Anatolij Markuša

Pasažér je smrt

KNIHA PRVNÍ

KAŽDÝ DEN

Jednou se zeptali cirkusového artisty. „Řekněte nám, prosím vás, bojíte se chodit po laně?“ Artista se zamyslel a odpověděl: „Jestliže mám v rukou těžiště a nedívám se dolů, pak se nebojím.

Z rozhovoru

KAPITOLA PRVNÍ

Zkušební let s dvousettunovým letadlem byl svěřen zkušebnímu pilotu Viktoru Michajloviči Chabarovovi. Měl vzlétnout a s letadlem provést všechno to, co před ním už splnil inspektor, jenže v daleko kratší době a rychleji. Chabarov měl vyzkoušet, jak se letoun chová při rychlém stoupání, zhodnotit jeho manévrovací schopnosti, jeho ovladatelnost, pořídit údaje z různých režimů letu, letět napřed na jeden motor, pak na oba, zhodnotit novou speciální výstroj a přesvědčit se o přesnosti složitého navigačního systému. Zkrátka program letu byl velmi bohatý – měl co dělat, aby ho splnil v určené době.

Hlavní zkoušky prováděl Alexej Ivanovič Uglov už více než rok. Práce šla výjimečně jako po másle a Uglov ve své závěrečné zprávě nešetřil vykřičníky. Alexej Ivanovič ochotně a důkladně vychvaloval Chabarovovi nový letoun a snad jen jednou ztratil svůj nadšený tón. Chabarov se ho totiž zeptal:

„No dobře, Alexeji Ivanoviči, a má ten tvůj eroplán aspoň nějakou chybu?“

„Hm, jak ti to mám říct… Kdyby měl o něco větší stabilitu, pak by to byl kombajn, a ne letadlo.“

V osm hodin patnáct minut vyroloval Chabarov na startovací dráhu. Byla jemně poprášená čerstvým sněhem a modrala se v šikmých paprscích ranního slunce.

Palubní inženýr Vasilij Akimovič Boldin zkontroloval palubní přístroje a hlásil:

„Inženýr připraven ke startu.“ Vzápětí se ozval navigátor Ivan Orlov: „Navigátor připraven ke startu.“

Radista Edik Volokušin se opozdil, ale Chabarov se ho ještě ani nestačil zeptat, když ohlásil: „Radista připraven ke startu.“ Pak Chabarov ohlásil věži: „Věžko, tady Hajka, připraven ke startu.“ Pilot pustil brzdy a letadlo se dalo do pohybu. Nabíralo postupně rychlost a rozběhlo se po dráze.

Vztlak narůstal jen pomalu. Kola ještě zanechávala stopy na zasněženém betonu, ale křídla už směřovala vzhůru, napjala se jako vzpěračovy paže, aby na sebe vzala váhu dvou set tun.

Pilot zvedl příď a čekal na rychlost odtržení. Dříve než letadlo zůstalo viset na křídlech, Chabarov pocítil, že něco není v pořádku. Téměř neznatelný náraz a lehké chvění sice nevěstily nebezpečí, ale jenom na něj upozorňovaly. V tu chvíli se letoun odlepil od betonu a začal stoupat.

„Veliteli,“ ozval se navigátor, „zlomil se pravý vozík podvozku.“

Pilot si pomyslel: To mi ještě chybělo! Snažil se vypadat co nejklidněji a zeptal se:

„Kde?“

„Přesně v pouzdře, veliteli.“

Pilot si zavolal inženýra:

„Akimyči, zatáhne se podvozková noha bez vozíku?“

„Měla by.“

„Zatáhni podvozek!“

Inženýr přepnul páčku na zatažení.

Napřed zhasla zelená signalizační světla, pak vzplanula červená – podvozek byl zatažen.

Pilot stoupal do určené výšky. Ohlásil na zem, co se stalo, a sdělil, že je zatím připraven splnit základní úkol. Posádce řekl:

„Jedeme podle základního programu!“

Letoun stoupal do určené výšky, Chabarov jej řídil přesnými, jistými pohyby a uvažoval. Musel se rozhodnout pro nějaké řešení. Pro jaké, to zatím ještě nevěděl. Měl dost času, a tak nespěchal. V určené výšce začala posádka se zkouškami.

V tu dobu přijel na letiště hlavní konstruktér Vadim Sergejevič Sevs, přihnali se i jeho zástupci a pomocníci. O něco později dorazil náměstek ministra. Všichni se shromáždili v pracovně velitele letového oddílu.

„Podejte zprávu!“ řekl náměstek, aniž se na někoho obrátil.

„Pokud můžeme soudit podle údajů z vnější kontroly vozíku, příčina závady spočívá ve špatné technologii při výrobě odlitku.“

„Na zjištění budeme mít ještě dost času,“ odpověděl náměstek, „viníky najdete a ospravedlňující důkazy také z toho strach nemám. Co budeme dělat dál?“

„Domnívám se,“ prohlásil hlavní konstruktér, „že budou muset přistát na trup. Z hlediska bezpečnosti je to nejlepší řešení.“

„Letadlo bude samozřejmě nejméně na půl roku vyřazeno, ale co se dá dělat,“ ozval se někdo ze Sevsových inženýrů.

„Posádku chcete nechat na palubě?“ zeptal se velitel.

„Vadime Sergejeviči, a co kdyby přece jen přistáli na jeden hlavní podvozek a přední nohu?“

„O přistání nejde, to se povede. Ale co potom? Pak se podvozková noha bez kol zaryje do země, pravá podvozková noha se ulomí, letadlo se roztrhne a my budeme sbírat kosti!“

„To se musí ještě propočítat!“

Inženýři se začali dohadovat. Náměstek ministra se zeptal velitele:

„Kde je teď Chabarov a co dělají?“

Velitel mu ukázal na mapě čtverec, ve kterém bylo letadlo. Dodal, že podle rádiových pokynů plní Chabarov základní úkol a vše je zatím v pořádku.

„Jak dlouho jsou ve vzduchu?“

„Dvě hodiny čtyřicet minut.“

Zatím bylo skutečně všechno v pořádku. Letadlo letělo nad mraky. Registrační přístroje zaznamenávaly jednotlivé údaje. Navigátor vyzkoušel téměř celý navigační systém a teď zaměřoval silné rozhlasové stanice. Radista přijímal pravidelné meteorologické hlášení. Palubní inženýr zapisoval údaje kontrolních přístrojů. Chabarov zapnul autopilota, opřel se o opěradlo sedačky, položil si ruce na kolena a přemýšlel.

Věděl, že přistání na trup se zataženým podvozkem by letoun vyřadilo z provozu. A nadlouho.

Přistát s vysunutým podvozkem… Jasně si představil, jak ztrácí při dojezdu rychlost, jak podvozková noha škrtá o beton, až jiskry lítají, a jak se zarývá do země jako pluh… Je možné, že se ulomí dřív, než se stroj roztrhne, ale kdo mu to zaručí?

Pilot vyhlédl z okénka. Těžké šedivé mraky klesly o něco níž. Nebyla mezi nimi ani škvíra.

Chabarov zavolal inženýra:

„Akimyči, máš elektrické schéma zasouvání a vysouvání podvozku?“

„Mám.“

„Dej to sem!“

Boldin mu podal schéma a pilot je začal studovat.

Letadlo letělo v určeném kursu a přístroje zachycovaly správně údaje, posádka pracovala podle letového úkolu.

Na zemi zatím pokračovala porada.

„Za každých okolností je nutné před přistáním evakuovat část posádky. Navigátora a radistu určitě,“ říkal velitel.

„Spočítali jsme to, Vadime Sergejeviči, a vyšla z toho zajímavá věc. Jestliže přistanou s vysunutým podvozkem a budou pořádně brzdit, podvozková noha by se neměla zlomit, ale ohnout a působit jako lyže,“ tvrdil inženýr ze skupiny podvozkářů.

„To je jenom fantazie,“ zamračil se velitel, „ta vaše podvozková noha se při startu také neměla zlomit, a přece se bůhvíproč zlomila. Jak tedy můžete tvrdit, že se při přistání nezlomí, a navíc ještě bude působit jako lyže?“

„Mám dojem, že pro posádku žádné rady nemáte,“ uzavřel náměstek, „zeptejme se tedy samotného Chabarova, co navrhuje. Máte spojení?“

„Prosím,“ odpověděl velitel.

Náměstek ministra vzal mikrofon a ohlásil se bez smluveného kódu:

„Chabarove, tady Plotnikov, jak to vypadá?“

V přístroji to zapraskalo a pak se ozval Chabarovův hlas:

„Buďte zdráv, Michaile Nikolajeviči, zatím pracujeme podle programu. Motory vypínat nebudem. O ostatním, jestli dovolíte, vám podám zprávu asi tak za 35-40 minut.“

„My jsme tu pro vás, Viktore Michajloviči, něco spočítali a ještě uvažujeme dál.“

„My také nezahálíme, Michaile Nikolajeviči, podám vám zprávu.“

Na elektrickém schématu vysouvání a zasouvání podvozku nakreslil pilot dvě značky – kolečko a křížek. Zavolal Boldina, ukázal prstem na modř a řekl:

„Pokud tomu rozumím, Akimyči, jestliže tady přerušíme spojení a tady to spojíme, bude celá větev pravé podvozkové nohy bez proudu. Dobrá? Jenom ale nepospíchej. Pak posuneme páku vysouvání podvozku dolů a bude to vypadat takhle: levá podvozková noha se vysune, přední také a pravá zůstane zatažená. Víc nepotřebuju. Tady to máš, dobře to všechno zkontroluj a řekni, jestli to tak můžeš udělat, nebo ne!“

Vasilij Akimyč si vzal nákres, sedl si ke svému stolku a začal kontrolovat Chabarovův návrh. Pak odkryl panel elektroniky rozváděče a začal čarovat nad kontakty. Asi za patnáct minut hlásil:

„Hotovo! Pravá podvozková noha je bez proudu!“

„Vadime,“ obrátil se Chabarov na navigátora, „zaměř domů a dej tam zbytek paliva!“

Viktor Michajlovič vypnul autopilota a zamířil s letadlem k domovskému letišti.

Hlavní konstruktér právě říkal náměstku ministra:

„Jestliže zvážíme všechny dodatečné okolnosti, myslím, Michaile Nikolajeviči, že posádka musí opravdu opustit palubu – navigátor a radista určitě a palubní inženýr až podle Chabarova. Přistání provést se zataženým podvozkem na trávu vlevo od startovací a přistávací dráhy.“

„Máte asi pravdu, Vadime Sergejeviči, ale pojďme si přece jen poslechnout Chabarova, pak budem dávat rozkaz.“

„Posádka musí vyskočit,“ prohlásil velitel, ale nikdo mu neodpověděl.

„Věžko, tady Hajka, nacházím se v letové hladině. Vidíte mě?“ a Chabarov pokračoval, aniž vyčkal na odpověď. „Rozhodl jsem se provést přistání na levou hlavní a přední podvozkovou nohu. Přistavte, prosím, na konec dráhy auto zabezpečovací služby. Rozuměli jste mi dobře? Tady Hajka, příjem.“

Ještě než všichni přítomní byli schopni posoudit Chabarovovo rozhodnutí, ukázal se jeho letoun ve směru přistávací osy. A pak to uviděli: levá a přední podvozková noha byly vysunuty, pravá noha byla zatažena do gondoly a zavřena krovkami.

Pilot opatrně vyrovnal letoun, zavedl jej na přistávací plochu a dotkl se země levou podvozkovou nohou. Letoun pomalu ztrácel rychlost. Pilot držel řídicí páku na doraz co nejvíc u těla. Teď musel dělat všechno na čas: ani o vteřinu dříve, ani o vteřinu později. Jakmile Chabarov ucítil, že příďové kolo škrtlo o beton, přikázal inženýrovi:

„Vypni levé motory!“

Inženýr provedl rozkaz. Letoun zatočil lehce doleva. Pravé křídlo bylo stále ještě nad zemí, ale muselo každou chvíli ztratit tlak a začít klesat.

„Vypni pravé motory!“ rozkázal Chabarov.

Letadlo sjelo z přistávací dráhy, pilot zabrzdil levá kola a tím urychlil zatáčení. Pravé křídlo pomalu kleslo a dotklo se sněhu. Letadlo ještě chvíli zatáčelo a konečně uvízlo koncem křídla v závěji.

Posádka vystoupila a nejdřív se vrhla k pravému křídlu.

Inženýr vypočítával:

„Je poškozena přistávací klapka, konec křidélka je zdeformován, kryt pozičního světla je rozbit. Vypadá to, že je to všechno…“

„Jestli je to opravdu všechno, pak to dělá pár kopejek, Akimyči. Jdem se hlásit vedení.“

Nemuseli však nikam chodit. Vedení už bylo na místě přistání. Náměstek ministra tiskl ruce členům posádky a hlavní konstruktér se jim díval zvlášť laskavě do očí a vůbec nemluvil k věci. Uglov vesele volal:

„To je eroplán, co? To je tahoun! Ten vydrží všechno! Co jsem ti říkal! Teď už mi věříš, Viktore Michajloviči?“

Pak zůstali sami dva: hlavní konstruktér a pilot. Vadim Sergejevič vypadal jako po těžké nemoci: obličej měl popelavou barvu, oči mu zapadly a vyhasly, každá vráska mu vystoupila, jako by ji nakreslil přespříliš pečlivý retušér.

„Dejte mi cigaretu,“ požádal Chabarova.

„Vy jste přece přestal kouřit?“

„Nebuďte lakomý a nevychovávejte mě, Viktore Michajloviči!“

Chabarov mu nabídl z krabičky primek. Vadim Sergejevič si jednu vzal, strčil ji do úst, ale zapomněl si připálit.

„Vztekáte se? Máte proč! Pěkně jsme to dopracovali, kašleme na kola! K čertu, tohle jsem nečekal, nic podobného mě ani ve snu nenapadlo…“

„A proč se nezeptáte, Vadime Sergejeviči, jaký celkový dojem letoun udělal?“

„Celkový dojem? Co to s tím má společného?“

„Má! Letoun je to dobrý, dokonce moc dobrý. Je sice pravda, že do hlášení napíšu víc připomínek než Uglov, ale v podstatě jsem přesvědčen, že tohle letadlo bude mít dlouhý život.“

„Proč mě uklidňujete? Letadlo, letadlo! Já sám dobře vím, jaké je to letadlo! Jenže vy byste mi teď neměl lichotit, ale nadávat!“

„Přestaňte se bičovat, Vadime Sergejeviči! To vám nesedí. A když už tolik toužíte po kritice, tak prosím…“

„Tak honem, proč mlčíte?“

„Tak tedy: síla tohoto výborného letounu je především v tom, že má řadu nevyužitých možností. Vy ho ještě propočítáte pro jiné motory, vyměníte asi ještě křídla, budete ho modernizovat a pak se z něj vyklube, co se patří

„Vy si tedy myslíte, že v tomto stavu to není letoun, ale polotovar?“

„Proč? Přišel jste na výborné schéma. A nemyslete na hlouposti! Vykašlete se na nekvalitní podvozkovou nohu!“

Vadim Petrovič si konečně vzpomněl na cigaretu a zapálil si. Zatáhl, vyfoukl kouř a řekl:

„Vy jste přece jen hrozný člověk, Viktore Michajloviči! Jak to, že vám to vždycky tak vyjde. Když už se strefíte, tak do toho nejbolavějšího místa! A bůhvíproč, máte vždycky pravdu!“

„Asi proto, Vadime Sergejeviči, že mám od přírody velký talent.“

„To nemyslíte vážně?“

„Jistěže ano, já nežertuji.“

„Kdybych měl aspoň polovinu vašeho sebevědomí!!“

„Jen se netvařte, Vadime Sergejeviči!“

„Vy tedy tvrdíte, že se letoun musí předělat a v tomto smyslu napíšete hlášení?“

„Ne, takový závěr nenapíšu!“

„Proč?“

„Protože zatím nemám žádné konkrétní návrhy. Víte přece, že já pokládám kritiku pro kritiku za nemorální a nesmyslnou. Už dávno jsem se poučil, že kritizovat je možné všechno na světě. A je snazší kritizovat, než navrhnout něco rozumného. Napíšu výborné závěrečné hlášení. Jistěže bez vykřičníků. A vy se vykašlete na hlouposti a nechte toho sebetrýznění!“

S tím se rozloučili.

Pilot odešel psát hlášení o letu a generální konstruktér odjel do kanceláře.

Letadlo odtáhli na stojánku, vyzvedli ho mohutnými hydraulickými zvedáky a začali ho prohlížet.

Všechno šlo svým tempem, jak to má být na zkušebním letišti. Vždyť letadla se stejně jako děti rodí v bolestech…

A jestliže zkoušky nového modelu letadla probíhají příliš hladce, což se nestává často, ale někdy to přece jen vyjde, pak je třeba počítat s tím, že přijdou velké těžkosti.

KAPITOLA DRUHÁ

Chabarov už nelétal celý měsíc – od rána do večera byl v podniku. Probíhalo dokončování „sudu“. V podstatě bylo všechno Jednoduché.

Na korbu auta namontovali šikmé kolejnice, lehkou rampu a na ni umístili normální sériovou stíhačku. Pod trup letadla se připevnil „sud“ – raketový motor. Schéma letu vypadalo následovně: letec si sedl do kabiny, spustil motor a uvedl ho do chodu. Letadlo řvalo, jenjen odstartovat, ale brzdicí zařízení ho drželo na místě. Když se pilot přesvědčil, že je vše v pořádku, měl stisknout knoflík „Start“ raketového motoru. V prvních sto sekundách se nic viditelného nedělo. Sto vteřin pracovalo nehlučné relé automatického bloku, pak následoval výbuch, rachot, dým, raketový motor pro zrychlení vystřeloval letadlo do vzduchu, stejně jako byl kdysi odpalován reaktivní náboj legendárních „kaťuší“.

Tak vypadal úkol teoreticky. Osvědčí-li se schéma, umožní nové zařízení start bez rozjezdu, a tedy i bez letiště.

Chabarov si dobře pamatoval poradu u objednavatele. Všichni jeho zástupci tehdy říkali: „Stroj musí zvětšit akční rádius a jestliže to není možné, je třeba zlepšit jeho startovací vlastnosti, aby bylo možno pracovat i v polních podmínkách.“

Tenkrát uviděl poprvé mladého inženýra, který vystoupil mezi posledními. Byl kostnatý, vysoký, afektovaně šermoval rukama a příjemným, neobyčejně zvučným hlasem řekl:

„A teď si trochu zafantazírujme, soudruzi! Naší perspektivou je letectvo bez letišť, letadla s kolmým startem a přistáním. To je jasné. Ale tenhle problém nevyřešíme ani zítra. Potřebujeme čas, abychom se naučili kolmo startovat a přistávat.“

Inženýr zašilhal na šedivou hlavu předsedy porady:

„A letiště nás omezuje už dnes! Neměli bychom tedy přistoupit ke kompromisu: zkusíme využít raketovou rampu – aby bylo jasné, nemluvím teď o konkrétním zařízení, ale pouze o principu. Umístíme do vodítka místo normálního náboje normální letadlo a připevníme mu pod trup přídavný raketový motor a vystřelíme naše letadlo bez rozjezdu…“

„To je šílenství!“ ozval se starší člověk po předsedově pravici.

„Promiňte, proč šílenství?“ zeptal se bez nejmenších rozpaků inženýr.

„Zkusili jste vypočítat délku kolejnic? Pokusili jste se odhadnout přetížení? A máte aspoň přibližnou představu o schématu závěsu raketového motoru?“

„Jak by ne,“ odpověděl inženýr, „cožpak se domníváte, že bychom vás mohli okrádat o drahocenný čas bez předběžných výpočtů, že jsme ten nápad hodili jen tak do větru?“

„Nápad je vždycky krásná věc,“ řekl předseda a pohladil si tvář. „Dejme tomu, že vaše plány budou reálné, a ne žádná fantazie, ale kdo bude ochoten si sednout na ten váš sud s prachem a vlastnoručně ho pod sebou podpálit?“

Někdo v sále se zasmál, kdosi ihned přitakal: „Tak je to sud s prachem!“

A tehdy si Chabarov všiml, že „pán“ objednávky se dívá na něj s otázkou v očích. Chabarov vstal: „Dovolíte?“

„Prosím.“

V sále bylo naprosté ticho.

„V dané etapě posuzování problému bych neriskoval říci kategoricky: ne. Zdá se mi, že sud s prachem není to největší riziko. Vždyť jsme startovali s raketovými urychlovači na velkých strojích.

Pochybnosti ve mně vzbuzuje něco naprosto jiného: odstartujeme tedy bez letiště, ale jak budeme přistávat? Přistávat musíme stejně na letištní dráze.“ Inženýr tento argument ihned vyvrátil: „Je lepší mít polovinu problému vyřešenou než nemít nic.“

Předseda porady pohlédl na staršího člověka vedle sebe a řekl:

„Jevgeniji Borisoviči, neměli bychom sestavit odpovědnou komisi? Dáme jí lhůtu. Pečlivě zvážíme všechna pro a proti a dejme tomu za měsíc se k této otázce vrátíme?“

„Komise nemůže být na škodu,“ souhlasil Jevgenij Borisovič, „doporučuji přizvat jménem výrobce autora návrhu – tedy Ilju Grigorjeviče Asnera, soudruha Chabarova a tři vybereme z nás.“ Tak se tedy rozhodli.

