadmíru odporně. Natrhali jsme si je na cestu do kapsářů, ale později jsme zjistili, že je lze najít skoro všude.

Kromě luku pana Johna jsme měli své lodnické nože a k nim jsme si chtěli vzít sekery; ale protože ostatní měli také jen nože a nevěděli jsme, zda tu nežijí kdovíjaké šelmy, jednu ze seker jsme nechali u člunu pro případnou obranu.

Pak jsme vykročili přímo do svahu, který nám zakrýval úpatí hřebene mezi oběma pahorky.

První překvapení nás čekalo, když jsme kamenitý svah zdolali.

Na druhé straně se země skláněla ve stejném úhlu; zelenala se polštáři mechu a končila u jezera, širokého asi míli a táhnoucího se souběžně se skalním hřebenem v pozadí. I tady byla spousta roztroušených balvanů a u břehu jezera bylo vidět hejna kajek, které tu hnízdily.

„Je to možná jiná země, než jaké známe,“ zašeptal pan John, „ale ptáci jsou tady stejně tuční.“

Po těch slovech vložil šíp na tětivu a luk zadrnčel.

Jeden z ptáků se převalil, nabodnut na šíp jako na rožeň. Ostatní nezajímala smrt jejich druha ani za mák. Teprve když pan John vystřílel všechny šípy z toulce, rozběhli jsme se posbírat kořist; ale ani teď ptáci neuletěli, ale útočili na nás;, syčíce jako husy. „Sedí na vejcích,“ řekl Ari. „Huš! Kšá! Nějakých tři sta vajec. Pět set. Tisíc, pane Johne.“

„Stačí mi jedno,“ řekl pan John a sáhl po podávaném vejci.

Vypili jsme každý po jednom; po třech týdnech soleného masa a plesnivých placek chutnaly jak mana nebeská.

„Snad bychom se měli vrátit,“ řekl Ari. „Máme čtrnáct ptáků a na vejce nám jedna kytle nestačí.“

„Vždyť jsme teprve vyšli,“ namítl pan John. „Ívare… Běž na kopec a zavolej na ostatní, ať si jdou kořist posbírat. Půjdeme dál… Než se vrátíme, bude právě čas k obědu.“

Učinil jsem to tedy, a zatímco angličtí lodníci Thomas a Guy svazovali kajky po dvou k sobě a nadšený William sbíral vejce za rozhořčeného sykotu ptáků, pustili jsme se po břehu jezera k jihu, kde za hradbou hor vyvstával černý chochol kouře.

Po několika stech kroků zmizel zelený mech a mezi kamenitou svažitou plání a vodní hladinou se prostíral stále širší pás bahna. „Možná že i tady jsou vejce,“ řekl pan John a větřil přitom jako lovecký pes. „Ale k jídlu nebudou.“

Závan větru k nám vskutku od jezera donesl zápach zkažených vajec.

„To nejsou vejce,“ řekl jsem. „To jsou sirné prameny.“

„Sirné prameny…?!“

„Ano. Znám je dobře z Islandu. Zdá se, že ten dým opravdu vychází z nějaké sopky. A sirné povětří, kterého jsou sopky plné, někudy vniká do vody jezera. Síra je cítit jako zkažená vejce, pane Johne.“

Ari moje slova potvrdil.

„Inu, člověk není nikdy dost chytrý,“ řekl pan John.

Záhy jsme došli na konec jezera a pustili se po předhoří jižního vrchu. Viděli jsme teď obrovitou horu na severozápadě a na chvíli jsme se zastavili, abychom se mohli obdivovat její ponuré kráse. Byla majestátní se svými šedočernými svahy z rozpukaných kamenných sloupů, vrstvících se jeden pres druhý, jak nová a nová láva zalévala starou, s ledovými splazy a sněhem jiskřícím ve štěrbinách, kam se nedostalo slunce. Odhadli jsme, že je mnohem vyšší než tisíc sáhů, jak se nám zdálo, když jsme ji pozorovali z moře, a hovořili jsme o tom, kam se asi táhne její stín, když slunce s ránem vychází kdesi za ní, a jak vysoko se valí dým, když sopka procitne.

Potom jsme se pustili dál; chůze v rozpraskaném kamenném poli nebyla snadná, ale přesto nám netrvalo ani hodinu a překročili jsme vysoký hřeben, spojující jako zeď úpatí dvou kopců nad zálivem.

Nejprve jsme spatřili další jezero, možná tři míle dlouhé. Za ním byl jen úzký pruh břehu, který odděloval vodní plochu od moře, sahajícího až k obzoru… Na břehu mezi jezerem a mořem se slunily a dováděly stovky tuleňů.

Poblíž severního okraje jezera, kde čněl do moře jako srp zahnutý mys, stála na kotvách velká loď se svinutými plachtami.

„Jsme zachráněni,“ řekl jsem. „To jsou lovci tuleňů.“

„Možná,“ řekl Ari. „Nebo piráti.“

„Případně obojí,“ řekl pan John. „Jsme jen tři… Vrátíme se?“

„Nikoho tam není vidět,“ řekl Ari. „Možná že už mají plné skladiště a odpočívají před návratem domů. Jenže tam nikde nevidím žádné mršiny.“

„Proč bychom se vraceli?“ řekl jsem. „Loď by mezitím mohla odplout.“

„Jeden z nás tu zůstane,“ řekl pan John. „Dva se vydají k lodi. Pokud by se nevraceli, nebo se stalo cokoli jiného, doběhne pro pomoc.“

„Proč ztrácet dva muže?“ řekl Ari. „Ať jde k lodi jenom jeden.“

„Dobrá,“ řekl pan John. „Počkejte tady.“

„Ne,“ odmítl to Ari. „Tebe budou ostatní potřebovat. Jsi nejlepší lovec.“

„A ty kormidelník.“

„Beze mě se obejdete,“ řekl jsem.

„Jsi z nás nejmladší…“

„A co má být? Nejsem o nic méně silný… A budou-li to nějací Tataři, bude stejně těžké domluvit se s nimi pro mě jako pro vás.“

„Jdi, Ívare,“ řekl Ari. „Nenecháme tě tam.“

„Buď opatrný,“ řekl pan John. „Volej z dálky… Pokud by se ti cokoli nezdálo, nestyď se vzít nohy na ramena.“

„Ano, pane Johne,“ řekl jsem. „Do boje se nepustím.“

„Přesto si vezmi sekeru,“ odvětil pan John.

Neříkali jsme si víc; všichni jsme si byli vědomi, jak je setkání s cizí lodí pro nás všechny důležité, a zároveň jak by nám mohlo být osudné, kdyby to opravdu byla loď pirátská. Bylo nás sice devatenáct, ale pan Nicholas ani pan Ívar nebyli žádní bojovníci; Einar se nemohl postavit na svou oteklou nohu, William se uměl ohánět nožem jenom při krájení a Shaun ležel v horečkách. Z ostatních byla nejméně polovina v natolik zuboženém stavu, že se jich mohlo postavit k obraně nanejvýš pět či šest — a ještě špatně ozbrojených. A velká loď, k níž jsem se opatrně blížil, měla jistě nejméně patnáct mužů posádky.

Přebíhal jsem od balvanu k balvanu, a protože bylo slunce za mnou, měl jsem naději, že mě z lodi nezahlédnou. Když jsem se dostal až na břeh jezera, viděl jsem, že tuleňů na druhé straně je velké množství, ale zdálo se, že jsou zcela klidní, jako by je přítomnost lodi neznepokojovala. Naštěstí byly balvany i u jezera a část cesty jsem dokonce urazil nehlubokým žlebem, odkud jsem z lodi viděl jen vrcholek stěžně.

Pak jsem se ale dostal k mělkému zálivu, kterým na této straně jezero končilo; odtud už jsem měl k lodi jen nějakých sto či sto dvacet sáhů, ale nebylo se za co ukrýt. Po levé ruce jsem měl skalní stěnu, která přecházela v onen srpovitý mys. Přemýšlel jsem chvíli, co učinit, ale pak jsem si řekl, že se nevrátím s nepořízenou, když už jsem se dostal tak daleko. Uchopil jsem tedy pevněji topůrko sekery, uvolnil nůž v pouzdře u pasu a vykročil jsem podle skalní stěny, očekávaje poplašné hlasy hlídek.

Ale nedočkal jsem se.

Loď ležela na mořské hladině nehybná a tichá.

Na chvíli jsem se zastavil a pozoroval ji; nebyla ode mne dál než padesát sáhů. Byla to mnohem větší loď než nebohý Svatý František. Její záďová nástavba, opatřená ozdobně vyřezávaným zábradlím, se tyčila do výše jako věž hradu. Obě plachty, velkou na hlavním stěžni i malou na předním, měla v pořádku svinuté. Kotevní řetězy splývaly do vody na přídi i zádi. Všiml jsem si ptáků, posedávajících v lanoví.

„Hej,“ zvolal jsem.

Ptáci vzlétli, ale na moje volání nikdo neodpověděl. Jen nejbližší tuleni zvedli hlavy.

„Hej,“ vykřikl jsem znovu.

Jen ozvěna od skalní stěny vrátila můj hlas.

Ušel jsem tedy dalších dvacet kroků. Pak jsem se naráz zastavil, když jsem zahlédl člun, zakotvený u břehu pod převislou skálou.

Posádka tedy byla na břehu — a neponechala na lodi ani jednoho muže; pokud posádka tuto zemi znala, věděla nejspíš, že může loď bez nebezpečí opustit. Jistě tu nežil nikdo, jen tuleni a ptáci. Uvědomil jsem si, že mi to dává možnost prohlédnout si loď natolik, abych mohl posoudit, komu patří.

Pustil jsem se tedy odvážně dál. Když jsem došel ke břehu, naskytl se mi podivný a nevysvětlitelný pohled.

Člun nebyl zakotven, ani přivázán. Tkvěl pevně ve starém pobřežním ledovci, jako by ho někdo zalil do skla.

Nevěděl jsem, co si o tom myslet.

Všiml jsem si vesel, která visela z boku člunu a ztrácela se v ledu. Na přídi člunu bylo v železném kruhu přivázáno lano, druhým koncem také zamrzlé. Bylo zpuchřelé, zetlelé, pokryté zelenou plísní; železný kroužek měl barvu rzi.

Podíval jsem se znovu na loď.

I její lanoví působilo zvětšele, bylo uvolněné a místy potrhané. A loď sama se nakláněla, jako by vězela dnem v pobřežním bahně.

Ještě jednou jsem zavolal — se stejným výsledkem.

Mohl jsem se vrátit, ale probudila se ve mně zvědavost. Slezl jsem do zamrzlého člunu a podíval se přes jeho bok do vody. Prosvítalo tam hnědavé dno a loď ode mne nebyla dál než dvacet sáhů; možná i blíž.

Shodil jsem tedy škorně i kytli s nohavicemi a spustil se do vody. Byla velice studená, ale koupával jsem se v islandských jezerech, která nebyla o nic teplejší. Deset sáhů jsem se brodil a voda mi nesahala výš než do půli stehen. Potom se dno začalo sklánět. Vzal jsem sekeru do zubů a zbytek přeplaval.

Na boku lodi visel provazový žebřík, ale rozsypal se mi v rukou, když jsem ho uchopil. Přeplaval jsem tedy k přídi, která měla bohatě zdobený kloun; vytáhl jsem se na něj, zachytil se nohama a chvilku na to už jsem přelézal z čelenu na přídní palubu.

Okamžitě mi bylo jasné, že tu loď stojí velice dlouho; paluba byla pokrytá ptačím trusem, který se vodou z roztálého sněhu změnil v odporné bahno. V odtokových žlabech byla vrstva starého šedého ledu, z něhož se roztěkaly stružky špinavé vody. Všechno, co bylo ze železa, bylo silně zrezivělé a měděné součásti potažené zelenou měděnkou. Na stočených plachtách byly stopy po pařátech ptáků a bělavé skvrny trusu, místy pokryté plísní. A z celé lodi táhl pach tlení…

Sestoupil jsem po schůdcích na palubu a pustil se k záďové nástavbě podle hrazení, kde mě sice studil do bosých chodidel led, ale bylo to příjemnější než se brodit rozmáčeným ptačím trusem.

V polovině paluby před hlavním stěžněm jsem narazil na pootevřený jícen. Vzal jsem za okraj poklopu a zvedl ho; rzivé závěsy přitom sténavě zaskřípěly. Zdola mě přivítal zápach a tma.

Vrátil jsem se ke hrazení a zaclonil si oči před žhnoucím sluncem. Zahlédl jsem pana Johna a Ariho na hřebeni a zamával jsem jim. Odpověděli. Chvilku nato jsem je viděl, jak sestupují po svahu k jezeru. Cítil jsem se lépe s vědomím, že přicházejí a že už nejsem sám s onou strašidelnou lodí. Dodalo mi to odvahy natolik, že jsem se vrátil k jícnu a na okamžik zavřel oči, oslněné sluncem. Když jsem je po chvíli otevřel, rozeznal jsem schody, vedoucí do nitra lodi, a začal jsem po nich opatrně sestupovat. Pod chodidly jsem cítil plíseň, která schody pokrývala souvislým kobercem, připomínajícím mokrý plyš.

Když jsem sestoupil dolů, nezdála se mi tma tak temná, jako když jsem hleděl ze sluncem osvětlené paluby. Viděl jsem před sebou jakousi nakupenou a zase po celé podlaze rozházenou změť, třísky, chuchvalce hadrů, jakési zetlelé zbytky věcí, které dávno ztratily barvu, tvar i jméno. Rozeznával jsem rozštípané bedny a truhlice; byly tu i různé hřeby, slepené rzí do ježatých chomáčů, stejně zrezivělé nářadí, lopaty, motyky, kovářské kleště … A všechno pokrývala plíseň, chuchvalce zvířecích chlupů a tenká vrstva lepkavého bláta.

Protože jsem zaslechl hlasy Ariho a pana Johna, vrátil jsem se na palubu; v pravý čas, abych jim ukázal kudy nahoru a podal jim ruce ku pomoci.

První byl na palubě pan John; neřekl ani slovo a zatímco jsem pomáhal Arimu, zamířil k záďové nástavbě.

„Nemyslím, že je to loď z Cipangu,“ řekl mi Ari a otřásl se jako pes. „Snad má trochu jiné plachtoví, než na jaké jsme zvyklí, ale neříkám, že jsem takové nikdy neviděl. Jak by ne. Dokonce i ve Stavangeru.“

„Chceš říci, že tu nejsme první?“ řekl jsem.

„Na téhle cestě jsme zatím nikde nebyli první. Zapomněl jsi na to? Pojď… Řekl bych, že nás pan John potřebuje.“

Po ledovém chodníčku v úhlu paluby a hrazení jsme přešli z přídě na záď. Pan John stál před dveřmi, za nimiž zřejmě bývala velitelská kajuta.

„Jsou zamčené?“ zeptal se Ari.

Pan John místo odpovědi jen zatlačil rukou; dveře se viklaly skoro na palec. Ari zabouchal a křikl: „Je tam někdo?“

Jistě nepočítal, že se ozve odpověď. Ten, kdo dveře zevnitř zavřel, určitě odešel jinou cestou. A kdo ví, zda byla na vnitřní straně dveří petlice — mohl je držet jen kus nábytku, který se skácel na podlahu.

Pan John se napřel do dveří ramenem; Zapraštěly. Couvl o krok a vrazil do nich ještě jednou. Rozletěly se a pan John klopýtl o vysoký práh.

Nazelenalými kolečky, zalitými v olovu, padalo do kajuty neurčitě světlo. Plíseň pokrývala podlahu, truhlice u stěn, převrženou stolici, těžký stůl s vyřezávanými trnoži i lebku muže, který za stolem seděl.

Na krku mu visel těžký zlatý řetěz s krucifixem a na jeho zetlelém, kdysi snad bílém plášti byl červený osmihrotý kříž.

„Tak jsme se přece jenom sešli, Jeane de Beaujeu,“ řekl pan John. „Jsem John Huntly, pán na Gair Lochu.“

„Vezu se jako pán,“ šklebil se starý Einar. „Proč ne, už na to mám léta. Ale jak k tomu přišel tenhle anglický kolohnát?“

„Mlč, dědku,“ odpověděl mu Trojzub. „Jeho kolena jsou jako džbány.“

„Jen když na vás všechny zabrala ta zázračná zelenina pana biskupského správce,“ zasmál se Ari od kormidla grónského člunu. „Námořníci, kteří se živí bylinkami! Snad byste se líp uplatnili jako ovce… Jenom rouno by z vás žádné nebylo.“

„Nu, ze Shauna by snad nějaký ten chlup byl,“ řekl Bárd. „Ale dědek je holý jako moje koleno. Ostatně mi připomíná spíš starého kozla jak přemílá svými bezzubými panty trávu… Zasmál se. „Nic ve zlém, Einare. Taky bych byl nevěřil, co mi jednou zachutná.“

Seděli jsme u vesel, Trojzub, Geirmund, Pétur, tři z Angličanů a já. Kromě obou nemocných jsme vezli řádnou hromadu dříví, nasbíraného na pobřeží, sud s vodou, ulovené kajky, z nichž dvě oškubané a vykuchané nesl William pěšky přes hřeben, a hromadu vajec, uloženou na rozprostřených chaluhách.

U opuštěné lodi zůstal pan John Huntly; pan Nicholas se po naší překvapující zprávě rozhodl ihned přestěhovat tábor, a protože jsme nechtěli opustit člun — přičemž jsme uvážili, že oba nemocní nejsou schopni chůze — vydal se přes hřeben pěšky jen pan Nicholas s panem Ívarem v doprovodu Lišáka, Williama a dvou zbylých anglických lodníků, Harryho a Guye. Šel s nimi také Finn, kterého léčivá bylina pana Ívara jako kouzlem zbavila horečky.

Předpokládali jsme, že obeplujeme horu podle severního břehu a k novému tábořišti dorazíme za nějakých šest hodin. Nakonec jsme byli rádi, když jsme s dvěma přestávkami na odpočinek, kdy jsme se posilovali syrovými vejci, spatřili srpovitý mys a kotviště za devět hodin — aspoň tak nám to řekl pan Nicholas.

Protože byl starý lodní člun nepoužitelný, nikdo za naší nepřítomnosti na loď nevstoupil. Oběma učeným pánům ani nepřišlo na mysl, že by měli plavat v ledovém moři a zatím se spokojili s tím, co jim řekl pan John — totiž že je pouhých dvacet sáhů dělí od lodi, kterou hledal celých dvacet sedm let.

Nebylo pochyby, že ona zplesnivělá, ptačím trusem pokrytá a umrlčinou páchnoucí loď kdysi nesla jméno Jan Křtitel.

Pan John během naší nepřítomnosti nezahálel, a protože nejspíš chtěl vypudit z hlavy neodbytné myšlenky, zastřelil, stáhl a vyvrhl dva menší tuleně, z nichž William nasekal kotlety. Když jsme zakotvili poblíž zamrzlého člunu z Jana Křtitele, čekal nás plápolající oheň a hromada pečeného i vařeného masa. Pustili jsme se do kajčí pečínky a spořádali i tulení kotlety, snědli polévku z kuthanu a ještě nám zbylo místo na pár hrstí kouzelných bylinek pana Ívara.

Po krátkém odpočinku jsme s Arim, Lišákem a Geirmundem odvezli k lodi pana Johna a oba učené pány. Ostatní se vydali na lov dalších tuleňů, zatímco se William staral o Einara a Shauna.

„Veliká je spravedlnost boží,“ řekl pan Ívar, když si prohlédl kostlivce v templářském plášti.

„Veliká, pane Ívare,“ řekl pan John. „Leč větší by byla, kdybych Jeana de Beaujeu našel živého…“

„Pomsta nenáleží člověku,“ řekl pan Ívar. „Nezabiješ…“

„Eh,“ pan Nicholas položil ruku na rameno pana Johna, „cítím s tebou, pane… Ale uvažujme rozumně. Kdyby pan Jean de Beaujeu nezemřel, ať už se to stalo z jakýchkoli důvodů, nezůstala by tady loď. Nevíme zatím, v jakém je stavu… Možná že se stane naší jedinou záchranou, bude-li aspoň trochu schopná plavby.“

„Máš pravdu, pane Nicholasi,“ odpověděl pan John. „Mohu říci, že ze mě spadla tíže, kterou jsem nosil na duši čtvrt století. Hned se pustíme do prohlídky lodi. Zdá se sice, že sedí na dně, ale možná, že ji dostaneme na vodu… Pokud ovšem její plachty budou k něčemu.“

„Kolik bylo na lodi mužů?“ zeptal se Ari.

„Nevím,“ řekl pan John. „Snad patnáct nebo dvacet.“

„Může být, pane… Kde jsou?“

„Neprohlédl jsem celou loď, Ari,“ řekl jsem.

„Byl jsem jen ve středním podpalubí — a ještě jsem tam ve tmě mnoho neviděl.“

„Dejte se do prohlídky,“ řekl pan Nicholas. „Pokusíme se zatím s panem Ívarem zjistit, proč zemřel Jean de Beaujeu.“

„Bůh s vámi, pánové,“ řekl pan John. „Já už s ním nemám co činit.“

Zatímco se pan Nicholas s panem Ívarem vrátili do kajuty, zavedl jsem ostatní do podpalubí. Vzali jsme s sebou křesadlo, v domnění, že na lodi najdeme použitelnou lucernu nebo svíčky. Ale nic takového jsme nenašli; dalo se předpokládat, že olej vyschl, a pokud tu byly nějaké svíčky, sežrala je zvěř. Geirmund sebral hrst chlupů a prohlédl si je ve světle, padajícím dolů otevřeným jícnem. „Lišky,“ řekl. „Jistě sežraly všechno, co se sežrat dalo. Myslím, že tu byli i medvědi… Podle těch rozbitých beden.“

„Poklop byl přivřený,“ řekl jsem.

„To nic neznamená,“ řekl Geirmund. „Za ta léta se mohl zavřít a zase otevřít mnohokrát, ať už to udělala zvěř nebo vítr či led. Divím se, že medvědi nevyvrátili dveře záďové nástavby… Museli tam přece cítit mrtvolu.“

I při zběžné prohlídce středního podpalubí bylo zřejmé, že tu nejsou další mrtví; vrátili jsme se tedy zase na palubu a šli k průlezu, který jistě vedl do kajuty mužstva — pokud ovšem Jan Křtitel nějaké obyčejné mužstvo měl. Dole jsme našli jen pryčny, na nichž se ložní pokrývky změnily v mazlavou směs. Byly tu i kytle s kápěmi a jiné lodnické části oděvů, ale i ty shnily a zplesnivěly. Nemělo smysl tu něco hledat.

Sestoupili jsme znovu do středního podpalubí, odkud měl být přístup do zádi, pokud tam ovšem nevedl průlez přímo z velitelské kajuty. Po chvilce tápání v příšeří jsme skutečně našli těžké, nízké dveře; byly zatarasené hromadou rozbitých sudů a dalším dřívím z beden a truhlic, takže nám chvíli trvalo, než jsme je uvolnili. Protože byly zamčené těžkým zámkem, museli jsme se do nich pustit sekerami, a teprve když jsme rozštípali zárubeň, podařilo se nám je otevřít.

Ani tady nebyli žádní mrtví. Našli jsme osm sudů, které se zdály plné, a čtyři okované truhlice, opatřené držadly. Byly velice těžké, ale protože jsme je nechtěli otevírat ve tmě, vynesli jsme je po schodech na palubu. Pak jsme se ještě vrátili k sudům a po proražení víka nejmenšího z nich jsme zjistili, že obsahují víno, které se za tu dlouhou dobu změnilo v ocet. Protože se dalo předpokládat, že je obsah ostatních sudů tentýž, vrátili jsme se na palubu.

Setkali jsme se tam s panem Nicholasem; držel v ruce cosi, co snad mohlo být kdysi knihou, a pokoušel se oddělit vlhkem slepené listy.

„Máme otevřít truhly, pane?“ zeptal se Ari.

„Cože?“ řekl pan Nicholas roztržitě. „A tak… Truhly, ano, otevřete je. Obávám se ale, že jejich obsah už dávno k ničemu není. Našli jste je ve skladišti?“

„Ne, pane,“ řekl Ari. „V zádi.“

„V zádi…? To je zajímavější. Otvírejte je opatrně.“

Západky zámků byly zrezivělé; povolily po prvním zapáčení sekerou. Zvedli jsme víko první truhlice a spatřili, že je napěchovaná koženými váčky se skvrnami černé plísně. Pan Nicholas řekl, že postačí, otevřeme-li jeden; Ari tedy přeřízl řemínek, kterým byl namátkou vybraný měšec pevně zavázán.

„Zlaťáky,“ řekl pan Nicholas. „Vrať to zpátky, Ari Arnarsone… Ostatní jistě obsahují totéž. Prohlédněme si druhou truhlici. Snad v ní bude něco užitečnějšího.“

V druhé truhlici byla pod víkem místo měšců kůže, pečlivě zastrkaná podle okrajů truhly. Když jsme ji odstranili, našli jsme zlaté pruty, kterých mohlo být něco kolem šedesáti kusů. Protože jsme váhu jednoho odhadli na dvě libry, obsahovala truhla asi sto dvacet liber vzácného kovu.

Třetí truhla byla plná různě velkých balíčků; když jsme jeden z nich rozbalili, našli jsme několik zlatých prstenů. V dalším byl řetěz s křížem, posázeným drahokamy, podobný řetězu, který měl na krku mrtvý velmistr. „Podívejme se do té poslední,“ řekl pan Nicholas.

„Kdyby tam tak byly udice nebo sůl,“ řekl pan John. „Tohle všecko pro nás nemá větší cenu než bláto na břehu.“

Když jsme zvedli víko poslední truhlice, zahrálo to duhovým třpytem. Truhla byla až po okraj naplněna drahokamy, rudými, modrými, ale i průhlednými jako led.

„Máš pravdu, pane Johne,“ řekl pan Nicholas, „tady to nemá žádnou cenu. Ale byli bychom bláhoví, kdybychom tím pohrdli. V obydlených končinách světa, pokud se do nich dostaneme, si za to možná koupíme cestu domů.“

„Nebo smrt,“ řekl pan John.

„Doufej v milost boží,“ řekl pan Nicholas.

„Doufám v ni stále,“ odpověděl pan John. „Řekni mi ale, pane Nicholasi, kam se poděla posádka Jana Křtitele? Člun u břehu svědčí o tom, že se vydali na břeh… Proč? Tyhle čtyři truhlice nejsou templářský poklad. Je to jen mizivá část. Dejme tomu, že se vypravili s nákladem zlata do nějakého úkrytu…“

„A — nevrátili se?“ řekl Ari.

„Tato kniha,“ řekl pan Nicholas a pozvedl pokroucený svazek, „se zdá být lodním deníkem Jana Křtitele. Je psána francouzsky. Pokusím se přečíst aspoň její podstatnou část… Uvidíme, zda nám prozradí tajemství té bohem opuštěné lodi.“

Po krátkém spánku a dalším jídle jsme se usadili kolem ohně. Chyběl jen pan Ívar Bárdarson, který zůstal na lodi, aby se modlil za spásu duše Jeana de Beaujeu.

„Nuže,“ začal pan Nicholas, „podařilo se mi rozluštit část rukopisu. Přesto jsem nenalezl vysvětlení, kam se poděla posádka Jana Křtitele. Poslední stránky, které byly nejvíc vystavené vlhku, jsou zcela zničené. Ale na rubu vrchní desky je nákres… Zvláštní nákres.“

„Mapa?“ řekl pan John Huntly.

„Uhodls, pane Johne… Je to mapa. Jsou to vlastně dva nákresy, z nichž větší znázorňuje zemi… Tuto zemi. A menší je zřejmě plánem cesty…“

„Cesty k pokladu,“ řekl Trojzub. „Promiňte, pane.“

„Nikdo z vás nebude zkrácen o svůj podíl,“ řekl pan Nicholas. „Samozřejmě po odečtení příslušných položek.“

„Ovšem,“ ušklíbl se pan John. „Svatý otec Inocenc. Věděl bych, jak se odečítání takových položek vyhnout… Ty jsi přece oxfordský minorita, pane Nicholasi. Znal jsi učeného Occama…?“

„Zajisté,“ řekl pan Nicholas. „Zemřel před dvanácti léty. Byl jsem tehdy ještě mladý …“

„Znáš jistě i spisy Rogera Bacona a Johna Dunse, zvaného Scotus?“

„Jak by ne,“ přikývl živě pan Nicholas. „Scotus a Occam otevřeli cestu vědě… A Bacon zase razil cestu pro ně.“

„Tak, tak,“ řekl pan John Huntly. „Jenže Bacon napsal většinu svých učených traktátů v klášterním vězení a Occamovy spisy dal papež Benedikt do klatby.“

Pan Nicholas mlčel.

„Tudíž,“ pokračoval pan John Huntly, „jistě bys jednal proti svému světonázoru, pane, kdybys posílal desátek papeži. Jelikož jsi velitelem této výpravy, kterou ti umožnili bratři z Oxfordu, je tvou jedinou povinností, abys dovezl zlato jim. Oni už uváží, jaký podíl dostane král anglický. Ale pokud vím, král podporuje Viklefa, a ten zase hlásá omezení moci církve…,“ zasmál se. „Je to poněkud zmatené na našich ostrovech.“

„Znám Viklefa,“ řekl pan Nicholas. „Některé jeho názory jsou rozumné. Chyba je, že se překrucují a využívají ke štvaní nezasvěcených lidí. Leč naše disputace nudí ty dobré lodníky — a také je možná zhola zbytečná, protože nevíme, zda tato země nepatří panovníkovi, jehož jméno jsme třeba nikdy neslyšeli.“

„Možná patří,“ řekl pan John. „V tom případě by bylo lepší zlato ukrýt.“

„Pane Johne …,“ řekl udiveně pan Nicholas, „vždyť ty mluvíš jako pirát…!“

„Život mě tomu naučil,“ zasmál se pan John. „Ale uznej, pane — jaké právo má jakýsi cizokrajný potentát na zlato, pocházející z Evropy? Je vydřené z lidí, je to lup, je to hříšný, majetek… A měl by jenom rozhojnit stejně nakradené bohatství?“

„Nakradené — ?“

„Jak by ne,“ odsekl pan John. „Kterýpak monarcha získal své bohatství jinak než docela zadarmo? Bylo by lepší, kdybychom je rozdělili mezi tyto muže. Neboť trpěli nejen s námi, ale i za nás. Tak je to, pane. Ostatně pro pomazané hlavy, ať křesťansky nebo podle jakéhokoli barbarského obřadu, ty čtyři bedny neznamenají nic.“

„Nevím, co si o tom pomyslí pan Ívar.“

„Totéž co já… Nebo něco velmi podobného. Má se svatopetrským haléřem tolik starostí, že se jistě s naším názorem ztotožní.“

„Neřekl jsem, že je to můj názor,“ bránil se pan Nicholas.

„Pokud si to myslíš, pane, nemusíš to říkat,“ zasmál se pan John. „Pověz nám raději, co jsi vyčetl z té plesnivé knihy.“

William prohrábl oheň, přihodil otep dříví a plameny zapraskaly. Dým ze vzdálené sopky na chvíli zakryl slunce.

„Mapa této země,“ řekl pan Nicholas, „nám říká, že jsme na ostrově. Je asi třicet mil dlouhý a táhne se od severovýchodu k jihozápadu. Zhruba v jeho středu je úzká šíje, kterou jsme prošli… Tady také leží obě jezera. Jiná na ostrově nejsou. Posádka Jana Křtitele sem doplula stejně jako my — v roce třináctistém třicátém třetím, když se domnívala, že pluje do Indie… Také uvázli v ledovém poli, které je unášelo. Dostali se s ním mnohem jižněji než my a vyprostili se, když už byl ostrov v dohledu. Nenašli tu jedinou stopu po lidech a věřili, že je to země zcela neznámá; proto se rozhodli, že zlato ukryjí právě zde. Potom nějaký čas hledali vhodné místo…“

„Našli je, pane?“ zeptal se Trojzub.

„Snad,“ přikývl pan Nicholas. „Písmo je velice porušené vodou. Jedna z posledních čitelných stránek říká, že poklad po částech převezli na břeh a pak odnášeli truhlice do úkrytu… Ty čtyři, které na lodi zůstaly, jsou. zřejmě zbytek… Zbytek, pro který se už nevrátili.“

„Proč?“ zeptal se pan John.

Pan Nicholas pokrčil rameny. „Nerozluštil jsem to,“ řekl. „Kromě několika slov — a ta nedávají smysl.“

„Jaká slova to jsou?“

„Hřmot,“ řekl pan Nicholas, „malý člun, všichni… A boží vůle.“

„Podívejme se na tu druhou mapu,“ řekl pan John.

„Tady je,“ řekl pan Nicholas a otevřel knihu.

Všichni jsme se shrnuli kolem; dokonce i Shaun se zvedl ze svého lůžka a Einar přiskákal po jedné noze, opíraje se o klacek.

Na první pohled bylo jasné, že je to nákres jižního cípu většího jezera. Od něj vedla klikatá čára mezi naznačenými vrcholky kopců. Končila v jakémsi prstenci, z jedné strany otevřeném a přerušeném něčím, co připomínalo dlouhý jazyk. Přímo naproti tomuto jazyku byl uvnitř kruhu malý oblouček a v něm kříž.

To bylo všechno.

„Pane,“ řekl Trojzub, „nikdy jsem neviděl tak jasný plán cesty k pokladu. Stačí jít podle té čáry… a počítat kopce.“

„Jak by ne,“ řekl Bárd. „Trojzub jistě viděl takových plánů hromadu…“

Kdosi se zasmál, ale nikdo další se nepřidal.

„Pojďme, pane,“ řekl Finn. „Pojďme tam všichni.“

„Na jednu věc jste zatím nepomysleli,“ řekl pan John. „Nebudeme první, kdo se tam vypravil… A ti před námi tam zůstali.“

„Ale pane,“ řekl Trojzub, „přece to tam nenecháme…?!“

„Tolik toužíš po bohatství, Trojzube?“ usmál se pan John.

„Kdopak by po něm netoužil, pane,“ vzdychl Trojzub žalostně. „Však to nemusí být zrovna bohatství… Jenom takovou špetku zlata, špetičku. Abych za ni koupil menší člun s plachtou a chalupu — nejlíp někde v ústí Humberu. A kdyby k tomu byla šikovná hospodyně…“

„Má pravdu, pane,“ přidal se Bárd. „Jestli tady někde leží bedny zlata, byl by hřích nechat je na pospas liškám a medvědům… Nemusíme snad ošidit církev svatou, aby zbylo pro chudé lodníky, kteří nechtějí nadosmrti posedávat na přístavní hrázi a plivat do vody.“

„Ba,“ řekl Pétur.

„Myslíš si to taky, Finne?“ obrátil se Bárd k lodnímu tesaři.

„Bodejť ne,“ kývl Finn. „Taky nechci věčně dělat řemeslo jenom tam, kde člověk neví, kdy se mu bude živnost poroučet na dno mořské.“

„Všichni to vidíme stejně,“ řekl Harry, další z anglických lodníků původní posádky pana Matchama. „Guy, Thomas, Andrew… jistě i ty, Lišáku.“

„Zapomněl jsi na Shauna,“ ušklíbl se Lišák. „Vidíš? Místo zbytečného klábosení si přirezává berly.“

„I will go, too,“ zabručel Shaun. „Já také.“

„Nikdo z vás o svůj podíl nepřijde,“ řekl pan John. „Za to vám ručím svým slovem. Ale byla by to hloupost, jít všichni na neznámé místo, kde možná číhá kdovíjaké nebezpečí. Vzpomeňte jen na Breasil! Pokud souhlasíš, pane Nicholasi — ať se Finn co nejrychleji pustí do prohlídky lodi. Je třeba zjistit, zda je schopna plavby a rozhodnout, co je třeba opravit… Další muž by měl lovit tuleně a William by měl uvážit, jak maso uchovat delší dobu — nevíme, jak dlouho poplujeme. Také je třeba vyhledat použitelné sudy, vymýt je a podívat se po pramenu pitné vody, abychom nemuseli znova obeplouvat ostrov. A někdo by měl vystoupit co nejvýš po svahu hory. Možná že uvidí na jihu zemi, ke které zamíříme.“

„Ano, to je rozumné,“ řekl pan Nicholas. „Nebudeme otálet. Urči muže do jednotlivých skupin, Ari Arnarsone.“

Pan John se rozhodl vést skupinu, která se vydá za pokladem. Jistě bych byl neodporoval, kdyby mě poslal lovit tuleně, ale byl jsem radši, že si mě vybral za společníka. Šel s námi Ari a Geirmund — a samozřejmě pan Nicholas, který se nejlépe vyznal v mapách a příslušném zaměřování označených bodů, u nichž byly zapsány i jednotlivé změny směru podle kompasové růžice. Finn odplul na Jana Křtitele s Lišákem a Angličany, Bárd, Trojzub a Pétur byli určeni k lovu tuleňů — a protože nikdo nezbyl, kromě dvou nemocných a pana Ívara, odložili jsme výstup na horu na pozdější dobu.

Shaun trval na tom, že půjde s námi, a chvíli se za námi belhal na svých berlách, vzdychaje a tiše proklínaje své oteklé klouby. Nakonec uznal, že by nás jen zdržoval, a vrátil se k Einarovi, který pomáhal Williamovi škubat zbývající kajky.

Obrátili jsme se nejprve podle skalní stěny na severní břeh jezera, abychom zbytečně neplašili tuleně. Potom jsme ušli tři míle k jeho jihozápadnímu cípu, který měl poněkud jiný tvar než kresba Jeana de Beaujeu. Pan Nicholas řekl, že to nijak nevadí, protože je jezero mělké a jeho obrysy se mohly za sedmadvacet let změnit — a že stejně slouží jen jako výchozí bod.

Kopec, označený na mapě číslem jedna, jsme si s jiným splést nemohli; na kresbě měl příznačný tvar s uťatým vrcholkem a vyčnívajícím kamenným zubem. I cesta k němu byla snadná, a ne delší než dvě stě sáhů. Tam jsme se zastavili, aby pan Nicholas zaměřil další bod. Směr k němu byl jihozápadní jih, jak řekl, a z místa, kde jsme stáli, nebyl viditelný. Protože jediná možná cesta k němu vedla hlubokým zářezem mezi příkrými úbočími, neměli jsme na vybranou. Po několika stovkách kroků se nám druhý bod objevil; byl to podivný sloup z černého kamene, trčící k nebi jako věž. Ale od jeho úpatí jsme viděli řadu kopců, které se od sebe nelišily ani výškou, ani tvarem, a panu Nicholasovi trvalo dost dlouho, než se pro jeden z nich rozhodl. „Nemám jistotu,“ řekl, „zda prováděli měření za stejných podmínek… Také mě nenapadlo porovnat údaje našeho kompasu s kompasem na Janu Křtiteli. Snad to bude správné, když předešlé dva náměry souhlasily. A mně tenhle směr také vyhovuje — blížíme se ke zdroji toho černého dýmu. Rád bych si ho prohlédl.“

Šli jsme tedy dál a vystoupili na vrcholek oblého kopce. Spatřili jsme odtamtud, že dým vychází z jiného vrchu, vzdáleného snad dvě míle; jeho vrcholek byl ozubený jako hradní věž. „Další bod je někde pod námi,“ řekl pan Nicholas. „Snad je to onen veliký balvan na svahu protějšího návrší.“

Tentokrát nám cesta trvala déle, protože jsme dlouho hledali schůdnou pěšinu. „Musí tu být,“ řekl pan John, když jsme se potřetí vraceli z průrvy, která nikam nevedla. „Nesli tudy přece těžký náklad.“

Při čtvrtém pokusu jsme se dostali na jakousi římsu, která se klikatila po svazích kopců, až nás zavedla do malého údolí. Kouřící hora nám zmizela za protilehlým hřebenem, ale objevila se znovu, když jsme vystoupili k označenému balvanu. Byli jsme na cestě už jistě několik hodin a pan John navrhl, abychom si odpočinuli a najedli se. William nám dal na cestu něco studené kajčí pečínky; žízeň jsme uhasili vodou z tajícího sněhu, která stékala po skalách tenkými pramínky.

Zatímco jsme jedli, prohlížel pan Nicholas mapu v knize, přikládal k ní kompas a zdálo se, že je něčím znepokojen. Protože nesnědl ani sousto, raději jsme ukončili prostý oběd a přichystali se k další cestě.

Ještě několikrát jsme podle mapy změnili směr. Ale čím dál jsme postupovali, činíce rozmanité odbočky, tím víc nám přicházela na mysl myšlenka, že konečným bodem naší cesty je právě ona dýmající hora… A když jsme stanuli na předposledním bodu, bylo to zcela zřejmé. Onen z jedné strany přerušený prstenec bylo cimbuří lemující široký vrchol naproti nám, z něhož se valily kotouče černého kouře, které se měnily v obrovitý sloup, sahající k nebesům.

„Nu, myslím, že nebude nic jednoduchého, najít templářské zlato,“ zasmál se ponuře pan John Huntly. „Svěřili ho do ochrany ďáblům.“

„Bůh je silnější,“ řekl pan Nicholas. „A já zasvětil svůj život nejen jemu, ale i vědě. Vystoupíme na tu ďábelskou horu. Nikdo mě nedonutí, abych se vrátil a nespatřil ono fenomenon na vlastní oči — ať už tam najdeme templářský poklad nebo ne.“

„Nemám nic proti poznání,“ řekl pan John. „Nehledě na to, že potřebuješ někoho, kdo tě podrží za plášť, pane…, až v touze prozkoumat onen výjimečný jev spadneš do té satanovy díry.“

Sestoupili jsme do údolí, které vedlo k úpatí sopky. Pak jsme se pustili do výstupu mezi dvěma kamennými jazyky, které zasahovaly do údolí jako kořeny obrovitého stromu. Svah byl zpočátku mírný, ale když jsme vystoupili asi do poloviny kopce, začaly nám znesnadňovat chůzi kameny, které pod nohama povolovaly, a jak se kutálely dolů po svahu, strhávaly celé laviny štěrku. Přesto jsme pokračovali ve výstupu, místy nedůstojně lezouce po čtyřech.

„Cítíš to taky?“ řekl mi Ari. „Kamení je teplé.“

Vskutku bylo; povšiml si toho i pan Nicholas, který se zastavil a přikládal dlaň na různá místa, jako by zkoušel, zda nemá nemocný horečku. „Ach, mít tak nějaký přístroj, kterým by se dalo měřit teplo,“ řekl. „Jedno je jisté — teplota těla je u všech lidí stejná. Jinak bychom cítili rozdíly i při podání ruky…“

„Poznal jsem stisky vřelé i chladné,“ řekl pan John.

„To je rozdíl pouze poměrný,“ řekl pan Nicholas. „Absolutní rozdíl vnitřní teploty není žádný … Leda u nemocných. Ale teplota této skály je mnohem vyšší než teplota lidského těla. Pokud by byla stejná, necítili bychom teplo ani chlad. Pojďme dál. Chci vidět vnitřek hory.“

„Pane,“ řekl Geirmund, „nebude zlato roztavené…?“

„Uvidíme,“ řekl pan Nicholas a málem upadl, když mu pod nohou povolil velký kámen. Pan John ho zachytil a řekl: „Neposilnil jsi své nohy jídlem, pane. Je snad tvůj mozek bystřejší, když hladovíš?“

„William mi říká totéž,“ odvětil pan Nicholas. „Copak mohu bádat o věcech tak nepozemských, jako je tahle kouřící hora, a myslet přitom na mrzké cpaní nenasytných útrob? Vzhůru, pane Johne… Nezbývá nám víc než nějakých tři sta sáhů.“

„A potom deset tisíc rovnou dolů,“ řekl tiše Ari.

„Neříkej, že nestojíš o nějakou tu truhličku se zlatem nebo drahokamy,“ řekl jsem.

„Jak se to vezme,“ řekl Ari. „Hromádku penízků mám doma; a co je doma, to se počítá. Mrzí mě jen to, že se ubohá Oddrún považuje za vdovu. Doufám, že ty peníze nevěnovala kněžím, aby za ně vymodlili spásu mé duši.“

Dál už jsme nehovořili, protože jsme sotva popadali dech. Obdivoval jsem hubeného a slabého pana Nicholase, který byl stále napřed, a pan John taktak stačil uskakovat před padajícím kamením, které se valilo od jeho bot. Stoupali jsme šroubovitě, zachytávajíce se skalních výčnělků, horkých tak, že jsme si pálili prsty i dlaně. Pak jsme se konečně přiblížili k místu, kde v kamenné zdi zela dobrých sto sáhů široká propadlina; tam hora těsně přiléhala k jiné, předtím skryté ve sloupu dýmu. Teď jsme zjistili, že druhá hora je vlastně vyšší než ta, na kterou stoupáme.

Konečně jsme obešli další z kamenných jazyků, připomínajících kořeny, a nahlédli do vnitřku hory.

„Myslím, že se můžeme s pokladem rozloučit,“ řekl pan John.

Dívali jsme se do obrovité mísy. Tato mísa byla až těsně pod okraj stosáhového průlomu v zubatém okraji naplněná dýmající kaší, místy žhnoucí jako roztavený kov, pokrytou rozsáhlými plochami černé strusky a praskajícími bublinami vřícího bahna. Rozkašlali jsme se, když nás závan horkého větru zahalil mrakem sirného dýmu.

„Půjč mi tu mapu, pane Nicholasi,“ řekl pan John.

„Nevyčteš z ní nic víc,“ řekl pan Nicholas, podávaje mu knihu. „Jsme na správném místě.“

„Ano, jsme,“ souhlasil pan John, hledě do mapy. „Tahle kouřící hora je onen prstenec, na jedné straně přerušený… Rád bych věděl, proč tu není nakreslen ten sloup dýmu? Je to přece nejvýznamnější poznávací znamení téhle hory.“

„Protože tady v roce třináctistém třicátém třetím žádný nebyl,“ řekl pan Nicholas. „Pohleď, pane Johne, kolik je v okolí vrcholků, stejně zkomolených jako tento… Vždyť i ta obrovská hora v severní části ostrova není nic jiného než sopka… Tenhle ostrov je jistě Islandem východního okrsku země.“

„Ach, pane…,“ řekl Geirmund, „chcete říci, že tady dole bylo jen pokojné zelené údolí, když sem přišla posádka Jana Křtitele s pokladem?!“

„To je vskutku směšné,“ řekl pan John. „Jak doslovně vyplnil Jean de Beaujeu přání Jacquese de Molay! Skryl templářský poklad na věčné časy.“

„Ale to znamená, pane,“ řekl Ari, „že nestačili utéci, když se sopka probudila …“

„Tak nějak to asi bylo,“ kývl pan Nicholas.

„Dovolíte-li, pane,“ řekl Ari, „už nějaký čas pobývám na Islandu a slyšel jsem toho dost o sopkách… Nejen já — i můj švagr Ívar. Sopky se dlouho dopředu otřásají, uniká z nich dým různými skulinami… Nezdá se mi, že by velmistr nařídil ukrýt poklad v místě přinejmenším podezřelém. A pokud by tehdy ničím podezřelé nebylo — jistě by se ti muži v pořádku vrátili na loď pro zbývající truhlice.“

Pan John znovu rozvinul mapu templářského velmistra. „A co znamená ten jazyk, vyplazený zlomem do nitra hory?“ řekl. „Nic takového ve zlomu není.“

„Vím, co to je,“ řekl jsem v náhlém osvícení.

„Nuže…?!“ řekl pan Nicholas. „Mluv, Ívare Einarssone.“

„Je to ledovec, pane. Zřejmě se táhl po úbočí té vyšší hory, vyplňoval zcela mělké sedlo mezi oběma — a zlomem zasahoval až do kráteru. Támhle vidíte podobný, pane… A kousek od něj další. Není to nic neobvyklého. Pokud byl hodně starý, byl pokryt prachem, možná i kamením, pískem… Třeba ani nevěděli, že je to led. Pocházeli přece z jihu… A když tu pracovali, ledovec se zřítil. Stává se to, pane.“

„No ovšem,“ řekl Ari. „Viděl jsem padat mnohem menší ledovce, než byl tenhle… A nadělaly spoustu škody. Musel vyplnit ledem celou kotlinu.“

„Podivná náhoda,“ řekl pan John.

„Boží vůle,“ opravil ho pan Nicholas. „Ta slova v knize to potvrzují, pane Johne. Hřmot musel být slyšet až k zakotvené lodi. Protože velký člun byl u břehu, přeplul Jean de Beaujeu v malém člunu…“

„Žádný velký člun jsme nenašli,“ namítl pan John.

„Zničil ho led, potopil se, odnesl ho odliv… Co na tom, jak se to stalo. Když templářský velmistr vystoupil až sem, zjistil, že všichni zahynuli pod ledovou lavinou… Pomyslel si, že to je boží vůle… A také byla. Vrátil se na loď — a čekal na smrt. Přišla brzy… Zemřel samotou, hladem a zimou, bez zpovědníka, zapomenut bohem i lidmi.“

„Kromě mne,“ řekl pan John.

„A k probuzení sopky došlo mnohem později,“ pokračoval pan Nicholas. „Tahle žhavá kaše dokončila, co ledovec začal. A možná, že i to je boží vůle. Zlato je nadobro ztracené pro tento hříšný svět — a dým ze sopky nám ukázal cestu k záchraně… Leč teď bych si rád nabral trochu té žhavé kaše k prozkoumání. Nepochází snad až ze středu země?!“

X

JAK JSME OPUSTILI OSTROV SVATÉHO FRANTIŠKA; DALŠÍ NESNÁZE; NEUVĚŘITELNÉ ROZŘEŠENÍ ZEMĚPISNÉ HÁDANKY

Výstupu na nejvyšší horu ostrova jsem se nezúčastnil; dověděl jsem se pak od Lišáka, který doprovázel pana Nicholase a pana Ívara, že jsem o nic nepřišel — kromě krásného rozhledu. Potvrdilo se, že mapa Jeana de Beaujeu byla správná, byli jsme skutečně na ostrově, dlouhém něco kolem třicíti mil a obklopeném mořem ze všech stran. Nikde nebylo vidět ani náznak jiné země.

Pomáhal jsem Finnovi společně s Angličany a oběma lodníky z Orknejí; jenom vyklizení všeho nepořádku z lodi nám dalo spoustu práce. Teprve potom jsme mohli za pomoci zkušeného Einara zjistit, jak na tom Jan Křtitel je, a nebylo to nijak příznivé zjištění. Když jsme ve středním podpalubí odtrhli jednu z fošen podlahy, viděli jsme, že celý prostor kolem kýlu, zatížený tesanými pískovcovými kvádry, je vyplněn vodou; a když jsme ji s námahou vyčerpali, brzy vnikla do trupu znova. Loď se nepotopila jen proto, že stála kýlem v bahně. Když nastal odliv, naklonila se směrem k moři a voda z ní crčela jako z cedníku.

Další pohromu jsme shledali, když jsme rozbalili stočené plachty. Protože byly celých sedmadvacet let svinuté, držela se v nich vlhkost i za teplých dní; hniloba a plíseň nahlodaly tkaninu tak, že se rozpadala v rukou. Našli jsme sice náhradní plachty, ale ty na tom nebyly o nic líp. Také lanoví bylo ve špatném stavu, potrhané pařáty ptáků a shnilé.

„Jak daleko máme do Cipangu?“ zeptal se pan John pana Nicholase, když jsme oznámili výsledek prohlídky.

„Svět musí být v rovnováze,“ řekl pan Nicholas. „Nemůžeme být od země dál než nějakých tisíc mil. Nevím ovšem, zda je to právě Cipangu…

„Je třeba rozhodnout,“ řekl pan John, „pokusíme-li se opravit loď natolik, aby těch tisíc mil vydržela — nebo zda vyplujeme s člunem. Mohli bychom snad z těch potrhaných plachet a lanoví zhotovit aspoň menší plachtu …“

„Mám návrh,“ řekl Ari.

„Posloucháme, Ari Arnarsone,“ řekl pan Nicholas.

„Dokážeme-li opravit Jana Křtitele tak, aby se udržel nad vodou, vyplujme na něm. Člun naložíme a použijeme ho v případě, že loď nevydrží.“

Proti takovému návrhu nebylo námitek. Jenom Einar byl toho názoru, že i když se podaří ucpat skuliny natolik, aby se Jan Křtitel za den nepotopil, nedostaneme se z místa, protože nemáme plachty. Trojzub přišel s nápadem ušít plachty z tuleních kůží. Einar se ušklíbal, ale pan Ívar řekl, že skrelingové šijí z tuleních kůží potahy svých loděk; proč bychom z nich tedy nezkusili ušít plachty. Protože jiné řešení nebylo, vydal se pan John s Geirmundem a Péturem na lov zvířat, která se nechala trpně ubíjet klacky. Mezitím Trojzub s Einarem rozplétali lodní lana na tenké provázky, které měly být použity k šití.