Pak následovala zasedání, spory, opatrné manévrování, tajné i veřejné tahy, zkrátka partie se rozehrávala opatrně, pomalu a chytře. Přesto inženýr vyhrál: nejvyšší instance návrh schválily. Kola se hned roztočila naplno.

Viktor Michajlovič nelétal už celý měsíc, celé dny trávil ve zkušebním závodě, kde se teď rodil „sud“ Denně si zapisoval do zvláštního notesu: Prověřit osu závěsu raketového motoru vzhledem k letadlu

Signalizátor polohy zámku. Doraz řídicí páky motoru.

Jak se postupně některé problémy řešily, vyjasňovaly a přepracovávaly, některé poznámky škrtal, ale hned se objevovaly nové. Celkem bylo zapsáno a částečně přeškrtnuto přes sto bodů.

Časem se Viktoru Michajlovičovi zdálo, že tuhle tajenku nikdy nevyřeší. Ale dávno si už zvykl pracovat důkladně a poctivě, a proto nespěchal.

Toho dne přijel na letiště hned zrána. Den předtím se domluvil5 s velitelem, že si zatrénuje na sériové stíhačce. „Co tě to napadlo?“ divil se velitel.

„Když nebudu měsíc létat, úplně to zapomenu,“ vysvětloval Chabarov.

„Máš pravdu,“ přitakal velitel a podepsal mu letový rozkaz.

Chabarov odstartoval, proletěl těsně nad zemí a strmou svíčkou začal stoupat vzhůru. Na této stíhačce už létal mnohokrát a nic zvláštního od ní nečekal. Brzy si však uvědomil, že se teď dívá na letoun novýma očima: snaží se předvídat a uhodnout, jak se bude chovat v připravovaném letu se „sudem“. Stoupal pod různými úhly a když pocítil, že letadlo dostatečně dobře ovládá, zamířil ji do prostoru pro cvičné lety.

Napřed dělal ostré zatáčky, pak se plavně převrátí jí do výkrutu a udělal přemet, přešel do překrutu, udělal celou sérii výkrutů – rychlých a plavných, horizontálních i vertikálních. Byl zvyklý na změnu přetížení, které ho hned tisklo do opěradla sedačky, hned sláblo a znovu sílilo. Ve sluchátkách přílby s rádiotelefonem pulsoval svým neumlkajícím ruchem zvukový svět letiště. Mezi jednotlivými hlasy si náhle povšiml jednoho, který hovořil k zemi:

„Volám Lovce, já navigátor osmdesátý čtvrtý, blížím se ke třetí zatáčce, pomozte mi s přistáním, mám kryt kabiny celý postříkaný olejem. Tlak oleje klesá.“ Hlas byl klidný, nevzrušený, oznamoval

fakta. Přesto Chabarov hned pochopil, že se čtyřiaosmdesátkou je to špatné. Jen tak pro nic za nic nikdo nepožádá, aby ho navedli na přistání. Dříve než věž stačila rozhodnout, aby byl dán patřičný příkaz, Viktor Michajlovič už zamířil se svou stíhačkou do třetí zatáčky a hlásil:

„Čtyřiaosmdesátko, letím k tobě. Hlas situaci! Tady Hajka.“

„Hajko, tady čtyřiaosmdesátka, mám kryt postříkaný olejem, asi prasklo potrubí. Tlak 1,8. Nevidím ani ň!“

„Jakou máš výšku?“

„Čtyři sta metrů.“

„Naber výšku, otáčky neměň, rozuměls?“ a na zem

Chabarov hned hlásil: „Navádím čtyřiaosmdesátku na nouzové přistání, zajistěte dráhu!“

Chabarov se přiblížil k neznámému letounu. Byl to cizí, zastaralý vojenský typ. Na letišti pokusného střediska se takovíhle koníci už dávno nepásli. Od přídě až k ocasu bylo letadlo postříkáno olejem.

„Čtyřiaosmdesátko, proč neotevřeš kryt?“ zeptal se Viktor Michajlovič.

„Když jsi tak chytrý, tak si ho otevři sám!“

„Cože?“

„Nic! Otevři si ho sám!“

Pilot hleděl nechápavě na zaolejované letadlo a nařizoval:

„Náklon 30, zatáčka vlevo o 110°.“

Čtyřiaosmdesátka začala poslušně manévrovat. Chabarov se podíval na přistávací plochu, zhodnotil svou polohu vzhledem k přistávacím terčům a hlásil:

„Vysuň klapky a hlídej rychlost!“

„Ještě jsem nevysunul podvozek.“

„Dělej, co ti říkám. Podvozek stačíš vysunout. Hlídej si rychlostí Ten náklon trochu menší! Tak je to v pořádku.“

Chabarov vedl cizí letoun k zemi a diktoval pilotovi každý pohyb. Sám se držel se svým rychlým reaktivním letounem s velkým úsilím vedle čtyřiaosmdesátky, hned se vzdaloval vpravo, pak se znova zatáčel doleva, stále se snažil nepředehnat svého chráněnce.

Chabarov už šel do první zatáčky, když uslyšel:

„Hajko, tady jsem já, čtyřiaosmdesátka, děkuji za doprovod a pomoc!“

Viktor Michajlovič neodpověděl, dokončil okruh nad letištěm, přistál a odroloval na stojánku. Chtěl zajít ke čtyřiaosmdesátce – byl by rád uviděl letadlo a neznámého letce, ale odtáhli ho, aby se podíval na trenažér, který právě seřídili.

Na zemi byly kolejnice, po nich jezdil vozík s upevněnou sedačkou. Vozík mohl být více či méně přetížen, podle toho, jak velká byla prachová nálož ve speciální patroně. Přišel lékař, který sledoval seřízení trenažéru.

„Tak co, jak se ti ten vozejček líbí?“ zeptal se.

„Fajn, to je sympatický katafalk,“ odpověděl pilot.

„Co to plácáš, katafalk! Vyzkoušíme to a přesvědčíš se, že je všechno v pořádku, a nebudeš se bát ani samého čerta, natož nějakého ‚sudu‘!“

„Jsem připraven,“ řekl pilot.

Lékař ho odvedl do pracovny, změřil mu tlak, prohlédl ho. Údaje zapsal do sešitu. Pak se vrátili k trenažéru.

Chabarov usedl do sedačky, pevně se připoutal bezpečnostními pásy, opřel se chodidly do pedálů. Levou ruku položil na páku, která byla speciálně na jeho naléhání přivařena k přednímu okraji kabiny. Pravou rukou uchopil řídicí páku.

„Tak co, je to pohodlný?“ zeptal se lékař.

„Vypadá to docela normálně,“ odpověděl Viktor Michajlovič.

„Je připravena patrona na G 6,“ ohlásil lékař.

„Dobře.“

„Jsi připraven?“

„Ano.“

Lékař dal příkaz k zapojení přístroje a nařídil všem, aby odešli na svá pracovní místa.– Chvíli počkal, pak se rozhlédl a přikázal:

„Připravit se!“ a vzápětí: „Start!“

Chabarov stiskl startovací knoflík. Pocítil silný úder do zad a rozletěl se vpřed…

Když vozík proletěl určitý počet metrů a ztratil rychlost na speciálním brzdicím zařízení, zastavil se. Viktor Michajlovič si odepnul pásy a začal vylézat z kabiny.

„Tak co?“ zeptal se lékař.

„Abys věděl, čekal jsem něco víc. Není to nic zvláštního…,“ a docela normálně a věcně dodal: „Doktore, bylo by třeba tam dát zpomalovač.“

„Taký zpomalovač?“ nechápal doktor.

„Teď je rozněcovač spojen přímo: stisknu knoflík a spustí. Je to tak, že? Ale mělo by to být jinak: stisknu knoflík, ale nic se neděje, uběhne sto vteřin a teprve potom – prásk! Jako na opravdovém ‚sudu‘. Když napodobovat, tak pořádně. Nakonec přetížení není ta největší nepříjemnost, nejhorší je čekání, celých sto vteřin. To je ažaž!“

„Máš asi pravdu,“ souhlasil lékař, „dnes jim nařídím, aby to tak udělali.“

Viktor Michajlovič si promluvil ještě s techniky, kteří se starali o trenažér. Nečekal, až vyvolají film – každý pokus snímala kamera a zachycovaly jej registrační přístroje –, a odešel do klubovny. Ještě se ani nestačil převléci, když ho zavolal dozorčí.

Ve středisku existoval nepsaný zákon: do klubovny se pouštěli jen domácí lidé. Na chodbě čekal na Viktora Michajloviče někdo cizí.

„Poslouchám vás,“ řekl Viktor Michajlovič a prohlížel si mladého nadporučíka. Mladík nevypadal špatně – měl šviháckou uniformu, blyštivé knoflíky, nažehlené nárameníky, nové distinkce.

„Jsem ze čtyřiaosmdesátky,“ řekl nadporučík, „jmenuji se Blyš. Přišel jsem vám osobně poděkovat – a vůbec…“

Viktor Michajlovič mu podal ruku:

„Chabarov. Prosím. A proč jste vlastně neotevřel kryt?“

„Na téhle herce vám pak pěkně fouká na hlavu!“

„Rozumím, bál jste se o parádu, co?“ a pilot udělal neurčitý pohyb, jako by si uhlazoval nažehlenou uniformu. Nadporučík zrozpačitěl:

„Víte, já jsem ten krám přemisťoval z Roščinky k vám, budou to tady předělávat na nějaký zkušební stroj, a tak jsem si pomyslel: Trochu se porozhlédnu v kulturním místě. A proto jsem se vydal na cestu takhle. Pod zadek jsem si dal polštářek a hodil jsem se do gala. Je to přece jen dvacet minut letu!“

„Jak to, že tě pustili bez padáku?“ divil se Chabarov.

„Nikdo si toho ani nevšiml. Když jsem roloval, dal jsem si sedadlo níž. Ramena jsem měl dole a tak nebylo vidět, že nemám popruhy.“

„Jsi chlapík! Jak se jmenuješ? Blyš?“

„Ano, soudruhu nadporučíku – jsem Anton Andrejevič Blyš. A vy?“

„Co já?“

„No, Hajka, to je pseudonym, vaše příjmení je Chabarov – a dál?“

„Viktor Michajlovič.“

„Vy jste tu na smlouvu?“

„Proč? Odveleli mě sem jako plukovníka.“

Blyš se začal omlouvat:

„Jestli jsem řekl něco nevhodného, prosím za prominutí, soudruhu plukovníku! Nevěděl jsem, kdo jste. Víte, chtěl jsem vám především poděkovat. Promiňte mi, prosím vás!“

„Poslechni, Antone Andrejeviči, nemám ti co promíjet, ale ona ti to nemusí prominout. Oplatí ti to!“

„Já jsem, prosím, soudruhu plukovníku, nerozuměl – kdo je to ona?“

„Země, Antone Andrejeviči! Ta si bere všechny: nadporučíky i podporučíky, plukovníky i generály. Ta kašle na naše hodnosti! Tak dost: jestli nespěcháš, počkej na mě, hned se převléknu a hodím tě do města.“

Když za čtvrt hodiny vycházeli z domku, starý vrátný se Chabarova zeptal:

„Nepřiletěl k vám snad bratránek, Viktore Michajloviči?“

„Proč si myslíš, Vasilyči, že je to bratranec?“ zeptal se Chabarov starce s úsměvem.

„Je vám podobný.“

„Neuhodíš, to není bratranec, ale synovec!“

„No dobrá, ale přece jen je to rodná krev, ta se nedá zapřít, dělej co dělej,“ a stařec otevřel uctivě pilotům dveře.

„Šťastnou cestu a na shledanou!“

Chabarov mu zasalutoval a už na ulici dodal:

„Ten má zlatý srdce, už třicet roků vyprovází a vítá chlapce z každého letu. Je to hodný děda a největší fanda letectví!“ Blyš uctivě přikývl.

KAPITOLA TŘETÍ

Matka stála na balkóně, když Chabarov vyšel z průjezdu, posadil se do svého černobílého auta, bravurně se otočil v úzkém prostoru před domem a odjel.

Od té doby, co Viktor Michajlovič odešel od ženy a žil znovu sám s matkou, nastaly jí těžké dny. Nebyly vlastně jen těžké, byly i radostné i neklidné. Matka se nezeptala syna ani jednou, proč opustil rodinu. Litovala Viktorovu ženu Kiru a malého Andrjušku ještě víc. Když se ale Víťa jednou rozhodl, znamená to, že nemohl jednat jinak. Matka mnoho nemluvila, ale viděla a chápala všechno. Pro jejího Víťu nebylo však vůbec lehké tvářit se neustále tak klidně a vyrovnaně, pohybovat se a mluvit tak zdrženlivě. Ve skutečnosti byl totiž prudký, nadšený a vznětlivý.

Nikdy matce neříkal, kam odjíždí – jestli na letiště, za svými záležitostmi nebo za zábavou. Nikdy jí nic neříkal o letadlech ani o letech, ale všechno výborně chápala. Lety jsou různé: tréninkové – ty jsou jednoduché, zkušební – ty Jsou složité, pak normální, více či méně riskantní. Když odjížděl večer, říkal už na schodišti s klíčem v zámku:

„Jdi spát, dnes se vrátím pozdě.“

Matka si šla poslušně lehnout, ale nikdy neusnula dřív, než se vrátil. Ležela tiše, zaposlouchaná do všech sotva slyšitelných nočních zvuků velkého domu, a čekala.

Nakonec pokaždé slyšela, jak Víťa opatrně odemyká, zouvá se v předsíni a jde potichu do koupelny. Usnula obvykle, když začala tiše šumět sprcha.

Chabarov si už dávno všiml, že matka nespí a čeká, až se vrátí, když odjíždí na noční lety. Věděl, že tady žádné vysvětlování nepomůže, a vymyslel si malou lest: když se chystal na letiště, bral si nejlepší šaty, nejelegantnější kravatu a říkal nedbalým, cizím hlasem:

„Mami, zajedu si ke kamarádům, jestli se zdržím, tak neměj strach… Jsem přece vlk – samotář! Však ty mi rozumíš!“

Matka nikdy nic nenamítala, ale pokaždé věděla, kam ve skutečnosti jede – jestli k přátelům, za děvčaty nebo na letiště.

Dnes odjel Viktor Michajlovič z domu po deváté. Matka uklidila, rozesílala sobě i jemu, pomalu se odstrojila a lehla si. Bylo ještě brzo, ale byla unavená – celý den jí nebylo dobře: točila se jí hlava a chvílemi ji přepadala slabost. Na stolku u postele měla přichystanou knihu, ale na čtení neměla náladu.

Ležela a přemýšlela. Myšlenky se jí přes všechna předsevzetí vracely k jedné věci.

Přišli tehdy čtyři: Víťa, vysoký, nehezký a hrozně zrzavý navigátor, starší, hlučný palubní inženýr a radista, stydlivý jako děvče. Všichni dohromady tvořili Vítovu posádku.

„Teď by bodnul čaj a něco k němu,“ zvolal Víťa, „a koňak by taky neškodil!“

Matka začala pobíhat po kuchyni a přitom se zlobila na Víťu: proč ji neupozornil, že si přivede hosty? Mohl i jí zavolat. Stačila by upéct piroh, připravit pelmeně, nekupované, ale opravdové sibiřské, mohla by… Matka i pospíchala s přípravami a snažila se neposlouchat rozhovor mužů. Ti se přeli – hlasitě, bezstarostně a nevybíravě. Nechtěla poslouchat, bylo jí to nepříjemné, ale přece slyšela, o čem se baví. Všechno ne, jen jednotlivé věty. Samy jí pronikaly do uší a zůstávaly jí v paměti.

Ozval se inženýr:

„Leška Uglov, ten si to, mimochodem, rozmýšlet už nebude. Už teď se nedočkavostí jenjen třese!“

Viktor odpověděl:

„Je to odvážný kluk, jenomže z hlouposti. Kdybych i byl vedoucím inženýrem, tak bych si rozmyslel, jestli mám jít k němu, nebo počkat…“

Ozval se navigátor:

„Čert vzal Uglova, já ho taky nemám rád. Raději mi vysvětli, proč jsi souhlasil, že budeš znovu létat na Zebře, když ses s ní už rozbil?“

Viktor odpověděl:

„Potichu! Aby nás neslyšela maminka! Protože Zebra nebyla žádný prestižní letoun, ale obyčejný zkušební letoun. Zkoušely se na ní neznámé věci, které se na zemi neprojevily. A nezapomeň, že na Zebře se nic nedělalo i halabala!“

Do pokoje vešla matka a začala prostírat na stůl.

Posádka se na ni usmívala. Bavili se podrobně o posledním zápase moskevského Spartaku a tbiliského Dynama. S chutí se napili koňaku a snědli, co bylo. Pak se chystali k odchodu… To bylo před čtrnácti dny.

Po jejich odchodu se Víta natáhl na gauč a začal listovat ve vybledlém svazku Švejka. Matka by neuměla vysvětlit, proč je to tak, ale věděla to přesně: jakmile čte Víťa Švejka, znamená to, že má problémy. Pak telefonoval. Matka se podívala na hodiny a zapamatovala si, že bylo půl jedné. Kvůli hlouposti se v noci v půl jedné nevolá ani nejlepším známým.

„Promiňte, že vás ruším, Vadime Sergejeviči, pořád přemýšlím o programu. A napadá mě, že děláme chybu…“

Co odpovídal Vadim Sergejevič, to samozřejmě neslyšela.

„Ne!“ odporoval Viktor, „s tím nemohu souhlasit. Tak ztratíme měsíc, dejme tomu dva… Ve vládě to musejí pochopit!“

Pak dlouho poslouchal Vadima Sergejeviče a znova namítal:

„Ne, přesto nemohu souhlasit… A co když to odnesou lidi?“

Znovu dlouhá pauza.

„No a co Uglov? Nikdy bych si nedovolil říci něco špatného o kolegovi. Ale proč jste si najednou začal myslet, že Uglovův názor má nějakou zvláštní cenu?“

A po odmlce znova:

„To je naprosto nepřesvědčivé, Vadime Sergejeviči. Jen docela omezení lidé opakují pořád kolem dokola: Všichni jsou pozadu, jen já držím krok! To je hloupost! Co? Příklady? Tady je máte: Giordano Bruno. V pořádku? A co Ciolkovskij? Ten vám vyhovuje? Proč scholastika? Promiňte, ale to je sám život, a žádná scholastika!“

Víťa telefonoval dlouho. Matka cítila, že se drží zpátky.

„Cožpak se biju za sebe? Nedá mi pokoje ta věc sama o sobě. No, jak myslíte… Možná že vám je to jasnější. Ale mám-li být upřímný, já o tom nejsem přesvědčen. Možná… Promiňte, že jsem vás vyrušil. Dobrou noc, Vadime Sergejeviči!“

Ano… to bylo přesně před čtrnácti dny.

Celou tu dobu se matka snažila nemyslet na ten rozhovor; vzpomněla si na něj až teď. Pohlédla na budíka. Bylo čtvrt na dvanáct. Vzala si brýle a pokusila se číst. Písmena se řadila do slov, slova pomalu tvořila věty, ale nedařilo se jí chápat smysl. Myslela na něco jiného: les, popisovaný v knize, neměl ani barvu, ani vůni, žádné zvláštní znaky. Byl to zcela abstraktní les: písmeno „I“ plus písmeno „e“ plus písmeno „s“. Připomínalo jí to algebraickou rovnici: L+E+ S.

Ona však viděla něco jiného: zubožený les, polámaný střepinami, průhledný, napůl ohořelý. Stěží se vlekla tímto frontovým lesem a celou tíhou se opírala o něčí rameno. Měla poraněnou ruku, podle všeho vážně. Chápala to víc než kdokoli jiný, přesto se snažila usmívat a říkala: „Když ji dostane doktor, tak už to musí stát za to!“

Les. Předměstský lesík plný chat. Matka jde úzkou písčitou cestou a za ruku vede tříletého Andrjušku. Byl tehdy tolik podobný Vítovi – silný a nebojácný, měl výrazné čelo. Všechny děti vyslovují jako první slovo máma, ale on řekl: sám, vlastně ne sám, ale „sjám“!

Najednou začala matka přemýšlet o Kiře. Snacha se jí zalíbila hned od první chvíle, kdy ji poznala. Byla velká, krásná a laskavá. Všechno, co dělala, dělala důkladně, nikdy nespěchala, nenadělala zbytečné řeči. Matce se také líbilo, že nikdy o nikom nehovořila špatně – závistivě nebo opovržlivě. Žili s Víťou pěkně – nikdy mezi nimi nebyly hádky ani nedorozumění. Ať se matka snažila sebevíc, nemohla pochopit, co je rozdělilo. Víťa tehdy přijel a prohlásil:

„Je konec, rozešli jsme se.“

Matka neřekla ani slovo, ale Viktor pochopil, že jí musí nějak vysvětlit, co se stalo. Matka trpěla a neměla klid. Její obličej, ruce, oči, celá její zmatená bytost jako by se ptala: Co se stalo, chlapče?

„Žádné scény nebyly,“ vysvětloval Víťa, „někdy ale přijde chvíle, že člověk musí zpřetrhat všechna pouta a jít za svým osudem.“ Trochu se zarazil – mluví tady jako nějaký škrabálek – a dodal: „To zbylo z Bratrů Konstantina Fedina!“

Občas navštívila Andrjušku. Byl ještě příliš malý na to, aby pochopil, že otec létá někde daleko od domova.