Rozhodli jsme se vyrobit jen hlavní plachtu; i tak na ni padlo sto šedesát kůží. Z dalších čtyřiceti jsme nařezali řemeny, z nichž jsme zkroutili stehy, úpony a nejnutnější lana. Samozřejmě, kůže byly nevydělané, a ač jsme je noži oškrábali co nejlépe, stejně brzy zapáchaly. A když zbytky tuku a masa na nich ztvrdly, hřmotila plachta, jako by byla z plechu. I provazce byly neohebné; naštěstí ale plnily svůj úkol obstojně.

Často jsme se při práci rozhovořili o ztraceném pokladu; a pokud nebyl v doslechu nikdo z pánů, žehral Trojzub na nespravedlivý osud, který nás připravil o pohádkové bohatství. „K čemu by ti bylo bohatství,“ řekl mu jednou Ari. „Místo jedné lodí bys koupil deset lodí. Všechny chalupy v ústí Humberu by byly tvoje… Nebo snad máš jiný nápad, k čemu zlato použít? Neříkej, že bys jezdil na lov ve zlatohlavu, na každém prstu jeden diamant. Na tu svou lodičku a chalupu peníze dostaneš — a hospodyni za ně stejně nekoupíš.“

„Kdybych měl truhlici zlata,“ řekl na to starý Einar, „koupil bych si pořádnou loď. A potom bych vozil z Marklandu jedlové dříví.“

„A co bys dělal se zbytkem?“ řekl Ari.

„Dal bych ti ho,“ ušklíbl se Einar, který právě slinil konec provázku, aby ho vpravil zahroceným dřívkem do dírky v kůži. „Řekl bych — tady máš, Ari Arnarsone. Ale pod jednou podmínkou. Že to propiješ na moje zdraví.“

„Škoda že jsme sem nepřipluli o nějakých dvacet let dřív,“ řekl Ari. „Tenkrát snad ještě víno v břiše Jana Křtitele za něco stálo. Ale propíjet zlato v Reykjavíku, či — nedej bůh — v nějaké grónské díře… Fuj Einare. Víš co? Můžeš si to templářské zlato propít sám.“

„Nebo je zahoď, něchceš-li je,“ řekl Bárd. „Třeba rovnou na palubu. On už to po tobě někdo uklidí.“

„Žertujte si, když vás to baví,“ řekl Trojzub. „Však byste mluvili jinak, kdybyste se vraceli domů bohatí jako králové. Mně do žertu není.“

„Ještě se nevracíme,“ řekl Ari.

Také jsme hodně dlouho neměli jistotu, zda se loď udrží na hladině, až ji přestane podpírat dno zálivu. Nejdříve jsme odstranili kamennou zátěž, abychom loď odlehčili. Fin s Einarem se potom pustili do ucpávání skulin mezi rozestouplými prkny lodní obšívky; používali na to směs tuleního sádla a mechu, kterou zatloukali dřevěnými palicemi a klíny. Ale neměli smolu, kterou by hotové dílo zalili. Při odlivu jsme trnuli strachem, že se nám loď položí na bok, a všichni jsme si oddychli, když byla přítěž zase na svém místě nad kýlem.

Ještě jednu práci jsme museli vykonat — pohřbít ostatky Jeana de Beaujeu. Vykopali jsme hrob poblíž kotviště a pan Ívar se u něj za nás pomodlil. Potom jsme navršený rov označili křížem bez nápisu.

William vydrhl velitelskou kajutu tak, že byla zase obyvatelná, když do ní Finn vyrobil tři prostá lůžka pro pány, která vystlal tuleními kůžemi. My ostatní jsme se rozhodli spát na palubě, protože se nám nechtělo do podpalubí, zapáchajícího plesnivinou i přes veškerou snahu Andrewa a Thomase, kteří všechno několikrát vydrhli pískem.

Konečně nastal den, kdy jsme za přílivu vztyčili svou neumělou plachtu a opřeli se do vesel grónského člunu, který jsme přivázali ke kotevním lanům. Byla to perná práce a trvala několik hodin, ale nakonec se Jan Křtitel napřímil a zahoupal se na hladině.

Pluli jsme už pátý den k jihu.

Překročili jsme pomyslnou čáru, kde slunce poprvé po dlouhé době zapadlo za obzor. Jan Křtitel, jak řekl Ari, dělal, co mohl, aby napravil viny svých bývalých majitelů, ale výsledek nebyl nijak slavný. Do trupu stále vnikala voda, kterou bylo třeba čas od času čerpat. Také provázky, kterými Einar sešil plachtu, ve větru povolovaly a trhaly se. Einar, který se už zcela uzdravil, cd chvíli šplhal po lanoví a pokoušel se trhliny vyspravit, zatímco se na jiných místech objevovaly další.

Protože trvalo krásné počasí, zdržovali jsme se vesměs na palubě kolem Williamova ohniště; byli jsme šťastni, když nám rozeklaná hora na ostrově svatého Františka zmizela za obzorem; pak se rozplynuly poslední stopy kouře ze sopky, kterou jsme nazvali templářskou hrobkou, a když jsme přestali hledět zpět, obrátili jsme své zraky k jihu. Pan Nicholas vyhlásil odměnu pro toho, kdo první ohlásí zemi, a koš na stěžni byl stále obsazen.

Onoho pátého dne, když se slunce sklánělo k obzoru, se jako každého večera sešla lodní rada. Protože v kajutě byly jen tři nepříliš pohodlné pryčny a stůl, na němž pan Nicholas studoval své mapy, scházeli jsme se na palubě zádové nástavby. Mělo to své výhody — mohli jsme se přitom rozhlížet po moři. I když bylo stále od obzoru k obzoru prázdné, nedal se vyloučit nějaký skrytý útes — a Jan Křtitel nebyl schopen pořádného křižování. Obávali jsme se, že se plachta při prvním pořádném zatažení za kožená lana rozpadne.

Pan Nicholas provedl své pravidelné měření v poledne; ted končil počítání, které psal olůvkem na rub jedné mapy, a řekl, že plujeme stále pomaleji, neboť jsme urazili za posledních čtyřiadvacet hodin pouhých sto mil.

„Plachta je děravá, pane,“ řekl jsem. „Při opravách se párají další švy. Provázky jsou zpuchřelé. A kožená lana Einara sotva unesou.“

„Jak to vypadá v podpalubí?“ zeptal se pan Nicholas.

Řekl jsem, že se uvolňují ucpávky. První den jsme čerpali tři sudy, teď už sedm — a zdá se, že je to stále horší.

„I kormidlování je stále obtížnější, pane,“ ozval se zdola od rukojeti kormidelní páky Ari. „Loď je s tou vodou v břiše příliš těžká — a plachta malá. Kdyby se zhoršilo počasí a přišel pořádný vítr, přijdeme o ni… A pak bych za Jana Křtitele nedal zlámaný groš.“

„Jistě se blížíme obydleným zemím,“ řekl pan Ívar. „Jsme už mnohem jižněji, než činí šířka Islandu na naší straně světa. Myslím, že stačí den dva…“

„Přesto bychom měli připravit truhlice,“ řekl pan John. „Namoutě, bylo by to k smíchu, kdybychom se potopili na dohled nějakého přístavu a zapomněli je tady. Ne že bych o to zlato stál; ale posádka si svůj podíl zaslouží.“

„Pane Johne,“ řekl Lišák, „na schůdcích trčí hlava. Zdá se, že je to Finn a jeho obličej je velice ztrápený.“

„Co se stalo, Finne?“ zeptal se pan John, nakláněje se přes hrazení.

„Pane,“ řekl Finn, „Einar říká, že voda vytlačila polovinu ucpávek. Do lodi teče tolik, že bychom měli čerpat nepřetržitě… Jinak se potopíme do rána.“

„Ari Arnarsone,“ řekl pan Nicholas, „předej kormidlo Lišákovi a jdi se na to podívat. Třeba to nebude tak zlé.“

„Je to zlé, pane,“ řekl Finn. „V podpalubí je nejméně loket vody a rychle stoupá.“

„Pojďme tam všichni,“ řekl pan Nicholas.

Sestupovali jsme po schůdcích na palubu, když se ze strážního koše ozval výkřik Bárda: „Plachta! Plachta — přímo po větru!“

Všechno na lodi bylo na nohou. Tlačili jsme se u hrazení přídní paluby a hleděli k jihu, kde šikmé paprsky zapadajícího slunce obarvily na růžovo velkou bílou plachtu lodi, která nám křížila cestu.

„Je známo, jak vypadají lodi v Cipangú?“ zeptal se pan John.

„Hovoří se o plachtách z lýka,“ řekl pan Nicholas. „Jsou to jakési rohože, hustě spletené. Marco Polo píše o lodích s pěti stěžni, které uvezou tisíc košů koření a tři stovky mužů.“

„Marco Polo… Prý si všechno vymyslel.“

„To říkají hlupáci, pane Johne,“ řekl pan Nicholas.

Pan John se zasmál. „Potkal jsem v životě tolik hlupáků, že mi to jistě říkal jeden z nich. Dobrá, pane Nicholasi, měl pravdu ten Benátčan. Ale to, co je před námi, pak jistě není loď z Cipangu. Má jenom jednu plachtu… Ne, myslím, že dvě.“

„Dvě, pane,“ potvrdil to Lišák. „Malou přední a hlavní.“

„Vida,“ řekl Ari. „Nakonec zjistíme, že tu nejsme první. Třeba je to loď, která obeplula svět od jihu. A teď je tam plné lanoví lodníků, kteří se dohadují, proč je naše plachta tmavohnědá.“

Nikdo nemyslel na vodu, která se hrnula do podpalubí Jana Křtitele.

Zdálo se, že nás na cizí lodi spatřili a že čekají, protože pluli napříč větru a my s větrem v zádi.

„Jakou řečí se s nimi domluvíme?“ zeptal se pan John.

„Nejsou to přece divoši, když dokázali postavit takovouhle loď,“ řekl pan Ívar. „Kompas přišel do křesťanského světa z východu. Znají i střelný prach… Nebude těžké najít s nimi společnou řeč.“

„Zvlášť když znají střelný prach,“ kývl pan John.

„Copak nemůžeme plout rychleji,“ řekl pan Nicholas, který byl jako obvykle velmi nedočkavý a přecházel po palubě sem a tam. „Finne … Jdi se podívat, jak to vypadá v podpalubí!“

Finn se rozběhl k otevřenému jícnu, nahlédl dovnitř, obrátil se a křikl: „Je to zlé, pane. Dva lokte, ne-li tři!“

„Nevím, co učiníme, Ari Arnarsone,“ řekl pan Nicholas.

„Připravte si svoje přístroje a mapy, pane,“ řekl Ari. „Možná, že budeme velice spěchat, až budeme opouštět Jana Křtitele … Ívare,“ obrátil se ke mně, „vyneste na palubu truhlice. Připravte člun ke spuštění… Ale pro všechny případy — volejme. Snad na té lodi pochopí, že se potápíme.“

„Hej!“ vzkřikli jsme všichni naráz.

Spatřili jsme, jak nám na cizí lodi mávají.

Potom se jejich velká plachta natočila k větru a loď se k nám začala obloukem blížit. Vynášel jsem s Geirmundem a oběma lodníky z Orknejí na palubu truhlice a neviděl jsem, jak neznámá loď spouští člun. Když jsem se vrátil na přídní palubu, houpal se člun na vlnách sotva padesát sáhů od nás a blížil se, poháněn čtyřmi páry vesel. Muž stojící na jeho zádi byl oděn do kytlice s kápí, shrnutou na záda. U pasu měl na bytelném opasku krátký meč a jeho dlouhé plavé vlasy vlály ve větru.

„Ten nevypadá jako pohan z Cipangu,“ řekl Ari.

„Přátelé,“ zvolal pan Ívar a rozpřáhl ruce. „Jsme přátelé!“

„Hej,“ ozvalo se z člunu, „co jste zač, u všech čertů? Kdepak se šijí plachty z myší kůže?!“

Řeč muže s mečem byla čistá norština.

„Podám ti ruku, pane,“ řekl pan John, který seběhl na střední palubu a naklonil se přes hrazení. „Vítej na Janu Křtiteli… Tam, odkud plujeme, není konopí, tudíž se nám nedostává provazových žebříků.“

Vysoký světlovlasý muž se vyhoupl na palubu. „Nemohu říci, že bych se tu cítil nejlíp,“ řekl. „Váš Jan Křtitel, s odpuštěním, páchne jako čerstvě vykopaná rakev. Ty jsi velitel lodi, pane?“

„Pouhý cestující a podle potřeby plavčík,“ řekl pan John. „Toho zápachu sa brzy zbavíš, pane, protože se loď potápí. John Huntly z Gair Lochu — k tvým službám. Tady je velitel lodi — pan Nicholas z Lynne. A pan správce biskupství z Gardaru v Grónsku, pan Ívar Bárdarson.“

Zatímco mu pan Nicholas spěchal vstříc, cizincovy oči podezíravě těkaly sem i tam. Teprve teď, když jsem si v rychlosti prohlédl jeho upravený zevnějšek, uvědomil jsem si, jak se mu asi jeví posádka lodi s koženou plachtou, špinavá, zarostlá týdny neholeným vousem, v roztrhaných šatech a rozedraných škorních.

„Pán ti žehnej, pane,“ řekl pan Nicholas, podávaje cizinci obě ruce. „Potkali jsme tvou loď v pravý čas. Máme tři lokte vody v podpalubí.“

„Jsem Knut Steinsson,“ řekl cizinec. „Velitel královské lodi Bergenský Ježíš. Ale odkud plujete, pane? Kde jste přišli k lanoví ze surové kůže? Co znamená ta podivná plachta? Když jsme vaši loď pozorovali z dálky, zdála se nám černá a nabíjeli jsme… Vlčí plachty používají piráti. Zdá se, že jste propluli peklem, pane.“

„I tak by se to dalo nazvat,“ řekl pan Nicholas. „Ale kudy jste do těchto vod připluli vy? Jste poddaní Hákona Magnússona, krále norského… Kterým z průlivů jste se dostali do východních moří? Obepluli jste Afriku … ?“

„Do východních moří?!“ řekl Knut Steinsson.

„Ovšem, do východních moří,“ vmísil se do rozhovoru pan Ívar. „Plujete z Cipangu nebo z Indie?“

„Žertujete?“ zamračil se Knut Steinsson.

„Pane,“ řekl pan John, „jsem skotský šlechtic, a i když mi žertování není cizí, hovořím smrtelně vážně. Vypluli jsme ke Grónsku na lodi Svatý František, s výpravou, kterou vyslali k severu oxfordští minorité. Podle západního pobřeží Grónska jsme propluli až do volné vody na severu. Odtamtud jsme byli hnáni na východ mnoho set mil; loď nám později rozdrtily ledy a po dlouhé plavbě k jihu s pouhým člunem jsme narazili na neznámý ostrov, kde jsme nalezli opuštěnou loď… Tuto loď, pane. Protože její lanoví a plachty se nedaly opravit, lovili jsme tuleně — z jejich kůží jsme zhotovili plachtu. A protože jsme propluli nad Grónskem, pane, předpokládáme, že jsme zamířili k jihu jedním z průlivů, které z vrcholku světa vedou.“

„Řekni, pane,“ zvolal pan Nicholas, „jaké jsou to vody, kde jsme se tak šťastně setkali?“

„Propluli jste nad Grónskem…,“ řekl Knut Steinsson. „Ale pokud jste skutečně vypluli k severu podle západního pobřeží Grónska a potkáváme se tady — dokázali jste, že Grónsko na severu nesouvisí s Norskem, jak se myslí. Nevím, na jakém ostrově jste přistáli… Snad to byl Svalbard. Ale po obeplutí Grónska od severu jste propluli mezi východním pobřežím Grónska a západními břehy Norska … Minuli jste Island z východu… A teď jste pouhých dvě stě mil západně od Bergenu.“

XI

JAK JSME SE PO PĚTI LETECH SETKALI SE STARÝM ZNÁMÝM; SMĚLÉ PLÁNY PANA JOHNA HUNTLYHO Z GAIR LOCHU

Jan Křtitel se potopil dřív, než nám zmizel za obzorem. Nikdo z nás ho nelitoval — však to nebyl nijak útulný příbytek a kdo ví, zda mu ke dnu nepomohla i váha hříchů, kterými ho zatěžkali bývalí majitelé.

Cesta uběhla rychle; a tak jsem se po dvou dnech plavby znovu ocitl tam, odkud jsem před pěti léty jako sedmnáctiletý zelenáč vyrazil do světa za dobrodružstvím. Odvykl jsem tolika lidem; Bergen mi v první chvíli připadal jako obrovské tržiště, kde můžeš získat všechno, máš-li to čím zaplatit. Přístav byl plný roztodivných lodí s vlajícími plamenci všech barev a hemžil se lodníky, rybáři, kupci i zevlouny. Ze sušáren vanul rybí pach, nad městem stoupaly sloupy dýmu z ohnišť a domy, zastřešené břidlicí a šindelem, se mi zdály obrovité. Brzy jsem si ovšem uvědomil, že právě tak připadají grónskému skrelingovi mnohem menší stavby v Gardaru; a sám Bergen byl chudý jako celé Norsko, protože všemi barvami hrající flotila v jeho rejdě náležela až na malé výjimky hanse, spolku německých kupců. ,

Cestou jsme stačili uvést do pořádku svůj zanedbaný zevnějšek alespoň tak, že jsme vypadali jako poctiví křesťané, a ne jako banda lotrů z nějakého obzvlášť temného okrsku světa. Velitel královské lodi, pan Knut Steinsson, pozval hned po přistání pány do svého domu, aby je později zavedl ke dvoru, neboť král Hákon Magnússon právě meškal v Bergenu; pan Knut byl přesvědčen, že zprávy pana Nicholase budou krále nadmíru zajímat. Jelikož ale pan Ívar Bárdarson spěchal k panu biskupovi z Nidarósu, jenž prý krále doprovázel společně s biskupem islandským, panem Gyrdim Ívárssonem, rozhodl se pan Nicholas, že půjde s ním, aby pana Knuta Steinssona vyhledali později.

Pan John Huntly řekl, že má v Bergenu několik dobrých známých, z nichž ho každý s radostí přijme pod svou střechu. Tak jsme se tedy v přístavu rozloučili, s tím, že se posádka uchýlí do jedné krčmy, kde noclehují lodníci. Pan John nás požádal, abychom hospodu neopouštěli, nebo abychom v ní nechali zprávu, kde nás najde, až dojde k dělení čtyř truhlic. Oba učení pánové považovali za samozřejmé, že je zatím bude opatrovat; opatřili jsme mu tedy vůz a truhlice na něj naložili. Pana Johna doprovázel William.

Potom jsme se s ostatními vydali do hospody, kterou jsem znal ze svého někdejšího krátkého pobytu v Bergenu. Protože nám pan John daroval svůj měšec, nemuseli jsme šetřit, a tak jsme záhy seděli u plných konvic a pečené ryby; chléb, který jsme přikusovali, nebyl z nejbělejších a o jeho čerstvosti se dalo s úspěchem pochybovat, ale proti napůl zplesnivělým plackám ze Svatého Františka chutnal přímo královsky.

Brzy se nás hostinský začal vyptávat, odkud a kam; první, kdo neudržel jazyk za zuby, byl mluvka Bárd. A jelikož nás poslouchali i lodníci u okolních stolů, došlo k hádce, protože nám nikdo nevěřil.

„Povídejte to svojí bábě,“ rozkřikl se jeden ž lodníků, neurvalé chlapisko ve špinavé košili. „Obepluli Grónsko na severu! Museli byste doplout kolem celé Asie až někam do Tartarie!“

„Kdo nevěří, ať tam běží,“ řekl mu starý Einar. „Kolikpak jsi viděl vody, chlapče, od té doby, co tě začali krmit lžící?“

„Byl jsem i v západním moři,“ prohlásil nadutě lodník. „A ne jednou.“

„A copak jsi tam viděl?“ ptal se Bárd.

„Co bych tam viděl… Nic k vidění tam není.“

„Máš pravdu,“ řekl mu Ari. „Kromě Hellulandu, Marklandu a Vinlandu… A nějakého toho mrňavého ostrova, jako je Brazil. Nebo Breasil, jak se ti líbí.“

„Vy jste byli na Breasilu?“ zeptal se jiný lodník, který se předtím hádky nezúčastnil a hleděl si spíš rybí polévky v ohromném hliněném kuthanu.

„Jak by ne,“ řekl Bárd. „Leží tři dny plavby na západ od Orknejí. Ale není to příjemné místo… Nechali jsme tam čtyři muže a jeden z nich nebyl nikdo jiný než pan Matcham z Bristolu… Dej mu Pán lehké odpočinutí.“

„Pan Matcham?“ řekl lodník a odložil lžíci. „Pan Robert Matcham… Snad ne ten, co objevil Blažené ostrovy svatého Brandana?!“

„Nejsou žádné Blažené ostrovy svatého Brandana,“ přel se první.

„Mlč, hlupáku,“ řekl muž s rybí polévkou. „Plul jsem s ním. Byl jsem plavčíkem na jeho lodi… Ty ostrovy leží na západ od Afriky.“

„Můžeš mě nazývat hlupákem,“ bručel neurvalec. „Nevěřím ničemu, co jsem neviděl na vlastní oči.“

„V tom případě jistě nevěříš ani tomu, že máš zadnici,“ řekl muž, který znal pana Matchama. „Tu jsi taky nikdy neviděl.“

Všichni v hospodě se rozchechtali.

Protože v hluku zaniklo bouchnutí dveří, lekl jsem se ruky, která mě řádně pleskla po rameni, „Ívare,“ houkl kdosi hromovým hlasem. „Chlapče… A ty, Ari — stará podloudnická kůže!“

Ohlédl jsem se a spatřil mohutný vous, sahající příchozímu až k pasu.

„Pane Ásmunde …!“

Byl to majitel lodi Mariánský zvon, potopené před pěti lety krakenem na pobřeží Vinlandu.

Kráčeli jsme spěšně ulicemi, dohánějíce dlouhé kroky pana Ásmunda. „Jaká to náhoda,“ hovořil v chůzi, „jaká to šťastná náhoda! Přijde mě navštíviť Jón Jónsson; zničehožnic se dovím, že to není žádný kupec ze Stavangeru —“

„Nám říkal, že je z Bergenu,“ řekl jsem.

„A ve Stavangeru říkal, že je z Nidarósu,“ chechtal se burácivě pan Ásmunda „A v Nidarosu zase, že z Lundu. Jaký to prolhaný ptáček! A teď mám ve svém kupeckém obydlí urozeného pána Johna Huntlyho z Gair Lochu! Žena dá porazit podsvinče a povraždit kuřata… Musíme pána uctít v našem skromném příbytku. A hned u první sklenice z pána vyleze, že jeho největší a nejmilovanější přátelé jsou nějaký Ívar Einarsson a Ari Arnarson…! Odkud, povídám. Odkud, pane? Prý že z Islandu. Hned jsem byl doma. A jak jsem se dověděl, v které hospodě sedíte, rozběhl jsem se pro vás. Nikdy nezapomenu,

že jste mi skoro zachránil loď — a nebýt toho vašeho krakena, snad jste ji přivezli až do Norska!“

Samozřejmě, nezabránil nám v tom tehdy jen kraken; posádka lodi byli piráti z Lübeckého spasitele, potopeného u Stavangeru. Dlouho se tvářili jako pořádní lodníci, dokud se jim nepodařilo u zpustlého Vestribygdu v Grónsku odlákat většinu posádky i s panem Ásmundem na břeh klamným světlem. Ari a já jsme byli zajati na lodi, a abychom zachránili životy, museli jsme se k pirátům na oko přidat. Když pak ve Zlatém zálivu v Hellulandu naplnili loď štěrkem, o němž se domnívali, že je zlatý, pomohli jsme polovině pirátů uprchnout ostatním… A zbytku pirátů nás zbavil kraken, když převrhl Mariánský zvon, uvázlý na podmořském prahu. Loď se přitom potopila a nám dvěma zbyl jen lodní člun…

Pan Ásmund přeháněl, když hovořil o skromném příbytku. Ve skutečnosti vlastnil pěkný dům, který se dal nazvat palácem ve srovnání s usedlostí Gunnara Halldórssona, kde jsem strávil uplynulé čtyři roky. Ve veliké komnatě hořely lojové svíčky, i když skleněnými kolečky v oknech padalo dovnitř světlo odpoledního slunce. Brzy jsem si ale povšiml, že některá kolečka chyběla a díry po nich byly přelepeny blánou.

Manželka pana Ásmunda byla růžolící a kulatá Dánka; proháněla děvče a pacholka, kteří snášeli na stůl, pokrytý vyšívaným ubrusem, pečeni ze selete i kuřata, rybu ve sladké omáčce i ředkve, zavařené v octě; ve džbánech bylo pivo a dva druhy vín a na ošatce chléb, čerstvě upečený; bylo tu i sušené ovoce a med.

Seděli jsme za stolem, stále pobízeni do jídla i pití; paní jen tu a tam nahlédla dveřmi, zda na stole nic nechybí. Později jsme se dověděli, že má pan Ásmund dvě provdané dcery a syna, který slouží na jedné z královských lodí; protože v důsledku toho žil ve velkém domě jen s manželkou, vážili si hostů. Pán Ásmund pro svou stálou chuť k povídání a paní zase proto, že ji nikdy neomrzelo poslouchat chválu na svou kuchyni.

Pan John už odložil svoje rozedrané kupecké sukno a oblékl se, jak náleželo jeho stavu; protože ale zřejmě použil štědré nabídky pana Ásmunda, musel si u košile i kabátce ohrnout rukávy. Připadali jsme si vedle něj poněkud zanedbaní, i když jsme se svými kytlemi a nohavicemi udělali, co se dalo.

Pan John se před panem Ásmundem nijak netajil s obsahem truhlic a pan Ásmund hlasitě přemýšlel o jejich budoucím osudu. „Jak znám pana Ívara,“ říkal, mastě si své bohatýrské vousy kuřecím stehnem, „zřekne se svého podílu. Takových kněží kdyby bylo…!“

„Mám s jeho podílem jisté úmysly,“ řekl pan John. „Nabídnu-li mu zlato v prutech, aby za ně nakoupil zboží pro grónské osady, jistě neodmítne. I tak zbude dost pro ostatní.“

„Jenže, milý příteli,“ namítal pan Ásmund, „onen ostrov, na němž jste zlato našli, patří norské koruně — ať už to byl Svalbard nebo něco jiného. Od Islandu na sever však nesahá jen moc královská.“

„Ovšem, pan biskup bude také chtít své,“ kývl pan John. „Desátek je desátek proto, že jde o desetinu, pane. Je to mnoho — ale proti množství, které zbude po odečtení Grónska, je to ještě dost málo.“

„A oxfordští mníškové — nebudou žádat náhradu za ztracenou loď?“

„To je věc pana Nicholase z Lynne… A ten si cení hlavně svých map a objevů.“

„To je chyba, příteli,“ řekl pan Ásmund. „Možná že právě proto oželí větší část pokladu. Svata Panno,“ vzdychl „takové obrovské jmění, zalité prašivou lávou! Škoda že jste tam nepřipluli dřív. Slyšel jsem o templářském pokladu od otce. Čtyři zlaté sochy evangelistů, schránka s prstem Jana Křtitele. Šalomounův svícen… Jenže co s tím. I kdyby to člověk našel, nemohl by to prodat. Ledaže by se dopustil smrtelného hříchu a roztavil to.“

„Mohlo tam být další zlato v prutech a peníze,“ řekl pan John. „Když nemluvíme o drahokamech.“

„Nechme poklad pokladem,“ řekl pan Ásmund. „Už jednou jsem si myslel, že zbohatnu jako Krésus. A co z toho bylo? Jenom sírou obarvená železná ruda… Nu — i bez pokladu má vaše cesta nesmírný význam. Víme teď, že Grónsko na severu nesouvisí s Norskem, takže i tam je přístup k volnému moři na severu, kterým je možno plout k ostrovům koření. Není třeba ztrácet lodi mezi ledovci na západním grónském pobřeží. Ani objev toho, že jehlu kompasu nepřitahuje vrcholek světa, ale cosi jiného, ležícího západně od něj, není k zahození. Přinejmenším prospěje všem, kdož se tam nahoru budou plavit. Jak se to zdá snadné…! Namířit přímo k severu za sluncem, které tam nezapadá… A pak po volném moři na východ, stále dál, dokud se na konci Asie neotevře průplav k jihu — k Cipangu, Kataji, Indii… To jest cesta k pepři, hřebíčku, skořici a hedvábí.“

„Zdá se, že máš chuť cestovat,“ zasmál se pan John.

„Pravdu máš, pane Johne,“ kývl pán Ásmund. „Není teď lehké obchodovat v Bergenu… Usadila se u nás spousta německých kupců, členů hansy… Myslí si, že se veškerý norský obchod bez nich neobejde. A že se hansa nezastaví ani před pirátstvím, je vám všem známo. A tak už chvíli v duchu počítám, kolik bych vydal a kolik získal. Mám teď dvě slušné lodi s nejnovějším oplachtěním; obě jsem poručil svaté Panně a každou zvlášť dvěma apoštolům. Také nesou jejich jména: Miláček Jan a Svatý Petr. Nechceš vložit svůj podíl do takové cesty, příteli?“

Pan John se opět zasmál. „Viděl jsem ty končiny. Ale zeptej se mých dvou statečných soudruhů… Už chvíli mlčí jako zařezaní. Třeba by vložili své podíly a ujali se na tvých lodích kormidla?!“

„Co říkáš, Ívare?“ obrátil se na mě pan Ásmund. „Mohl bys rozmnožit své jměníčko — a třeba se pustit do obchodu sám? A ty, Ari — s radostí bych tě vzal za společníka, i kdyby tvůj podíl spočíval jen ve velení na Svatém Petru.“

Nevěděl jsem, co odpovědět. „Pane Ásmunde,“ řekl Ari, „je to pro nás oba velká čest, a kdybychom mohli přijmout, byl bys s námi určitě spokojen. Jenže —“

„Jaké jenže?“ houkl pan Ásmund. „Výdělek předem zaručený…“

„Pochybuji o tom,“ řekl Ari. „Neplavím se od včerejška, pane Ásmunde. Možná že je nad Grónskem volné moře v jistou roční dobu. Ale jistě ne dlouho a také ne každý rok. V té šířce je větší možnost dostat se mezi led a uváznout. Tam by tvoje lodi zůstaly, dokud by je kry nerozdrtily. A dál na východ? Nevím, co tam je. Ale proč by tam mělo být něco jiného? Táhne-li se tam severní pobřeží Asie, nebude vypadat o nic líp než severní pobřeží Grónska.“

„Nebýval jsi tak opatrný, Ari,“ vzdychl pan Ásmund.

„Neměl jsem tehdy ženu a dvě děti.“

„A tak — odtud vítr fouká. Nalezená laň… ?“

Ari s úsměvem přikývl.

„Takže vy jste teď vlastně příbuzní?“

„Ano, pane,“ řekl jsem. „Ari je můj švagr.“

„A co ty, Ívare? Tenkrát jsi byl vyžle, i když ne o mnoho menší než teď. Také máš rodinu?“

Přiznal jsem se, že se nechci ženit bez majetku. Řekl jsem také, že teď nebudu váhat, protože dcera Gunnara Halldórssona Herdís je volná a čeká na mne.

„To bych pak zbytečně mluvil,“ řekl pan Ásmund. „Nu, vždyť není spěch. Ale rozhodnu-li se jednou plout východní cestou na ostrovy koření, slibuji, že nejdřív pošlu zprávu na Island. A teprve když odmítnete, budu si hledat jiné kormidelníky.“

„A nezapomeň si vyžádat nové mapy pana Nicholase,“ řekl pan John. „Neboť pan Nicholas chce prospět všem bez rozdílu — a mohli by tě předběhnout Janované, Portugalci, Benátčané… Nebo dokonce piráti — ať už z hansy, nebo odjinud.“

„Piráti? Tak vysoko na severu?!“

„Troufají si stále víc. Když jsem vyplouval na Island, varovali mě z různých stran. Že prý jsou takové cesty stále nebezpečnější. Nevěřil jsem tomu — a pak jsme se přesvědčili v Gardaru.“

„Troufli si na Grónsko?!“

„Zatím je Gróňané odrazili,“ řekl pan John. „Ale kdo ví, nebudou-li příště silnější? A nebudou chtít rozšířit svoje výpady dál na východ, dostanou-li přesné mapy?“

„Nu, já mám pro strach uděláno,“ řekl pan Ásmund. „I když mají moje lodi mírumilovná jména svatých apoštolů, každá má na přídi po dvou puškách na půlliberní koule. A nepřijímám lodníky, kteří neovládají samostříl stejně jako lodní lana.“

Všechno bylo snědeno; pan Ásmund vybízel k pití. Sám si přihýbal dvakrát tolik co my, ale jeho bystré mysli to ani za mák neublížilo. „Ne, už nebudu pít, příteli Ásmunde,“ odmítl pan John další pohár. „Večer pokročil — a já slíbil, že se ještě dnes sejdu s oběma pány u pana Knuta Steinssona. Musím se přece starat o spravedlivé rozdělení truhlic, které mi nechal k libovolnému použití Jean de Beaujeu.“

Pan Ásmund nedovolil, abychom odešli na nocleh zpátky do hospody; po odchodu pana Johna nás stále nutil do pití i hovoru, takže jsme nakonec dopadli do měkkých postelí zcela uondáni někdy, k ránu. Poprvé po dlouhé době jsme spali na něčem, co se nehoupalo a nebylo skrz naskrz mokré; díky tomu jsme se probudili až krátce před polednem.

Chtěli jsme se vydat za svými druhy do hospody, ale růžolící manželka pana Ásmunda už prostírala k obědu. Zdálo se, že kvůli nám nezbude na dvoře jediné sele či slípka, a když jsme obrali poslední kosti, měli jsme opasky povolené až k poslední dírce. Leč stejně jako včera večeře, tak i oběd zdaleka neskončil a museli jsme ještě zdolat horu sladkého pečiva, bohatě zalévaného pivem.

To už bylo časné odpoledne; pustili jsme se do dalšího nekonečného rozhovoru o možnostech obchodních cest kolem vrcholku světa, když se objevil pan John a prohlásil, že je hladový jako vlk, protože na královském dvoře se nic k jídlu nepodává. Tím pádem začalo všechno znovu, protože se neslušelo, aby jeden host jedl a ostatní mu přitom hleděli do úst.

„Victoria,“ řekl, když spořádal pěkný kus ryby v povidlové omáčce. „Pan biskup se velice zajímá o naše osudy a vymohl slyšení už včera večer… Král nám věnoval větší část dopoledne — a nedopadlo to nejhůř. Desátek papežské stolici se ovšem zaplatit musí; pan biskup nežádá ničeho pod podmínkou, že pan Ívar vyrovná grónský dluh. A pokud se královského podílu týká — pan král Hákon se ukázal vskutku jako král. Dá za svůj podíl vystrojit loď se zbožím…, které se ovšem bude v Grónsku prodávat za běžné norské ceny. Pošle s lodí svého úředníka, který bude přímo jemu zodpovídat za dodržení těchto podmínek.“

„A zbytek?!“ zeptal se pán Ásmund.

„Po vyrovnání grónského dluhu zbývá víc než polovina,“ řekl pan John. „Nemáme ovšem oceněny drahokamy a šperky — jejich úhrnnou cenu jsme jen odhadli. Bylo by třeba vyměnit je za zlato, běžně směnitelné.“

„Promluvím s ostatními v cechu,“ řekl pan Ásmund. „Uvidíme, co se dá dělat. Želbohu, není nás v cechu mnoho a jsme poměrně chudí. A na hansu by ses jistě obracel nerad; jsou sice mezi těmi zazobanými Němci i poctiví kupci, ale jak by se věc rozkřikla příliš brzy… Ne, vsaďme na našince. Obávám se jenom, že to nějaký čas potrvá.“

„Lodi se také nevystrojí za den.“

„Rád se té výpravy zúčastním… Škoda, že Svatý Petr odplul do Brugg… Ale Miláček Jan je v přístavu a čeká na náklad. Naplním ho osivem, železem, látkami, nádobím… Nebudu drahý. Ale nějaký výdělek mít musím.“

„Neškodilo by nějaké dobré dříví,“ řekl Ari. „Nemají z čeho stavět lodě.“

„Jeden z mých obchodních přátel, Björn Ólafsson, má loď, která je na dopravu fošen i nezpracovaného dříví více než vhodná… Jmenuje se Král Chíram. Promluvím s ním hned dneska. Vyšle-li král třetí loď —“

„Přinejmenším pošle Bergenského Ježíše…“

„A jak se daří králi?“

„Řekl bych, že kypí zdravím a dobrou náladou.“

„Aby nám ho Pán i nadále ostříhal,“ řekl pan Ásmund a spolkl sousto sladkého koláče.

„Abych nezapomněl,“ obrátil se ke mně pan John, „pan Ívar vymohl na panu biskupovi islandském list pro Skálholt. Přimlouvá se tam za tebe, abys za nezištné služby, prokázané svaté stolici a norské koruně obdržel půdu, jakou si jen budeš přát.“

„Služby — svaté stolici a koruně…?!“ zakoktal jsem.

„On je zapomnětlivý,“ zamrkal pan John na pana Ásmunda přes okraj číše. „Nevadí, odměníme ho i proti jeho vůli.“

„Myslím, že Ari má větší zásluhy,“ řekl jsem.

„I starý Einar má zásluhy,“ řekl pan John. „William má zásluhy. Geirmund… Ti dva z Orknejí. Lišák z ostrova Skye. Trojzub, který pořád oplakává poklad, ztracený v templářské hrobce. Shaun, Thomas i ti ostatní z Anglie. Kdopak nemá zásluhy po takové výpravě? Nikdo nepřijde zkrátka. Viděl jsem v přístavu lodičku, která je na prodej, Ari. A protože ti dlužím Nalezenou laň, rozbitou o skály mou nešikovností — nu, bude-li se ti ta loďka zamlouvat…“

„K čemu bude tak dobrému plavci nějaká lodička?“ řekl pan Ásmund. „S radostí mu svěřím Miláčka Jana — bude-li chtít.“

„Však to není tak docela lodička,“ řekl pan John.

„Cože? A jaká je to loď, příteli a pane?“

„Copak se v tom vyznám? Nějaký čas prý byla v královských službách. Není nejnovější, ale je důkladně opravená. Prý jí vyměnili polovinu obšívky. Taky má nové plachty, lanoví, nátěr… Tuším, že se jí říkávalo Mořský chrt.“

„Pane na nebi,“ vzdychl Ari. „Magnúsarsúdin!“

„Ano… Snad jí tak říkali, když patřila králi.“

„Ale — pane Johne… To přece nemohu přijmout!“

„Nevím proč,“ odbyl ho pan John. „Ostatně — mám jednu podmínku; dovezeš mě do Gair Lochu. Je načase, abych se ujal svého zchátralého majetku.“

„Eh, to jsou věci,“ divil se pan Ásmund a znova naléval, abychom připili na Ariho loď. „Věděl jsem, že ji vyřadili z královského loďstva; pan Pál Knútsson, který jí velel, odešel na odpočinek do Onarheimu a nikomu se nechtělo ujmout se té staré rachotiny. Opravili ji na rozkaz pana kancléře a chtěli ji nabídnout kupeckému cechu. Nebo dokonce hanse. Myslím, že po opravě není o nic horší, než kdyby byla nová. Takže — na mnoho šťastných plaveb, veliteli!“

Když jsme se napili, obrátil se pan John ke mně. „A co ty, Ívare,“ řekl, „nechceš jít se mnou? K čemu ti bude půda, která nerodí, na ostrově, kde člověk neví, která hora mu zasype popelem stavení? Ožeň se s Herdís… a odstěhujte se ke mně do Skotska. Budeš mým správcem, ale sedat budeme u jednoho stolu a pít z jedné číše.“

„To je návrh k úvaze, pane Johne,“ řekl jsem. „Ale nechtěl bych rozhodovat i za Herdís. Narodila se na Islandu, prožila tam dětství; nevím, zda by opustila své rodiče, bratra… a údolí pod Hlödufellem.“

„Dělej, jak chceš, Ívare. I kdybys nesvolil, budou tobě i tvé rodině dveře do Gair Lochu navždy otevřeny dokořán. Ale teď k věci… Je třeba rozhodnout, kde nakoupit zboží… Uspořádat všechno, aby byla spokojenost na všech stranách. Ujmeš se toho, příteli?“ obrátil se na pana Ásmunda. „Hned,“ řekl. „Jen co dopijeme soudek.“

XII

JAK JSEM SE NA ISLANDU OPĚT PŘESVĚDČIL, ŽE ŠTĚSTĚNA JE VRTKAVÁ; NEBLAHÉ UDÁLOSTI V GRÓNSKU A JAK JSME ZNOVU NARAZILI NA STOPU SEDMIHLAVÉHO DRAKA

Měsíc srpen se chýlil ke konci, když flotila pěti lodí proplula mezi ostrovy Vestmanneyar a jižním pobřežím Islandu, minula ústí Býčí řeky a obeplula Kouřový mys; pak zamířila přímo k Reykjavíku.

Za časného odpoledne jsme zakotvili v šestisáhové hloubce; Král Chíram, Miláček Jan, Grónský posel a Magnúsarsúdin spustily čluny, aby dovezly své velitele k poradě na vlajkovou loď flotily, Bergenského Ježíše.

Král Chíram byl plně naložen dřívím; byla to největší loď flotily a kromě nákladu vezla i dvacet královských vojáků v plné zbroji a dvě půlliberní pušky na přídi. Miláček Jan, kterému velel sám pan Ásmund, měl naplněný sklad štůčky suken, nářadím a ovocem, sušeným i čerstvým. Byl též vyzbrojen puškami a deseti střelci se samostříly. Grónský posel byl vypraven králem a po prodeji nákladu měl zůstat k použití panu Ívarovi pro pravidelný styk Gardaru s Norskem. Neměl na palubě pušky, ale před vyplutím byl vyzbrojen velkým samostřílem; jak mi řekl pan Ásmund, dokáže taková zbraň poslat zápalnou střelu na sto padesát sáhů. Magnúsarsúdin, s posádkou všech našich soudruhů z cesty na vrcholek světa, vezla kromě zrní, mouky, soudků s olejem a medem a železa surového i ve formě drátu, hřebů, skob a plechu i dalších pětadvacet ozbrojenců, včetně puškaře a dvou hlavní, ale i pana Nicholase a pana Johna, které měla pó vyložení zboží v Grónsku dopravit do Anglie. Vlajková loď, Bergenský Ježíš, měla posádku početnou a vyzbrojenou a na palubě vezla nejen pět těžkých pušek, které dokázaly střílet třičtvrtěliberní železné koule skoro na tři sta sáhů, ale i dva těžké samostříly, podobné onomu na Grónském poslu.

„Pánové,“ řekl pan Knut Steinsson, když jsme se shromáždili na palubě Bergenského Ježíše, „neměli bychom otálet. Je pokročilá roční doba… Pro cestu do Grónska máme to nejlepší počasí, jaké si lze přát — ale může se změnit naráz. A lodi jsou značně přetížené.“

„Snad by bylo nejlepší,“ řekl pan Björn Olafsson, velitel a zároveň majitel Krále Chírama, „kdybychom vylodili Ívara Einarssona a hned pokračovali do Velrybího zálivu. Ari Arnarson upokojí svou rodinu a můžeme obrátit na západ.“

„Chci plout dál,“ řekl jsem. „Neopustím loď před ukončením cesty, pane.“

„Myslel jsem, že spěcháš ke své nevěstě,“ řekl pan Björn.

„Neříkám, že ne…“

„Musím navštívit Skálholt,“ připomněl pan Ívar Bárdarson. „Počítal jsem s pěti dny… Možná se šesti.“

„I já bych rád viděl Skálholt,“ řekl pan Nicholas. „Předpokládám, že v tamější bibliotéce najdu zprávy i mapy k doplnění své knihy…“

Pan Knut Steinsson se zamyslel. „Nuže,“ řekl po chvilce, „vydejte se na cestu co nejdřív, pánové. Posádky zatím doplní pitnou vodu… Ari Arnarson může s Magnúsarsúdin navštívit Velrybí záliv. Dnes je středa; v plavbě budeme pokračovat za týden. Tedy ve středu — v ranních hodinách. Pan John se také vydá do Skálholtu? Dobrá; ujmeš-li se velení, pane, rád ti svěřím deset mužů jako ozbrojený doprovod. Ještě něco, pánové?“

Protože nikdo nic nenamítal, ukončil pan Knút poradu a vrátili jsme se na své lodě.

„To bude jiné loučení s Magnúsarsúdin než tenkrát,“ řekl mi Ari. „Přeju ti šťastnou cestu — snad se Herdís zatím neprovdala. A kdyby, přijmi nabídku pana Johna. Ve Skotsku je plno krásných děvčat… a Irky jsou prý ještě hezčí.“

Když jsme opustili Reykjavík a dorazili k brodu přes bystřinu, vzpomínal jsem, jak jsem tudy s Arim a Oddrún za temné noci prchali před Ranim Olfssonem; dole plály ohníčky pochodní, štěkali psi a bylo slyšet hlasy pronásledovatelů ženoucích se nám v patách …

Dnes jsem jel na koni, obklopen desítkou královských lučištníků; před námi kodrcal vůz, který zapůjčil panu Ívarovi reykjavický godi. V kapsáři pana Ívara byl dopis, v němž mě chválil pan Gyrdi Ivarsson za moje zásluhy, o kterých jsem sám pochyboval. Vedle mě pobízel koně skotský šlechtic John Huntly, pán na Gair Lochu, který byl mým přítelem — a na konci cesty mě čekala Herdís… Za týden se vrátím na Magnúsarsúdin, abychom letos podruhé navštívili Grónsko; potom dovezeme pana Johna do jeho domova a s panem Nicholasem navštívíme Bristol. A pak se vrátíme na Island… Domů.

„Jaký to smutný kraj,“ řekl mi pan John, když jsme přejeli návrší a pustili se po kamenité pláni k Olfuské zátoce. „Připomíná mi naše vřesoviska a močály… Jen takové vysoké hory s ledovci u nás nenajdeš. Nejspíš není čeho litovat.“

„Mám hory s ledovci rád,“ řekl jsem. „Připomínají mi trochu Hardanger. A za čtyři roky, které jsem tady strávil, jsem si nezastýskal.“

„Ari mi říkal, jaká je tvá nevěsta,“ zasmál se pan John. „Očí jako voda při jarním tání a copy zlaté jako zralé obilí. Kdopak by si stýskal? Latiníci říkají: Ubi bene, ibi patria. Kde je dobře, tam je vlast. Něco na tom bude… Myslíš, že miluješ hory s ledovci — a zatím je to jen proto, že ti připomínají něco jiného. Třeba děvče…“

„A ty, pane Johne,“ zeptal jsem se, „nemáš v Gair Lochu nikoho, po kom by se ti stýskalo?“

„Žil jsem příliš dlouho s myšlenkami na pomstu,“ řekl pan John. „Potkal jsem sice dívku, která by mě byla milovala i přes můj odpuzující vzhled… Bylo to ve Francii. Nechtěl jsem ji učinit nešťastnou. Jaký by měla život s chlapem, který má v hlavě jenom jedno?!“

„Dlouho jsi nebyl doma?“

„Naposled před šesti léty… Jediné děvče, které se tehdy neděsilo mé jizvy, byla Mary, dcera mého správce. Vozil jsem ji na koni — a museli ji zamknout v komoře, když jsem odjížděl. Spílala mi zrádců a vytáhla na mě dýku… Protože jsem jí neprozřetelně v žertu slíbil, že pojede se mnou.“ Zasmál se. „Bylo jí dvanáct let,“

„Takže teď je jí osmnáct,“ řekl jsem.

„Ano… Na to jsem nepomyslel.“

Čím blíž jsme byli Skálholtu, tím víc se mě zmocňoval jakýsi divný pocit. Nevěřil jsem sice ani trochu, že by na mě Herdís nepočkala těch pár měsíců, ale co když si myslela, že jsem mrtvý? A co jiného si mohla myslet? Co když se v zoufalství dopustila nějaké nepředloženosti? Jednou mi řekla: „Kdybych tě ztratila, Ívare, nikdy bych se neprovdala. Vstoupila bych do kláštera…“ Co když ji doma nenajdu? A z klášterních zdi se nikdo nevrací…

Pan John, když viděl, v jaké jsem náladě, řekl, že mě doprovodí až pod Hlödufell. „Jsem zvědavý, zda má tvoje nevěsta opravdu takové oči, jak říkal Ari,“ prohlásil. „Skálholt mě neláká — pan Nicholas se zahrabe do zaprášených foliantů a pan Ívar se chystá k modlitbě a rozjímání v chrámu. Chtěl jsem navštívit Ariho domov; nakonec mě páni zlákali k vyjížďce. Podívám se tedy k tobě.“

Rozloučili jsme se s oběma učenými pány na rozcestí před Skálholtem; pan John předal velení nejstaršímu z lučištníků a jen sami dva jsme ujížděli dál.

Brzy jsme spatřili Hlödufell, vévodící řetězu hor; pak se objevilo zelené údolí se skvrnami roztroušených ovcí a krav. Pobídli jsme koně a chvíli nato už jsme sesedali před Gunnarovým stavením.

„Herdís,“ zvolal jsem. „Herdís…!“

„Nechť Pán požehná této chvíli,“ řekl ve dveřích domu Gunnar Halldórsson. „Ty žiješ, Ívare…“

„Ano, Gunnare,“ řekl jsem. „Vracím se živ a zdráv… Dokonce bohatý. Ale kde je Herdís, Gunnare?“

Gunnar se zamračil. „Kde je Herdís?“ řekl.

„Je to bláznivé děvče, Ívare. Když ses nevracel, rozjela se s Leifem za Oddrún. Pustil jsem ji, proč ne. Myslel jsem, si že ji Oddrún uklidní… A co myslíš, že udělala Oddrún? Za ty peníze, které jí poslal Ari, najala loď. Přijel sem jeden kupec, zastavil se cestou z přístavu do Skálholtu, že má vyřídit vzkaz… Herdís a Leif odpluli společně s Oddrún do Grónska. Hledat vás. Není to ani čtrnáct dní.“

„Nejméně měsíc trvá krásné počasí,“ řekl mi Ari, když jsme se opět setkali na palubě Magnúsarsúdin. „Určitě dopluli v pořádku.“

„Bylo krásné počasí,“ namítl jsem. „V Norském moři a cestou na Island. V průlivu je všechno jinak, Ari. Co když je cestou potkaly mlhy? Vítr je mohl zahnat na jih… Stejně jako nás.“

„Snad nemyslíš na to maličké skalisko?“

„A proč ne —? Ztroskotaly tam dva čluny za jediný den.“

„Nesmysl,“ řekl Ari. „Spíš se bojím, že nás minou na zpáteční cestě. Je to už skoro tři týdny, co odpluli… Před čtrnácti dny byli v Herjúlfsnesu. Tři dny nato už se mohli dát na zpáteční cestu.“

„Přece by neminuli pět lodí…“

„Doufejme, že ne.“

Byli jsme už na poloviční cestě. Snefells za námi splýval s obzorem a vbrzku jsme měli spatřit hory východního Grónska. Pan Nicholas přepisoval v kajutě svoje zápisky a kreslil předlohu mapy pro kresliče v Oxfordu. Pan John mi každou chvíli tvrdil, že se s Herdís setkám v Gardaru, kde nás rovnou pan Ívar oddá. „A jídla a pití pro svatební veselí máme plných pět lodí,“ dodával.

Musím se přiznat, že mě to neuklidnilo ani trochu.

V Reykjavíku jsme se dověděli, že loď, se kterou se Oddrún, Herdís a Leif pustili na odvážnou cestu, patřila Bjarnimu, starému rybáři z Hafnarfjordu. Ari ho dobře znal a tvrdil, že Bjarni zajíždí lovit až k východnímu Grónsku. Na lodi mu pomáhají syn a zeť a celá dlouhá léta je nepotkalo nic, co by stálo za řeč. Leč neuklidnilo mě ani to.