Obrátila se na druhý bok. Otevřená kniha upadla na prošlapaný kobereček. Hodiny ukazovaly čtvrt na tři.

Nebylo jí dobře: celé tělo – ruce, nohy, záda – ji tížilo, jako by jí nepatřilo, oči se jí klížily, ale usnout nemohla. Unavený mozek stále mučily napůl vzpomínky, napůl sny, stěží rozeznávala, kde končí skutečnost a kde začíná ospalá otupělost.

Probudila se, podívala se na budíka: ručičky právě dělily ciferník na polovinu. Bylo přesně šest.

Asi jsem usnula, pomyslela si Anna Mironovna. Bosýma nohama našlapovala opatrně na parkety, vešla do předsíně a nahlédla do sousedního pokoje. Syn tam nebyl. U okna bíle svítila prázdná postel. Na stolku stála netknutá sklenka moštu. Dávala vždycky Víťovi na noc něco k pití.

Vrátila se do svého pokoje, lehla si, a když pocítila, jak je stále více napjatá a rozrušená, začala vzpomínat, jak jednou nebyl doma dva dny. A dříve než se Víťa vrátil z letiště, uviděla v novinách jeho fotografii. Vytvořil se svou posádkou světový dálkový rekord. Pak se objevil, celý ubitý, ale šťastný. Matka mu blahopřála a řekla:

„To je mi pořádek, matka se to musí dozvědět poslední, a ještě z novin.“

Odpověděl jí:

„To je v pořádku, v novinách je všechno přesně.“

Dnes vlastně neměla žádný vážný důvod k znepokojení. V posledních letech často pracoval v noci. Věděla, že letadla nemohou záviset ani na počasí, ani na denní době, ani na jiných „vnějších okolnostech“. „Vnější okolnosti“ – to byl vlastně oblíbený Víťův výraz. Jednou říkal i osmiměsíčnímu Andrjuškovi:

„Mami, jen se podívej, jak ten náš kluk výborně reaguje na vnější okolnosti! Určitě bude brzo mluvit!“ Matka se smála synově netrpělivosti a spolu s ním se radovala a čekala. Andrjuška je nezklamal: když my bylo deset měsíců, skutečně řekl: „Sjám!“

I když tupá únava nepřestávala, spaní ji přešlo. Napadlo ji, jestli nemá vstát a vypít si kávu. Udělala to.

Anna Mironovna byla už v kuchyni a právě chtěla škrtnout sirkou a zapálit samovar, když někdo zazvonil. Zachvěla se, rychle pohlédla na hodiny – bylo tři čtvrti na sedm –, začala beze smyslu pobíhat a pak se vrhla ke dveřím.

Kdo by to mohl být? Víťa má přece klíče! Nebo je ztratil? Ne, on nikdy nic neztrácí. Třeba je zapomněl! Je to Víťa? Ne… určitě ne. Stalo se neštěstí. To není možné… musela bych to vědět!

Popaměti odemkla a otevřela dveře. Stála tam posádka: inženýr, radista a navigátor. Radista měl na své dívčí červenolící tváři dlouhou podlitinu, od nosu až na krk. Navigátor měl červené oči a šedé tváře, inženýr byl celý utrmácený a vysílený.

Posádka mlčela. Anebo možná neslyšela, co říkali, co měli říkat.

„Co je s Víťou?“ hlesla a pocítila, že se propadá někam do lehké, měkké tmy.

Napřed ucítila nepříjemný, pronikavý pach. To je čpavek, řekla si. Pak nezřetelně promluvila, jako by dělala diagnózu ne sobě, ale někomu cizímu: To jsou normální mdloby, nic víc. Naslouchala, kolem bylo ticho, jako by nastal konec světa. Pomyslela si: Musím otevřít oči! Á pak se polekala.

Zdálo se jí, že vidí modrou televizní obrazovku. Rychle se na ní míhala písmena a vytvářela slova. Přemohla se a začala je sledovat: „Ale přijde chvíle, kdy… člověk musí. Jak je to dál, to už věděla. Pootevřela opatrně oči. U postele seděl na křehké třínohé stoličce Víťa. Měl unavený obličej jako po dlouhém letu. Oči měl kalné jako po dlouhém flámu. Dlaněmi se opíral o kolena a napjatě, strnule, trpělivě čekal.

„Víťo!“ ozvala se tiše matka, „nedělej si starost, hned vstanu.“

„Tiše, mami, nesmíš mluvit!“ a pohladil jí ruku svou velkou těžkou dlaní.

Matka ležela mlčky. Myšlenky se jí v mozku složitě řadily jedna ke druhé, vynořovala se náhodně zachycená slova z Víťova rozhovoru s posádkou, který slyšela jen napůl. Tam, kde něco chybělo, přicházely na pomoc dohady a intuice. Znova otevřela oči a zeptala se už svým, normálním hlasem:

„Co je s Uglovem, Víťo?“

Chabarov se na ni podíval a pochopil, že nemůže lhát.

„Uglov už není, maminko!“

Bylo vidět, že jinou odpověď nečekala, protože se hned ptala dál:

„A proč přišli oni?“

„Jediná lidská věc, kterou udělal, bylo to, že katapultoval posádku!“

„Tak nesmíš mluvit, Víťo!“

„Ne, právě takhle musím mluvit!“

„Kde jsou teď všichni?“ chtěla vědět.

„Sedí v kuchyni a cpou se párkama, milánkové.“

„Hned vstanu, mají přece hlad, musím jim dát pořádně najíst!“ Mluvila o normálních, pro ni běžných věcech a velmi důležitých, mluvila rychle a jistě.

„Zasloužili by výprask a ty je chceš krmit! To si vymysleli náramně, takhle sem vtrhnout a vylekat tě! Prodali se, darebáci, chtěli dokázat, že je všechno v pořádku. Ale já jsem je varoval, měl jsem strach o jejich kůži! Nevěřili mi, chtěli to zkusit!“ Trpká rýha mu přeťala čelo a rty se mu lehce chvěly: „To jsou mi…“

„Viťko, nech toho!“

„Nemůžu, hodné hlupáky bijí po hlavě a každý se snaží co nejvíc.“

KAPITOLA ČTVRTÁ

Shromáždili se na náhradním letišti: mladý inženýr, autor startovacího zařízení, které dostalo díky vynalézavosti náčelníka letových složek neoficiální přezdívku „sud“, asi deset spolupracovníků speciální konstruktérské kanceláře, Viktor Michajlovič Chabarov, náčelník letového útvaru Fjodor Michajlovič Kravcov, zástupce ministerstva Ilja Grigorjevič Asner a ještě nějací lidé – zplnomocnění zástupci zainteresovaných organizací.

Měla proběhnout poslední zkouška. Asi tři sta metrů od kraje startovací a přistávací dráhy umístili pokusný stroj. Na rampě stála odepsaná stíhačka. Pod trupem visel pořádný „sud“ – raketový motor na tuhé palivo. Od startovacího zařízení k velitelskému stanovišti se táhly různobarevné pletence drátů. Končily poslední přípravy ke startu.

K Chabarovovi přistoupil Asner, pozdravil se s ním a zeptal se:

„Tak jak to vypadá, Viktore Michajloviči?“

„To teď uvidíte, Iljo Grigorjeviči.“

„Něco uvidíme, to ano, ale ne všechno. Mě zajímá především vaše příprava, a ne to divadlo!“

„Už jsme to přepracovali: upevnění zrychlovače je úplně předěláno, podle mého dobře. Záchytka řídicí páky hlavního motoru byla zesílena přídavnou pružinkou. Zkrátka, všechno, co jsme mohli předvídat, jsme zařídili. A dál už víte sám: to se teď ukáže.“

„Co se vám přihodilo při tréninku?“

„Jak to myslíte?“

„Jenom to, prosím vás, Viktore Michajloviči, nehrajte do autu! Hlásili mi to: popletli nálož. Bylo to tak opravdu?“

„Samozřejmě, tak už to donesli vrchnosti… To jsou mi ale… No, něco v tom smyslu se tu stalo: dali tam nálož na přetížení šestnáct místo na šest.“

„To jsou darebáci, za tohle by měli jít před soud! Vždyť z vás mohli udělat mrzáka!“

„Víte, Iljo Grigorjeviči, zní to asi podivně, ale právě tenhle omyl byl užitečný: když jsem nečekaně pocítil přetížení šestnáct, za prvé jsem se přesvědčil, že to není tak hrozné a za druhé jsem začal přistupovat k celému pokusu nějak klidněji.“

„Jenže jste nemohl po té příhodě celý týden otočit hlavu!“

„To už přešlo, jak vidíte, otáčí se docela normálně.“

„Ať je to jak chce, ale váš doktor musí dostat za vyučenou pro nedbalost!“

„Kdybyste viděl jeho obličej, když to udělalo šestnáct místo šest, bylo by vám ho, Iljo Grigorjeviči, líto potrestat.“

„A jak jste se tvářil vy?“

„Pokud mohu soudit podle filmu, docela dobře. Neřekl bych, že zrovna příliš inteligentně, ale přece jen dost vesele.“

Přistoupil k nim inženýr.

„Iljo Grigorjeviči, všechno je připraveno!“

„Jakou jste tam dali dávku?“

„Minimální, nestačí ani do konce dráhy.“

„Dobře, začněte tedy.“

Inženýr uchopil přenosný mikrofon s dlouhou šňůrou a dal příkaz:

„Vykliďte prostor u přístroje! Připravit se ke zkoušce zatížení!“

Lidé, kteří se hemžili kolem letadla, opustili startovací dráhu.

„Uveďte do chodu základní motor!“ rozkázal inženýr.

„Rozumím, provedu!“ odpověděl mechanik za řídicím pultem.

Uběhlo několik vteřin, motor napřed zavrčel, pak jako by se rozhodl, zařval a vypustil mohutný oblak plynů.

„Motor je v chodu!“

„Přídavné spalování!“

Ohlušující rachot pohltil všechny zvuky, které ještě před chvílí zaplňovaly letiště. Za startovacím zařízením se objevila oblaka prachu, rozletěly se kamínky, jako černý pták se mihl a zmizel vyrvaný kus černé země.

„Start!“ inženýr se snažil bezděčně překřičet to peklo a stiskl na pultu červený knoflík. Červená ručička sekundoměru se hned rozeběhla. Pilot soustředěně sledoval její tenký, mihotavý konec. Deset sekund, dvacet, čtyřicet… minuta, už je to osmdesát sekund, sto sekund… Zpod trupu vyletěl sloupec jasného kouřového plamene, rozlehl se rachot a letadlo se pohnulo vpřed. Letělo.

Přesně za šest sekund se od trupu oddělil „sud“. Dopadl na zem, převrátil se a zůstal ležet.

Letadlo nabíralo rychlost, jako by ho vystřelil z mohutného praku. Pak najednou ticho: palivo došlo a základní motor přestal pracovat. Ale stříbrný letoun, podobající se šipce, pokračoval v letu. Síla setrvačnosti ještě působila. Viktor Michajlovič pocítil docela jasně, že stíhačka letí na smrt. Už dříve věděl, že všechno bude probíhat podle plánu. Jedna věc je ale vědět to, a druhá prožít to!

Zpočátku zmenšilo letadlo úhel sklonu a pak začalo pomaloučku klesat. Stíhačka se mírně nakláněla doleva a vzdálenost mezi ní a zemí se stále zmenšovala. Pak vyletěl obláček prachu od křídla, které škrtlo o zem, pak dopadlo letadlo plnou vahou na zem, poskočilo, začalo se rozpadat a nakonec s tlumeným zaskřípěním dopadly trosky na zem.

Pokus skončil.

„Vypadá to dobře,“ řekl inženýr a snažil se mluvit docela normálně.

„Výborně, gratuluji vám!“ ozval se Asner.

„Je to v pořádku,“ řekl Chabarov a pomyslel si: „Raději bych se na to nedíval.“

Bylo ještě brzo a pro většinu lidí pracovní den teprve začínal. Chabarov nasedl do auta a jel pomalu k silnici. Pak zahnul na polní cestu, ujel asi tři kilometry od startovacího zařízení a zastavil. Nechal auto na krajnici a vydal se pomalu lesem k jezeru. Kráčel řídkým lesem a žmoulal stéblo, které si utrhl. Obraz padajícího letadla ho pronásledoval proti jeho vůli.

Uvažoval: Byl to nejnázornější příklad možné katastrofy, mé katastrofy, se vším všudy, když mám být přesný!

Během dlouhých let, které Chabarov prožil u letectva, viděl všelicos. A jestliže tento naplánovaný pád prázdného letadla tak ovládl jeho myšlenky, mělo to své příčiny nejen citové, ale i čistě technického rázu.

Letadlo totiž startovalo se zajištěnými kormidly – nedalo se s nimi pohnout. Bylo to promyšlené opatření: znemožňovalo, aby pilot při rozjezdu na startovací dráze náhodným pohybem neuvolnil řídicí páku a nevytvořil havarijní situaci nad zemí. Šest minut po startu mělo automatické zařízení kormidla odbrzdit a teprve od té chvíle mohlo letadlo reagovat na pilotovy pohyby. A co kdyby automat vynechal nebo zapůsobil jen částečně? Pak by se ocitl v nejhorší možné situaci: letadlo by bylo neřiditelné, nemělo by výšku a on by tedy nemohl vyskočit!

A přesto Chabarov sám trval na tom, aby startoval se zajištěnými kormidly. Z technického hlediska bylo takové opatření nejbezpečnější: vylučovalo jakoukoli náhodu.

Teoreticky zajišťovalo toto opatření největší bezpečnost. A prakticky? Ale proto jsou tu přece zkušební piloti, aby odpovídali na tyto otázky!

Doma našel dopis. Asi před deseti dny dostal od nadporučíka první dopis. Blyš psal, že mu chce ještě jednou poděkovat za jeho neocenitelnou pomoc, omlouval se za tón, jakým s ním mluvil, když se setkali na zemi, a především mu vysvětloval, proč při menší výšce neotevřel kryt.

„Je to pro mne velmi nepříjemné,“ psal Blyš ve svém prvním dopise, „kdybyste si měl doopravdy myslet, že jsem si chránil parádní uniformu! Už dříve jsem se totiž několikrát dostal s tímhle letadlem do silného lijáku, kdy vstřícný proud zalévá přední sklo (a částečně i boční) takže se o nějaké průhlednosti plexiskla vůbec nedá mluvit. Zkoušel jsem v takové situaci kryt odsunout, ale bylo to stokrát horší. Ve štěrbině mezi čelním štítkem a odsuvnou částí se tvoří podtlak, voda prudce vniká do kabiny a ve vteřině jste celý mokrý. No a já jsem se bál, že při tom nalétávání na mě vystříkne místo vody olej a já si budu až na zem vytírat oči!“ Blyš se omlouval důrazně a poctivě.

Chabarov měl výbornou náladu a tak stvořil veselou odpověď.

„Milý příteli č. 84!

Váš dopis je velmi milý. Ale proč tolik rozruchu, za který je ovšem ve slušné společnosti zvykem poděkovat? Já Vám neděkuji, abych Vás nevyprovokoval k nějaké nové nerozumné akci. Není třeba vyvolávat reakce tohoto druhu. Děkuji Vám za něco jiného: za trošku informací, které jsou podle mého názoru opravdu zajímavé. Vaše pozorování, které se týká místního podtlaku při částečném odsunutí krytu na podlouhlém tělese – to je fakt, který si zaslouží pozornost! Dizertace se o tom sice napsat nedá, ale podobné pozorování by mohlo udělat čest kterémukoli zkušebnímu pilotovi! A k tomu Vám gratuluji!

Starý Vasiljevič se zajímá o Vaše zdraví, stále Vám posílá pozdravy (čím jste si ho tak naklonil – nevím) a prosí, abych Vám vyřídil, abyste se napříště nepokoušel létat bez padáku, ačkoli zase netrvám na jeho častém používání za účelem, k němuž je určen! Vasiljevič ani já nejsme příliš nadšenými stoupenci tohoto odvážného sportu.

Přeji Vám mnoho úspěchů!“

Teď dostal Chabarov na svůj dopis odpověď. Otevřel obálku a začal pomalu číst:

„Vážený Viktore Vasiljeviči!

Děkuji Vám za zájem… (těch několik teček má utlumit zvukové pozadí, které je Vaší duši tak nemilé, a předejít vzniku řetězové reakce.)

Bohužel přece jen nejsem Váš synovec, a proto se trochu bojím, začít hned s tím hlavním (synovci si to mohou dovolit, jsou to příbuzní!). Začnu trochu oklikou, ale bez zbytečných řečí, jen holá fakta: je mi sedmadvacet let. Když počítám aeroklub, vojenské učiliště a dobu pobytu v řadovém útvaru, létám desátý rok. Mám střední všeobecné vzdělání, ne desetiletku, ale automobilovou průmyslovku. Většina mých posudků je kladná, ale ne zrovna ideální. Úspěchy ve vzduchu hodnotí vedení daleko víc než chování na zemi. Asi proto mi nebyla dopřána čest zastávat tak vysokou hodnost velitele leteckého roje, ale mít hodnost nadporučíka (odsloužená léta: jeden rok a dva měsíce). Odvolávám se na oficiální údaje posledního zasedání teoretické komise a dovoluji si tvrdit, že teorii ovládám dostatečně (v každém případě tak, jak se to vyžaduje od bojových pilotů), dvojky jsem měl jen z meteorologie a všeobecné taktiky, z letových předpisů, z radiotechniky a ze všech ostatních předmětů jsem měl jedničky.

Jímá mě hrůza! Fakta jsem vyčerpal a musím psát o hlavním…

Ale ještě dodatečné údaje: mám 1 (jednu) ženu a 1 (jednu) čtyřletou dceru. Trestů mám víc: čtyři:

Za přestřelku s navigátorem a za používání nedovolených výrazů atd. – důtka.

Za přízemní let na střelnici bez povolení velitele střelby – důtka.

Za slovní urážku důstojníka (téhož navigátora) na veřejném místě – 3 dny domácího vězení a platový postih.

Za start na střelnici bez letového rozkazu – důtka.

A teď rovnou do černého: poraďte mi, jak se mám stát zkušebním pilotem?

Odůvodnění mé žádosti: v bojovém útvaru je strop, kterého mohu dosáhnout – zástupce velitele letky – kapitán. Člověk jako já to dál nedotáhne! Létám moc rád. Ale sloužit… Pro to nemám nadání. Ale létat mohu a mohu se ještě mnohému naučit, hlavně při létání.

Viktore Michajloviči, neprosím Vás o protekci, to nemám ve zvyku, ale o radu: jak se mám co nejjistěji dostat k cíli?

Váš oddaný Anton Blyš.“

KAPITOLA PÁTÁ

Podle dávno vžité tradice se průvod zastavil na křižovatce. Poslední kilometr na hřbitov se musel jít pěšky. Vzali věnce, rudé polštářky s připíchnutými řády a medailemi, dva mechanici vztyčili velkou Uglovovu podobiznu. Zvětšili ji narychlo podle fotografie z dotazníku. Uglov na ní byl o deset let mladší. Rozcuchaný, s nepatrným úsměvem, hleděl na lidi trochu zvysoka a s neskrývaným údivem: Nač tenhle zmatek, přátelé?

Chabarov pohlédl na rakev, zahalenou rudou látkou. Věděl, že musí spolu s kamarády vzít rakev na ramena. Pilot váhal. Před tímhle okamžikem váhal pokaždé. Prázdné, zavřené rakve ho vždycky děsily svou nepřirozenou lehkostí – kolik myslíte, že váží hrst půdy z místa neštěstí? Všechno chápal, ale zvyknout si na to nemohl, nebyl s to smířit se s tím jako s nevyhnutelnou věcí.

Viktor Michajlovič v sobě potlačil hlodavý, neúprosný pocit strachu a přistoupil ke katafalku. Vojenská hudba začala hrát Chopinův smuteční pochod. Průvod se protáhl do délky a pomalu se vydal ke hřbitovu.

Chabarov se díval na krk veliteli letového útvaru, který kráčel před ním, tíhu na rameni téměř necítil a snažil se na nic nemyslet. Cožpak to však bylo možné, když ho s Uglovem spojovalo tolik věcí – dobrých i méně příjemných.

Nikdy nebyli blízkými přáteli ani členy jedné posádky, nepopíjeli spolu, ale několik let už pracovali na společné věci na obloze nad stejným letištěm. A Chabarov mu navíc zůstal něco dlužen, a splácet teď nebylo komu.

Mořil se tehdy s pokusným větroněm. Zvedali ho na vlečném laně až do výšky tří tisíc metrů a táhli ho do určené oblasti. Tam se pilot s větroněm odpojil, zapínal raketový urychlovač a s velkým rachotem se hnal kupředu. Za tři minuty byly pohonné látky vyčerpány a bylo třeba přistát. Viktor Michajlovič provedl už jedenáct takových letů a pokaždé nebylo něco v pořádku. Musel chytračit a dělat všechno možné, aby si zachránil kůži.

To nejhorší přišlo při dvanáctém letu: urychlovač nechytl, a navíc vypověděl rychloměr. Musel jít hned na přistání. Větroň byl přetížen, palivo výbušné… Chabarov je chtěl vylít, ale jako naschvál vypovědělo nouzové vypouštění paliva. Pilot zamířil k přistávacímu pásu a se zvýšenou rychlostí začal klesat. Přistával tak, aby měl v záloze sto metrů výšky. Bylo to samozřejmě správné a prozíravé. Rychloměr nefungoval, musel letět podle odhadu, proto měl v záloze i rychlost. Když se přesvědčil, že větroň míří na pás, chtěl vysunout přistávací klapky. Protože však, jak známo, neštěstí nechodí nikdy samo, klapky se nevysunuly. Pátrat po příčině nemohl. Věděl, že rezerva rychlosti i výšky se v této situaci obrátí proti němu – dostane

se za hranici přistávacího pásu. Dělat však už nemohl nic. Cítil, jak kola větroně škrtla o beton a uvědomil si: Přistál jsem normálně. Hlavní bylo teď něco jiného: bude mu stačit přistávací pás, v jaké rychlosti jej projede?

Pás nestačil. Červený větroň, připomínající okřídlené torpédo, ujížděl šílenou rychlostí ke konci dráhy. Vyskočil do chytače – byl to kyprý, písčitý úsek za betonovým pásem. Letoun zaskřípěl, trup se rozlomil. Pilotovi se nic nestalo a čekal, uvězněný v troskách větroně, na výbuch. Zatím se nic nedělo. Dojít k němu muselo – dříve nebo později.

A teď Chabarov něco uviděl: ze stojánky se dala do pohybu stíhačka a pojížděla k místu havárie, poskakovala jako zběsilá na hrbolech a kývala se ze strany na stranu. Daleko předstihla sanitku, havarijní i požárnický vůz. Letadlo zastavilo na posledních metrech betonu, z kabiny vyskočil Uglov a utíkal k troskám. Jeho postava se v Chabarovových očích rychle zvětšovala. Už zakryl svým velkým tělem v černé kombinéze třetinu, půl a nakonec celé nebe. Vytáhl pilota z rozbité kabiny.

„Jsi celý?“ zeptal se chraplavým hlasem. „Honem, dokud to nebouchne!“

Pomohl Chabarovovi vylézt do svého letounu, sám dopadl do kabiny a roloval pryč od místa havárie.

Průvod se zastavil u hřbitovních vrat. Tady bylo zvykem vzdávat poslední poctu a pronášet projev. Na bývalém vesnickém hřbitově už bylo dávno pro tyto obřady málo místa.

Rakev postavili na dřevěné pódium a kolem naskládali věnce. Střídaly se čestné stráže, pronášely se projevy.

Chabarov je neposlouchal. Stál stranou a díval se na hustý, namodralý smrkový lesík. Projevy byly únavně jednotvárné, ve skutečnosti nic neříkaly, a nemohly především už nic změnit.

K Viktoru Michajlovičovi přistoupil Sevs. Kůži na obličeji měl žlutou a napjatou, vypadal na smrt unavený. Generální mu pošeptal: „Zase jste měl pravdu, Viktore Michajloviči!“ Chabarovovi se zdálo, že tichý, rychlý šepot generálního už přehluší i hudbu i smuteční projevy. Mlčky od něho odstoupil. Uviděl navigátora. Jeho zrzavá, jakoby řeřavá hlava svítila na slunci. Orlov žmoulal stéblo trávy a díval se mimo lidi, mimo rakev, kamsi do dálky, kam dohlédl jen on. Uviděl inženýra. Boldin vypadal velmi staře. Jeho velká tvář byla vždy vrásčitá, ale teď byly vrásky ještě hlubší a nápadnější. Pod očima mu vystoupily těžké váčky. Vedle inženýra stál radista. Edik stále vzdychal a přešlapoval. Pak uviděl Uglovovu ženu. Obličej měla opuchlý od pláče, vlasy nad ušima nedbale přichycené, ruce se jí třásly. Za Chabarovem se zastavily dvě starší ženy. „Je to nějakej mladíček,“ řekla jedna z nich. „Kdyby se to stalo ve válce, ale takhle nevědí, kdy je to potrefí!“ ozvala se druhá.

„Ta jeho moc nenaříká. Nalítal jí asi tolik, že jí to bude stačit na celý život.“

„Je ještě mladá, ta se neztratí, ale jeho je škoda.“

„Mladej, hezkej, jistě po něm zůstaly děti.“

„Pořád jen lítají! A čeká je to všechny, ale říct si nedají, aby toho nechali! Je mi jich líto!“ Pilot se otočil, přísně na ně pohlédl a potichu řekl: „Nelitujete toho správného, tenhle svou práci udělal!“ Ženy se na sebe nechápavě podívaly, umlkly a odešly. Chabarov ustoupil těžce stranou a tiše se přiblížil ke starci, který stál vedle pódia. Byl to vysoký šlachovitý člověk. Řídké, šedivé vlasy mu mírně čechral vítr. Obnošená kožená bunda na něm visela jak na věšáku. Modré, trochu kalné oči hleděly soustředěně a smutně. Chabarov ho vzal jemně kolem ramen a řekl mu do ucha:

„Tak je to, Alexeji Alexejeviči!“

Stařec mu pohladil ruku svou vyschlou, ale ještě pevnou dlaní a tiše odpověděl:

„Tak je to, Víťo..

Alexej Alexejevič byl jedním z nejstarších zkušebních pilotů v zemi. Už dlouhá léta byl v penzi. Kdysi zacvičoval Uglova i Chabarova a mnoho jiných. Na letišti neměl co dělat, při slavnostních schůzích a výročních večerech na něj obyčejně zapomínali. Bez pozvání nechodil nikam. Pokaždé když je náhoda svedla dohromady, zakoušel Viktor Michajlovič směsici pocitů: úctu, něžnost, smutek a lehký, nepochopitelný pocit viny. Všechny tyto pocity se v něm před tímto starcem spojovaly v jeden jediný.

„Slyšel jsem, že posádka je v pořádku,“ zašeptal, „stačil je katapultovat?“

„Stačil.“

„A sám to už nestačil?“

„Ne.“

„Lesa zemřel dobře, čestně, tak je to správné.“ dodal Alexej Alexejevič a sklonil hlavu.

Chabarov mlčel. Nemyslel si, že Uglov zemřel správně, ale odporovat starci nemohl, navíc v této situaci. Viktor Michajlovič jen pevněji stiskl starcova ramena. Ten to pochopil po svém a řekl:

„To je velmi důležité, Víťo, zemřít správně. Správně a včas. Pochopil jsem to teď ve stáří – je to moc důležité, možná důležitější než všechno ostatní.“

V tu chvíli spatřil Chabarov Kiru. Přišla už po začátku a teď spěchala po cestě. Vysoká, krásná, sebevědomá jako vždy, nesla ohromnou kytici krvavě rudých karafiátů. Černé šaty, černý šál přes vlasy a nachové karafiáty působily podle Chabarova příliš efektně. Viděl, jak Kira přistoupila k Uglovově ženě, rychle ji políbila, ustoupila o krok a položila kytici na víko rakve. A ještě si všiml, a to mu bylo zvlášť nepříjemné, že se hned potom rychle rozhlédla po všech přítomných. Chabarov se odvrátil. Nikdo na světě by asi v jejím chování neshledal nic odsouzeníhodného, ale on nevěřil ani jejímu smutku, ani upřímnosti její soustrasti, ani jednomu jejímu gestu…

Proslovy už končily. Vzali znova rakev na ramena a nesli ji ke hrobu. Napříč přes červenou jílovitou jámu byla přehozena dvě parašutistická lana. Chabarova napadlo: popálím si dlaně, ale pak se zastyděl za tak všední věcnost této myšlenky.

Rakev se pohupovala a pomalu klesala do hrobu. První hrsti hlíny udeřily o víko, zahřměla salva z pušek a vzápětí spustil orchestr hymnu.

A v tu chvíli, když nad hřbitovem zavládlo ticho, sjelo z nebe na zem zuřivé burácení motoru. Nízko, nad samými vrcholky stromů, proletělo stříbrné letadlo s hrotitými křídly. Přesně nad hlavami lidí, semknutými těsně k sobě, zamířil letoun, jako by se zlomil, vzhůru a hned se začal plavně točit v sérii strmých výkrutů.

Velitel letového útvaru vzhlédl k nebi – díval se neklidně a pozorně. Vzhlédl i Alexej Alexejevič a neskrýval svou radost.

I Chabarov se podíval za letadlem a pomyslel si: Začal to kroutit pěkně nízko!

Cizí ženy, které litovaly Uglovovu manželku, se také podívaly k nebi. Byly ustrašené a uskočily stranou.

Radista vzhlédl a usmál se.

A letadlo se jako střela převrátilo v syté sváteční modři nebes na záda, znovu se sneslo k zemi, znovu přešlo velmi nízko ze střemhlavého letu a zase zmizelo na obzoru, u slunce, v samém středu nebe.

Velitel letového útvaru se zamračil. Hudebníci, kteří letadlům nerozuměli, stiskli pevněji trubky.

Inženýr zůstal klidný a soustředěný. Motor pracoval normálně.

Jenom vdova, jak se zdálo, nevnímala ani letadlo, ani nebe, ani lidi…

Sesunuli do hrobu narezlou hlínu, zarovnali ji lopatami, pokryli smrkovými větvemi a pak věnci.

Naposledy zahřmělo nad hřbitovem letadlo, převrátilo se na záda a strmou svíčkou zmizelo ve výši. Hned nastalo ticho a prázdno. První zamířili k východu hudebníci, hned za nimi cizí ženy a pak ostatní.

Chabarov se na hřbitově zdržel. Nepřiznal ani sám sobě, že se nechce setkat s Kirou. Kráčel pomalu po úzké pěšince, posypané cihlovou drtí a pevně udusané, které už dávno říkali Letecká. Nápisy na náhrobcích nečetl, i tak dobře věděl, kde je kdo pochován.

Po chvíli si Chabarov zapálil a pomalu zamířil k východu. Šel kolem hrobů Ejveho, Stěklova, Tašchodžajeva, Gorelova, kolem společného hrobu Kostrová, Zavadského, Šalarina, Jakovleva a Korajana, kolem hrobů Rabizy, Solochašvili, Kozlova a Graždankina…

Kráčel pomalu, co noha nohu mine a snažil se myslet na kamarády, kteří už nikdy neuvidí nebe. Mimoděk se mu však vtírala i jiná myšlenka: A já jsem živ! Styděl se na to myslet, chtěl tu myšlenku zahnat a přehlušit, ale stále mu vířila hlavou a znovu a znovu se mu připomínala.

Chabarov si nikdy nemyslel, že je nadanější a chytřejší než ostatní, že má víc štěstí než oni, ačkoli si byl vědom své skutečné ceny – byla dost vysoká, ale ne neomezená. Chápal samozřejmě, že je ze stejně pevného materiálu jako ostatní, že má stejně pevné svaly jako jiní letci, živou a zdravou krev jako oni, a stejně jako oni je smrtelný. Přesto si nikdy nepřipouštěl myšlenku, že může zahynout při letu. Jemu se to nemůže stát! Neuměl vysvětlit, proč je v něm taková jistota, ale byla tu. Pilot prostě věděl, že se nezabije.

Vzpomněl si na slova Alexeje Alexejeviče: „Víťo, správně zemřít, to je moc důležité, správně a včas,“ a usmál se.

KAPITOLA ŠESTÁ

Termín rozhodující zkoušky odkládali už čtyřikrát. Napřed žádal vedoucí inženýr dodatečnou kontrolu všech automatických systémů. Neměl žádné zvláštní pochybnosti, ale jednoduše prohlásil:

„Aby to bylo jisté!“ Pak se zamyslel a dodal: „A pro klid duše, jde o vážnou věci“

Odborníci pracovali celou noc, ale k ránu stejně ještě nebyli hotovi.

Druhý den začalo v určenou dobu najednou lít jako z konve. Telefonovali na meteorologickou stanici. Synoptikové slibovali, že se počasí brzo zlepší, a radili jim, aby počkali. Čekali tři hodiny. Liják opravdu přestal, ale k zařízení se nedalo projít – bylo tam bláta až po kolena.

Zatímco pršelo, dostali motoráři výborný nápad. A potřebovali dva dny, aby předělali uzel závěsu raketového motoru. Vedoucí váhal, má-li dát souhlas, ale nakonec ho dal.

Když už bylo konečně všechno hotovo, seřízeno a přezkoušeno, že už to ani nemohlo být lepší, přihnal se boční vítr – silný, nárazovitý.

A Chabarov tehdy prohlásil:

„Napoprvé je lepší se takovému větru vyhnout.“

Odložili let počtvrté. Čtyřikrát přijel Chabarov na letiště zbytečně, převlékal se do obnošené letecké kombinézy, v duchu si opakoval celý postup letu, který ho čekal: takhle vlezu do kabiny, v tomhle sledu budu kontrolovat přístroje, tak budu spouštět spínače a čekat na tyto údaje kontrolních přístrojů. A když bude všechno v pořádku, musím udělat tohle, a když to bude jinak, bude třeba postupovat takhle – a všechno bylo zbytečné. Let se odkládal poprvé, podruhé, potřetí, počtvrté… Fyzicky ho to vyčerpávalo možná méně než skutečný let, ale psychicky daleko víc. Vždyť si musel pokaždé vybavovat nejen příznivé, ale i komplikované situace!

Dnes měl jít Chabarov na start popáté.

Včera večer napsal Blyšovi:

„Vážený Antone Andrejeviči!

Píši jen stručně, protože mám práce až nad hlavu. Musíte podat hlášení k rukám generálporučíka letectva Borodina. Podstatu věci vyložte ve dvou řádkách! K hlášení přiložte:

potvrzení o nalétaném počtu hodin {výpis z letové knížky),

služební hodnocení,

životopis s fotografií.

Nedoporučuji Vám, abyste se hlásil do hodnosti zkušebního pilota, raději se hlaste jako kandidát do přípravné skupiny zkušebních pilotů. Volal jsem Borodinovi, řekl mi, že nábor začne co nejdřív.

Vás samozřejmě zajímá, jakou máte šanci!? Myslím, že máte. Než začnete psát hlášení, všechno si ještě jaksepatří rozmyslete. Z Vašeho dopisu mám dojem, že máte o lecčems klamné představy. Zkušební piloti si vytvářejí životopis nejen ve vzduchu, ale i na zemi. Mylně se domníváte, že v naší nevojenské organizaci je jednodušší vycházet s vedením než u Vás v armádě. Já si tím vůbec nejsem jist!

Zvažte svou zásadovost! Myslím profesionální zásadovost. Zkušební pilot, který má v tomto směru sebemenší nedostatek, je ztracen. Moc mě mrzí, že Vám nemohu napsat pořádný dopis! V každém případě Vám radím, abyste si všechno znovu promyslel. Každý, kdo létá, má přirozeně svou práci rád. To je nezbytná podmínka, ale zdaleka nestačí pro toho, kdo se chce stát zkušebním pilotem.

Jestliže po střízlivé úvaze hlášení napíšete, zasedněte hned ke knihám a důkladně si zopakujte základní věci. Borodin nezná při přijímacích zkouškách slitování. Vždy byl a zůstane zastáncem vysoce intelektuální přípravy pilotů. Počítejte s tím, že jakékoli hazardérství je mu naprosto cizí a neuznává ho!

Přeji Vám úspěch, tisknu ruku – Váš V. Chabarov.“

Když Viktor Michajlovič skončil, šel si lehnout. Spát se mu nechtělo, ale musel. Přinutil se a usnul. Na let, který ho čekal, nemyslel a spal klidně, beze snů.

Budík zazvonil přesně v pět.

Čtyřicet minut strávil na balkóně, kde cvičil s posilovači, rozhýbával se, prostě trápil celé tělo. Pak se osprchoval. Po šesté se nasnídal, ale co jí, to nevěděl a odjel na letiště. Jel rychle a snažil se na nic nemyslet. Poslouchal motor a poznal, že mu při prudkém sešlápnutí plynu tluče motor. Hned se rozhodl, že se do toho v neděli pustí a motor seřídí.

Na startu bylo vše připraveno. Pomalu se převlékl, nařídil si přesně hodinky, ještě jednou se podíval na podrobně rozepsaný plán letu, který byl rozdělen na jednotlivé operace.

Přistoupil k němu vedoucí:

„Viktore Michajloviči, všechno jsme zkontrolovali, je to v pořádku.“

„Dobře, jdu na to,“ odpověděl pilot.

Sedl si do kabiny, přikurtoval se k sedačce a začal se připravovat ke startu. Rozhlédl se zleva doprava – všechny přístroje byly v pořádku. Zkontroloval polohu vypínačů pák, ventilů, kohoutů, přepínačů – všechno bylo jaksepatří. Pak zapjal vysílačku:

„Věžko, tady Hajka, jak mě slyšíte, kontrola spojení.“

„Hajko, tady Věžka, slyším vás výborně.“

„Rozumím.“

Pak zacvakal vypínači na levém panelu, zapjal automatické jističe. V duchu všechno jmenoval a postupně zapínal a kontroloval. Za minutu hlásil:

„Věžko, tady Hajka, jsem připraven ke spuštění!“

Země ihned odpověděla:

„Hajko, tady Věžka, spusťte motor!“

„Rozumím, spuštění provedu,“ odpověděl pilot a zmáčkl startovací tlačítko. Slyšel, jak motor zvyšuje otáčky, slyšel, jak startovací pastorek zapadl do ozubení na hlavní hřídeli motoru, zpozoroval, jak se odlepily od nuly ručičky kontrolních přístrojů. Pak začal motor vydávat jiný zvuk hluboký a vrčivý – turbína nabírala otáčky. Vtom uslyšel za zády svištění. Podíval se na přístroje: motor zabral.

Plynule posunul řídicí páku a nespouštěl oči z počítače otáček kontrolního teploměru.

Hluk narůstal, motor se dostával do chodu.

„Věžko, tady Hajka. Motor je v chodu, nahozen, všechno je v pořádku!“

„Rozumím, Hajko, zapni přídavné spalování!“

„Provedeno!“

Ohlušující rachot otřásl startovací plochou, přídavné spalování bylo zapnuto. Hajko, start povolen!“

Startuji!“ odpověděl pilot a palcem pravé ruky stiskl červené tlačítko na řídicí páce. Současně spustil levou rukou počítač palubních hodin.

Opřel se chodidly do rýhovaných pedálů, levou rukou uchopil držadlo, které tu bylo zvlášť k tomu účelu připevněno, sledoval počítač a čekal, až uplyne sto vteřin a než začnou pracovat všechny automatické okruhy a zahřmí raketový motor. Vteřiny ubíhaly pomalu, levá ruka mu začínala natékat. Ručička odpočítala osmdesát vteřin, devadesát, devadesát pět…

„Tak,“ řekl si Chabarov, ale nic se nestalo. Motor řval, paliva ubývalo, přístroj se“ chvěl, ale raketový motor mlčel.

Uplynulo sto osmdesát vteřin.

„Věžko, tady Hajka, startovací motor nezabral, vypínám základní,“ hlásil Chabarov. Země souhlasila.

Nastalo ticho. Chabarov zemdleně seděl a stále se díval na ubíhající ručičky počítače. Pak uvolnil kurty, odsunul posuvnou část krytu.

Vtom se ozvala země.

„Hajko, zpět, čekejte, celý cyklus vypnutí je tři minuty dvacet!“

Ušklíbl se. Teď, kdy hlavní motor byl vypnut, úplný cyklus vypnutí automatů ho nezajímal. Kdyby se raketový urychlovač přece jen zapojil, vymrštilo by ho to jako štěně a přitisklo plnou váhou letounu k zemi. Chabarov ale neodporoval, zůstal poslušně sedět, počkal, až uplynul určený čas, a pak teprve vylezl.

Poodešel od zařízení, lehl si do trávy, pomalu pokuřoval a koukal do nebe.

Celou dobu mu nedalo pokoj blokování kormidla: co jestli vynechá, nevypne se v určeném okamžiku a on zůstane v neřiditelném letounu bez výšky! Nakonec ho vypekl raketový motor! To nečekal. Nebe bylo bledé a klidné. Zahodil cigaretu a vrátil se k přístroji. Musel se přece dozvědět, co se stalo.

Letoun obklopili mechanici a první, co Chabarov uslyšel, byl přeskakující hlas vedoucího:

„K čertu s takovými pracanty! Za tohle by je měli hnát před soud!“

Šedivý, podsaditý elektrikář se snažil něco nesměle namítnout:

„Kdo to mohl vědět, porouchal se rozdělovač, sám to vidíte, stokrát nic a teď jako naschvál…“

„Vůbec nevím, jestli se porouchal rozdělovač, nebo jestli jste ho vůbec nezapojili!“

„Ale jak to? Porouchal se, to je jasné!“

„Mně to ale není jasné, rozumíš!“

Chabarov vzal vedoucího za rameno:

„Proč se tak rozčilujete? Já nekřičím, tak proč křičíte vy? Rozdělovač se mohl klidně porouchat. Bude zapotřebí nasadit na něj lehkou pružinovou pojistku a teď by stačila obyčejná gumička. Zajistíme ho“

Vedoucí se hned uklidnil.