Zbytek plavby uplynul zcela klidně; místy jsme opravili nastavení plachet a přitáhli lana. Střídal jsem se u kormidla s Lišákem, přestože jsem nikdy nevedl tak velkou loď. Vzpomněl jsem si na to, jak někde v těchto místech zastihla před pěti léty Magnúsarsúdin strašná bouře a jak jsme měli co dělat, abychom společně s panem Pálem a Arim udrželi rukojeť kormidla. Teď jsem na ně stačil sám, i když jsem se ohlížel, není-li brázda za lodí příliš klikatá. A musím přiznat, že často byla, protože moje myšlenky bloudily docela jinde.

William vařil na palubním ohništi obrovské kotle jídla a všichni vojáci se povalovali na střední palubě s umaštěnými bradami. Výlet do Grónska se jim zřejmě zamlouval a spokojeně tloustli.

Obepluli jsme Hvarf; slunce právě zapadalo, když jsme vpluli do Herjúlsfsfjordu a zamířili ke kotvišti, měříce olovnicí hloubku. Všechny lodi měly hluboký ponor, a protože sem mnoho takových plavidel nepřiplouvalo, nikdo se nestaral o vyznačení mělčin. Pro rybářské čluny tady bylo vody dost.

Konečně zařinčel kotevní řetěz Krále Chírama, jehož ponor byl největší. Vzápětí klesly plachty i na Grónském poslu. Pak zakotvil pan Ásmund se svým Miláčkem Janem a hned nato zbylé dvě lodi — Bergenský Ježíš a naše Magnúsarsúdin.

„Támhle hořelo,“ řekl jeden z vojáků, hledících přes hrazení na břeh. „A támhle taky… Jako by tady válčili.“

Spatřil jsem, že Grónský posel, na kterém plul pan Ívar, spouští člun.

„Vidím nejméně šest ožehnutých střech,“ řekl pan John, vykloněný mezi zuby cimbuřovitého hrazení na záďové nástavbě. „Možná že by pan Ívar neměl tolik spěchat na břeh… Hej, veliteli,“ křikl na Ariho, „spusťme velký člun a pošleme tam vojáky. Příliš mi to připomíná jisté věci, na které nemám nejlepší vzpomínky.“

„I Bergenský Ježíš spouští člun,“ hlásil Trojzub.

„Spusťte ho,“ řekl Ari. „Postarej se o vojáky, pane Johne.“

„Do toho, chlapci,“ volal pan John, zatímco jsme spouštěli velký člun. „Konec povalování. Shledejte své přílby a prošívanice. Do člunu… Hněte sebou. Král vás neposlal na krmník, lenoši. Vody se nebojte, je teplá.“

Naskákali jsme k veslům, Bárd, Geirmund, Shaun, Pétur, Thomas a já. Zbylých vesel se chopili někteří z vojáků.

V té chvíli cosi zasvištělo a do boku Magnúsarsúdin se zabodla hrubě kovaná železná šipka.

Protože už byl člun pana Ívara necelých deset sáhů od břehu, začali jsme veslovat jako diví. Nikdo z nás nechápal, co se vlastně stalo s Gróňany, že střílejí na obchodní lodi…

„Připravte samostříly,“ řekl pan John. „Ale nestřílejte dřív než na můj povel. Snad je to nějaký omyl, který se záhy vysvětlí.“

„Nejspíš se všichni zbláznili,“ zabručel vedle mě Geirmund.

Neviděl jsem, co se děje na břehu, protože jsem byl jako všichni veslaři obrácen zády k němu; hleděl jsem do zarputilých tváří vojáků v šišatých přílbách, kteří natahovali své tětivy. Pan John stál, opíraje

se rukama o ramena Bárda a Geirmunda. Za ním, rozkročen široce na lavičce v zádi, snažil se Ari proniknout zrakem záhadu náhle nepřátelského pobřeží. „Zvolnit,“ velel. „Pozor… A teď proti.“

„A ven,“ křikl pan John. „Veslaři zůstat. Kam se ženeš, Ívare… Prostovlasý a beze zbraně?!“

Chtěl jsem namítnout, že i pan John je prostovlasý, ale to už se všichni hrnuli na břeh, div že mě přitom nepošlapali. Obrátil jsem se, zakopl a upadl přes lavičku, zvedl se na všecky čtyři a viděl vojáky, jak obklopují skupinku pana Ívara, který zvedal ruce dlaněmi napřed, jako by tišil bouři. Proti němu stálo ve výhružném postoji nějakých čtyřicet či padesát Gróňanů, ozbrojených kopími, sekerami a několika velkými samostříly.

„Hlupáci,“ křikl Geirmund, „to je přece síra Ívar, biskupský správce…!“

„Od kdy vítáte obchodní flotilu, kterou posílá král Hákon, střelbou?“ řekl pan Ívar. „Odložte zbraně a zavolejte své ženy. Ať chystají kůže a mroží slonovinu k výměně…“

„Už vás poznáváme, pane,“ řekl mluvčí ozbrojenců. „Odpusťte nám… Podlé čeho jsme měli poznat, že vaše lodi jsou obchodní? Vidíme pušky a ozbrojené muže na jejich palubách. Je tomu dva dny, co jsme prožili nájezd pirátů. Pohledíte na naše vypálená stavení. A — ženy? Devět jich odvlekli, proklatci.“

„Devět žen…!“ křikl pan John. „A co jste zač, ovce? Proč jste se raději nenechali pobít, než abyste žili v hanbě…?!“

„Jsme rybáři, pane,“ řekl muž. „Přesto jsme bojovali. Museli jsme před nimi ustoupit… A zatímco jsme se bili s polovinou pirátů, druhá uloupila ženy a zapálila stavení. Nakonec jsme je přece jen zahnali… pět jich zůstalo v krvi na pobřeží. Ale pronásledovat jsme je nemohli. Naše lodi nestačí na jejich. Také začali střílet z pušek…“

„Kam odpluli?“ zeptal se Ari.

„Na Gardar…“

V té chvíli dorazily i ostatní čluny. „Co to slyším?“ halasil pan Ásmund, „piráti? Kam že odpluli? Na Gardar?!“

„Klid, pánové,“ řekl pan Knut Steinsson. „V takovéto chvílí je rozhodnutí na mně — jsem velitelem vlajkové lodi a ozbrojeného doprovodu, pověřený králem…,“ obrátil se ke Gróňanům: „Kolik bylo pirátských lodí?“

„Čtyři, pane,“ odpověděl jeden. A druhý dodal: „Ne tak velké jako vaše, pane… Snad jedna z nich byla větší. Ale měly mnoho pušek a jistě velkou posádku. Postavilo se nás proti nim skoro šedesát — ale nestačili jsme je včas zadržet.“

„Jenom šedesát?“ řekl pan Knut. „Myslel jsem, že vás tu žije víc.“

„Usedlosti Herjúlfsnesu jsou rozptýlené… A muži jsou na lovu, pane. I my bychom byli. Zůstali jsme jen proto, že nás nenapadli poprvé. Sám síra biskupský správce nařídil, abychom byli připraveni… Jenže tehdy před rokem to byla jen jedna loď, která nenapáchala mnoho škod. Mysleli jsme, že šedesát mužů postačí.“

„Viděli jste, že pluli do Gardaru?“

„Nevíme, zda do Gardaru… Ale obepluli severní mys zátoky. Kam jinam mohli plout…?!“

„Varovali jste Gardar?“

Pan Ívar řekl: „To nelze, pane Knúte… Přes hory by tam nikdo včas nedošel, a po moři je také předstihnout nemohli.“

Gróňané souhlasně zamručeli.

„Říkáte, že unesli devět žen…,“ řekl pan John.

„Devět, pane,“ přitakal jeden z mužů. „Čtyři z nich jsou svobodné dívky. A jedna ještě dítě.“

„A — ostatní?“

„Stačily utéci, pane… Dvě… bránily se, pane. Piráti je zabili.“

„Kolik mužů padlo?“ zeptal se pan Ívar.

„Sedm. Tři jsou zranění a jeden umírá …“

„Stačí,“ řekl pan Knut Steinsson. „Ari Arnarsone… Pošli na břeh pana Nicholase. Ať se postará o zraněné. Někoho mu dej k ruce… Williama. Vy ostatní — na palubu. Okamžitě odplujeme do Gardaru. Pokud bychom se potkali s piráty, jednejte podle vlastního rozhodnutí. Nezapomeňte, že máte plná podpalubí a lodi jsou hůře ovladatelné. Na vykládání zboží není čas. První popluje Bergenský Ježíš. Pak Magnúsarsúdin… Miláček Jan by se měl držet za ní společně s Grónským poslem. Flotilu bude uzavírat Král Chíram; střely z pušek mu příliš neuškodí a je na něm tolik dříví, že se nemůže potopit. A vy, muži… Bůh vás potěš.“

„A vám žehnej, pane,“ ozvalo se z hloučku vesničanů.

„Okamžik, pane Knúte,“ řekl Ari a obrátil se ke Gróňanům: „Nepřistála tu v posledním měsíci loď z Islandu?“

„Přistála, pane,“ kýval jeden z mužů. „Je to čtrnáct dní. Byli na ní čtyři muži a dvě ženy. Ty ženy se vyptávaly na nějakou jinou lodici, která sem měla připlout v květnu. Ale žádná taková loď sem nepřiplula. Měla to prý být docela malá loď s divným jménem…“

„Kde jsou ty dvě ženy?“

„Zůstaly jen do druhého dne… Potom zamířily do Gardaru.“

„Bůh ti zaplať za tvé zprávy,“ řekl Ari. „Do člunu! Rychle. Neslyšeli jste rozkaz pana Knuta?“

Ostatní čluny už odrážely; následovali jsme je.

Cestou do Gardaru jsme vyhlíželi pirátské loďstvo, ale bez výsledku. Zato už od ústí Einarsfjordu, v němž leží Gardar, bylo vidět stoupající dým. I tady se seběhli muži, ozbrojení po zuby. Chrámu se sice nic nestalo, i klášterní budovy se zdály v pořádku, ale stavení a chlévy pod skálou nesly stopy požárů. Největší z nich ještě doutnal a opodál bylo vidět stádo skotu, umístěné v prozatímní ohradě.

Tentokrát vyplul jako první, člun z Bergenského Ježíše a sám pan Knut Steinsson uklidnil ozbrojence na břehu. Teprve potom se vylodil pan Ívar a s ním na dalších člunech i pan Ásmund, pan Björn Ólafsson, pan John, Ari a já. Královi vojáci zůstali na lodích v pohotovosti.

„Odpluli dnes ráno… Ještě za tmy,“ řekl nám pan Knut.

„Pane,“ řekl pan Ívar, upíraje zraky k nebesům, „čím se provinilo ubohé Grónsko…?!“

„Byli jsme připraveni, síro Ívare,“ řekl jeden z gardarských. „Jenže piráti připluli v noci. Za mlhy, pane… Museli mít lodivoda. Když stráže spustily poplach, byli už piráti u břehu. Než jsme se postavili k obraně, zatlačili nás ke klášteru. Pak jsme zaútočili my… Nebylo to lehké, pane. Máme osmnáct mrtvých. I raněné… Odnesli jsme je do kláštera. Někteří z nich umírají…“

„Připlula sem loď z Islandu?!“ vykřikl jsem.

„Ano,“ řekl muž. „Připlula…“

„A — její posádka?“

„Ptali se po malé lodi, která sem měla připlout v květnu. Řekli jsme jim, že jediná loď, která sem připlula, byl Svatý František z Bristolu. Hledali nějaké muže — poptávali se prý i v Herjúlfsnesu.“

„Kde jsou?“

„Byli tu včera… Ti čtyři bojovali s námi. Bránili dvě dívky, které připluly s nimi. Tři z nich jsou mrtví… Jeden umírá. Mladý chlapec. Ty dvě ženy… Piráti je unesli.“

„Uklidni se, Ívare Einarssone,“ řekl velitelsky pan Knut. „Chci se na všecko podrobně vyptat. Odpluli dnes za časného rána… Můžeme je dostihnout, dovíme-li se aspoň přibližně, kam mohli plout.“

„Doveďte mě k tomu chlapci,“ řekl jsem. „Je to Leif…“

„Tvůj bratr?“ zeptal se Gróňan.

„Ano,“ řekl jsem. „Stal se už dávno mým bratrem… Moje nevěsta je jeho vlastní sestrou. Chci k němu; možná že jsem zavinil jeho smrt.“

„Pojď,“ řekl jeden z Gróňanů v mnišské kutně. „Dovedu tě k němu.“

„Takové chvíle mě nutí k hříšným pochybám,“ řekl Ari.

„I mě nutily,“ řekl pan John. „Spravedlnost boží přichází pozdě… A člověk se smíří se svým údělem, když je starý a život mu utekl v touze po odplatě. A čím se pak těšíš? Nadějí na život věčný…“

„Nerouhej se, pane Johne,“ řekl pan Ivar.

„Pane ívare,“ řekl pan John, „chtěl jsem žít svůj život tak, jak přicházely dny a noci. Promoklý v sedle koně klopýtajícího vřesoviskem. Křičet do bouře… Rvát se s nepřáteli a milovat přátele. Možná že se rouhám, ale nestojím o štěstí, které trvá věčně v hudbě chórů andělských.“

„Mluvíš jako pohan, pane,“ řekl pan Ívar.

„Snad jsem pohan,“ odsekl pan John. „Pán těžce zkouší své věrné… Slýchával jsem to od dětství. A vídal nehodné kněze, tonoucí v blahobytu, zatímco se chudí utěšovali nad umírajícími dětmi, že přijdou rovnou do nebe… Pojďme… Snad potěšíme toho ubohého chlapce… Dá-li mu bůh odejít, nebude odcházet osamělý.“

Odešli jsme s mnichem.

V klášterním dormitáři leželo šest raněných; sténali v bolestech a volali po vodě. Několik mnichů je ošetřovalo a tiché modlitby vyvolávaly v kamenných zdech šepotavé ozvěny.

„Tam leží,“ řekl mnich. „Má prsa probodená pirátskou dýkou.“

Leif byl bledý jako smrt. Obvaz, mnohonásobně obtočený kolem hrudníku, mokval krví. Hleděl vytřeštěnýma očima ke stropu a chrčivě dýchal. „Leife, bratře,“ řekl jsem a zdálo se mi, že sám umírám.

Leifova ruka zatápala po přikrývce. „Ívare,“ vzdychl, „neubránil jsem Herdís… Ach, proč nejsem mrtvý? Co řekne otec…“

„Dohoníme je,“ řekl Ari. „Máme pět lodí, pušky a vojáky. Neznepokojuj se, chlapče. Zachráníme ji.“

Leif k němu obrátil zrak, zamžený horečkou. „Ari,“ řekl tiše, „čtyři lodě… Poznáte je… Největší… má na hlavní plachtě… sedmihlavou saň.“

„Pane,“ vykřikl pan John, klesaje na kolena, „Pane! Odpusť, že jsem o tobě pochyboval!“

XIII

PRONÁSLEDOVÁNÍ PIRÁTSKÉHO LOĎSTVA; NÁMOŘNÍ BITVA VE VODÁCH OSTROVA BREASIL

Požádali jsme mnichy, aby pro Leifa udělali vše, co je v lidských silách, a prosili boha, aby udělal ostatní. Pak jsme se kvapně vrátili k panu Knútovi, který vyslýchal grónské bojovníky.

„Pane Ívare,“ řekl pan John, „vypros mi odpuštění za moje předešlá rouhavá slova… A pak použij své ranhojičské dovednosti ve prospěch toho chlapce. Teď věřím, že nezemře; spravedlnost přece jen přišla vzápětí po hříchu. Pane Knúte… Největší z pirátských lodí měla na hlavní plachtě sedmihlavou saň…“

„To jste mi neřekli,“ obrátil se pan Knut ke Gróňanům.

„Byla noc, pane… Mlha.“

„Jak víte, že ta loď —.“

Řekli jsme mu o zraněném Leifovi.

„Co když blouzní…?!“

„Nemusí to být blouznění,“ pravil jeden z gardarských. „Ten chlapec pronásledoval piráty, když jeho druzi padli. Dostal se skoro na pirátský člun, který odrážel od břehu. Tehdy hořely chlévy… Zachraňovali jsme dobytek. Ve světle plamenů mohl zahlédnout víc, než jsme viděli my. Lodi kotvily velice blízko břehu… Proto myslíme, že měly lodivoda znalého Einarsfjordu.“

„Dobrá,“ řekl pan Knut. „Poznáme je, pokud nevymění plachtu. To nám ovšem příliš nepomůže, Ari Arnarsone; o směru jejich plavby nevíme nic.“

„Není to první raněný, který hovoří o sedmihlavé sani,“ řekl Ari. „Na ostrově Breasil jsme přišli o čtyři muže… Vrátil se jediný, těžce zraněný, a před smrtí řekl totéž. Jak by ne, pane. Probodne-li nás někdo skrz naskrz a nad námi trčí sedmihlavá saň… O čem jiném budeme mluvit, pokud nabudeme vědomí jen na krátkou Chvíli? Jací jsme to byli hlupáci! Mysleli jsme, že sedmihlavá saň žije na ostrově; ve skutečnosti pan Matcham se svými lidmi překvapil piráty… a ti je povraždili, aby si byli jisti jejich mlčením. Jen Hugo unikl… Jeho poslední slova se týkala lodi, ne draka. A loď v mlze odplula, takže jsme při prohledávání Breasilu nic nenašli.“

„Ostrov Breasil?“ řekl pan Knut. „Žádný není.“

„Třeba není,“ řekl Ari. „Pan Nicholas myslí, že je to Breasil. Domníval se to i pan Matcham, který tam zůstal. Kdo ví, jaký je to ostrov; důležité je, že leží tři dny plavby na západ od Orknejí. Jistě slouží pirátům jako přístav, kde je voda… a nejspíš i zakopaný lup.“

„Tři dny plavby na západ od Orknejí?“

„Pan Nicholas má přesnou polohu ve své nové mapě,“ vzpomněl jsem si. „Pluli jsme sem od ostrova šest dní.“

„Trochu dlouho,“ řekl pan Knut. „Je-li váš pirátský ostrov tři dny plavby na západ od Orknejských ostrovů, pak leží asi pět set mil na jižní jihovýchod.“

„To je pravda,“ řekl Ari. „Svatý František nebyl příliš rychlý… Také byl hodně přetížený — nejen zásobami, ale i železným kováním a dubovými fošnami pro plavbu mezi ledy. A celou cestu od Breasilu jsme měli vítr zleva k přídi. Teprve u grónských břehů jsme dostali jihovýchodní, pane.“

„Museli bychom tam být za dva dny,“ řekl pan Knut. „Kdyby ovšem nebylo přeplněných skladišť.“

„Vyložme zboží,“ řekl pan John. „Gróňané ty věci potřebují. K ničemu jim nebudou, potopíme-li se někde při boji.“

„To potrvá příliš dlouho,“ řekl pan Ásmund. „Máme-li je řádně uložit a zajistit…“

„Ach ty kupecká duše,“ řekl pan John. „Pomohou-li nám mniši, nepotrvá to déle než pár hodin. A na pořádné uložení dohlédne pan královský účetní, kterého tu samozřejmě necháme. Myslím, že bude radši sedět u pytlů s moukou než honit piráty. V Grónsku se nekrade, stejně jako na Islandu…“

„Rozhodneš-li se, pane Knúte,“ řekl pan Ívar, „za zboží ručím.“

„Dobrá,“ řekl pan Knut. „Ven s ním. Jenom Král Chíram tu zůstane. Dříví, které veze, by nám dalo příliš mnoho práce.“

„Mohli bychom je naházet do moře,“ prohlásil pan Björn.

„Nesmysl,“ řekl pan Knut. „Právě teď budou gardarští potřebovat tvé fošny… A neuškodí, zůstanou-li suché.“

„Chci pronásledovat piráty,“ řekl pan Björn.

„Nejsi válečná loď, pane,“ řekl velitel flotily. „Jen bys v boji překážel.“

„Vezmi si tedy svých dvacet vojáků, pane,“ řekl svéhlavě pan Björn Ólafsson. „Loď je moje a mohu si plout, kam chci. Neposkvrním svou čest tím, že budu prodávat prkna, zatímco vy budete bojovat.“

„Čiň, jak chceš, pane,“ odsekl pan Kn)t. „A vy ostatní — dejte se do vykládání zboží. Pošlu na břeh pana účetního… Poskytni čluny, pane Ívare, dej příkaz mnichům. Večer musíme vyplout. V Herjúlfsnesu nalodíme pana Nicholase, aby nás vedl podle své mapy… Do práce, pánové.“

Pracovali jsme zarputile; pomáhali mniši i vojáci, takže kvečeru byl náklad až na nějaké drobné zbytky složen na břehu. Jen pan Björn Ólafsson po celou dobu chodil po palubě Krále Chírama sem a tam. Zdálo se, že se obává naházet svoje dříví do moře, neboť byl odliv.

Slunce právě zapadalo, když jsme vypluli.

Byla už skoro tma, když jsme obepluli ostrov Hvarsgnipa; předem jsme byli domluveni, že pro pana Nicholase a Williama pošle člun nejlehčí loď, abychom nemuseli vplouvat do mělké zátoky všichni. Zatímco Bergenský Ježíš, Grónský posel a Magnúsarsúdin čekaly před ústím fjordu, zajel Miláček Jan dovnitř a po necelé hodině se vrátil. Když se učený Angličan s kuchařem nalodili na vlajkovou loď, zamířili jsme k jihovýchodu.

Zažehli jsme na všech lodích lucerny, abychom se ve tmě neztratili. Měsíc byl v novu a noc byla velíce temná. Čerstvý vítr od západu byl příznivý směru naší cesty.

Před vyplutím rozdělil pan Knut vojáky tak, aby měla každá loď zhruba stejnou posádku ozbrojených mužů. Lodníci dostali sekery a kopí; každý měl navíc lodnický nůž, který sice není určen pro boj, ale dá se k němu použít. Všechny čtyři lodi měly dohromady na svých palubách osmdesát vojáků a k boji odhodlaných plavců bylo kolem šedesáti. K tomu bylo třeba připočítat několik těžkých palubních samostřílů a jedenáct hlavní, z nichž šest bylo třičtvrtěliberních.

Stál jsem u kormidla Magnúsarsúdin a řídil loď na světlo Miláčka Jana. Jako největší loď jsme uzavírali bojový šik. První plul Bergenský Ježíš s panem Nicholasem, který určoval směr; dalo se předpokládat, že se ve vodách Breasilu ocitneme k polednímu třetího dne.

Ještě před vyplutím jsme hovořili o skalisku, které budeme mít v cestě, poplujeme-li přímým směrem. Také jsme nemohli vědět, není-li takových osamělých útesů těsně pod hladinou víc. Ale protože nám byla každá chvilka drahá, rozhodl pan Knút, že všechno poručíme Bohu. Pro všechny případy jsme na všech čtyřech lodích obsadili hlídkami nejen koše, ale i čeleny; odtamtud bylo možné při troše štěstí zahlédnout i ve tmavé noci pěnu kolem útesu nebo zaslechnout, jak na něj narážejí vlny. Ale štěstí stálo při nás; prvního i druhého rána pluly všechny lodi v pořádku za sebou.

Sotva nadešel třetí den plavby, ohlásil Pétur ze strážního koše Magnúsarsúdin plachtu na obzoru. Všichni jsme nechali jídla, které nám právě rozdělil William, a hleděli jsme vpřed, dokud Pétur nekřikl: „Přímo za zádí… Za zádí!“

„To vypadá jako Král Chiram,“ řekl mi Lišák. „Málokterá loď má takový tvar hlavní plachty. Když jsem ji uviděl v Bergenu, myslel jsem, že ji šil opilý krejčí a spletl si ji se ženskou sukní.“

Neměl jsem náladu na žerty, ale Lišák měl zřejmě pravdu. Loď za námi byl Král Chíram, jehož velitel nechtěl poskvrnit svou čest.

„Rád bych věděl, jestli naházel dříví do moře,“ řekl pan John.

„Ne, pane,“ řekl Lišák. „Nestačil by nám. Král Chíram je pomalejší, když je lehký. S nákladem se těžko rozjíždí, ale jak nabere vítr, není k zastavení.“

„Co na tom záleží,“ řekl mi chvíli nato Ari, za nímž jsem zašel. „Jestli nezachráníme Oddrún a Herdís, bude mi docela jedno, zda pobijeme piráty nebo oni nás.“

„Máš děti, Ari,“ řekl jsem.

„To je pravda,“ kývl Ari. „Mám děti…“

„Měl by ses vyspat,“ řekl jsem.

„Ty jsi spal?“

„Ne,“ řekl jsem. „Nespal. Myslel jsem na to, že kdybych byl odmítl plout s tebou do Grónska, tohle všechno by se možná nestalo.“

„Víš, co by řekl pan Ívar? Bůh to tak chtěl.“

„Třebaže věci nejdou vždy tak, jak Bůh chce.“

„Přesto se modli, Ívare,“ řekl Ari. „Já budu bdít, dokud nenajdeme piráty. Potom budu mít důležitější práci.“

Bylo k polednímu, když hlídka ve strážním koši Bergenského Ježíše ohlásila zemi na jihovýchodě.

Sešli jsme se na palubě vlajkové lodí; pan Ásmund z Miláčka Jana, velitel Grónského posla pan Eystein Jansson, pan John Huntly, Ari, já a pan Knút Steinsson, který nás svolal; poradě byl přítomen i pan Nicholas, který měl před sebou na stole rozloženou mapu ostrova Breasil.