„Stydím se před vámi, Viktore Michajloviči! Tolikrát jsme vás trápili čekáním a teď zase kvůli téhle hlouposti nevyšel start. To je k vzteku!“

„To se stává,“ řekl Chabarov, „ať doplní palivo, ať připevní gumičku a sjedem to ještě jednou.“

Znova byl start, neklidný hlas ze země odpovídal na jeho hlášení, znovu ubíhala ručička počítače, nohy opřené do rýhovaných pedálů ho brněly, celý napjatý, nepřirozeně ztuhlý čekal na trhnutí, rachot a náraz…

Trhnutí nebylo prudké a rachot ani neslyšel. Letoun se rozjel po kolejnicích, rychle nabral rychlost, vznesl se do vzduchu, letěl kupředu a Chabarovovi se zdálo, že zaslechl dvojí cvaknutí: uvolnilo se blokování křidélek a výškového kormidla. Pilot pocítil, že řídicí páka ožila, dala se lehce ovládat. Spokojeně si oddychl a přejal letadlo od velmi jemných, dovedných a dokonalých automatů, které byly přece jen cizí, do svých rukou. A tím vlastně pokus skončil. Dál už následoval naprosto obyčejný, běžný let s normálním přistáním.

První let skončil. Celý program mu však zabral ještě mnoho času. Provedl šestnáct startů ze startovacího zařízení. Zkoumal možnost stoupání pod různými úhly, vypracoval metodiku úkonů pro piloty, kteří měli přijít na jeho místo, pečlivě rozebral a zhodnotil práci všech automatů.

Všechno ale nešlo jednoduše.

Při devátém letu ho přece jen zklamalo blokování řídicích kormidel. Už ve vzduchu Chabarov zjistil, že řídicí páka je nehybná. Polil ho pot. Přinutil se ke klidu, jemně manipuloval s vyvažovači klapkou a začal s letounem stoupat. Potřeboval výšku alespoň dvě stě metrů… Mozek zatím horečně pracoval: co se mohlo stát? Kousek za kouskem prosvěcoval schéma. Dostal se až k pojistnému automatu. Mohl vynechat? Ne. Mohl se vypnout? Mohl! Natáhl se co nejdál vlevo a uviděl, že automat je vypnut. Zapnul ho a řídicí páka hned ožila. V tu chvíli pochopil, že ho sám bezděčně vypnul – zavadil o něj, a tak se to stalo.

Když sestavoval oficiální písemné hlášení, napsal:

„Systém se osvědčil. Dá se využít při létání, ale je zapotřebí…,“ a ve čtrnácti bodech jasně vypočítal, s čím musí pilot počítat, co musí předvídat, vědět a čemu musí rozumět. Pak následovaly připomínky – bylo jich dvaasedmdesát – pro konstruktéra, provozní zaměstnance (uvedl případ s rozdělovačem), pro zkušebního pilota, tedy pro něj (uvedl případ s vypnutím pojistného automatu). Když večer podepsal všechny exempláře načisto sepsaného hlášení, hlásil veliteli:

„Fjodore Pavloviči, program byl splněn! Všechno je v pořádku!“

„A co ‚sud‘?“ zajímal se Kravcov.

„Co by – sud je sud. Bylo z toho hodně strachu, málo radosti, ale létat se s tím dá.“ A hned se zeptal: „Co říkají u Sevsa?“

„Zatím se vykrucují. Začali už ale také pracovat, nebo sis snad myslel něco jiného?“

„Nemyslel, co jim zbývá? Letoun se musí stejně dokončit. Práce už hodně pokročila a nastrkala se do toho spousta peněz!“

KAPITOLA SEDMÁ

Dny, které začínaly pohovory, nemohl vystát. Vedení však žádalo, aby se dostavil, a tak se nedalo nic dělat.

Viktor Michajlovič zaklepal, a když uslyšel krátké, úsečné „Dál!“, vešel. Uklonil se a rychle zhodnotil situaci: jako obvykle, v pracovně nebylo nic zbytečného. Na široké poličce se lesklo asi patnáct skvěle provedených modelů různých letadel. Na stolku stálo v řadě pět různobarevných telefonů. Ze zdi, z fotografie v kovovém rámečku, se povzbudivě usmíval Čkalov.

Velitel letového oddílu se tvářil zachmuřeně. Chabarov už ho dávno podrobně prostudoval. Teď čekal, jakým tónem začne rozhovor – oficiálním, polooficiálním nebo přátelským. Každá varianta byla možná. Ze všeho nejvíc nenáviděl oficiální rozhovory.

„Výborně, tak jsi tady! Sedni a povídej! Viktore Michajloviči, co jste to tam měli s Alexandrovem?“

Je to jasné, rozmluva bude polooficiální, pomyslel si Chabarov a odpověděl otázkou:

„Co mám vlastně vyprávět – to hlavní, nebo to kolem: on řekl, já jsem řekl, on řekl?“

„Napřed to hlavní!“

„Dobře. V závěru o Alexandrovových umělých horizontech jsem zcela jasně napsal, že celý přístroj je na… Samozřejmě že jsem nepoužil tak ostrého výrazu, ale smysl byl stejný. Uspořádání je dobré, přesnost také, přístroj je to spolehlivý. Stále jsem však přesvědčen, že při jeho konstrukci došlo k základnímu omylu. Na škále před letcem je silueta nehybného letadla a kolem něj se pohybuje nebe. Teoreticky to vypadá správně: buď se pohybuje vagón podél telegrafních tyčí, nebo podél vagónu ubíhají tyče, to je stejné. O ubíhajících tyčích se píše i v umělecké literatuře. Já mám ale námitky proti tak svévolnému principu reversibility pohybu na umělém horizontu. Napřed jsem protestoval písemně v závěrech a včera ústně, to je všechno.“

„Ne, to je podle mého teprve začátek. Jak jsi protestoval, Viktore Michajloviči?“ zeptal se Kravcov a podíval se mimo Chabarova.

„Velmi ostře.“

„Přesněji?“

„Řekl jsem asi tohle: ‚Divím se, že se v takových učených hlavách mohla vylíhnout takováhle tmářská myšlenka. S takovým přístrojem se dá létat jen tehdy, když člověk potlačuje sebe samého, své návyky.“

„A tady tě Alexandrov přerušil?“

„Ano, ale tady končí rozumné argumenty a začínají emoce. O tom mám také referovat? Alexandrov se najednou rozeřval, že se vykašle na psychologii a na celý rozmazlený letecký sbor. A hned prohlásil: ‚Když se může zajíc naučit bubnovat, tak letce stvořil pánbůh tak, aby si zvykli i na složitější přístroje!‘ Pak jsem ho požádal, aby přestal řvát – to přece nesvědčí o jeho inteligenci, že? –, a sám jsem se pokusil vysvětlit, jaký je rozdíl mezi cvičeným zajícem a průměrným pilotem. Bohužel se mi to nepodařilo, vpadl do toho Alexandrov a najednou mi začal připomínat, že je generálplukovník, inženýr a tak dále. Nechal jsem ho při tom, ale pokusil jsem se mu jasně vysvětlit, že v tomto případě ani jeho titul, ani hodnost nemají s věcí co dělat. Znovu se mnou nesouhlasil a žádal, abychom – Boldin a já – ihned opustili zasedání…“

Velitel vzdychl. Vytáhl z pomačkané krabičky cigaretu a zapálil si. Pak se podíval Chabarovovi přímo do očí:

„Pořád tě ještě neomrzelo předvádět se před vedením? Nejsi už přece žádný kluk! Dostals jaksepatří za vyučenou a pořád ti to nestačí? Že nesouhlasíš s Alexandrovem, to chápu. Napsal jsi v tom smyslu závěr? Na to máš svaté právo! Ale proč pořád tak riskuješ? Nebo chceš snad Alexandrova převychovat? Řekni mi, prosím tě, upřímně: čehos tím divadlem dosáhl? Dnes ráno volal Alexandrov velitele střediska a žádal, abychom na tebe působili z administrativního i společenského hlediska! Máš to zapotřebí?“

Chabarov si nevšímal velitelových otázek a zeptal se:

„Má Alexandrov nějaké připomínky k údajům z mých letů?“

„To je právě ono – ke tvé práci nemá žádné připomínky. Dokonce prohlásil, že všechny záznamy přístrojů, filmy, jsou vynikající. Jenže jaký je závěr – objektivní fakta nehovoří ve tvůj prospěch, ale v jeho!“

„Pokud ovšem nepřihlížím k tomu, za jakou cenu byly tyto údaje získány!“

„Já ti rozumím, co chceš říci: jestliže jsem letěl s jeho přístroji výborně já, to ještě vůbec neznamená, že to může opakovat kdokoli z pilotů! Je to tak?“

„Ovšem! Sériové přístroje se nevyrábějí pro zkušební piloty, ale pro řadové piloty! To za prvé. Ale je tu ještě za druhé, a to je mnohem důležitější: piloti tu přece nejsou pro přístroje, ale právě naopak! Nemám pravdu?“

„Máš! Ale jen v tomhle,“ velitel bouchl roztaženou dlaní do stolu, „a pokud jde o to ostatní, ať se ti líbí nebo ne: na poradě u Alexandrova ses nezachoval právě nejlíp!“

„Můžu se na něco zeptat, Fjodore Pavloviči? Od kdy – tedy jakým titulem počínaje nebo jakou vojenskou hodností – má člověk právo na sprosťáctví?“

„Co to povídáš?“

„Alexandrov je generálplukovník, doktor věd, profesor a vynikající odborník na gyroskopy, jeho konstruktérská kancelář má oprávněnou autoritu a tak dále. Ale on sám není pilot a nikdy jím nebyl, a proto nemůže ani vědět, ani chápat, ani cítit to, co vím, chápu a cítím já! Alexandrov se mnou nesouhlasí. Prosím, připravíme kontrolní lety, pozveme piloty různé kvalifikace, porovnáme subjektivní závěry a objektivní údaje, které zaznamenaly přístroje. Pozveme si lékaře, ať mě od hlavy k patě olepí snímači a zaznamenají, jestli je to vůbec možné, výdej nervové energie s novým a starým umělým horizontem! Tomu bych říkal vědecký, seriózní přístup, hledání pravdy! Ale včerejší porada? To bylo jako na trhu!“

„A ty, Viktore Michajloviči, jsi byl jako jedna trhovkyně!“

„Děkuji vám, Fjodore Pavloviči, za vysoké uznání!“

„Jen se nezlob, říkám ti čistou pravdu!“

„Já se vůbec nezlobím, ale právě jste řekl, že jsem byl jako jedna trhovkyně. Myslím, že byste měl totéž opakovat Alexandrovovi a všechno by bylo v pořádku!“

„Ty jsi ale beran!“

„Vůbec ne, já jsem úplně normální. Jenže Alexandrov nikdy neuslyší to, co jsem slyšel teď já, to je to nejhorší! A zbytečné! Kdyby šlo každému především o věc, kdyby si každý víc vážil sebe samého, míň se klepal, když zazvoní přímá linka, žilo by se jako ve svátek!“ Chabarov se podíval na hodinky: „Musím se připravit k letu, Fjodore Pavloviči. Dostanu důtku nebo jak to vlastně bude?“

Velitel se nasupil. Všechno mu bylo až příliš jasné. Byl to starší člověk, hodně zesílil, ale není to tak dávno, co byl vynikajícím zkušebním pilotem! Kravcov vůbec nepochyboval, že Chabarov má pravdu. Někde v hloubi duše mu záviděl: teď si odejde, převleče se do kombinézy a poletí si! Porady, telefony, diplomacie – to všechno bude mimo něho! Bude jen on a letadlo! Že to není lehké? Možná, ale ne vždycky. Ale nikdo ho nemůže otravovat ani zdola, ani shora. Tam neexistují žádné kompromisy. Když pracuješ jaksepatří, budeš žít! Sláva a vyznamenání – to už je jiná otázka. Tady moc závisí na štěstí. Ale i kdyby se na zemi dělo cokoli, jedno ti nemůže upřít nikdo: pokud „žiješ, vítězíš!

A velitel věděl z vlastní zkušenosti, jaký je to pocit a odměna!

Hořet ve vzduchu, to není maličkost. Fjodor Pavlovič to zná a nezapomíná.

Letět domů s jedním motorem? To také zná.

Se zaseknutými křidélky se těžko manévruje – i tohle Fjodor Pavlovič zná. Zažil si své.

Seskok padákem z letadla, které se rozpadlo? Zažil to dvakrát.

Ale ten nádherný pocit, vracet se a vědět, že to dokázal, vyhrál a dostal se z toho, nepropadl panice, vyvázl z toho i tentokrát!

Fjodor Pavlovič se vracel domů sedmnácttisíckrát… Nezapomněl na nic –

„Tak jak to bude?“ zeptal se Chabarov a pomalu vstával ze židle.

Velitel na něj pohlédl – pilot se usmál.

„Důtka za nespolečenské chování – aby se neřeklo, a basta!“

„To nic není, Alexandrov se bude zlobit!“

„Viktore Michajloviči, nech toho! Oba máme co dělat!“

„No, jak je libo,“ a Chabarov zmizel.

Přijel do domku pilotů, vytáhl, ze skříňky obnošenou kombinézu. Původně byla tmavomodrá, ale teď byla už vybledlá, světle modrá. Chabarov nosil rád svůj otřepaný mundúr, připadalo mu, že jeho obnošenost je zárukou spolehlivosti, uklidňující solidnosti. Pečlivě roztáhl nohavice a vklouzl do nich oběma nohama najednou.

Myslel na let, který měl před sebou. Na starém cvičném letadle byla instalována palivová nádrž nové konstrukce. Tuhle chytrou věcičku vymysleli inženýři. Měla spolehlivě zásobovat motor palivem v jakékoliv poloze: v normální i převrácené, při pozitivním i záporném přetížení. Chabarov se měl teď přesvědčit, že výpočty konstruktérů jsou správné, že palivová nádrž je spolehlivá a funguje bez poruch.

Taková práce samozřejmě neodpovídala jeho kvalifikaci. Těch pět letů mohl klidně provést někdo ze začínajících zkušebních pilotů. Chabarov měl však zásadu: nikdy neodmítat žádnou práci, ať byla jednoduchá nebo složitá, když ji považoval za užitečnou. Provedl už dva kontrolní lety a teď se připravoval ke třetímu.

U letounu ho uvítal inženýr:

„Letadlo je připraveno k letu, všechno je v pořádku, množství paliva v hlavních nádržích odpovídá danému úkolu. V přídavné nádrži je dvě stě litrů.“ Inženýr se tvářil nějak sklesle a také tak mluvil.

„Co je s tebou?“

„Ale to nic,“ odpověděl stručně a dodal, „místo experimentátora ze šesté laboratoře s tebou poletí motorář. Dal jsem mu potřebné instrukce“

„Dispečer ví o změně posádky?“

„Ano, řekl jsem mu to.“

„V pořádku.“

Viktor Michajlovič si začal prohlížet letadlo. Nepochyboval o tom, že všechno, co mělo být zkontrolováno, už dávno pečlivě prohlédl pozemní personál, ale osobní prohlídka letadla jeho velitelem se už dávno stala v letectvu tradicí, nebo dokonce rituálem a Chabarov ho nikdy neporušil.

Podíval se do kabiny: žádné cizí předměty tam nebyly, kurty byly v pořádku, řemínky na pedálech také, ale podlaha byla zase jako v chlívku. Chabarov nic neřekl. Vystihl chvíli, kdy motorář, který měl letět místo experimentátora, poodešel od letadla, nabral z protipožární krabice hrst písku a hodil ji pod zadní sedačku.

Zapsal se do knihy technického ošetření letadla a začal si oblékat padák. Inženýr mu při tom pomáhal.

Viktor Michajlovič spustil a vyzkoušel motor a požádal rádiem o povolení vyjet na start. Za deset minut byl v určeném pásmu.

Pod ním byla země – barevná, tichá, nepravděpodobně čistá. Vedl letadlo tak, aby měl řeku zprava a silnici zprava. Pohlédl zběžně na přístroje a nařídil motoráři:

„Otevři přídavnou nádrž!“

Motorář odpověděl:

„Provedu, nádrž je otevřena.“

„Vypni hlavní motory!“

„Provedu, hlavní motory jsou vypnuty.“

Chabarov spustil palubní hodiny a udělal poznámku do bloku.

„Začínám první část. Skluzová zatáčka.“

„Rozumím,“ ozval se motorář.

Po levé nepravidelné zatáčce následovala pravá, pak znovu levá. Pak provedl řadu pádů, silně převracel letadlo z křídla na křídlo. Motor pracoval pravidelně.

„Přemet,“ upozornil Chabarov motoráře a začal rozběh. Přitáhl k sobě řídicí páku jen o něco pomaleji, než bylo nutné. Země se začala poznenáhlu ztrácet, až zmizela docela. Pilot si stáhl na oči brýle. Před sebou neměl nic než nebe. Pocítil, jak se stroj obrátil na záda a uviděl, že se před kabinou znovu objevil horizont. Pak odtáhl páku jemně od těla a hned ucítil, jak se mu kurty zařezávají do ramen a nohy kloužou z pedálů. Z podlahy, I která byla teď tam, kde byl před chvílí strop, začalo padat drobné smetí. Podíval se do zrcátka a spokojeně se usmál. Motorář si otíral obličej a nevypadal zrovna nejlíp.

Chabarov snížil otáčky a přešel do rychlého střemhlavého letu. Pak celý manévr opakoval ještě jednou.

Pak provedl sérii svíček a nepravidelnou spirálu.

Když už se blížil k letišti, zeptal se Viktor Michajlovič motoráře:

„Co si pořád mneš oči?“

„Mám je plné prachu.“

„Prachu? To je nepříjemné,“ politoval ho a dodal, „ale na kohouty vidíš?“

„Vidím.“

„Zavři základní nádrže!“

„Provedu, nádrže jsou zavřeny.“

„Zavři přídavnou nádrž!“

„Provedu, nádrž je zavřena,“

„Jsi chlapík, díky.“

Na zemi se Chabarov zapsal do knihy technického ošetření letadla. Oznámil inženýrovi, že všechno je v pořádku a zamířil k domku pilotů.

U hangáru ho dohnal motorář:

„Promiňte, Viktore Michajloviči, že to takhle dopadlo…“

Chabarov pohlédl na motorářův obličej: vypadal, jako by ho někdo napudroval šedým prachem. Řekl mu shovívavě:

„To nic, to se stává. Je to opravdu moc nepříjemné. Jdi a umyj se.“

KAPITOLA OSMÁ

Bylo to už více než rok a Kira se v myšlenkách stále vracela k tomu, co se stalo, snažila se vzpomenout si na všechno, promyslet to znovu a zvážit, ale nedařilo se jí to. Pokaždé, když začala vzpomínat, myšlenky se jí začínaly plést, neřadily se jedna za druhou, ale přeskakovaly od jedné věci ke druhé a místo souvislého sledu událostí před ní defilovaly jen jednotlivé, nesouvislé, jakoby náhodně seřazené záběry.

Kira pracovala v knihovně. Byla mladá, zvyklá na pozornost. Jakmile vydávala knihy, stála před ní fronta. Muži jí říkali věci, které nijak nesouvisely s literaturou, podstrkávali jí s knihami lístečky a jeden podivín, mimochodem velmi milý, se ji snažil okouzlit těmito verši:

Stratosféra tvých jasně modrých očí

jasný plamen tvých smějících se úst.

Tváře svých ctitelů si pamatovala špatně. Všichni jí připadali v něčem podobní: jedni mladší, druzí starší, jedni kudrnatí s bujnými účesy, druzí plešatí…

Knihovna a svět, ve kterém žila – to je jen dočasný stav, je to jen jeden stupeň – tak se Kira rozhodla, když se nedostala na institut a šla pracovat.

Jak se ocitl u pultu, toho si nevšimla. Uviděla ho až tváří v tvář. Černé cikánské oči, rovný nos, tvrdé rty, široká brada s rýhou uprostřed.

Oslovil ji:

„Prosím o druhý díl Plechanova, druhý díl. Marxovy Teorie nadhodnoty, Lunačarského O umění a ještě od Ilfa a Petrova Zlaté telátko!“

„Tolik knih najednou vám nemohu půjčit!“

„Proč?“

„Nejde to.“

„Za dva dny je vrátím.“

„Přesto nemohu.“

„Dnes je pátek, v pondělí je vrátím.“

Nakonec ustoupila.

V pondělí přinesl všechny knihy kromě Ilfa a Petrova, Z každé knihy vyčuhovaly záložky – bílé, modré a žluté. Zdvořile poděkoval a poprosil o další.

„Třetí díl Teorie nadhodnoty, Anti-Dühring, Kuhn Mýty starého Řecka.“

Vyčítavě se na něj podívala.

„Ale já jsem přece dodržel slovo! Chci je na dva dny.“

A Kira mu zase vyhověla.

Po několika letech si na tu příhodu vzpomněla a zeptala se:

„Vito, jak jsi to všechno stihl přečíst?“

„A kdo ti říká, že jsem ty knihy přečetl? Strkal jsem do nich jen záložky.“

Kira se zasmála:

„A já husa jsem si lámala hlavu a uvažovala, co jsi zač!“

„To je v pořádku,“ řekl jí, „víš, jak to říkal Suvorov? Překvapit a zvítězit!“

Překvapil ji hned, ale nezvítězil nad ní hned, až později.

Setkali se asi po třech letech. Z knihovny Chabarov zmizel najednou, bez rozloučení. Kira se na něj opatrně vyptávala, ale marně. Zmizel a konec.

Jednou ho nečekaně potkala na ulici. Poznala ho hned, první se k němu přihlásila a podala mu směle ruku:

„Dobrý den, Chabarove! Pamatujete se na mě? Poznáváte mě?“

„Modrý pták zamával křídly a jeho srdce, zaskočené náhlou něžností, začalo bušit rychle a pravidelně jako dobře namazaný šicí stroj Singer… Dobrý den, Kiro, vás může nepoznat jen slepý nebo socha!“

„To se podívejme, vůbec jsem nevěděla, že jste tak výřečný!“

„Někdy se mi to stává. Jestli chcete, budu se o vás hned ucházet?“

„A vy to umíte?“

„No, jak bych vám to řekl, myslím si, že každá husa se v duchu považuje za páva!“

Vzal ji podpaží a vedl ji přímo přes velké náměstí, po kterém se nesmělo chodit, ale jen jezdit. Pískali na ně tři milicionáři. Dva k nim přiběhli a Chabarov začal vykládat takové nesmysly, tak bezvadně to hrál, že se oba zrudlí a rozzlobení ochránci pořádku začali nakonec smát s Kirou. A ta se smála, až jí tekly slzy.

Pak se ocitli v jakési restauraci – vařili tam nemožně, ale jim to nevadilo a byli veselí. Pak ji najednou zatáhl do zoo, přinutil ji, aby se svezla na velbloudu a pak na čertově kole. Kiře se zatočila hlava. Ke konci přestávala Chabarova poslouchat a znenadání ho požádala, aby ji doprovodil domů. Odvezl ji taxíkem a odměřeně se s ní rozloučil. Doma o samotě si Kira pomyslela:

„Nemá to v hlavě v pořádku!“

Druhý den po šesté hodině někdo zazvonil – hlasitá a důrazně. Rozespalá Kira se zeptala:

„Kdo je to?“

„Zásilka pro Kiru Andrejevnu,“ ozvalo se za dveřmi.

Otevřela. Na schodišti stál urostlý mladík v černé bundě se skvrnitou, rezavou kožešinovou podšívkou, v pořádných holínkách zvláštní fazóny. U jeho nohou se tyčilo cosi velkého a bílého.

„Prosím,“ řekl mladík, „major Chabarov mi přikázal, abych to doručil v 6.45 hodin. Přeje vám dobré jitro a vzkazuje, že v 17.30 zavolá!“

„Kdo jste?“ zeptala se Kira.

„Já jsem mechanik Alexejenko. Jestli chcete něco vzkázat – prosím.“

„Ne, není třeba! Děkuji.“

Mladík odešel s chápavým úsměvem. Kira vtáhla zásilku dovnitř. Sundala papír –– byl to obrovský květinový koš. Ale jaký! Samé velké červené karafiáty– A to byl začátek března – studený, se sněhovými metelicemi!

K držadlu byl připevněn lístek:

„Probuď se, usměj se a nemrač se! Přistání – 16.30 hodin. Spojení navážu v 17.30 hodin. Myslím to vážně, však uvidíš! V. Ch.“.

Byl pozorný a štědrý.

Kira ho seznámila se svou nejlepší přítelkyní Soňou. Chabarov se jí nelíbil.

„Myslí si, že si může dovolit víc, než ostatní a proč? Řekla o něm, „má moře peněz, tím je to! Ten by měl být obyčejným inženýrem!“

„Ale on ty peníze přece neukládá, ale utrácí,“ zastávala se ho Kira.

„Jak to můžeš vědět? A co o něm vůbec víš? Že si umí namlouvat? Dejme tomu. A co dál?“

Kira se nepřela, pomyslela si, že jí Soňka závidí, a proto je taková. Pak se Kira zeptala Viktora Michajloviče, jak se mu líbila Soňa.

„Je nafoukaná jako pávice, myslí si bůhvíco. A oči má neupřímné.“

Kira měla mladšího bratra Kosťu. Pokládala ho za smolaře a moc ho litovala. Chabarov ho nemohl vystát. Příživník, parazit, darmožrout – jinak mu neřekl. Neřekl mu to sice nikdy do očí, většinou prostě mlčel, ale před Kirou se svým názorem netajil.

Jednou k ní Kosťa zašel, když nebyl doma. Jako vždycky spěchal a hned ode dveří vypálil:

„Kirjucho, pomoz mi! Nutně potřebuju dvě stovky! Ale na dlouhodobý úvěr – musím zaplatit dluhy!“

Kira, která nesnesla, aby jí někdo říkal Kirjucho, pro pořádek bratrovi vynadala, ale peníze mu dala.

Dopadlo to tak, že právě v tu chvíli, kdy položila na stůl dvě úplně nové stovky, vešel do pokoje Chabarov. Vrátil se z letiště. Nikdy se nezajímal, za co a kolik Kira utratí, ale teď se zeptal:

„Nač potřebuje ten chuligán peníze?“

„Mimochodem – ten chuligán je můj bratr, Víťo! Poprosil mě o půjčku!“

„Napřed se musí naučit vydělávat, pak si může vypůjčovat!“

Vtom se ozval Kosťa:

„Snad nezchudnete, když dáte příbuznému mizerné dvě stovky!“

Chabarov zařval:

„Mlč! Ještě budeš vtipkovat – mizerné dvě stovky! Hned ti ukážu, jak se ty mizerné stovky vydělávají!“

Shodil ze sebe koženou bundu, strhl košili, tričko, dusil se přitom vzteky a zasípal:

„Jen se pokochej!“

Chabarov měl obě ramena plná fialových modřin a podlitin. Sahaly mu až na záda a na prsa.

„Co je to?“ polekala se Kira. „Co se stalo?“

„To je od padáku! Rozumíš? Takovýhle suvenýr mi nechají popruhy od padáku, když si vydělávám mizerné dvě stovky a kroutím se vzhůru nohama ve vývrtce, rozumíš?“

Kosťa začal mumlat nějaké omluvy a snažil se zmizet.

„Zpátky! Peníze polož na stůl!“ vykřikl Chabarov.

Kira potom dlouho plakala. Když se Viktor Michajlovič uklidnil, snažil se ji utěšit:

„Já se nemohu smířit s tím, co nenávidím! Promiň mi to! To, co jsem řekl, mi, prosím tě, promiň!“

Chabarov netrpělivě čekal, až Kira dokončí ten svůj historicko-archivářský institut. Říkal jí:

„Až to všechno zvládneš, budeme mít syna!“

Kira všechno zvládla a porodila Andrjušku. Chabarov ho miloval a nemohl se smířit s tím, že syn, podle jeho názoru, roste moc pomalu.

Když mu byly dva roky, přitáhl Chabarov domů lyže s pérovým vázáním. Bylo uděláno na objednávku v leteckých opravářských dílnách. I boty byly šité na míru. Všechno to stálo moc peněz a dalo hrozné shánění.

„Ty ses zbláznil!“ vykřikla Kira, „tyhle věci pro něj přece ještě nejsou!“

„To nevadí, jen ať si zvyká!“

Jednou přišla na návštěvu Kiřina přítelkyně Soňa – ta která neměla Chabarova v lásce. Kira nebyla doma, o čem se ten večer bavila s Viktorem Michajlovičem, to samozřejmě nevěděla. Když přišla domů, hned poznala, že má Víťa špatnou náladu.

„Co je s tebou?“

„Tak,“ odpověděl Chabarov, „čím byl tvůj otec?“

„Tak to, čím?“ divila se Kira.

„Čím byl, jaké měl povolání?“

„To potřebuješ do dotazníku?“

„Ne. Chci to vědět.“

„Otec absolvoval Timirjazevovu akademii. Celý život se zabýval problematikou pěstování ovcí a pokládal to za nejdůležitější věc na světě.“

„A za co dostal hodnost generála?“

„Jakou hodnost generála? Pracoval na ministerstvu, byl členem hlavní správy a kolegia.“

„To je moc zajímavé! Ta tvá Soňa mi totiž dnes vysvětlila, že jsi generálská dcera a že na to nesmím zapomenout.“

„Když chceš, tak otec byl skutečně generálem – pokud jde o závažnost práce, rozumíš?“

„Takhles to vysvětlila Soně?“

„No a co na tom?“

„Je to hloupé. Takhle nesmyslně a naivně lhát, to je hloupost!“

Ten večer se pohádali. A Kira stejně nepochopila, co Chabarova tak rozzlobilo a vyvolalo jeho zlá slova.

„Podívej se, Kiro, jestli mi ještě jednou tak hloupě zalžeš, je konec, dej si pozor!“

Jednou uklízela a našla na jeho stole papír z velkého bloku, popsaný jeho výrazným rovným písmem. Začátek a konec chyběl a Kira nemohla pochopit, co to je: žádost, poznámky nebo referát. Stálo tam:

„… trvám na tom: v zemi, kde neexistuje negramotnost, kde se vydává v obrovských nákladech periodický tisk – to je pouhá ztráta času, anachronismus nejtěžšího kalibru. Ale ještě víc mě překvapuje, proč, vy, zaměstnaní lidé, ztrácíte čas a energii, unavujete své mozkové závity zkoumáním a posuzováním otázky? Řekl to nebo neřekl, kdy, komu, za jakých okolností? Co se tady dá zjišťovat? Kdybyste se mně zeptali hned, řekl bych vám: Řekl jsem to! To je můj názor a nemám důvody, abych se s ním tajil! A všechno by bylo jasné! Domnívám se, že moje spolehlivost, když už máte potřebu ji kontrolovat, může být zhodnocena jinými metodami a hledisky. Ověřte si, jestli jsem čestný v hodnocení techniky, kterou ověřuji! Najdete-li v mém hodnocení sebemenší nedostatek, neobjektivnost nebo kompromisy, prosím, potrestejte mne! Zjistěte si, jestli jsem dostatečně zásadový v přístupu k práci i k lidem, jestli jsou mé formulace v závěrech, které podepisuji, dvojaké, alibistické! Jestliže zjistíte, že jsem bezzásadový, potrestejte mě, vyhoďte mě! Cožpak nechápete, že člověka je třeba posuzovat podle jeho činů a podle práce? Nevidíte snad, co je podstatné a co vedlejší? Máte snad právo ponižovat lidskou důstojnost značně pochybnými metodami řízení?…“

Večer, když se Chabarov vrátil domů, Kira se ho zeptala:

„Máš nějaké starosti, Víťo?“

„Jaks na to přišla?“

Kira mu ukázala list z bloku. Ušklíbl se a řekl:

„V podstatě to byl plodný romantik jako Honoré de Balzac, zjemnělý jako Stendhal, ale nikdy neztrácel čas mezi jednotlivými lety a chrlil jednu knihu za druhou. Svět sice ještě neznal jeho jméno, ale to napraví čas. Svět na něj nezapomene!“

Žili spokojeně. Za celých deset let neměla Kira nejmenší příčinu pochybovat o tom. Jistě, docházelo k nedorozumění a k nepříjemnostem, ale nevyžaduje snad společný život dvou lidí neustálé vzájemné ústupky? Kira ustupovala snadněji, pro něj to bylo těžší, ale v podstatě byli spokojeni.

V prvních letech dělaly Kiře starosti jeho neustálé úspěchy u žen. Vlastně ani ne tak úspěchy, ale to, že se musel líbit!

Zlobilo ji, že mu to dělá dobře. On, který tak ironicky hodnotil svou rychle vzrůstající popularitu, se začal najednou hloupě usmívat a naparovat při pohledu nějaké pěkné kůstky!

„Víťo, to přece není možné, vždyť je to školačka!“

„Myslíš?“

„To vidí i slepý!“

„Rozumím, přepojuji.“

Brzy se ale Kira přesvědčila, že je to jen koketování, a uklidnila se. Od té doby ji nikdy nenapadlo, že by jejich soužití mohlo něco ohrozit.

Stalo se to naprosto neočekávaně.

Kira otěhotněla podruhé. Když mu to řekla, měl radost.

„Právě včas, aby nebyl z Andrjušky jedináček a mazlíček! Jedno dítě v domě nestačí!“

Kira si ale myslela, že Andrjuška stačí. Nic neříkala, ale myslela si to. A tak za pár dní řekla Viktoru Michajlovičovi, že jí lékaři radí přerušení těhotenství, protože není něco v pořádku.

Chabarov se vylekal a chtěl zalarmovat všechny lékaře. Kira sice vzdychala a ujišťovala ho, že se toho zákroku strašně bojí a že zatím bylo všechno v pořádku a obešla se bez lékařů. Nakonec ale řekla:

„Když je to tak, nedá se nic dělat. Nežijem přece ve středověku a snad to dopadne dobře, i když…“

Viktor Michajlovič ji nakonec litoval a začal ji uklidňovat:

„Neznám ani jednu ženu, která by to nezažila! Nic si z toho nedělej, když to musí být, nedá se nic dělat!“

A tak si nepozorovaně vyměnili role. Kira teď říkala:

„Poprvé je to asi vždycky hrozné…“

Chabarov ji uklidňoval:

„Když by se to mělo brát takhle, museli bychom se bát i žít!“

Kira ležela na chirurgickém oddělení gynekologické kliniky. A Chabarov narušoval zvyky této nemocnice, byl u ní dvakrát denně, nosil jí dopisy, květiny, bonboniéry, prostě to nejlepší, co bylo.

Když se ale Kira vrátila domů, hned na prahu pochopila, že šťastný život skončil. Chabarov byl pozorný, o všechno se staral, ale nebyl to on. První tři dny se nic nedělo. Teprve za týden, když už byla Kira podle jeho názoru v pořádku, si sedl proti ní ke stolu a zeptal se jí:

„Kiro, kdys měla první potrat?“

Podívala se na něj a pochopila, že lhát nemá smysl. Točila snubním prstýnkem, který jí byl teď velký, dívala se stranou a řekla:

„To už je dávno. Proč to chceš vědět?“

„Mluv přesně!“

„Bylo to dřív, než jsem začala chodit s tebou,“ a hned přešla do útoku, „já jsem ti přece nikdy netvrdila, že jsem panna! Poctivě jsem ti to řekla! Nebo jsi na to zapomněl?“

„Nevím, pročs mě musela obelhávat a…“

„Jak jsem tě obelhala? Co vlastně chceš? Nerozumím ti…“

„Ale rozumíš! Než jsi šla do nemocnice, každý den jsi mě nutila, abych měl strach, bál se o tebe! Proč jsi pořád tvrdila, že je to poprvé, žes měla vždycky štěstí… Lhalas a vědělas to! Proč jsi to dělala?“

„Víťo, já ti to vysvětlím!“

„Nic mi nevysvětlíš! Buď lžeš, nebo ne! To, co je mezi tím, nemá smysl! A já jsem ti přece říkal: Kiro, nelži mi nikdy! Co ti mám teď říkat, když už ti nemohu věřit? Na to už je pozdě. Odejdu!“

„Co bude s Andrjuškou?“

„Zříkám se ho snad?“

„Ale to přece nejde, Víťo!“

„Možná že ne, ale bude to tak!“

Kira se nemohla dlouho vzpamatovat. Pořád se jí zdálo, že Viktor pouze využil příležitost, neřekl jí pravou příčinu, která ho přiměla k tak šílenému jednání. Snažila se promluvit si s tchyní, se kterou vždycky moc dobře vycházela, Ale Anna Mironovna jí mohla říci málo:

„Milá Kiro, vy víte, jak vás mám ráda, jak na vás lpím! Ale cožpak si myslíte, že mohu Viktora nějak ovlivnit? Dávám vám čestné slovo: mně nic nevysvětloval! Jestli vám mohu poradit, pak jen to, abyste čekala a pak se uvidí!“

„Anno Mironovno, nevíte, jestli Víťa žádal o rozvod?“

„Myslím, že ne. Nic mi o tom neříkal.“

Kira si dávala stále tutéž otázku: co se vlastně stalo? Ale odpověď nenašla. Možná proto, že ji nehledala tam, kde měla.

Vždycky se jí zdálo, že Viktora miluje, že je to jediný člověk v jejím životě. Vůbec ale nepozorovala, že s léty měli stále víc společných věcí, ale méně společných myšlenek.

Nenáviděla jeho práci. Zdálo se jí, že jí může kdykoli muže vzít a narušit tak svazky s okolním světem. A tak se snažila vědět o jeho práci co nejméně.

Už dávno žili společně, ale přitom každý po svém.

A když si to Kira neuvědomovala, prostě proto, že nechtěla, Chabarov se snažil nemyslet na nepříjemné věci: odháněl je od sebe.

V duchu si říkal: Všechny ženské jsou nakonec stejné. Jedna je hubenější, druhá tlustší, ale je to pořád stejné, ať je to Kira, Lera, Valja nebo Ljalja! Moc těmhle přízemním důvodům nevěřil, ale chtěl se za ně schovat. Tak to bylo jednodušší…

A kdyby mu byla Kira nezalhala, možná že by všechno bylo jako dřív. Vždycky si myslel, že vzájemná koexistence je nemožná bez kompromisů. Lež byla však podle jeho názorů horší než zločin. S ní se smířit nemohl!

KAPITOLA DEVÁTÁ

Telefony na stole velitele letového oddílu byly seřízeny tak, aby nezvonily, ale jen chrčely a bzučely. Kravcov naprosto nesnášel pronikavé zvonění, zvlášť když to nečekal. Fjodora Pavloviče to znervózňovalo a lekalo, ačkoli to byl velmi nebojácný muž.

Velitel seděl za ohromným psacím stolem, dělal grimasy, vzdychal a mračil se: četl americký letecký technický časopis. Nebyla to pro něj lehká práce – každou chvíli se musel dívat do slovníku a silou vůle se nutit zůstat sedět v křesle. Ale nevzdával to. Mohl si samozřejmě zavolat překladatele a uložit mu, aby udělal z časopisu výtah, ale Kravcov raději bojoval sám. Více než informací, které chtěl z časopisu získat, si cenil své pověsti, která se už dávno zakořenila a byla pečlivě hýčkána: náš velitel, to je ale pašák, sám sleduje zahraniční literaturu!

V krátké poznámce se říkalo, že na americkém zkušebním letišti Edwards začaly lety na experimentální stíhačce, která startuje kolmo. Zkoušky prováděl plukovník Roy. Pomyslel si: Taky mají naspěch… Chtěl už začít myslet na program, který plnil plukovník Chabarov, ale znovu se přinutil a soustředil na četbu.

Vtom zabzučel a neočekávaně jasně zazvonil bílý městsky telefon, který stál trochu stranou od druhých aparátů. Kravcov sebou trhl, zaklel vůbec ne anglicky a rychle zvedl sluchátko.

„Slyším,“ řekl velitel a narovnal se.

„Je to poštovní schránka šest tisíc šest set sedmdesát?“

„Ano, poslouchám.“

„Prosím soudruha Kravcova.“

„U telefonu.“

„Soudruhu Kravcove, tady dozorčí městského oddělení milice major Zykin. Můžete nám potvrdit totožnost vašeho spolupracovníka Viktora Michajloviče Chabarova?“

„Potvrdit totožnost? Co se stalo, soudruhu majore?“

„Velmi bychom potřebovali, abyste se k nám ihned dostavil!“

„Hned jsem tam, ale řekněte mi, co se stalo?“

„Jste očekáván, soudruhu Kravcove!“

Velitel se otráveně podíval na aparát, ze kterého se už ozýval přerušovaný tón, a rychle vyšel z pracovny.

Asi za deset minut už byl v místnosti dozorčího městského oddělení milice.

Major Zykin, zavalitý, nevyspalý muž, přivítal Kravcova odměřeně. Místo pozdravu kývl, požádal ho o průkaz totožnosti a dlouho srovnával fotografii s originálem. Pak zachmuřeně řekl:

„Počkejte okamžik, prosím.“

Ve špatně osvětlené, nevětrané místnosti se Kravcov hned cítil krajně nejistě, nějak nepříjemně a osaměle. Seděl tiše, byl rozzlobený a nevěděl, jak se zbavit dusivého a ponižujícího pocitu zloby, který se ho zmocnil.

Major se přebíral v papírech, vytahoval zásuvky psacího stolu a nakonec přikázal službu konajícímu milicionáři:

„Přiveďte zadrženého.“

Chabarov vstoupil do místnosti klidně, beze spěchu. Měl na sobě modré teplákové kalhoty, starou kostkovanou košili. Kravcov si všiml, že Chabarov má unavený, nevyspalý obličej. Viktor Michajlovič se klidně a sebevědomě usmíval. Tenhle jeho úsměv Kravcov nesnášel. Chabarov ho pozdravil a upřeně se zadíval na majora.

„Znáte toho občana?“ zeptal se major Kravcova, aniž ho nějak oslovil

„Jistě.“

„Jeho jméno, prosím!“

„Zkušební letec první třídy, hrdina Sovětského svazu Viktor Michajlovič Chabarov.“

„Hrdina Sovětského svazu?“

„Ano, hrdina Sovětského svazu a jen tak mimochodem, plukovník.“

„Plukovník?“

„Ano, slyšel jste dobře.“

Kravcov pohlédl na pilota. Ten se tvářil tak, jako by se nejednalo o něj a nic z toho, co se tu dělo, ho nezajímalo.

„Okamžik,“ řekl major Zykin a vyšel ven.