„Jak vidíte,“ rozhovořil se na vyzvání pana Knuta, „tento ostrov, ať už jej nazveme Breasil či jiným jménem, vypadá jako pokřivený čtverec, postavený na špičku v severojižním směru. Mezi severním a západním mysem se táhne pusté pohoří a nikde tam není přirozený přístav. Jedna úzká zátoka je asi v polovině strany severovýchodní. Další je za východním mysem. A na pobřeží, které se táhne od jižního k západnímu mysu, jsou zátoky dvě. V první, počítáno od jižního mysu, jsme kotvili se Svatým Františkem. Protože těžce zraněný lodník, kterého jsme našli poblíž našeho kotviště, nemohl před pronásledovateli utíkat daleko, je nabíledni, že pirátská loď kotvila ve druhé zátoce, vzdálené sotva půl míle. Nepřepadli nás zřejmě proto, že nevěděli, jak silnou máme posádku — a v mlze odpluli, takže jsme později nic nezjistili. Nenašli jsme ale ani jiné stopy, takže je možné, že tam kotvili náhodou.“

„Vypusťme náhodu,“ řekl pan Knut. „Musíme postupovat tak, jako bychom měli jistotu. Nemůžeme ale ponechat stranou možnost, že kotví v jiném zálivu…“

„Navrhuji tohle,“ řekl pan John. „Plujme k úzké zátoce na severovýchodním břehu. Nezastihneme-li tam piráty, rozdělíme lodi; dvě poplují kolem východního mysu a zjistí, zda pirátské lodi nekotví ve větší zátoce za ním. Pokud by tam piráti skutečně byli se všemi čtyřmi loděmi, poplují naše dvě lodi dál, protože je piráti určitě začnou pronásledovat. Jenže než se dostanou ze zálivu, obeplují už naše dvě lodi jižní mys… Druhé dvě se pustí obráceným směrem, kolem severního mysu a podle hor na severozápadě. Až obeplují západní mys, budou nedaleko oné druhé zátoky na jihozápadním pobřeží. Tam by se měly setkat s pronásledovanými — a proti pirátům, kteří se pustili za dvěma loďmi, budou náhle stát čtyři. Pokud ale budou piráti kotvit tam, kde snad kotvili v květnu, totiž v oné druhé jihozápadní zátoce, budou zaskočeni z obou stran… A možná zničeni dřív, než stačí napnout plachty.“

„Takový plán se mi zamlouvá,“ řekl pan Knút. „Pokud ovšem nemají nějakou hlídku v onom severozápadním pohoří,“ ukázal na mapě pana Nicholase. „Odtamtud by nás viděli už teď… Pak by se mohli, kryti ostrovem, připravit tak, že by nejdřív zničili dvě lodi na jihovýchodním pobřeží — a pak by jim zbývaly zase jen dvě na jihozápadě.“

„Musíme se toho odvážit,“ řekl pan Ásmund.

„Sebelepší plán se může zhatit,“ řekl pan Eystein z Grónského posla. „Jelikož nemáme lepší, přimlouvám se za návrh pana Johna Huntlyho.“

„Ty nemáš připomínky, Ari Arnarsone?“

„Nemám, pane,“ řekl Ari. „Chci bojovat a je mi jedno, podle jakého plánu. Na některé z těch lodí je moje žena, pane. A s ní Ívarova nevěsta.“

„A devět dalších,“ řekl pan Knut. „Jsem si toho vědom a nevím, jak je zachránit, až začne boj.“

„Doufejme v boží milost,“ řekl pan Nicholas.

„Nezbývá nic jiného,“ řekl pan Ásmund.

„Rozdělme tedy lodi,“ řekl pan John. „Modlit se můžeme potom, pánové.“

„Jelikož máme čtyři lodi,“ začal pan Knút, „je to jednoduché. Dvě jsou silnější i v palebné síle…“

„Okamžik,“ řekl pan John a vyhlédl z okénka kajuty. „Ano, zatím čtyři. Ale zakrátko bude o jednu víc. Omlouvám se, pane Knúte, že jsem to neřekl hned, a také jsem si neuvědomil, že Bergenskému Ježíši cloní další tři plavidla. Sleduje nás Král Chíram…“

„Ten paličatý osel,“ řekl pan Knút a uhodil pěstí do stolu. „Co chce dělat v bitvě s tím svým nemotorným dřevařským skladištěm? Nemůže se potopit, to je pravda — ale ty jeho dvě půlliberky jsou dobré na plašení much, protože mu trvá hodinu, než se otočí o čtvrt kruhu. Ledaže by je při střelbě drželi na zádech.“ Přistoupil k okénku a vyhlédl. „Je nějakých pět šest mil daleko,“ řekl. „Pusťme se do toho, pánové. Než k nám dopluje, bude po pirátech… Nebo po nás. Potom ať klne své tvrdohlavosti; nebude mít naději.“

„Nerozdělili jsme lodi,“ připomněl pan Eystein.

„Se mnou popluje pan Ásmund,“ řekl pan Knút. „Jeho Miláček Jan je skoro stejně rychlý jako Bergenský Ježíš. Vyrazíme východním směrem. Grónský posel a Magnúsarsúdin jsou o něco pomalejší, ať tedy plují kolem hor po návětrné straně ostrova.“

„Bůh nám pomáhej,“ řekl pan Nicholas.

Rozešli jsme se a vrátili na své lodi.

Když se ostrov přiblížil natolik, že jsme rozeznali skály severního mysu, obrátil Bergenský Ježíš, sledovaný Miláčkem Janem, na západ; pan Knút se nejspíš obával, že by se mohl na východní straně ostrova dostat do bezvětří, a proto nejprve plul společně s námi, aby měl po obratu dostatečnou rychlost. Jistě by byl měl větru dost, kdyby plul aspoň míli od břehu; v tom případě by ale neviděl do úzkého zálivu za východním mysem.

Jak sé později ukázalo, byla chvíle, kdy všechny čtyři lodi směřovaly k západu, rozhodující. Neboť na jednom z vrchů poblíž severního mysu pirátská hlídka skutečně byla. Když se ujistila, kam směřují cizí lodi, opustila své stanoviště a rozběhla se varovat piráty, kteří doplňovali vodu v druhém zálivu jihozápadního pobřeží. Protože si nebyli jisti naší silou, považovali za nejvýhodnější zmizet k východu a držet ostrov mezi svými plavidly a naší flotilou co nejdéle. Jenže ve chvíli, kdy se vynořili za východním mysem, narazili na lodi pana Knúta, které pluly od severozápadu.

Nevěděli jsme o tom vůbec nic; pluli jsme kolem hornatého pobřeží s větrem k pravoboku a bedlivě jsme sledovali kamenité svahy, příkře spadající do moře. Pak jsme obepluli západní mys. Nepozorovali jsme žádné lodi v obou zálivech jihozápadní strany ostrova.

Když jsme míjeli někdejší kotviště Svatého Františka, zaslechli jsme ránu z pušky.

Museli jsme se vzdálit od pobřeží, abychom dostali víc větru do plachet. Po ojedinělém výstřelu zarachotilo dalších pět ran, zřejmě z těžkých třičtvrtělibrovek Bergenského Ježíše. Zdálo se nám dokonce, že slyšíme křik bojujících mužů.

Obepluli jsme z východu dva pusté ostrůvky a spatřili oblaka černého kouře, válející se po mořské hladině.

„Máme je, chlapci,“ houkl z můstku Ari. „Vybereme si tu nejbližší. Puškaři — pal z co největší blízkosti. Připravte háky. Bůh je s námi!“

„Bůh je s námi,“ odpověděli jsme.

„A naše heslo,“ křikl pan John, „Magnúsarsúdin!“

Hnali jsme se s plnými plachtami přímo do boje.

Neviděl jsem, co se děje vpředu; výhled mi zakryla plachta pirátské lodi, na kterou jsme se řítili. Kdesi za ní znovu vybuchla salva a vznesl se mrak černého dýmu. Na levoboku jsem viděl Grónského posla, od jehož přídě stříkala pěna. Loď před námi pozdě zahlédla Magnúsarsúdin, a než stačila obrátit, vrazila příď naší lodi šikmo do její zádi, že byl muž u kormidelní páky vymrštěn přes palubu a s křikem dopadl do moře. Kormidlo se přitom zlomilo a loď se stala neovladatelnou. „Háky,“ křičel pan lohn. „Háky…!“

„Magnúsarsúdin!“ odpovídali vojáci a vrhli na palubu pirátské lodi několik háků, přivázaných na lanech; vzápětí jsme byli připoutáni a pan John se s taseným mečem první vrhl z naši přídní nástavby na zahákovanou pirátskou loď. Vojáci ho následovali.

Rozběhl jsem se za nimi v hloučku našich lodníků; byl jsem už na přídní palubě, když mě zachytila čísi ruka. „Zpátky,“ houkl mi do ucha Ari. „Moje svědomí není tak dotěrné jako tvoje — a někdo musí stát u kormidla.“

Chtěl jsem něco namítat, ale Geirmund mě zezadu popadl a skoro odnesl na záď. To už jsem pochopil, že nemůžeme nechat Magnúsarsúdin napospas náhodě, a skočil jsem ke kormidlu. V té chvíli zahřměly naše pušky na přídi a zároveň zapraskala obšívka pirátské lodi. Z oblaků dýmu jsem slyšel jednotlivé výkřiky, sténání, hlas pana Johna, který volal svoje „Magnúsarsúdin“, a řev odpovídajících vojáků.

Když se kouř trochu rozptýlil, naskytl se mi pohled na palubu zahákované lodi; byla menší než Magnúsarsúdin a silně se nakláněla na záď a levý bok. Po její nakloněné palubě klouzaly nohy bojujících mužů a kouleli se zranění a mrtví. První se zachytili v úhlu paluby a hrazení; další dopadli na ně. Pak už těla nic nedrželo a padala v přemetech do moře, které se nad nimi milosrdně zavíralo. Piráti neměli naději; naši vojáci byli nejen vycvičení, ale i lépe vyzbrojení, a jejich meče udělaly z paluby tonoucí lodi pravá jatka. Přesto se skupinka pirátů zoufale bránila na přidní nástavbě a mnozí z našich vrávorali palubou zpět s krvácejícími ranami.

„Pal,“ křikl jsem na puškaře, který se s dvěma vojáky krčil na přídi u našich dvou hlavní.

„Nemohu nabíjet, pane,“ odpověděl. „Jsou horké…!“

Uvědomil jsem si, že mě oslovil „pane“; ale neměl jsem čas vychutnat ten povznášející pocit, že v té chvíli velím někdejší královské lodi. Stalo se totiž toto: Grónský posel, nepříliš vzdálený od levoboku Magnúsarsúdin, napnul tětivu svého obřího samostřílu a poslal na pirátskou loď přesně mířenou zápalnou střelu; jakousi podivnou náhodou její hrot sklouzl po kování kormidelní páky a skutálel se, prskaje a syče, do otevřeného jícnu paluby záďové nástavby. Nedověděli jsme se nikdy, proč ihned vypukl požár; ale protože loď měla na přídi jednu či dvě menší pušky, dalo se předpokládat, že posádka před zahájením boje spěšně vynášela na palubu prach a roztrousila ho po schodišti.

„Pane Johne!“ zařval Geirmund. „Pane Johne — zpět! Loď hoří…!“

Pan John se ohlédl. Když viděl plameny šlehající z jícnu, křikl na bojující vojáky. Vzápětí se vrhli zpět, ale oheň jim zahradil cestu. „Do vody,“ zavelel pan John.

Dva z vojáků proběhli plameny a skočili na palubu Magnúsarsúdin s hořícími prošívanicemi. Pan John a ostatní zbylí muži se vrhli do moře a plavali k přídi naší lodi, vyhýbajíce se troskám.

„Geirmunde,“ zavolal jsem, „hoď jim žebřík, provaz, co je po ruce. Rychle… Guyi, Thomasi, Trojzube — přesekněte lana… Uvolněte Magnúsarsúdin!“

Viděl jsem, jak se přes hrazení sápou na palubu muži, z nichž crčela voda i krev. Panu Johnovi kdosi znova rozsekl jeho starou jizvu a s krví v obličeji vypadal jako ďábel sám. Pak uhodily sekery a Magnúsarsúdin se odpoutala od pirátské lodi.

„K lanům!“ rozkázal jsem.

„Ano, pane,“ odpověděla posádka.

„Plachty na vítr!“

„Na vítr, pane.“

Magnúsarsúdin se začala zvolna vzdalovat od hořícího vraku. V té chvíli jsem zahlédl clonou plamenů Ariho; na jedné noze mu visel jak klíště jakýsi zraněný pirát a druhý, o hlavu větší, mu zezadu přitiskl paže k tělu. „Ari!“ rozkřikl jsem se přes běsnící oheň, „Ari!!“

Možná že mě neslyšel; ale v okamžiku, kdy jsem vykřikl podruhé, vyprostil pravou paži a bodl; pirát ho pustil a odpotácel se ke stěžni, kterého se zachytil a klesl na kolena. Vzápětí se Ari kopnutím zbavil objetí druhého a přímo skrz plápolající plameny se vrhl do moře.

Sotva dopadl, když pirátská loď vyletěla do povětří ve sloupu ohně a dýmu, jako když se otevře sopka.

V té chvíli jsem ztratil řeč, ale i kdybych byl mocen slova, nevěděl bych, jaký rozkaz dát. Naštěstí neztratil duchapřítomnost pan John; přeskočil hrazení a plaval ve změti roztříštěného dřeva k místu, kde dopadl do moře Ari. Náš žebřík ještě stále visel z boku lodi a zakrátko byli oba zpět na palubě. „Ne, Ívare,“ křikl na mě Ari, „na téhle lodi nebyly!“

Proto se opozdil; zatímco na palubě pirátské lodi zuřil boj, prohledával její podpalubí — a taktak, že se nestal jednou z obětí náhlého požáru a výbuchu, který následoval…

„Měl jsem jít s tebou,“ zavolal jsem na něj.

„Snad máš pravdu,“ odpověděl. „Dobrá — předej kormidlo Lišákovi — pokud žije.“

„Tady jsem, pane,“ ozval se Lišák z hloučku lodníků.

Předal jsem mu tedy kormidlo; teprve teď jsem měl čas obhlédnout bojiště.

Okolo Magnúsarsúdin byla hladina moře pokrytá troskami. Sto sáhů od nás směrem k pobřeží trčel těžce nakloněný Grónský posel, kterému cosi rozpáralo bok, že povolila i patka hlavního stěžně a zapletené lanoví a cáry plachty visely i se stěžněm pres palubu. Zdálo se, že pan Eystein Jansson ještě váhá, protože nebylo vidět čluny. Pirátská loď, která zřejmě pohromu způsobila, prchala za naší zádí k východu.

Daleko před naší přídí stál v mraku dýmu Bergenský Ježíš; další z pirátských lodí na něj útočila, ale protože pět třičtvrtělibrových hlavní neustále chrlilo oheň a železo, byl útočník stále zpustošenější. Jeho přední stěžeň, přeražený v půli, visel přes roztříštěný kloun. V hlavní plachtě zelo několik pořádných děr. Viděl jsem, jak se při další salvě rozletěla palubní obruba příďové nástavby. Nikdo z nás nechápal, proč Bergenský Ježíš nezaútočí, aby piráta dorazil, protože jsme nevěděli, že pan Knút přišel o kormidlo při jediném dobře mířeném výstřelu pirátské pušky. Neměl jinou možnost než bez přestání pálit s vědomím, že hlavně nevydrží. To se také stalo; slyšeli jsme třesk a viděli klesat střelce se zkrvavenou hlavou… Ale to už jsme natočili plachty a vyrazili k rozstřílenému pirátovi, který byl při všech utrpěných škodách až neuvěřitelně pohyblivý. Naše pušky už vychladly a jeden z vojáků žhavil v malé výhni železnou tyč.

„Lišáku,“ křikl Ari, „miř přímo na ni… Ale šetři tu naši překrásnou příď, nebo ji zaplatíš!“

„Zahákujeme je?“ zeptal jsem se Ariho.

„Nemůžeme jinak,“ odpověděl. „Pokud by tam byly… I když si myslím, že jsou na té největší. Velitel téhle bandy jistě nedůvěřuje ostatním… Však to znáš.“

K odpovědi jsem se nedostal. Najednou se nám pod nohama zatřásla paluba a z její obruby na pravém boku vyletěl mrak třísek. „Podívej se na ni,“ řekl Ari. „Tady ji máme… Jako na zavolanou!“

Spatřil jsem sedmihlavou saň na vzduté plachtě velké lodi, která nás míjela v bezprostřední blízkosti, sledovaná jinou, o něco menší lodí s hnědou plachtou a mořskou pannou, vyšitou zlatě na červeném praporci.

Ari přikázal obrátit hlavně pušek na pravobok; pak vjela puškařova rozžhavená tyč do zátravek, do první, do druhé… Naše hlavně poslaly dvojí říznou odpověď, která způsobila spoušť v lanoví menší lodi; jelikož ale při spěšném obratu pušek nebylo možné přesunout i pytle písku, které zadržovaly zpětný ráz, jedna z našich hlavní nárazem o hrazení roztříštila svou dřevěnou lafetu a rozmetala po přídní palubě dřevěné uhlí. V nastalém zmatku jsme měli štěstí, že Sedmihlavá saň nepřijala boj a změnila směr k východu.

Protože menší loď měla od té chvíle spoustu potíží s potrhaným a zamotaným lanovím, pluli jsme dál, abychom dokončili co začal Bergenský Ježíš; ale nebylo toho už třeba, protože jeho protivník, rozstřílený na čáře ponoru, měl v břiše tolik vody, že ztratil svou pohyblivost. Sotva jsme se přiblížili, začala se pirátská loď naklánět, zatímco ji stále napjatá hlavní plachta poháněla k nám.

„Kormidlo vlevo,“ křikl Ari na Lišáka. „Vlevo!“

Lišák strhl páku kormidla, aby vychýlil příď Magnúsarsúdin; otřeli jsme se o bok piráta a lodníci vrhli háky.

Jenže velitel tonoucí pirátské lodi byl zkušený lotr, který měl jedinou možnost — za svou ztracenou loď získat jinou; nebyly to jen naše háky, které přeletěly nad soutěskou mezi lodními boky.

Dvacet pirátů se s řevem vrhlo na naši palubu.

Často jsem později myslel na to, jak by boj o Magnúsarsúdin dopadl, nebýt královských vojáků. Zatímco lodníci měli plné ruce práce s lany a železnými háky, natáhli tětivy svých samostřílů, protože většinu ostatních zbraní ztratili, když museli naskákat z hořícího vraku do moře.

Teď tětivy naráz zadrnčely; polovina pirátů klesla, ale zbytek neměl chuť se vzdát. Vojáci odhodili samostříly a tasili dýky, pan John pozvedl meč a na střední palubě se rozpoutala krvavá řež; piráti se rvali s neobyčejnou zuřivostí, protože dobře věděli, co by je čekalo v zajetí.

„Skoč, Ívare,“ řekl mi Ari. „Tuhle práci ponechme panu Johnovi a vojákům… Vyznají se v ní líp.“

Protože jsme v té chvíli stáli na palubě přídní nástavby, zela mezi námi a zádí zahákovaného plavidla mezera na půl druhého sáhu široká, v níž se pěnila rozvířená voda. Naštěstí byl v našem dosahu zadní steh, ustřelený jednou z pušek Bergenského Ježíše. Uchopil jsem ho a přehoupl se na palubu zádové nástavby pirátské lodi, ponořené už natolik, že byla v jedné úrovni s přídní palubou Magnúsarsúdin.

V té chvíli jsme myslel pouze na to, že v podpalubí tonoucí lodi možná v poutech trpí Herdís; pustil jsem se lana a seběhl po schůdcích na nakloněnou střední palubu, pokrytou třískami a postříkanou krví. Zahlédl jsem záda piráta, který přede mnou skočil do hlavního jícnu, jehož poklop, roztříštěný na několik kusů, se válel na palubě… Vrhl jsem se za ničemou s myšlenkou, že zůstal na lodi jen proto, aby ublížil zajatým…

V prvním okamžiku jsem nic neviděl; v podpalubí bylo šero, a jak jsem tápal po schůdcích, mohl mě pirát probodnout, kolikrát by se mu jen zachtělo. V řevu mužů, zápasících na život a na smrt na palubě Magnúsarsúdin, jsem neslyšel kroky prchajícího; pustil jsem se bezhlavě do tmy, třímaje v pěsti svůj věrný hardangerský nůž. „Herdís,“ volal jsem přitom, „jsi tady, Herdís?“

Zastavila mě voda, ve které jsem se naráz ocitl po pás; zároveň jsem cítil, jak se loď naklání… V tutéž chvíli jsem zahlédl temný obrys piráta, který se napůl zatopeným podpalubím brodil zpět. Couvl jsem až pod jícen, abych lépe viděl… Když jsme se ocitli tváří v tvář, uvědomil jsem si, že jsem ten odporný obličej kdysi znával.

„Proklatě,“ zasípěl, „to je Ívar… Ten zatracený usmrkanec, co mě nechal chcípat v Hellulandu!“

Pomyslel jsem si, že je to pekelné mámení. „Sverkir…!“

„Ano, Sverkir,“ zachechtal se. „Jsem rád, žes mě poznal. Jaké to shledání…! Yngvar a Kůl tam zůstali… i s tím prokletým zlatem, které nemělo větší cenu než kamení. Ale já — já se zachránil… Abych se pomstil!“

Byl to jeden z mužů, které jsme před pěti léty opustili ve Zlatém zálivu na pobřeží Hellulandu; ale také jeden z těch, kdož předtím uloupili Mariánský zvon pana Ásmunda Jóhanssona, zavraždili grónského mnicha, nechali pana Pála Knútssona s družinou norských rytířů na pospas hladu a zimě v pustém Vestribygdu — a byli by zabili Ariho. i mě, kdybychom jim naoko neslíbili věrnost. Nebylo naší vinou, že zůstali v Hellulandu. Zanechal je tam jejich lotrovský náčelník, který by byl jistě obětoval i nás, kdyby nás nepotřeboval k řízení lodi…

Proběhlo mi to hlavou jako blesk. „To ty jsi zavedl piráty za tmy a mlhy do Einarsfjordu!“

Vycenil svoje zkažené zuby. „Ano, já!“

„Kde jsou ženy, které jste unesli z Grónska?“ křikl jsem na něj bez sebe zlostí a rozhořčením nad jeho špatností. „Řekni mi to… Stejně neunikneš. Možná že si tím zachráníš život!“

Zachechtal se mi do tváře. „Nejsou na lodích… Jsou tam, kde je v životě nenajdete. A pokud byste je našli — ty u toho už nebudeš, Ívare… Protože ani ty neunikneš!“

Po těch slovech se na mě vrhl; nečekal jsem to a svalil se do stoupající vody. Tonul jsem a zároveň se dusil, jak se mi Sverkirovy prsty sevřely na hrdle. Před očima jsem měl rudá kola… Máchl jsem poslepu nožem, zaslechl ničemovo zaklení, prsty na mém hrdle povolily, vdechl jsem vodu, začal se dávit… Vtom jakýsi hlas přehlušil příšerné bublání a šum vody, valící se z podpalubí. „Ívare,“ slyšel jsem, „Ívare… Ven z lodi… Než bude pozdě!“

„Tady,“ křikl jsem, popadaje dech. „Ke mně, Ari!“

Boty zadupaly po schůdcích. „K čertu,“ zaklel Ari, „pospěš si, Ívare… Nebo se utopíme jako krysy!“

Vytrhl jsem se Sverkirovi; jak se na mě znovu sápal, kopl jsem po něm. Zasáhl jsem ho přímo do obličeje a viděl, jak se pozadu kácí do zpěněné vody, která nesla kupy prken, soudky a změť dalších věcí vyplavených z rozstříleného nitra pirátské lodi. „Pomoz mi, Ari,“ řekl jsem. „Ten lotr ví, kam je ukryli… Nejsou na lodích.“

Hmatal jsem přitom pod vodou, až jsem našel Sverkirovu hlavu. Popadl jsem ho za vlasy a zvedl. Byl v bezvědomí a z ramene mu crčela krev. „Dobrá,“ řekl Ari, „vezmu ho za nohy… Snad to stačíme, Ívare. Tahle loď je silně vodnatelná.“

Vyvlékli jsme lotříka po schůdcích na palubu, která už byla skoro na úrovni mořské hladiny. Zdálo se, že boj o Magnúsarsúdin skončil vítězně; viděl jsem sekery lodníků, chvatně přesekávajících lana, a zkrvácenou tvář pana Johna. „Počkejte s tím,“ vykřikl, když nás zahlédl. „Jsou tam naši!“

Několik párů paží se nám vztáhlo vstříc; dostali jsme se i s bezvládným Sverkirem na palubu Magnúsarsúdin právě včas, ve chvíli, kdy se stěžeň vraku skláněl do našeho lanoví, kde by se byl beznadějně zapletl. Lana byla přeťata a bidla pomohla naší lodi vzdálit se; vrak se položil na bok, pak se obrátil kýlem vzhůru, jako by se chtěl pochlubit svým smrtelným zraněním… Vzduch s hlukem vyrazil otvorem těsně nad kýlem a loď zmizela pod hladinou.

Klesl jsem na zakrvácená prkna paluby vedle svého zajatce; Geirmund házel mrtvé piráty do moře.

Ale i my měli ztráty na životech; kromě dvou vojáků padl nemluva Pétur a dva angličtí plavci — Harry a Guy.

Spoutal jsem omráčeného piráta a přivázal ho kusem provazu ke stěžni. Nebyl čas přivádět ho k vědomí a vyptávat se, protože boj zdaleka neskončil.

„Hej, Ívare,“ slyšel jsem Ariho, „převezmi kormidlo… Lišák dostal do hlavy a pro dnešek má dost.“

Nebyl to jen Lišák, kdo vypadal, že má pro dnešek dost. Viděl jsem vojáky, jak si navzájem obvazují krvácející rány. Jeden z nich seděl, opřen zády o nástavbu, kašlal krev, a zdálo se, že zemře dřív, než bitva skončí. Pan John si obtáčel čelo kusem podšívky, vytržené z kabátce, a Shaun si ohmatával krvácející ucho s useknutým lalůčkem.

Lišák řekl, že mu ve službě u kormidla nic nebrání, ač měl na čele obrovskou krvavou bouli; ale protože to byl rozkaz, předal mi kormidelní páku, bolestně se ušklíbaje.

Slyšel jsem hlasy mužů, kteří opustili bezmocného Grónského posla a veslovali k nám. Opodál se stále blýskalo a hřmělo z černého mračna, halícího Bergenského Ježíše až po stěžňové čnělky. Postrádal jsem loď pana Ásmunda; zato jsem dobře viděl piráty na palubě lodi s mořskou pannou, které jsme šťastným výstřelem zničili lanoví. Zdálo se, že se hádají, zatímco jejich hlavní plachta zplihle pleskala o stěžeň.

„Tak ještě jednou do toho, chlapci,“ zvolal pan John.