„Co se děje?“ začal se vyptávat Kravcov a díval se nechápavě na Chabarova. „Cos vyved?“

„Nic. Šel jsem si včera večer vypůjčit k inženýrovi kus drátu…“

„Jakého drátu?“

„Normálního – elektrického. Koukám a vidím, že před vchodem otravovala nějaká opilá parta dívku. Už plakala. Napomenul jsem je a ti usmrkanci se do mě pustili. Jeden začal dokonce mávat nožem, ostatní jen hecovali. Musel jsem jim to vytmavit. Dva jsem vyřídil,“ třetí utíkal pryč a začal řvát. Přiběhla pomocná stráž. Byli to moc snaživí hoši, hned po mně skočili a zkroutili mi ruce. A já nemám rád, když na mne někdo jen tak pro nic za nic sahá. Tak jsem jim to taky vytmavil. A tenhle soudruh teď tvrdí,“ Chabarov ukázal očima za prázdný majorův stůl, „že jsem někomu poranil čelist nebo krk, když plnil své služební povinnosti.“

„Věř mi, Viktore Michajloviči, ty jsi horší než malý kluk! A to tě tady drželi přes noc?“

„Ano.“

„A řekls jim aspoň, kdo jsi, co jsi a odkud?“

„Nikdo se mě neptal, co jsem zač.“

„Měls v hlavě?“

„To je nápad – měl jsem přece dnes ráno létat! Ještě že maminka byla přes noc u sestry. Ta by se zbláznila: šel jsem pro drát a zmizel beze stopy!“

Vtom byl rozhovor přerušen – do místnosti vešel major Zykin.

„Prosím, pojďte k náčelníkovi městského oddělení.“

Vstali a zamířili ke dveřím. První šel po schodech major Zykin, za ním Chabarov, Kravcov a průvod uzavíral službu konající milicionář.

Náčelník městského oddělení byl starší, úplně bělovlasý podplukovník. Měl plné červené tváře, trochu ohrnutý, sympatický nos. Stačilo jen, aby si sundal uniformu a hned by to byl dobrácký fotbalový trenér v penzi.

Podplukovník je uvítal vstoje.

„Zdravím letectvo! Velmi mě těší! Posaďte se.“

Chabarov se mírně uklonil.

Zykin narovnal ramena, zatáhl břicho a připažil.

„S celou událostí jsem se seznámil právě teď,“ ozval se podplukovník, „chtěl bych si upřesnit několik podrobností. Nemáte námitky, soudruzi?“ Všichni mlčeli „Viktore Michajloviči, proč jste včera odmítl vysvětlit písemně své jednání?“

„Byla to snad moje povinnost? Vysvětlil jsem majorovi, co se stalo, jak a proč a doufal jsem, že to stačí…“

„Ale major vaši výpověď zapsal a dal vám zápis podepsat. Je to tak? A vy jste odmítl? Já bych chtěl vědět, proč!“

„Viděl jste ten zápis?“

„Jsou tam snad nějaké nesrovnalosti?“

„Jen se na něj podívejte, moc vás prosím, určitě vás to bude zajímat!“

„Podplukovník pohlédl na majora Zykina a ten se pod velitelovým pohledem celý schoulil. „Dejte mi ten zápis, majore!“

„Víte, soudruhu podplukovníku…“

Vtom se ozval Chabarov: Odmítl jsem jej podepsat, protože se tam psalo ‚faktycky‘, ‚na výc‘, ‚poraňen a tak dále. Já si ale myslím, že tohle není hlavní věc. Prosím, abyste mi vysvětlili něco jiného: když opilá parta obtěžuje děvče, je mou povinností zasáhnout, nebo si toho nemám všímat? Já si myslím, že bych si toho měl všimnout! Pomocná stráž nevěděla, oč se jedná. Jsou mladí a nezkušení, ale kdo jim dal právo dopouštět se na lidech násilí – kroutit ruce a podobné věci? Domnívám se, že takhle se zákony chránit nedají!‘ A ještě něco – včera jsem majora žádal, aby šel se mnou, nebo aby někoho poslal ke mně do bytu – je to odtud asi dvě stě metrů – a zkontroloval mé doklady, které jsem s sebou neměl. Bylo to snad tak obtížné? Zodpovědnosti se nebudu vyhýbat a ani jsem ten úmysl neměl. Žádal jsem jen, aby byla tím nejjednodušším způsobem zjištěna má totožnost a aby se postupovalo v souladu se zákony. Bylo snad nutné držet mě tu do rána a volat soudruha Kravcova?“

Chabarov mluvil naprosto klidně, jistě a přesvědčivě.

Dřív než mu podplukovník odpověděl, zeptal se:

„Promiňte, ale jak jste dokázal napřed čtyři zlikvidovat a pak ještě vykloubit ruku stráži?“

„Nic to nebylo. Na siloměru vytlačím levou rukou osmdesát dva, pravou devadesát čtyři. Trochu jsem to přehnal. Ujišťuji vás, že jsem nechtěl nikoho zmrzačit. Ale když už to tak dopadlo, ponesu odpovědnost! Je na to paragraf?“

„Překročení hranice nutné obrany,“ ozval se Zykin, „to je paragraf sto jedenáct..“

„Mlčte, majore!“ přerušil ho podplukovník. Chvíli mlčel, pak energicky vstal ze svého pohodlného křesla a řekl:

„Viktore Michajloviči, úředně se vám omlouvám! Nebudu vás už déle zdržovat a ještě jednou prosím za prominutí!“

Rozloučili se. Chabarov se u dveří zastavil, jako by si na něco důležitého vzpomněl, vrátil se ke stolu a řekl: „Soudruhu podplukovníku, nebuďte na Zykina zlý! Nenadávejte mu, to nemá cenu. Donuťte ho, aby studoval! Má to zapotřebí jako sůl! A taky musí hodně číst! Pokud jsem si stačil všimnout, je to snaživý hoch, nemá sice rozhled a chybí mu kultura a takhle by mohl…“ Podplukovník se neurčitě usmál a Chabarov pokračoval: „Já vím, že máte nevděčnou práci, ale máte přeci co dělat s lidmi! Být vámi, poslal bych Zykina na fakultu osvěty. Ať se vzdělává, prospěje to jemu osobně i ve službě…“

Podplukovník se usmíval a Zykin se díval na Chabarova naštvaně a nepřátelsky.

Na ulici podal Chabarov Kravcovovi ruku a naprosto jiným, omluvným tónem řekl:

„Fjodore Michajloviči, promiň, že jsem tě obtěžoval,“ pak se podíval na své navigátorské hodinky a pokýval hlavou, „skočím si domů a za půl hodiny jsem na letišti.“

„Nikam nejezdi,“ řekl Kravcov, „vždyť jsi nespal! Jdi to dohnat!“ Velitel zabouchl dvířka a odjel na letiště. Chabarov šel domů. Byl hrozně ospalý. Sotva však došel domů, dal si ledovou sprchu a vypil šálek velmi silné kávy, spaní ho přešlo. Natáhl se na gauč, vzal si z vlastnoručně vyrobené poličky svazek Longfellowa a dal se do čtení. Jeho vztah k poezii nebyl jednoduchý: stěží by se asi odhodlal vykřikovat, že má rád verše, že stále sleduje novinky, řevnivě srovnával tvorbu mladých s knihami těch, které už dávno pokládal za vzor. Neměl rád debaty o poezii a vůbec už nesnášel takzvané kritické rozbory. Chápal verše jako něco naprosto intimního a osobního.

Nad hlavou tu náhle z větvi

Mama zazpíval mu datel:

„Zamiř šípem, Hiawatho,

zamiř na jeho jen hlavu,

protkni mu ten chochol na ní,

u kořínků, dlouhé vlasy;

jenom tam ho můžeš zranit!

Opeřen a s jaspisovou

špicí šíp se hbitě mihl,

to když skloněn Medžisogwon

těžký kámen k vrhu zdvíhal.

Rovnou v temeno mu střelil,

ke kořínkům dlouhých vlasů –

vpřed se obr zapotácel,

pad jak poraněný bizon,

jako Pezhekí, jak bizon,

sníh když leží na prérii.

Chabarov četl pomalu a s radostí. Měl Longfellowa rád a četl si ho často. Občas si pozorně prohlížel Remingtonovy ilustrace – překrásné pérové miniatury.

A přesto usnul. Kouzelník Longfellow ho něžně a nepozorovaně ukolébal. Spal klidným, tvrdým spánkem beze snů, tak jako zdravé děti a dospělí, když mají čisté svědomí a pocit, že všechno udělali tak, jak bylo zapotřebí.

Probudil se proto, že po pokoji někdo chodil – opatrně, téměř neslyšně. Otevřel oči a uviděl matku. „Mami, proč jsi už přijela?“

„Vzbudila jsem tě, Víťo?“

„To je dobře, spal jsem už dlouho, musím vstát. Proč ses už vrátila?“

„Najednou jsem dostala starost, a tak jsem se rozjela. Máš dnes noční let?“

„Ne, právě jsem to dospával.“

„Jsi unavený?“

„Trochu.“

„Bylo všechno v pořádku?“

„Ano, mami.“

„Doopravdy, Víťo?“

„Doopravdy.“

„Nechtěl bys jíst?“

„To chci pořád, copak to nevíš?“

„Dobře, já ti hned něco připravím,“ a odešla do kuchyně. Viktor Michajlovič zvedl z pestrého koberce, který si kdysi přivezl ze Střední Asie, svazek Písně o Hiawathovi a s chutí si ještě kousek přečetl.

Hbitěj druhý šíp se mihl,

stopou letě předešlého,

hloubej vnikaje než první,

prudčej vrážeje než první,

tu se Medžisogwon zachvěl

v nohou, jak to sítí pod ním

věčným větrem rozvívané,

chvěl se, schýlil jak ty třtiny.

Naobědval se s matkou. Rozhodl se, že svůj nečekaný volný den promění ve svátek celý –

„Mami, a co kdybych si zajel do cirkusu? Nejsi proti?“ Matka věděla, jak Víťa miluje cirkus – ta láska v něm byla od dětství – a tak se nedivila.

„Jen jeď, Víťo, když máš náladu a čas, proč bys nejel!“

„A ty bys nešla?“

„Já jsem už na cirkus stará. Až půjdeš na nějaký balet, to bych šla…“

Zasmál se. Na baletu byl jednou v životě, s Kirou. Udělal si ostudu – usnul už při prvním dějství.

Z cirkusu se nevrátil pozdě, matka ještě nespala. „No, mami, kdybys to viděla! Ty skokany – nic lepšího jsem nezažil! Představ si, že skáčou salto nazad na chůdách bez zabezpečení! A to tempo – až se hlava točí, když se začne míhat všech pět!“

„Komu se točí hlava? Tobě?“

„Proč mě? Divákům!“

Sedl si ke stolu a začal podrobně vyprávět o akrobatech, jakémsi výborném žonglérovi, který pracuje s pěti míčky!

Matka naslouchala, pozorně se na něj dívala a myslela si:

Kdyby byl v cirkuse každý den a vracel se domů s mladýma očima, bez těžkých modrých váčků pod víčky, bez trpkých vrásek kolem úst, kdyby vcházel lehkým krokem a netáhl za sebou ztěžklé nohy po dlouhých a obtížných letech!

Viktor Michajlovič seděl obkročmo na židli, rukama objal opěradlo a pořád vyprávěl o cirkuse.

„Víťo, málem bych zapomněla: volal ti Vadim Orlov a prosil, aby ses ozval, až se vrátíš!“

Chabarov hned nechal vyprávění a zeptal se:

„Co je s ním?“

„Nevím, chtěl jenom, abys mu zavolal.“

Chabarov vytočil navigátorovo číslo, a když uslyšel jeho pomalý, jakoby ospalý hlas, zeptal se:

„Nespíš? To jsem já.“

„Nespím. Tak co, ty cirkusáku?“

„Nic, normálka. Pročs volal?“

„Nezašel bys ke mně?“

„Proč tak najednou? Děje se něco?“

„Ale to nespěchá, jen se mi po tobě zastesklo. Neviděli jsme se přece od včerejška. Přijď jen tak, v bačkorách.“

„Dojat jeho mandlově sladkou něhou, rozepjal modravá křídla a odstartoval na setkání. V letovém rozkazu stálo: láska až za hrob. Rozuměls? Příjem!“ a Chabarov zavěsil.

„Tak co je?“ zajímala se matka.

„Prý mám přijít, stýská se mu po mně“

„Ale vždyť jste v noci létali společně, jak se mu může stýskat?“

„V noci jsme spolu nelétali,“ ušklíbl se Viktor Michajlovič, „ale o to nejde. Zaskočím k němu.“

Navigátor byl doma sám. Žena se ještě nevrátila z večerní školy, kde učila němčinu.

Na kulatém jídelním stole uviděl Chabarov starou otřepanou knížku v deskách vlastní výroby. Všiml si hřbetu, pečlivě olepeného kouskem široké izolační pásky. Vzal knihu do ruky. Byl to Jimmy Collins Zkušební pilot, předválečné vydání se Čkalovovou a Bajdukovovou předmluvou.

„Kocháš se?“

„Aby ne, to je přece četba, páni kluci, ale musí se jít až ke kořeni…“

Viktor Michajlovič hvízdl.

„Co je ti?“ ptal se Orlov.

„Já jen tak. Už jsem si totiž dávno všiml: jak začneš mluvit jako Oděsan, je to vždycky na houby. Tak vážně – co se stalo?“

„Tak tedy vážně: bolí mně záda. Když jsme se katapultovali, něco mi tam přeskočilo, Víťo.“

„Byls u doktora?“

„Nebyl a nepůjdu. Ten by mě hned hnal do nemocnice na vyšetření a uvíz bych tam na měsíc. Mám jiný návrh, ale napřed mi řekni: co budeš podnikat dál?“

„Jak to myslíš?“

„Havarijní komise sepíše závěrečnou zprávu. Vypadá to, že Vadim Sergejevič dostane po hlavě, ale myslím si, že to nebude tak zlé. To letadlo potřebují. Budou připravovat náhradní stroj. Budeš s ním létat?“

Chabarov neodpověděl hned.

„Když Vadim Sergejevič udělá to, na čem jsem trval od začátku, tak asi ano. Ale sám se nebudu nabízet. Oni potřebují mě, tak ať za mnou přijdou.“

„Jasné. A co bys říkal tomuhle: co kdybychom si vzali, celá posádka, dovolenou? Já bych si zajel na Macestu, ukázal bych ten svůj hřbet místním odborníkům a dostal bych koupele. Inženýr má náladu pod psa. Ten Uglov ho moc sebral a žena mu nedá pokoj a pořád do něj hučí: Nech už toho lítání, jak dlouho to budeš ještě dělat! Dovolená by mu taky bodla a mohl by si odpočinout od ženy. Tak co tomu říkáš?“

„Dovolená by neškodila. Musíme o tom ale nějak šikovně promluvit s velitelem, aby ho nenapadlo, že vás chci poslat na diplomatickou dovolenou, chápeš?“

„Ale prosím tě, takováhle podlost by Kravcova nikdy nenapadla!“

„Jeho ne, ale může se najít nějaký dobrodinec! Škoda že v poslední době začal moc poslouchat ty kolem sebe!“

„Nechceš štamprli? Kluci mi přivezli z Jerevanu koňak.“

„Díky, nemám chuť.“

„Já taky ne,“ a Orlov si držel oběma rukama záda a prošel se po pokoji. „Tak co, ujednáno?“

„V podstatě ano. Podrobnosti dohodneme zítra. Spokojen?“

„Spokojen.“

S tím se rozloučili.

KAPITOLA DESÁTÁ

Tentokrát se velitel letového útvaru tvářil téměř vesele, neprotahoval slova, nedíval se z okna, ale řekl prostě:

„Chcete dovolenou? Máte na ni plné právo. Jenom bychom od tebe, Viktore Michajloviči, potřebovali ještě jeden let. Souhlasíš?“

„Jakýpak let?“

„Zítra nebo pozítří přivezou velký Sevsův letoun. Vyměnili nohy, ještě tam něco dodělávali. Zkušební let máš provést ty. Je to práce tak na tři hodinky!“

Chabarov souhlasil. Nevěřil moc, že letoun bude opravdu připraven zítra nebo pozítří Bylo to tak vždycky: slibují, že to bude co nevidět, a když už má dojít k věci, tak se to táhne týden i dva. Ale neodmítl to. Pokládal za svou povinnost práci dokončit.

„Dobrá, poletím, ať odvedu, co je mou povinností.“

Šel se na Sevsovo letadlo podívat a přesvědčil se, že jen na něm práce ještě na pět dní. Jezdil každé ráno na letiště, ale zmizel buď v technickém oddělení, nebo v odborné knihovně, anebo si zašel do odpočívárny pro tranzitní posádky.

Jeho černobílé auto stálo před administrativní budovou zkušebního střediska, takže každému bylo jasné:

Viktor Michajlovič je zde, ale nalézt ho nebylo tak jednoduché.

V technickém oddělení studoval materiály, které souvisely s motory posledního typu. Motory mu nedávaly od Uglovovy katastrofy pokoje. Ať dělal cokoli, myšlenky se mu stále vracely k okolnostem neštěstí. Nevyřešené problémy mu nedávaly klidu.

V odpočívárně pro transitní posádky vyhledával vždycky kamarády, kteří náhodou zabloudili na letiště zkušebního střediska. Rád si poslechl letecké povídačky, zásadně neoficiální tón rozhovoru, který začínal všude, kde se potkali piloti. Zkrátka, snažil se dny nucené nečinnosti trávit užitečně i vesele.

Právě v odpočívárně se dozvěděl, že o přistání požádal velitel perutě Ignaťjevova zkušebního ústavu Ljova Rabinovič. Spřátelil se s ním už v leteckém učilišti. Vídali se málokdy –

Chabarov věděl, že Rabinovič dokončil leteckou akademii, stal se inženýrem, udělal si při zaměstnání aspiranturu, obhájil disertační práci, a to vše při létání!

Když bývalé dopravní letadlo, znetvořené různými nadstavbami a přístavky, celé omotané anténami – teď to byla létající laboratoř Ignaťjevova ústavu – zarolovalo ke stojánce, byl Chabarov první, kdo je přišel uvítat.

Vyběhl lehce po schůdkách, vešel do prostoru pro cestující a ztuhl. Celý prostor až ke kabině pilotů byl zacpaný různými panely, bloky a bůhví čím ještě. Letadlo se změnilo v obrovský radiopřijímač. Bylo tu nesnesitelné horko, páchly tu barvy, kalafuna a zvířecí pot. Experimentátorky byly v opalovačkách, po kabině poskakoval nějaký bosý mladík v černých plavkách.

Chabarov nic nechápal, cítil jen, že na něm začíná vyvstávat lepkavý pot. Začal se probíjet ke kabině pilotů. Srazil se s Rabinovičem ve dveřích. Ljovka byl menší postavy, měl široká ramena, porostlá černými, kudrnatými chloupky. Právě dával nějaké pokyny palubnímu inženýrovi a současně se snažil vklouznout do kalhot. Uviděl Chabarova a hned ho poznal. Zamotal se do kalhot (jednu nohavici už měl oblečenou, druhou držel v ruce) a vrhl se k němu.

„Víťo, ahoj! Uteč z toho hajzlu! Utíkej, dokud ses nezadusil! Hned jsem venku, jen co se trochu obleču.“

Objali se už pod křídlem.

„Ljovko, prosím tě, co je to za zvěřinec?“

„Jestliže zavolá vlast, komsomolec je vždy připraven!“ vykřikl Rabinovič a zasmál se.

Chabarovovi ale nebylo do smíchu.

„Ne, docela vážně: co to má, prosím tě, znamenat?“

Rabinovič hned zvážněl a vysvětloval:

„Zkoušíme soustavy. Napřed jsme létali s pěti bloky, to bylo normální, bylo teplo. Teď jich máme 34 a je tam jako v pekle. Když se tahle laboratoř stavěla, nevyprojektovali odvod tepla od elektronkové aparatury, protože nikdo nevěděl, co se v ní bude zkoušet. Ale teď už je pozdě! Dodatečná opatření jsou nanic. Potřebujeme jiný letoun. Už se sice staví, ale práce se nesmí zastavit, a tak zkoušíme, létáme napůl nazí a trpíme!“

‚Jo ti tedy řeknu, Ljovko, že jsi chlapík, když tohle vydržíš! Já bych obrátil celé ministerstvo vzhůru nohama, ale ventilaci bych si vydupal!“

„Vítěnko, ty tvrdá hlavo, copak nechápeš, co znamená: musíš!? Tady je každá hodina drahá. Oni mají základny, mají k nám blíž než my k nim. O tom krokodýlovi to přece znáš: od tlamy až po koneček ocasu má pět metrů a od konce ocasu k tlamě sedm… Tak už je ti to jasné?“

„Ljovko, já jsem se doslechl, že je z tebe učenec, ale teď vidím, že jsi jednoduše agitátor!“

„No a co má být? To se taky někdy hodí.“

Drželi se kolem ramen a šli do dispečinku. Rabinovič sahal Chabarovovi sotva k ramenům a tak tvořili zajímavou dvojici.

Vzpomínali na staré známé, popovídali si o rodinách, řekli si anekdoty.

Asi za půl hodiny doplnili Rabinovičovi palivo a letadlo odletělo.

Chabarov stál na okraji rolovací dráhy a provázel pohledem neohrabané, všelijak zohavené letadlo. Pomyslel si: A takhle to jde každý den, den ze dne v téhle smrduté rakvi!