„K lanům!“ zavelel Ari. „Ívare — kormidlo vpravo!“

Magnúsarsúdin znova nabrala vítr a začala se zvolna otáčet k neovladatelné pirátské lodi. Když jsme dokončili poloviční obrat, mířili jsme přídí přímo na její levý bok.

„Natáhněte tětivy, chlapi,“ velel pan John. „Nechci už vidět na naší palubě jediného piráta. Smeťte všechny, kdož by si chtěli vyrazit na návštěvu — nikdo je nezval. Připravte háky, pokud nějaké zbyly!“

Jako na zavolanou přišel poryv prudkého větru z levoboku. Magnúsarsúdin zrychlila. „Pozor, Ívare,“ volal Ari. „Kormidlo vlevo… Ostře vlevo!“

V té chvíli se mi začalo zdát, že loď neposlouchá; vychýlil jsem páku co nejvíc, ale Magnúsarsúdin neochvějně sledovala původní směr. Viděl jsem, jak se piráti zoufale snaží uhnout s pomocí malé přední plachty… Pak mi naše přídní nástavba zakryla výhled. Málem jsem upadl, když přední vaz Magnúsarsúdin vrazil v plné rychlosti do boku menší lodi; zapraštělo dřevo, zazněly bolestné výkřiky; rozjetá Magnúsarsúdin plula dál, drtíc prkna paluby Mořské panny jako stébla slámy, až se trup vraku zlomil na dvě části, které šly okamžitě ke dnu. Dva či tři piráti se pokusili zachytit na našem čelenu, odkud je vzápětí srazily přesně mířené výstřely vojáků…

„Zaplatíš příď,“ ušklíbl se Lišák.

„Podrž na chvíli rukojeť,“ řekl jsem. „Něco není v pořádku… Kormidloval jsem podle rozkazu, bůh je můj svědek.“

„Nic není v pořádku,“ odpověděl, chápaje se kormidelní páky. „Vidím všechno nohama vzhůru… Možná že mi ta rána do čela obrátila oči naruby.“

Vyhlédl jsem přes záď. List kormidla držel na jediném závěsu; ostatní se odtrhly, snad po zásahu jedné z kulí, vypálených na nás Sedmihlavou saní, když jsme se setkali a minuli… A tu mě upoutala jiná podívaná; konečně jsem spatřil Miláčka Jana, který se neohroženě pustil do boje s největší lodí pirátské flotily.

Už od chvíle, kdy se vyhnula utkání s Magnúsarsúdin, snažila se vlajková loď pirátů využít mraků dýmu, aby zmizela na východ; jenže Miláček Jan, o polovinu menší i mnohem slabší v palebné síle, jí v tom úspěšně bránil. Pan Ásmund, zručný střelec z palných zbraní, které se nedají zdaleka tak přesně zaměřit jako luk nebo samostříl, chytře kličkoval před přídí piráta, uhýbal jeho výstřelům a přitom mu sázel ránu za ránou na čáru ponoru. Přesto už i Miláček Jan nesl stopy zásahů, protože jeho soupeř měl nejméně dvakrát tolik hlavní.

„Krásná vyhlídka,“ řekl za mnou Lišák a položil mi ruku na rameno. „I když se nevyrovná pohledu na ranní červánky z ložnice novomanželů. Vsadíš na pana Ásmunda, Ívare? Dám půl svého podílu na templářském zlatě —.“

Nedopověděl; oslepil nás výšleh plamenů a dunivá rána nás zbavila sluchu i řeči. Když jsme prohlédli, hroužil se Miláček Jan v ohni do hlubin, zbavený stěžňů a s urvanou zádí. Bylo vidět muže, vrhající se přes palubu…

„Tak mizerní střelci,“ zaslechl jsem shora Ariho, „a trefí se rovnou do prachárny. Vidím to vskutku pana Ásmunda? Tam… stojí na přídi a hrozí oběma pěstmi. Jen aby se do nich nepustil se záchranným člunem. Všichni svatí! Přece toho prokletého piráta nenecháme beztrestně odplout… Hej, Ívare — kormidlo vpravo… K lanům, chlapci, plachty na vítr!“

„Jsme bez kormidla, Ari,“ křikl jsem.

Sedmihlavá saň se zvolna natáčela k větru.

„Neodpluje,“ ozval se hlas pana Johna. „Teď rozstřílí nás a pak Bergenského Ježíše. Vidíš, kolik má pušek? Sedm… Ne — osm. V životě jsem nic takového neviděl… Jedny se nabíjejí a druhé chladnou. Co učiní pan Knút? Obávám se, že je bez kormidla jako my.“

Pirátská loď zvolna míjela ostrůvek u východního mysu. Ohlédl jsem se na Bergenského Ježíše, čekaje na zázrak; a tu jsem spatřil, jak se v dýmu, stále se táhnoucím v neprůhledných pásmech nad hladinou, začala zhmotňovat příď jakési veliké lodi, která mířila přímo k Sedmihlavé sani.

„Svatá Panno!“ vykřikl Lišák. „Král Chíram!“

To, co následovalo, bylo tak neuvěřitelné, že jsem to do dneška nikomu nevyprávěl. Ale v popisu bitvy oněch devíti lodí to chybět nemůže, protože i modlitby mají svoje amen.

Pan Björn Ólafsson samozřejmě po bitvě tvrdil, že to celé byl jeho úmysl. Ale nikdo mu to nevěřil.

Král Chíram, těžce naložený dřívím, nemohl příliš měnit směr. Když se vřítil na bojiště se svou nadmutou, sukni připomínající hlavní plachtou, plnou větru, nemohl vědět, kam pluje. Taktak minul Bergenského Ježíše, kterému by se jistě nedokázal vyhnout, kdyby mířil přímo na něj. Teprve pak se vynořil z dýmu a hnal se k pirátské lodi jako samotná spravedlnost boží.

Na Sedmihlavé sani zpozorovali nové nebezpečí a na chvíli možná podlehli strachu z podivné lodi, o níž dosud neměli ani potuchy. Ale vzpamatovali se rychle. Protože k nim byl Král Chíram obrácen svou širokou přídí, udělali totéž. Nastavili příď, aby v případě srážky svedli náraz stranou. A pak houkla první salva z jejich těžkých zbraní.

Viděli jsme, jak z přídě Krále Chírama vyletěly třísky, ale loď plula dál nezmenšenou rychlostí. Druhá salva musela jít přímo na čáru ponoru.

„Už se naučili mířit,“ řekl pan John. „Jenže nevědí, do čeho se strefují. Jak to řekl pan Knút? Nemotorné dřevařské skladiště? Kdyby se tak dokázali strefit do té divné plachty… Ale kdo jim to řekne?!“

Znovu houkly pušky Sedmihlavé saně. Další kusy dřeva odletěly z přídě Krále Chírama. A ještě jednou. Pirátská loď se zahalila do černého dýmu. Za Králem Chíramem se táhla zpěněná brázda jako za rolníkovým pluhem. „Jak tohle dopadne,“ řekl Lišák, „vždyť on nemůže zastavit.“

Velitel Sedmihlavé saně v té chvíli zřejmě zcela propadl děsu z podivné lodi, které jeho střelba pranic nevadila, a rozhodl se vyklidit pole. Jenže na to bylo trochu pozdě a za Sedmihlavou saní byl plochý skalnatý ostrůvek, vzdálený sotva padesát sáhů.

Jak se pirátská loď začala obracet po větru, zakryla ostrůvek celou svou délkou. Možná že by byla nakonec unikla, ale právě v tom okamžiku znovu zasáhl osud. Vítr ustal, jako když kdosi zavřel nebeské okno. Plachty Sedmihlavé saně, které po obratu sotva nabraly vítr, zplihly a loď se zastavila; zatímco rozjetého Krále Chírama by byl nezastavil ani orkán přímo proti přídi.

Jednu chvíli jsem viděl pirátskou loď v celé délce a vysokou záď Krále Chírama; vzápětí zazněl strašlivý praskot a rozstřílená příď těžké lodi před sebou tlačila a zároveň drtila Sedmihlavou saň. Obrovská vlna zalila ostrůvek za pirátskou lodí. Potom její trup celou délkou vyšplhal na skaliska.

Ale ani tehdy se Král Chíram nezastavil. Jeho příď se zvedla; mžikem se zlomily oba stěžně. A pak se Král Chíram rozpadl na obrovitou hromadu fošen a klád, které pod sebou pohřbily všechno, co zbylo z pirátské lodi.

XIV

O ROZLUŠTĚNÍ POSLEDNÍHO TAJEMSTVÍ OSTROVA BREASIL; JAK SE STAL PAN ÁSMUND JÓHANSSON NÁSTROJEM BOŽÍ VŮLE

Když bitva takto podivně skončila, nebyl na tom vítěz o mnoho líp než poražený. Miláček Jan se potopil po přímém zásahu prachárny, Grónský posel ležel na boku na mělčině, Král Chíram se dočista rozpadl a zbylé dvě lodi byly bez kormidel, pomineme-li řádně pocuchané lanoví a plachty, z nichž visely cáry. Po moři, pokrytém troskami, veslovaly čluny a sbíraly raněné a tonoucí. Některým se dostalo obvazu a vody, jiným navíc pořádných pout na rukou i nohou. Hrstka pirátů, kteří se zachránili z trosek Sedmihlavé saně, doplavala k pobřeží. Viděli jsme je prchat kamsi do nitra ostrova.

Připomnělo nám to zajatce, dosud připoutaného ke stěžni; sešli jsme se u něj s Arim, který prohlásil, že toho chlapa odněkud zná, pokud to ovšem není pouhé zdání vzhledem ke zcela stejně odporným kontrfejům pirátů, ať jsou z Lübecku nebo z pekel horoucích, kde se nakonec stejně všichni sejdou.

„Jak bys ho neznal,“ řekl jsem. „Je to Sverkir.“

Ari hvízdl. „No ovšem, jak by ne! Mohlo mě to napadnout. Kdo jiný by se schovával, zatímco ostatní bojují o život?“ Dotkl se ho štítivě špičkou boty. „Ty tedy víš, kde jsou zajaté ženy, lotříku?“

Sverkir, který se už vzpamatoval, si jen odplivl.

„Jsou na ostrově?“ křikl jsem na něj. „Kde…?!“

Vtom přišel pan John; stále ještě měj tvář zalitou krví, která prosakovala nepořádným obvazem. „S takovými se nedomluvíš „po andělsku,“ řekl. „Znám lepší způsob… Hej, chlapi — máme tady jednoho, který se chce houpat. Vezměte provaz — a ať to dlouho netrvá.“

„Yes, Sir,“ odpověděl Shaun. „Hned…“

Na Sverkira to přece jen zapůsobilo. „Co uděláte, když vám to řeknu?“ zeptal se. „Pustíte mě?“

„Předáme tě královské spravedlnosti,“ řekl pan John. „Budou tě soudit v Bergenu.“

„A oběsí mě,“ řekl Sverkir.

„Možná,“ kývl pan John. „Ale třeba taky ne. Zatímco my tě oběsíme hned.“

„To není slušný obchod.“

„My s lotry neobchodujeme. Tak co — vybereš si?“

V té chvíli přišel Shaun a dva vojáci. Jeden z nich nesl provaz se smyčkou. „Kam, pane?“ řekl.

Sverkir se rozhlédl jako krysa v koutě. „Řeknu vám to,“ zachrčel. „Na mou čest, řeknu.“

„Nebudeme se bavit o cti, kterou nemáš,“ řekl pan John. „Povedeš nás — a to hned.“

„Spusťte tedy člun, pane,“ řekl Sverkir. „Je to na ostrově.“

Upozornil jsem pana Johna na piráty, které jsem zahlédl na pobřeží. „Mohlo jich být deset, možná patnáct, pane Johne… Pokud je tam nějaká skrýš, kterou jsme v květnu přehlédli, mohli bychom padnout do pasti.“

„Kde to je?“ zeptal se pan John Sverkira.

„V horách,“ odpověděl pirát. „Je tam jeskyně…“

„Kolik nám zbylo vojáků?“ řekl Ari. „Nějakých šest sedm.“

„Dej spustit člun,“ řekl pan John. „Musíme se domluvit s Bergenským Ježíšem. Na jeho palubě se nebojovalo. Potřebujeme aspoň třicet mužů. Vrátím se pro vás.“

„Jak si přeješ,“ řekl Ari. „Dám ti malý člun… Najdi si mezi vojáky veslaře. Než se vrátíš, dáme do pořádku Magnúsarsúdin — aspoň pokud to půjde.“

Nejradši bych se byl rozběhl na ostrov hned, ale rozhodnutí Ariho bylo správné; bylo třeba svinout plachty a zakotvit loď, kterou nebylo možné řídit a kterou vítr zvolna vzdaloval od ostrova. Jak se zdálo, Bergenský Ježíš zakotvil hned, jak přišel o kormidlo; jeho plachty už byly skasány a navzdory větru se nepohyboval.

Učinili jsme všechno potřebné; krátce nato se shromáždilo na čtyřicet mužů na břehu. Velení se ujal pan Knút Steinsson.

Sverkir nás vedl napříč ostrovem cestou necestou.

Většina našich mužů byli vojáci. Přidal se Geirmund a Bárd, který si nechtěl dát ujít poslední boj s piráty, už proto, aby pomstil svého přítele Pétura. Pan Knút jim svěřil zajatce a mohl být zcela bez obav. Bárd si ho přivázal za ruce, spoutané za zády, na delší provaz a vedl ho před sebou jako dobytče. Lotřík zpočátku předstíral, že nedokáže jít se spoutanýma rukama, ale když několikrát upadl a Geirmund ho postavil na nohy pouhým trhnutím za opasek, pochopil, že tím nic nezíská.

Přebrodili jsme říčku, zřejmě tu, která tekla do zálivu, kde jsme v květnu kotvili se Svatým Františkem. Mezi stromy jsme stále častěji zahlédli vrcholky severozápadní pahorkatiny a koberec mechu pod nohama vystřídaly kamenité svažité plochy, kde nohy klopýtaly a podešve klouzaly. Místo stromů tady rostly jen nízké pichlavé keře, z nichž před námi vyletovali poplašení ptáci.

„Zastavte,“ řekl pan Knút v místě, kde křoviska zřídla a před námi se objevilo předhůří, jen zvolna stoupající k řetězu kopců. „Přived sem toho lotra, Gróňane.“

Geirmund s Bárdem přitáhli Sverkira.

„Chci vědět, jak vypadá místo, na které nás vedeš,“ řekl pan Knút Steinsson.

„Je to dlouhá úzká jeskyně nedaleko odtud, pane,“ řekl Sverkir. „Zdá se prázdná… Ale na jejím konci začíná chodba, skrytá za balvanem. Po padesáti krocích najdete dveře… A za nimi je další jeskyně.“

„Má nějaký jiný východ?“

„Nemá, pane… Jen úzkou skulinu ve stropě, která slouží jako komín.“

„Kolik mužů zůstalo v jeskyni, když jste vypluli?“

„Jen dva, pane,“ řekl Sverkir. „Jako stráž… Také aby krmili a napájeli zajatce.“

„Měli jste tady zajatce před plavbou do Grónska?“

„Ano, pane… Jednoho. Pro výkupné. My zajatcům neubližujeme, pane. Bud za ně požadujeme výkupné, nebo zůstanou s námi. Dobrovolně, pane.“

„Jaké výkupné jste čekali od Gróňanů?“

„Žádné, pane … Potřebovali jsme ženy.“

„K čemu?“

„Jsme počestní, pane,“ řekl ten ohavný zlosyn. „Ženám se nic nestalo… Měli jsme jisté dohody s Maury. Vyměnili bychom je za jiné zboží… Koření, ambru a pravou slonovinu.“

„Jímá mě trapné podezření,“ řekl pan John, „že jsme zničili úctyhodnou obchodní flotilu. Nevím, jak odčiníme tento politováníhodný omyl.“

„Vskutku, pane,“ kývl pan Knút Steinsson. „Řeči tohoto hnusného stvoření jsou podivnou směsí drzosti, podlézavosti a zbabělostí. Veď nás, lotře. Ke vchodu do toho vašeho nectného pelechu.“

Bárd trhl provazem a vydali jsme se na další pochod. Brzy nato jsme stanuli necelých sto kroků od rozeklané skalní stěny, ve které zel nevelký otvor, zčásti zavalený kameny.

„Tady je to, pane,“ řekl Sverkir a ukázal k otvoru. „Je třeba jít…“

Nedořekl; vzduchem zasvištěl šíp a probodl ho skrz naskrz.

Padli jsme na zem, ukrývajíce se za roztroušené balvany.

„Nestřílejte,“ řekl pan Knut. „Skoda střel… Musíme uvážit, co uděláme. Na té rovině bychom se zbytečně vystavovali jejich šípům.“

„Je jich tam nanejvýš dvacet,“ řekl pan John. „Vchod se zdá natolik úzký, že mohou střílet najednou sotva dva nebo tři. I kdyby měli všichni luky a střídali se, doběhneme tam dřív, než vystřelí potřetí.“

„Ale tři nebo čtyři z nás tam nedoběhnou,“ řekl pan Knut.

„To se stává, pane,“ řekl pan John.

„Ne,“ řekl pan Knut. „Jsem za vojáky odpovědný králi. Ztratili jsme jich už takhle dost. Budeme vyjednávat.“

„Fuj, pane… Vyjednávat s lotry, kteří vyměňují s nevěřícími křesťanské ženy za pepř a hřebíček.“

„Prchlivost není vždycky nejvýhodnější cesta k úspěchu,“ odpověděl pan Knút. „Také nezapomínej, Že tady velím já, pane.“

„K čertu,“ odsekl pan John, „piráti vězní ženy mých přátel, jimž jsem zavázán vděčností.“

„Myslím na to, pane…“

U jeskyně se nic nehýbalo. Jako by šíp, který probodl Sverkira, přiletěl sám od sebe. Bylo slyšet ptáky a šum větru ve větvích stromů; z dálky sem doléhalo hučení příboje.

„Hej,“ křikl pan Knút.

Chvíli bylo ticho. Pak se od jeskyně ozval hlas, nepříjemně skřípavý a vysoký, jako když se muž snaží mluvit ženským hlasem: „Co chcete?“

„Máme pro vás návrh,“ odpověděl pan Knút.

Neznámý mlčel.

„Propusťte zajaté,“ pokračoval pan Knut. „Potom vyjděte ven beze zbraní. Necháme vás naživu.“

„A co dál?“ zeptal se hlas.

„Vezmeme vás do zajetí a odvezeme do Bergenu.“

Z jeskyně se ozval smích. „Mám pro vás jiný návrh. Zajatcům se nic nestane, když okamžitě zmizíte z ostrova.“

„A když to neuděláme?!“

„Podřežeme jim krky.“

„Nuže, pane Knúte,“ řekl pan John, „jak se zdá, jejich podmínky stojí na pádnějších základech než naše. Co teď?“

„Hej, vy,“ zvolal pan Knút. „I když odplujeme, nemáte naději. Vaše lodi jsou na dně. Nedostanete se z ostrova a zajatci vám k ničemu nebudou.“

„Ještě jsem nedomluvil,“ ozval se mluvčí pirátů. „Necháte nám tady jednu z vašich lodí — schopnou plavby. A nebudete na nás čekat na moři… I tehdy by zajatci zemřeli.“

„Taková drzost,“ řekl tiše pan Knút.

Pan John pokrčil rameny. „Mohou si ji dovolit,“ řekl.

„Pane,“ řekl jeden z vojáků, „kdybychom předstírali ústup, mohli bychom se dostat ke vchodu jeskyně podle skal… Nebo se spustit shora.“

„Nápad to není špatný,“ řekl pan Knut, „ale, zdá se, bezcenný. Jak zabráníte tomu, aby neublížili zajatcům, až zaútočíme?“

„Vyžádejme si lhůtu na rozmyšlenou,“ řekl pan John.

„Dobrá,“ řekl pan Knut. „Hej, vy…“

„Poslouchám,“ ozvalo se z jeskyně.

„Dejte nám hodinu času… Uvážíme váš návrh.“

„Nemáme hodiny,“ zněla odpověď. „Žádnou lhůtu nepřijímáme. Buď odejdete hned, nebo zabijeme zajatce.“

„Musíme jim vyhovět,“ řekl Ari.

„Přece neodejdeme…,“ zabručel pan John.

„Zabijí je,“ řekl jsem.

„Ustoupíme,“ řekl pan Knut. „Nic jiného nám nezbývá. Hej,“ křikl směrem k jeskyni, „odcházíme.“

„A — loď?“ zeptal se hlas.

„Zůstane v zátoce na jihozápadním pobřeží.“

„Dobrá,“ zaskřehotal mluvčí pirátů. „Vidíte, že jsme se dohodli. Ale nepokoušejte se nás přelstít. Při první známce zrady zajatci zemřou.“

„Jako že je nebe nade mnou,“ zvolal pan Knút Steinsson, „máte slovo královského důstojníka. Odejdeme, připravíme loď, schopnou plavby, a nebudeme na vás čekat na moři.“ A tiše dodal: „Na mou čest, nejradši bych se neviděl… Odevzdám meč králi a skončím svůj život v klášterních zdech.“

Nikomu z nás nebylo líp. Vraceli jsme se jako zmoklé slepice lesem, kde ptáci prozpěvovali, jako by se nic nestalo. A přitom jsme museli nechat v zajetí pirátů Herdís, Oddrún a ostatní ženy z Grónska. A teď abychom ještě těm lotrům dali jednu z lodí, aby mohli odplout kdovíkam… K Maurům, kde ženy prodají do otroctví…! Mlčeli jsme, jenom pan Knút s panem Johnem se polohlasně přeli; pan John cosi navrhoval a pan Knut odpovídal: „Dal jsem slovo královského důstojníka, pane!“

Ať už pan John navrhoval cokoli, bylo to k ničemu. Piráti měli v rukou životy zajatých — a nám nezbývalo, než splnit jejich podmínky.

Přebrodili jsme říčku a po chvíli jsme zahlédli mezi kmeny stromů mořskou hladinu; keře nám ještě zakrývaly břeh, ale viděli jsme malý člun, jak se k němu blíží. Kdosi stál na přídi a mával rukama, jako by se zbláznil.

Přidali jsme do kroku a sestoupili úzkou pěšinkou na pobřeží.

„Ívare,“ řekl Ari a uchopil mě za loket. „To jsou přece…“

Na úzkém písčitém pruhu stála skupinka žen, z nichž jedna držela v náručí dítě; opodál se rozkročil jakýsi vysoký, mohutným vousem zarostlý muž a se založenýma rukama hleděl na připlouvající člun.

„Herdís!“ vykřikl jsem.

Zlaté copy zavlály, jak se prudce obrátila a rozběhla se ke mně; ztratil jsem řeč a hleděl do její tváře, poznamenané prožitými útrapami. „Ívare,“ zašeptala a vzala mě za ruce. „Ívare … Věřila jsem, že se sejdeme… I když jsem myslela, že to bude v nebi.“

Koutkem oka jsem zahlédl Oddrún a slyšel hlas Ariho: „Ach, Oddrún! Jsi statečná jako muž, ale tvé nápady jsou ryze ženské…!“ A Oddrún se dala do smíchu.

Vtom kdosi řekl: „Ívar Einarsson… You are damned lucky!“

Pohlédl jsem na onoho zarostlého muže se založenýma rukama.

Byl to pan Robert Matcham.

Muž, který se na přídi veslice choval jako blázen, byl William. První zahlédl na břehu skupinku žen a poznal pana Matchama. Teď stál před svým pánem, po tvářích se mu kutálely slzy a říkal stále dokola: „Oh, Sir… Dear Sir!“

Brzy dorazily i další čluny; a bylo plno smíchu i slz, potřásání rukama a popleskávání po plecích; tu a tam padl i upřímný polibek.

Všeobecné radovánky přerušil pan Knút Steinsson připomínkou, že je na ostrově banda lotrů, kterou je třeba vykouřit z doupěte. „Necítím se už vázán slovem,“ dodal, „protože bylo vynuceno pod pohrůžkou smrti zajatých… A protože, jak je vidět, žádných zajatých nebylo, dané slovo neplatí. Hej, vojáci,“ zavelel, „za mnou.“

„Listen to me, Sir,“ řekl pan Matcham, „chceš-li je opravdu vykouřit, je třeba, abys znal cestu k sopouchu.“

„Dám si poradit, pane,“ řekl odměřeně pan Knút Steinsson.

„Promiňte, pánové,“ vložil se do rozhovoru pan John, „myslel jsem na boží mlýny a zapomněl na zdvořilost. Sire Roberte — to je pan Knút Steinsson, velitel vlajkové lodi Bergenský Ježíš a důstojník Hákona Magnússona, krále norského; pane Knúte — Sir Robert Matcham, velitel lodi Svatý František z Bristolu, poddaný Eduarda, krále anglického.“

„Slyšel jsem o tobě, pane,“ řekl panu Matchamovi pan Knút. „Podle zpráv, kterých se mi dostalo, jsi mrtvý.“

„Jakých že zpráv dostalo se ti, pane?!“ řekl pan Matcham svou poněkud směšnou norštinou. „Jsem živý a zdravý. Já doufám, že i moje lod je zdravý. Tu vidím posádku. Dokonce i ten kupec Jón Jónsson z Bergen, který nám právě dal lekci ve dvorném chování.“

„Velice se omlouvám, pane,“ řekl pan John. „Nebylo nejdvornější, že jsem vám lhal, když vaše loď mně a mým přátelům zachránila život. Nejsem kupec z Bergenu, nýbrž skotský šlechtic. John Huntly z Gair Lochu, pane… Vysvětlím ti později, bude-li ti libo, proč jsem se vydával za kupce.“

„Ovšem, ovšem, to nespěchá,“ řekl pan Nicholas. „Řekni nám raději, drahý Roberte, jak ses dostal mezi nás? Prohledali jsme tehdy celý ostrov… a nenašli po tobě jedinou stopu. Jen ubohého Huga jsme zachránili — ale jen proto, abychom ho křesťansky pohřbili, neboť záhy zemřel na své těžké zranění.“

„Yes,“ kývl pan Matcham. „Ne, že bych já rád říkal, jak jsem se dal zajmout tou — rabble. Těmi lotry. Zachoval jsem se jako osel, pánové, ale kdo mohl očekávat…“

„Nikdo, pane,“ ujistil ho pan John. „Jistěže nikdo.“

„No ovšem. Jak by vůbec někdo mohl… Tak my přešli kus lesa a kus křoví na svahu. A když my z křoví vylezli, viděli loď. Na plachtě seven-headed dragon… A muži vykládali z člunu na břeh nějaké truhlice. My nemohli už schovat. A že já šlechtic, tak meč a boj, jak by ne. Přece neuteču. To byla ta asinity… Oslovina. Bylo jich jako much a měli kopy…“

„Kopy…?!“ podivil se pan Knut.

„Yes, kopy,“ kývl pan Matcham. „Snad já říkám správně… Hoes, yes?“

„Hoes znamená motyky,“ vysvětlil nám pan Nicholas.

„Tak, motyky,“ pokračoval pan Matcham. „Já teď myslím, že oni chtěli truhlice zakopat, protože byly příliš těžké. Nemohli je táhnout do jeskyně. A tak oni těmi hoes — motykami do nás. Volal jsem: Utečte! Jenže to už bylo pozdě. Jen Hugo utíkal a jeden z těch rogues ho tím — motykou… Do zad. Ale Hugo běžel dál. Na mě jich bylo deset… Vyrazili mi meč a srazili mě na zem… Down.“

„Motykou do zad,“ řekl pan John. „A my to považovali za stopu dračího spáru. Eh, taky jsme se chovali jako oslové, pane Roberte.“

„What?!“ podivil se pan Matcham. „Dračího — spáru?“

Pan John mu to v rychlosti vysvětlil.

„I see,“ kývl pan Matcham. „A vy pak hledali draka… a piráti odrazili na moře. Pak mlha… Později se vrátili, ale to už byl Svatý František pryč. By the way — kde kotví?“

„Rozdrtily ho ledy severně od Grónska,“ řekl pan Nicholas.

„Severně od — Grónska?!“

Pan Nicholas spustil anglicky a pan Matcham si přitom vzrušením okusoval nehty a vykřikoval „oh“ a „indeed“. Herdís, která se mě po celou dobu pevně držela za loket, mi zašeptala: „To se páni vždycky takhle domlouvají?“

„Držme se věci, pánové,“ řekl pan Knút, jako by ji slyšel. „A mluvme norsky — ať se v tom dobereme nějakého smyslu.“

„Pardon,“ řekl pan Matcham. „Ty odpusť, pane. Dovídám se neuvěřitelné věci. Well — ta loď se později vrátila sem. Odvedli mě do jeskyně a žádali výkupné. Řekl jsem jim vymyšlené jméno a sídlo v Irsku… Chtěli, abych napsal list. Řekl jsem, že neumím psát. Vzali mi prsten, aby se prokázali…,“ pan Matcham se zasmál, „…na tom vymyšleném hradě, pánové. Nechali u mě jako stráž dva vysloužilce. Dávali mi jídlo a vodu… Starali se o mě dobře. Přišli jednou za den, protože já byl přikován za řetěz. Nebylo třeba dohlížet. A já celý měsíc tahal za ten řetěz… Až praskl. Nejdřív já říkal: Stačím na ně na oba. Ale pak jsem uvážil: Co si počnu sám na ostrově? Jen budu čekat, až se loď vrátí. To bych se zase choval jako osel. Lepší dělat poslušný vězeň. Tak já dělat poslušný vězeň a přitom prohlížet jeskyni… A našel ono — cracks.“

„Pukliny,“ řekl pan John.

„Yes, pukliny. Ty jeskyně jsou samá puklina, pánové. Zkoušel jsem jednu po druhé… Až jsem jednu zvětšil. Za ní byla chodba… Musel jsem vypáčit mnoho stones… kamenů, abych se dostal dál. Dva měsíce jsem ty skály lámal holýma rukama… A najednou byl venku. Ale k čemu mi to bylo? Já musel čekat dál. A tak se já dočkal ladies… Ony řekly mi: Čtyři lodi napadly grónské osady! A pak my najednou slyšeli střelbu. Já říkal: Někdo ty piráty pronásledoval a teď bojují. Tak jsem udělal díru do mojí chodby a těm ladies řekl: Come on. My utečeme a Bůh dá, že se zachráníme.“

„Ach pane,“ vykřikla žena, která stále držela v náručí hubenou holčičku, asi pětiletou, „nikdy vám to nezapomeneme a do smrti se za vás budeme modlit… Já i moje Margrét. Bůh vám žehnej!“

Pan Robert se odmlčel a zdálo se, že je v rozpacích.

Pan Knút Steinsson přerušil mlčení rozkazem; vojáci začali sbírat odložené zbraně a přitahovat si řemínky prošívanic.

„Pane Knúte,“ řekl pan Nicholas, „myslím, že bychom neměli pokračovat v tom hrozném krveprolévání. Bylo už dost mrtvých… Necháme-li ty muže na ostrově, dáme jim příležitost zpytovat svědomí. Bez lodí se odtud nedostanou… A budou-li se chtít na tomto nehostinném kusu země uživit — snad je těžká práce napraví.“

„Jsou to piráti,“ řekl pan Knút.

„Mají duši jako my,“ namítl pan Nicholas.

Pan Knút mlčel.

V té chvíli promluvil pan Ásmund. „Pane,“ oslovil pana Matchama, „hovořil jsi o truhlicích, které piráti zakopali na pobřeží…“

„Truhlice ne na pobřeží,“ řekl pan Matcham. „Ony v jeskyni. Myslím, že pirátům zdálo to bezpečnější. Pokud já pamatuji, truhel možná dva tucty… a pěkně těžké. Stěhování z pobřeží trvalo čtyři dny. Slyšel jsem všechno… I své strážce, jak oni dohadovali se o pirátském veliteli, jestli on zná přesný obsah… a zda on by poznal, kdyby oni něco z pokladu si vzali na ono… stará kolena, well.“

„Myslíš, pane,“ obrátil se pan Asmund na pana Nicholase, „že bude křestanské neusilovat o pomstu, jež náleží Bohu, a nechat tady těm lotrům celé jmění?!“

„Tady jim k ničemu nebude,“ řekl pan Nicholas.

„Ach pane,“ vzdychl pan Ásmund, „ty máš svou víru a vědu… Zlato je pro tebe jen mrzké a hříšné pokušení, seslané z pekel na tento svět. Jenže já jsem kupec, pane. Není pro mě lehké uhájit živobytí v nerovné soutěži s všemocnou hansou; pohleď, přišel jsem o Miláčka Jana… a nejsem sám, kdo je poškozen. Pan Björn ztratil Krále Chírama i s nákladem; ani Grónský posel na tom není nejlíp. Pravda, pan král nás možná odškodní… Ale třeba taky ne. Vždyť i on tady prodělal — a naší vinou. Setrvá-li při úmyslu věnovat Grónsku loď, obávám se, že bude muset vystrojit novou.“

Pan Eystein Jansson, který přibyl na břeh člunem, ale podle toho, jak byl skrz naskrz umáčený, mohl klidně přijít pěšky po mořském dně, řekl: „Grónský posel má od kýlu po palubní obrubu díru, kterou by projela vrchovatě naložená fůra sena, pánové.“

„Nuže, pane Nicholasi,“ obrátil se k učenému knězi pan Ásmund, „nemám nic proti ponechání oněch lotříků na ostrově. Ať tady zpytují svědomí. Ale bez těch čtyřiadvaceti truhlic.“

„Nevím, jak chceš získat truhlice a zároveň nechat piráty naživu, pane,“ řekl pan Knút. „Pochybuji, že nám je vydají dobrovolně.“

„Inu, nějaký plán bych měl,“ řekl pan Ásmund. „Záleží jenom na panu Matchamovi — totiž na tom, zda mu nebude příliš odporné vlézt ještě jednou do svého vězení.“

„Co ty myslíš udělat, pane?“ zeptal se pan Matcham.

„Prolézt tvou chodbou, pane. Nemám už sice svou lod, ale myslím, že v podpalubí Bergenského Ježíše najdeme stejně vhodný soudek střelného prachu. Máme dvě možnosti — bud už piráti vědí, že, v jejich vězení nikdo nesedí, a dveře jsou otevřené. Potom jim vpadneme do zad, zatímco druhá část vojáků zaútočí zpředu. Předpokládám, že se vzdají… Pokud dveře otevřené nebudou, vyhodíme je prachem do povětří.“

Pan Knut řekl, že se mu ten nápad zamlouvá; mezi vojáky se jistě najde i zručný ohněstrůjce. Nato řekl pan Ásmund, že takovou věc nikomu nesvěří. „Nebudu něco takového dělat poprvé,“ dodal. „Vykouříme tu bandu lotrů z jejich pelechu, že na to budou do smrti vzpomínat.“

Pan Nicholas chtěl cosi namítat, ale pan Knút Steinsson už dával rozkazy.

Ač se nás Herdís a Oddrún pokoušely přemlouvat, vydali jsme se s Arim k pirátské jeskyni; nechtěli jsme opustit pana Johna, který si poslední boj s piráty nenechal ujít. Také sám obě ženy ubezpečil, že nás bude střežit jako oko v hlavě, a choval se přitom tak dvorně a roztomile, že se nakonec smířily s tímto dalším rozloučením, které ovšem mělo trvat jen chvíli.

A tak zatímco ženy společně s lodníky stavěly prozatímní tábořiště na břehu a pomáhaly Williamovi s přípravou jídla, vyrazili jsme; pan Matcham nás vedl, ale pan Knut si ponechal velení. Měli jsme čtyřicet vojáků, z nichž jeden nesl malý soudek s prachem a konopný doutnák. Ostatní páni zůstali; pan Nicholas se chtěl věnovat raněným, pan Eystein vzhledem k odlivu vyplul na veslici prozkoumat stav Grónského posla a pan Björn Olafsson byl neschopen čehokoli, protože si při srážce Krále Chírama s pirátskou lodí zlomil ruku. Zůstali také lodnici a zbytek vojáků; na obou zbylých lodích bylo třeba každé ruky, pokud jsme měli co nejdřív opustit vody ostrova Breasil.

Pan Matcham nás vedl severnější cestou, než jakou jsme šli poprvé se Sverkirem. Brzy jsme opustili les a dostali še na jakousi náhorní planinu, porostlou chudou trávou s jednotlivými pichlavými keříky. Pod nohama nám chřestil drobný štěrk, z něhož se zvedal prach.

Na druhém okraji planiny jsme sestoupili do úzkého žlebu; slunce ozařovalo jen okraj jeho východního úbočí, a když jsme se ocitli až na dně, kde napůl vyschlé kaluže stály v bahnitém korytě, dýchl na nás vlhký chlad.

Tímto žlebem jsme šli ještě nějakou chvíli k jihozápadu; potom se rozšířil v kamenité údolíčko a pan Matcham nás posunkem zastavil. „Támhle,“ řekl. „Odtud není východ z jeskyní vidět… Ale je tři kroky od toho žlutého balvanu. Yes… Ten kámen, co vypadá jako obrácená loď.“

„Dobrá,“ řekl pan Knut. „Jak daleko je ke vchodu?“

„Půjdete-li podle skalní stěny dál,“ řekl pan Matcham, „dostanete se přímo před jeskyni… Údolí obtáčí skálu a chodba jde skrz.“

„Musíme se rozdělit.“

„Zůstaneš-li tady, pane,“ řekl pan John, „rád se ujmu obsazení vchodu. Jenom nevím, jak se dorozumíme, abychom zaútočili současně.“

„Jak daleko je ke vchodu do jeskyně?“ zeptal se pan Knút.

„Jistě ne dál než čtvrt hodiny chůze,“ řekl pan Matcham.

„Zůstanu tady s polovinou mužů,“ řekl pan Knút. „Nebudeme spěchat, aby pan John stačil se svými nepozorovaně dojít až tam, kde jsme nechali toho mrtvého bídáka. Dorozumíme se snadno — pan Ásmund uloží své pekelné vejce do hnízda, ať už budou dveře otevřené, či ne… Až uslyšíte výbuch, zaútočíte.“

„Tak se mi to líbí, pane,“ zahučel pan Ásmund do svého divokého plnovousu. „Možná že nebude s kým bojovat.“

„Třeba nebude,“ přikývl pan Knut. „A kdyby přece jen někdo z nás zůstal na bojišti — nu, slibuji, že bude pohřben se všemi poctami a výkropem. Naštěstí s sebou máme kněze.“

To byla řeč, která se mi nikterak nezamlouvala, a skoro jsem začal litovat, že jsem raději neposlechl Herdís. Když jsem si ale představil, jak Ari vypráví o vítězném boji s piráty, zase mě lítost přešla. To tak, aby se mi pak vysmívali, že jsem se držel ženské sukně, zatímco ostatní bojovali!“

Ke vchodu do jeskyně skutečně nebylo daleko; když jsme obešli několik velkých balvanů, které se zřejmě kdysi dávno zřítily ze svahu, pustili jsme se husím pochodem a sehnuti křovinami. Pak jsme vyplašili jakési zvíře, které před námi zmizelo v houští, a chvíli jsme stáli v obavě, že nás zaslechnou i piráti v jeskyni, která musela být docela blízko. Opatrně jsme postupovali dál, ža jsme zahlédli barevnou skvrnku — pírka na konci šípu trčícího z prsou Sverkira. Pan John beze slov ukázal k zemi; ulehli jsme tedy a mlčky čekali.

Slunce zmizelo za vrcholky pohoří a na planinu před jeskyní padl stín, když se ozvala tlumená rána a hřmot.

„Kupředu,“ zavelel pan John.

Vyskočili jsme a rozběhli se k jeskyni. Viděli jsme oblak prachu, který se vyvalil ze skrytého vchodu.

„Stůjte, pane,“ vykřikl najednou jeden z vojáků. „Stůjte! Podívejte se na tu horu!“

Zastavili jsme se všichni naráz; pan John, který byl vpředu, prudce couvl, až narazil do muže za sebou. S hrůzou jsme hleděli, jak se vysoko nad vchodem do jeskyně dal do pohybu celý vrcholek kopce. „Ach, bože,“ řekl Ari. „Hřmot… a boží vůle! Jako v templářské hrobce… Nejspíš tam také použili prach, aby zakryli vchod do jeskyně s pokladem…“

„Proboha, pane,“ řekl jeden z našich mužů, „nebudeme snad obviněni že zbabělosti, když couvneme…“

Vtom kdosi zděšeně vykřikl; a pak už jsme jen bezhlavě prchali, kam nás nohy nesly, zatímco za námi hřmělo kamení, hlína a změť křoví a zakrslých stromů, celá hora, uvedená do pohybu výbuchem pekelného vejce pana Ásmunda Jóhanssona.

XV

JAK SE KAŽDÝ DOČKAL ODMĚNY ZA SVÉ SKUTKY

Magnúsarsúdin proplula průlivem Severní Minch, minula Shiantskou východní mělčinu a na dohled ostrova Skye zamířila k hornatému pobřeží západního Skotska, kde nad zátokou Gair Loch stála tvrz pana Johna Huntlyho. Počasí bylo už několik dní nevlídné, a nebýt pana Nicholase a jeho nových map, sotva bychom se byli pustili k vnitřním Hebridám.

V důsledku pokročilé roční doby jsme také nepočítali s pobytem v Gair Lochu, ačkoliv nás k tomu pan John přemlouval. Pokud jsme se chtěli ještě letošního roku vrátit domů, měli jsme nejvyšší čas; i tak se dalo předpokládat, že cesta nebude nikterak příjemná, pokud se vzhledem k počasí nestane vůbec nemožnou. Potom bychom museli zamířit do Bergenu, kam nás už předem srdečně pozval pan Ásmund Jóhansson.

Rozloučili jsme se s ním v Thorshavnu na Ovčích ostrovech, kde lodi zakotvily cestou z Grónska. Odtamtud pan Knút pokračoval přímo do Bergenu, zatímco Magnúsarsúdin zamířila na jih, k severnímu mysu ostrova Lewis. Měli jsme na palubě všechny tři anglické pány, zatímco Bergenský Ježíš vezl vojáky i velitele ztracených lodí, ale i část kožišin, mrožích klů a narvalích rohů, kterými Gróňané zaplatili za norské zboží. Všechno, co loď nepobrala, zůstalo složeno v Gardaru — pan královský účetní si zhotovil pečlivý seznam.

Než jsme se rozešli, pan Knút Steinsson řekl Arimu i mně, že je nám jeho bergenský dům provždy otevřen, a pokud by pro nás mohl cokoli učinit, jen ať si řekneme. Stejně se s námi loučili i páni Björn Olafsson a Eystein Jansson, přičemž pan Björn dokonce přemlouval Ariho, aby přesídlil do Bergenu a stal se jeho obchodním společníkem s třetinou výtěžku z obchodních cest Magnúsarsúdin.

Všechny nabídky jsme s díky odmítli, kromě oněch milých pozvání. Ke štěstí nám nechybělo mnoho — Ari a Oddrún vzpomínali na děti a Herdís a já jsme litovali, že s námi není Leif. Těšilo nás aspoň to, že jsme ho zanechali v těch nejpovolanějších rukou; když jsme se totiž vrátili z Breasilu do Grónska, byl jeho stav už mnohem lepší, ale protože nebyl schopen převozu, slíbil nám pan Ívar, že se o něj bude starat jako o vlastního syna a že nám ho s jarem odevzdá zdravějšího, než byl dřív. Dohodli jsme se tedy, že koncem května připraví pan Ásmund v Bergenu zboží pro Grónsko, které převezme Magnúsarsúdin. Chtěli jsme také nahradit nešťastného Grónského posla, který ležel na mělčině u Breasilu, a bylo skoro jisté, že ho příboj zničí, dřív než se rok s rokem sejde. Ještě hůř na tom byl Král Chíram; když jsme obhlíželi ostrůvek, který se stal osudným pirátské Sedmihlavé sani, skoro jsme nerozeznali, který kus dřeva ke které lodi patří. Smutné bylo, že mezi kládami, fošnami a dalšími troskami nezahynuli jen piráti, ale i několik mužů z posádky Krále Chírama; sám pan Björn se zachránil jen šťastnou náhodou, když při nárazu spadl do vody, odkud ho vytáhl člun Magnúsarsúdin — jen se zlomeninou předloktí. Zato poslední boj s piráty nás nestál ani škrábnutí, pomineme-li ta, která jsme si způsobili při útěku křovím od řítícího se kopce. Skupina pana Knúta se po zapálení doutnáku prozřetelně ukryla za zátočinou strže, kam nedopadl jediný kámen; zato pan Ásmund si pak delší čas tiše klnul, neboť nápad se střelným prachem byl jeho a čtyřiadvacet truhlic zůstalo navždy v nitru hory. Přesto i to mělo jistý význam — pan Ásmund se totiž v důsledku oné po všech stránkách obchodně nevýhodné cesty dohodl s ostatními pány kupci, že založí spolek, a o záštitu nad ním požádají samotného krále Hákona, čímž postaví hráz rozpínavosti německé hansy.

Přestože jsme cestou z Thorshavnu do průlivu Minch měli silný vítr z pravoboku a loď se značně kymácela, nikdo si nestěžoval. William se zase překonával v kuchtění vybraných pokrmů a Oddrún s Herdís přispívaly ke sváteční náladě už svou přítomností. Za večerů jsme v kajutě vzpomínali na skoro neuvěřitelnou cestu Svatého Františka kolem severního Grónska i na někdejší dobrodružství před pěti léty. A když Oddrún líčila své pohnuté osudy ve Vinlandu a mezi marklandskými skrelingy, roztál i odměřený a nedůvěřivý pan Robert Matcham.

Přítomnost obou žen měla kladný vliv i na posádku; lodníci se kvůli nim začali mýt a pečovat o své vlasy a vousy — dokonce Trojzub přestal klít. Třeba říci, že se všichni kromě mužů pana Matchama rozhodli zůstat na Magnúsarsúdin až do příštího jara, kdy se loď vydá pro náklad do Bergenu a potom vypluje do Grónska. Při té příležitosti jsme také chtěli najmout islandskou posádku a naše druhy dopravit do jejich domovů — Lišáka na ostrov Skye, Trojzuba k ústí Humberu, Geirmunda s Einarem do Grónska; tam chtěl zůstat i Finn, který se během pobytu na Breasilu spřátelil s jednou z grónských dívek a při zastávce v Gardaru i s její rodinou. Protože se hodný a šikovný tesař dívčinu otci zamlouval, dali si před rozchodem slovo. Jen Bárd se rozhodl sloužit na Magnúsarsúdin i nadále, protože se mu zamlouvala víc než nevlídné Orkneje.

O budoucnost všech bylo postaráno, neboť každý obdržel svůj podíl na templářském zlatu. Trojzub měl dost, aby si mohl koupit vytouženou loď i chalupu, Finn měl co přinést do manželství, starý Einar se rozhodl, že najme dva tovaryše, aby už konečně mohl spokojeně odpočívat; Geirmund o svých plánech mlčel, ale nakonec nám v rozpacích svěřil, že si konečně bude moci vzít dceru jednoho zámožného grónského sedláka.

Bárd ponechal svoje zlato v pokladně Magnúsarsúdin a řekl Arimu, aby je použil, jak za vhodné uzná; neboť nic není tak nestálé jako zlaťáky, a kdyby si svůj nabytý majeteček uložil do měšce, zcela jistě by se mu z něj brzy vypařil. Takže se Bárd nakonec stal Ariho obchodním společníkem se čtyřiadvacetinou podílu. Lišák, kterému pan Nicholas nezištně sdělil své nejnovější poznatky, se rozhodl koupit malou plachetní lodici a věnovat se obchodu ve vnitřních Hebridách.

Když jsme se loučili s Grónskem, litoval pan Nicholas, že už nebude mít příležitost vést učené disputace s panem Ívarem Bárdarsonem; a jako výraz úcty k jeho vědomostem, které měly podstatný podíl na úspěchu naší cesty kolem Grónska, mu věnoval svůj překrásný astroláb, který ovšem pan Ívar s potěšením přijal. Jen pan Matcham jaksi vyšel naprázdno, pomineme-li objev ostrova, o němž zdaleka nebylo jisté, zda je hledaným Breasilem. Bylo mi ho líto, ale Herdís mi řekla: „Je to přece krásné a povznášející, být nástrojem Páně. Neboť kdyby pan Matcham nebyl v oné hrozné jeskyní, když nás tam piráti uvěznili… Kde bychom teď byly, Ívare? V maurském otroctví nebo mrtvé.“

Nezbylo mi, než jí dát za pravdu.

Krátce nato jsme vpluli do zálivu Gair Loch.

„Rozhodli jsme se s panem Matchamem,“ řekl nám pan Nicholas, když jsme se chystali spustit člun pro pana Johna Huntlyho, „že nějaký čas setrváme v Gair Lochu. Můžeme se potom dát na cestu koňmo nebo vozem, pokud nenajdeme vhodnou loď. Myslím, že by se Magnúsarsúdin neměla zdržovat cestou do Bristolu; roční doba je pokročilá a Irské moře zrádné… Měl bych o vás obavy.“

„I my budeme mít obavy, pane,“ řekl Ari, „pojedete-li koňmo s truhlicí templářského zlata.“

„Máme přece svoje statečné lodníky,“ řekl pan Nicholas. „A pan John nás doprovodí s několika ozbrojenci… Bude třeba jeho svědectví o ztrátě lodi — už to panu Matchamovi slíbil.“ Zatímco jsme hovořili, spouštěli angličtí lodníci člun; bylo pod mrakem a slunce, neviditelné na západní obloze, rozlilo červánky po mořském obzoru.

„Zdá se mi, pane,“ řekl náhle Ari, „že tvoje sídlo není tak zpustlé, jak jsi očekával.“

Pohlédli jsme k nevlídným skalám, tyčícím se nad zálivem.

V oknech tvrze, která se nahoře rýsovala jako ponurá kamenná hranice, zrudlá západem, vyskočilo světlo. Pak jsme zaslechli zvuk kopyt a spíš jsme tušili, než viděli, jezdce, který sjížděl strmou cestou k přístavu.

„Pojďme, spanilé dámy, pojďte, stateční pánové,“ řekl pan John. „Myslel jsem, že vás provedu zbořeništěm, které bývalo mým domovem, ale jak se zdá, budu vám snad moci nabídnout i skromnou večeři. Do člunu… Velitel mi jistě odpustí, když naposled zasednu k veslu jako prostý kupec Jón Jónsson. Naštěstí tady nejsou žádné skály.“

Když jsme se blížili ke břehu, ohlédl jsem se přes rameno; kdosi na vysokém koni stál mlčky na hranici příboje a čekal.

„Zvedněte vesla,“ řekl Ari. „Shaune, vyskoč a přitáhni příď.“

Člun narazil na mělčinu vedle prkenného mola, kde se lehce kolébala stará veslice, upoutaná rzivým řetězem.

„Vítejte, přátelé,“ zyolal pan John a přehoupl se přes bok člunu do vody. „Tohle moře je stejně studené jako ta, která máme za sebou…

Ale, přisámbůh, zdá se mi teplé jak matčina náruč.“

Shaun omotal lano kolem kůlu na břehu a vystoupili jsme na molo.

„Sir…,“ řekl jezdec, který nám popojel vstříc. „Sir John… Did you really?!“

Teprve teď jsme poznali, že je to dívka; seskočila z koně a po dvou krocích se zastavila. Byla útlá a světlovlasá; ale její oči byly temné a jiskrné.

„Mary,“ řekl pan John. „Yes, Mary…, it is me.“

Zapomněl na naši přítomnost; pokročil k děvčeti a já si připomněl náš rozhovor cestou do Skálholtu. — Bylo jí dvanáct, řekl tehdy pan John, když vzpomínal na dcerku svého správce. A já mu na to řekl: Až se vrátíš, pane, bude jí osmnáct. Neřekl jsem: A bude krásná…

„Pojďme, pánové,“ řekla v tu chvíli Oddrún. „Cesta vede tudy…, pan John nás dohoní.“

V blízké vesnici, patřící ke tvrzi, byla malá kaple.

Pan Nicholas v ní nazítří oddal pannu Mary Peasantovou s panem Johnem Huntlym z Gair Lochu.

Den nato Magnúsarsúdin zvedla kotvy; dlouho jsme hleděli na vzdalující se skály Gair Lochu, kopce, fialové kvetoucím vřesem, na prastaré sídlo rodu Huntlyů a na pobřeží, odkud nám mávali na rozloučenou naši přátelé; pan Nicholas z Lynne, pan Robert Matcham a paní a pán z Gair Lochu.

Brzy všechno zmizelo a naše zraky se obrátily k přídi Magnusarsudin, neochvějně směřující k severu.