Sevsovo velké letadlo bylo konečně hotové. Vytáhli je z hangáru a postavili na konci rolovací dráhy.

Jako všechny Sevsovy letouny i tenhle obrovský vypadal daleko menší než ve skutečnosti byl. Zvlášť při pohledu zdálky. Skutečné rozměry letadla byly zřejmé teprve tehdy, když byl člověk těsně u něj. Najednou zpozoroval, že normální schůdky jsou o dva metry kratší a nedosáhnou ke dveřím. Běžné dopravní letadlo, které stálo vedle, vypadalo jako hošík vedle dospělého, silného muže.

Když Chabarov přijel na stojánku, Boldin už tam byl. Vasilij Akimovič stál u nohy a jako zhypnotizovaný se upřeně díval na jedno místo: někam mezi kolo a okraj pouzdra.

„Co ses tak zamyslel, Akimyči? Dvakrát se to na stejném místě neulomí,“ vyrušil ho Chabarov a položil mu ruku na rameno.

Boldin sebou trhl a rychle se otočil:

„Tys mě ale vylekal!“

Chabarov mrkl na pouzdro a ušklíbl se. Pouzdro jako pouzdro. Pouhým pohledem se nedalo samozřejmě nic zjistit a Chabarov věděl, že obě nové nohy prověřili kontroloři, očichali je technologové, zrentgenovali je. Věděl, že ve staré zlomené noze našli dutinu a že to byla náhoda, jedna ze sta tisíc, možná i z miliónu náhod.

Přišel navigátor s radistou. Orlov vypadal unaveně, ale tvářil se soustředěně. Radista naopak pohupoval velkou aktovkou a bezstarostně si hvízdal. Chabarov vzal navigátora stranou a zeptal se:

„Ještě tě to bolí, Vadime?“

„Tak moc už ne, ale přece jen.“

Chabarov si pomyslel: Musí ho to bolet pořádně, ale nahlas neřekl nic.

Tovární skupina dokončila přípravu letounu k letu. Vedoucí ohlásil pilotovi, že je vše v pořádku a že mohou letět.

Posádka zaujala svá místa.

Palubní hodiny tiše odměřovaly vteřiny –

„Inženýr připraven ke startu.“

„Navigátor připraven ke startu.“

„Radista připraven ke startu.“

Chabarov oznámil věži:

„Věžko, tady Hajka, povolte start!“

Letoun se měkce pohupoval na široce rozkročených měkkých tlapách a pomalu se blížil ke startovací dráze. Chabarov přezkoušel brzdy a zvýšil trochu otáčky.

U dispečera zazvonil telefon.

„Tady Sevs, co je s Chabarovem?“

„Roluje, Vadime Sergejeviči, za chvíli bude na startu,“ hlásil dispečer.

„Nebudu zatím zavěšovat,“ odpověděl Sevs, „počkám chvíli a vy mi pak řeknete, co se děje.“

„Rozumím, Vadime Sergejeviči, čekejte, ohlásím se.“

V pracovně velitele letového oddílu zachrčel telefon – byl to bílý městský aparát.

„Tady Kravcov,“ ohlásil se Fjodor Pavlovič.

„Dobrý den, Fjodore Pavloviči,“ Kravcov poznal náměstka ministra Plotnikova. „Buďte zdráv, Michaile Nikolajeviči.“

„Volám kvůli Chabarovovi.“

„Roluje, Michaile Nikolajeviči, právě vyjel na start.“

„Dobře, až odstartuje, zavolejte mi!“

„Rozumím, provedu.“

Na začátek startovací dráhy je třeba ujet dvaapůl kilometru – ani moc, ani málo. Letoun je na startovací dráze. Posádka je připravena.

Chabarov zvyšuje otáčky a odbrzďuje. Letadlo se dává do pohybu, uhání a lehce se zachvívá na spárách mezi betonovými deskami, nabírá rychlost.

Navigátor hlásí pilotovi:

„Rychlost sto osmdesát, sto devadesát, dvě stě.

Nos letadla se pomalu zvedá. Chabarov přesně odtahuje řídicí páku: to stačí, víc není třeba.

Navigátor hlásí:

„Rychlost dvě stě dvacet, dvě stě čtyřicet, dvě stě padesát…“

Nárazy jsou měkčí a méně časté. Křídla už zabrala a vzala na sebe část váhy z podvozku. Řídicí páka ožívá, je poddajná.

Boldin přemisťuje páku pro zatažení podvozku do horní polohy: na desce zhasla zelená světla a rozsvítila se červená.

Letadlo se vznáší.

Chabarov se dívá na Akimyče. Inženýr je klidný, ale ještě se mu rozčilením jasně rýsuje jizva na čele – stopa po dávné havárii; ústa má sevřená, jako by něco pevně skousl a bál se to pustit.

A na zemi volá dispečer do telefonu:

„Slyšíte mě, Vadime Sergejeviči? Už jsou ve vzduchu, zatáhli podvozek a ohlásili, že všechno je v pořádku.“

„Moc vám děkuju,“ odpovídá Sevs.

Velitel letového oddílu vytáčí číslo náměstka ministra.

Letadlo zatím stoupá a Chabarov pozorně sleduje údaje přístrojů,

KAPITOLA JEDENÁCTÁ

U Alexeje Alexejeviče nebyl Chabarov celou věčnost. Od té doby, co stařec odešel do penze a brzy potom pochoval ženu, jeho dům úplně zpustl. Děti se odstěhovaly, přátelé se jednak rozešli, jednak umřeli. Teď se tedy scházely návštěvy u kulatého stolu Alexeje Alexejeviče, kdysi proslaveného svou pohostinností, stále řidčeji.

Starce si vážili stejně jako dřív, litovali ho, ale nalézt s ním společný jazyk a zájmy bylo stále těžší. Starý letec a lidé kolem něho žili v různé době. Alexej Alexejevič byl hrdinou jiné epochy, proslavil se na plátěných křídlech, patřil k těm, kteří jako první klestili cestu do stratosféry. Už jako starý zkušební pilot vyzkoušel zasunutí podvozku. Zúčastnil se diskusí, zda je třeba brát si padák na každý let, nebo jen na zvlášť obtížný.

Alexej Alexejevič udělal opravdu mnoho práce a udělal ji dobře. A když přišla chvíle, kdy ho poslali do důchodu, ustoupil skromně do pozadí. Dobří rádci mu říkali:

„Napište vzpomínky, Alexeji Alexejeviči! Tolik jste toho prožil, udělal, znáte tolik osobností!“

„Psaní se ke mně nehodí,“ zlobil se Alexej Alexejevič, „a neodvolávejte se na autority, já mám na to jiný názor. Zkrátka: ševče, drž se svého kopyta! Ať píší spisovatelé! Já si příliš vážím jejich povolání, než abych si dovolil nějakou polovičatou práci!“

„Měl byste se více stýkat s mládeží, Alexeji Alexejeviči,“ našli se druzí dobří rádci, „mohl byste je naučit tolika věcem!“

Ale zase měl námitky:

„Řekněte mi, prosím vás, kdo přišel na to, že mladí se neobejdou bez rad nás starých! To jsou jen hlouposti a výmysly penzistů! Jen si dobře vzpomeňte, jestli někdy učil někdo vás! Mé učitelce nebylo víc než třicet a zvládla to! Mému instruktorovi v klubu bylo něco přes dvacet a prvnímu veliteli divize nebylo víc než šestadvacet… Tak to bylo.“

Nechtěl nikoho obtěžovat, a tak se rádci pomalu vytratili.

Chabarov si na svého prvního učitele vzpomínal často, mnohokrát si vyčítal, že je k němu málo pozorný, stále se chystal, že ho navštíví, a nikdy mu to nevyšlo. Jednou mu zavolal Alexej Alexejevič sám a pozval ho na návštěvu. Chabarova to uvedlo do rozpaků, dlouho učiteli děkoval a slíbil, že určitě přijde.

Ráno Viktor Michajlovič řekl matce:

„Dnes ve dvacet nula nula máme být u Alexeje Alexejeviče. Počítej s tím!“

„Já mám jít s tebou?“

„Jistě. Alexej Alexejevič si přeje, abych přišel s dámou.“

„To je zlé, Víťo, když ti musím dělat dámu!“

„Ani bych neřek. Ty jsi spolehlivá dáma. Přijedu pro tebe v devatenáct čtyřicet pět. Buď připravená a čekej.“

Přijel domů po deváté hodině.

„To přeci nejde, Víťo,“ hubovala matka, „buď nic neslibuj, nebo přijď včas, anebo aspoň zavolej!“

„Promiň, mami. Zavinily to vnější okolnosti a zavolat jsem neměl odkud.“ Prohlédl si matku, schválil v duchu její černý pletený kostým, všiml si, že byla u holiče, podíval se jí na nohy a přísně se zeptal: „Mami, co to máš na nohách?“

„Jak to – co? Normální střevíce, abys věděl!“

„Podle tvého jsou normální, podle mého nemožné. V těchhle můžeš jít jedině nakupovat!“

„Nech toho, Víťo! Kde se v tobě bere: nemožné, nenormální!?“ začala se matka zlobit. „Střevíce jako střevíce!“

„Já chci, abys byla ze všech nejhezčí!“

„Když tě můj vzhled šokuje, mohu zůstat doma. Nemyslím si, že by mě tam někdo postrádal!“

„Ale co tě napadá! Jdem a hotovo! Ale musíš se přezout. Tumáš…,“ a podal jí zelenou krabici, kterou držel za zády.

„Víťo, ty ses zbláznil! To jsou střevíčky pro nevěstu!“

„Tak je to v pořádku! Netlačí tě? Mně se líbí. A máš v nich úplně jiné nohy!“

K Alexeji Alexejevičovi přišli o hodně pozdě: místo ve dvacet nula nula přišli ve dvacet jedna čtyřicet. Společnost už byla kompletní a měla za sebou několik přípitků.

V čele stolu, vedle Alexeje Alexejeviče seděl starší seriózní plukovník-spojař. Z druhé strany seděla silná dáma v jednoduchých tmavošedých šatech. Vedle nich seděli ještě dva mladší hosté.

V polovině stolu vévodila skupině hostů dcera Alexeje Alexejeviče. Krátce přistřižené vlasy, panovačný hlas, sebevědomé vystupování. Hned bylo vidět, že je to učitelka, pomyslel si Viktor Michajlovič, když se podíval na tuto důstojnou, na svá léta přespříliš jistou dámu. Mluvilo se tu o literatuře.

„Nevím, jaký máte názor na Bušujevův článek, ale jedna věc je v něm určitě velmi cenná: v překladové literatuře nemůžeme vidět jen umělecké hodnoty a nedostatky. Nesmíme zapomínat na výchovný vliv této literatury na naši mládež. Teď například čte každý Remarqua. Řekněte mi, prosím, co je na něm dobrého?“

„Nino Alexejevno, co se vám na něm nelíbí? Je to přece velký a moudrý spisovatel. Nesmírně čestný umělec, který nutí k zamyšlení!“

„Myslím, že jsem netvrdila, že Remarque je špatný spisovatel. Ale chcete-li, v tom je celá tragédie – Remarque je dobrý spisovatel, nadaný, ale čemu učí naši mládež?“

Alexej Alexejevič odvedl Viktora Michajloviče k sobě ke stolu a řekl:

„Orientuj se vizuálně, jednej samostatně, Víťo!“

Viktor Michajlovič se usadil vedle Niny Alexejevny a šlachovitého, do bronzová opáleného muže neurčitého věku. Byl to bývalý palubní mechanik Alexeje Alexejeviče. Chabarovovi nalili vodku. Napil se.

Zábava u stolu byla stále živější a veselejší. A jako to bývá vždycky, když se sejde velká, značně různorodá společnost, vyvíjely se události nekontrolované. Nebyl tu ani režisér, ani tamada.

Stůl se odstrčil ke zdi, ozval se gramofon. Uprostřed pokoje tančilo několik párů. Chabarov se opřel o ostrou hranu stářím zašlého piana vedle Alexeje Alexejeviče. Stařec měl dobrou náladu a bylo vidět, že je s večírkem spokojen.

„Jsem rád, když je tu společnost, mám rád hluk a zmatek takovýchhle setkání,“ ozval se Alexej Alexejevič, „všechno nemůže přece jít jak podle pravítka.“

Přistoupil k nim palubní mechanik. Alexej Alexejevič se zeptal:

„Už jste se seznámili, Víťo? To je Foma. Je to zlatý člověk. Ve dvacátém sedmém roce jsme spolu trčeli na Kolgujevou dva měsíce bez spojení, počasí bylo, že bys psa nevyhnal, a Foma jakoby nic. Celou dobu vykládal vtipy.

„Jen neříkej, Alexeji Alexejeviči! To se ti zdá dnes, ale tehdy jsme neměli náladu na vtipy! Už jsme si mysleli, že tam zůstanem!“

„A přece jste tam nezůstali!“

„Tys byl dítě štěstěny, vždycky ses ze všeho dostal!“

Alexej Alexejevič svraštil čelo a začal pomalu hovořit, jako by vážil každé slovo:

„Přálo mi štěstí! Někomu přeje pořád, Fomo! Já jsem se celý život snažil nechodit často s kůží na trh, jen tak jsem se nedal do ničeho zatáhnout! A tak se začalo věřit, že mám štěstí. Teď,“ Alexej Alexejevič ukázal na Chabarova, „k nim patří Viktor Michajlovič, i když přes dvacet let pokládali za dítě štěstěny Uglova. Nevěřím na osud ani za mák. Jestliže něco takového existuje, pak mohu říci jen jedno: nezahrávej si s ním!“

„Máš pravdu, Alexeji Alexejeviči, musíme se na to napít,“ ozval se Foma a hned zmizel.

„Je tu u vás hezky, Alexeji Alexejeviči.“

„Opravdu, Víťo? Udělals mi radost!“

„Ano, opravdu. Ale proč se dnes koná tahle sláva?“

„Šedesát osm, Víťo!“

„Ne!“

„Přesně tak – šedesát osm. Ale ani muk! Nechci žádné gratulace ani soustrast! Všechno je v pořádku!“

Objevil se palubní mechanik. Opatrně našlapoval, aby nerozlil tři po okraj naplněné poháry, které nejistě stály na velkém talíři se zlatou obrubou.

„Čtyřicet procent šampaňského, dvacet procení likéru, dvacet procent koňaku, dvacet procent citrónové šťávy. Je libo? Sám car si prý pochutnával na tomhle koktejlu. Je to tak? Jestli ano, poslužte si!“

Přiťukl si a napili se. Foma poprosil Alexeje Alexejeviče:

„Měl bys něco zahrát, Alexeji Alexejeviči, neslyšel jsem tě už nejmíň deset let!“

„Už mě nechtějí poslouchat prsty! Ani nevím, kdy jsem hrál naposled.“

„Ale jen si vzpomeň! Co prsty! Hlavně když to bude od srdce!“

Alexej Alexejevič se vzdal.

Napřed hrál staré melodie, pak najednou pohodil hlavou jako mladík, šibalsky přimhouřil oči a spustil šlágr z období Nepu a nepozorovaně přešel ke směsi ze současných písní.

Plukovník-spojař se vesele smál, otylá dáma se tvářila unyle, mladší hosté nadšeně tančili.

Nespokojena byla asi jen Nina Alexejevna.

„Tati, nedělej ze sebe šaška!“ prosila ho přísně, ale Alexej Alexejevič si jí vůbec nevšímal.

Pak vstal z kulaté otáčivé stoličky, pobité zašlými měděnými knoflíky. Vypadal mladě a spokojeně.

Pak se společnost promíchala a Viktor Michajlovič se ocitl na gauči: vedle něj seděla Nina Alexejevna, vedle ní mladší, velmi vážný muž s velkými brýlemi, v černém obleku, byla tu i Xénie Dmitrijevna, snacha Alexeje Alexejeviče. Ostatní si Viktor Michajlovič nepamatoval.

Hovor se začal znovu točit kolem literatury a hlavní slovo měla opět Nina Alexejevna.

Viktor Michajlovič se pevně rozhodl do ničeho se neplést a při první vhodné příležitosti odrolovat stranou. Ale Nina Alexejevna si o to sama řekla:

„Velmi mě mrzí, že naše inteligence není zvyklá číst a vážně posuzovat kritické stati. Pokládá se to málem za něco nevhodného! A Bušujevovy články dávají tolik podnětů k zamyšlení, sporům a úvahám! Vy máte jiný názor, Viktore Michajloviči?“

Tenhle přímý úder Viktor Michajlovič nečekal.

„Promiňte, Nino Alexejevno, a co napsal Bušujev mimo kritických článků?“

„Já vám nerozumím.“

„No, třeba napsal nějakou povídku, novelu nebo poému?“

„Vy jste divný člověk. Viktore Michajloviči! Bušujev je literární vědec, filolog, kritik a psát prózu nebo verše – to není jeho obor!“

Nina Alexejevna si zvykla učit a dělala to zřejmě ráda. Sotva promluvila, celá se změnila, jako by povyrostla a napřímila se. Mluvila a poslouchala se. Byla zřejmě spokojena se svým hlasem, dikcí a jistou intonaci.

„Nevím, jak by někdo mohl například zastávat funkci pilota-inspektora a sám nelétat,“ řekl Viktor Michajlovič. „Aby mohl člověk někoho učit, musí rozhodně,‘ podle mého, umět něco především sám!“

„Vy to hrozně zjednodušujete, Viktore Michajloviči. Podle té vaší logiky se neměli ani Bělinskij, Pisarev a Dobroljubov zabývat kritikou?“

„To nevím, jestli měli nebo neměli, ale jedno je mi jasné: i tak bychom měli Puškina i Lermontova, Gogola i Čechova!“

Nině Alexejevně vystoupily na tvářích červené skvrny, byla hrozně rozrušená. Co je to za strašného člověka? Vůbec se nestydí za takovéhle kacířské řeči! pomyslela si. Snažila se ovládnout a pronesla téměř smířlivě:

„Vy jste neuvěřitelný nihilista, Viktore Michajloviči! Vy si tedy myslíte, že kritiku vůbec nepotřebujeme?“

„Proč? To jsem přece nikdy netvrdil. Kritika jako součást literatury je zcela zákonitý jev, ale kritika jako povolání je podle mého jen nezáviděníhodný úděl ztroskotanců. závistníkú a kverulantů!“

„Jste příliš sebevědomý, Viktore Michajloviči, a tak se obávám, že vás nepřesvědčím, ale existují přece obecně uznávané autority!“

„Autority! To je nádhera! Tak se na ně obraťme! Je pro vás Gogol autorita?“ Chabarov točil pohárem na vysoké nožce a ‚jeho výraz svědčil o tom, že ho celý spor příliš nezajímá, ale když se do něj dal zatáhnout a musí se přít, neustoupí a nevzdá se jen tak.

„Gogol? Samozřejmě!“ souhlasila Nina Alexejevna a sklonila hlavu, jako by chtěla milostivě vyslechnout tvrdohlavého žáka.

„Tak tedy Nikolaj Vasiljevič Gogol byl přesvědčen že, spisovatel má jen jednoho soudce, a tím je čtenář!“

„To vím, ale nebudete přece tvrdit, že čtenáři, a především nezkušenému čtenáři, by kritika nemohla..“

„Promiňte, okamžik! Je pro vás Čechov autorita? Tak Anton Pavlovič Čechov srovnával profesionální kritiky s ovády, kteří mohou jen překážet koním při orání!“

„S tímto Čechovovým výrokem jsem se nikde nesetkala, ale jestliže byl vysloven, musíme vzít v úvahu kontext!“

„Jen ho vezměte v úvahu! A Hemingway je pro vás autorita?“

„Ne ve všem, ale je to samozřejmě velký spisovatel.“

„Výborně! Tak Hemingway řekl o literárních kriticích, že jsou to vši na čistém těle literatury…“

„To se mu podobá – nepřesvědčivé, hrubé a primitivní!“

„Vy se domníváte, že největší spisovatel dvacátého století je nepřesvědčivý, hrubý a primitivní? Je to váš názor, nebo snad Bušujevův?“ zeptal se Chabarov a cítil, že se ho zmocňuje zlost.

„V tomto tónu s vámi mohu těžko diskutovat, Viktore Michajloviči! Důkazy, příklady a důvody nesměji urážet nikoho z diskutérů!“

„To je pravda! Promiňte. Tak tedy – jsem pro kritiku! Ale ať spisovatel učí spisovatele, herec ať kritizuje herce, malíř ať hodnotí malíře! Možná že uvažuji primitivně jako pilot. A když už by to mělo být jinak, pak musíme hledat neobyčejného člověka, talent! Jedním slovem jsem pro vysokou odbornost. Aby mohl někdo odmítat, poučovat a vynášet, musí být sám mistrem! To nic nemění na právu na svobodu myšlení! Soudit může leckdo, jenže jeho mínění nemůže být závazné pro ty, kdo dělají svou práci!“

Viktor Michajlovič neslyšel, jak se přiblížil Alexej Alexejevič, ale pocítil jeho ruce na ramenou a uslyšel jeho zastřený, stařecký hlas:

„Tak co, kamarádi, vyložil vám, co je to, mít vlastní názor. Neberte to na lehkou váhu, on dá za své názory hlavu! Víťa má i přísnějšího soudce, než je vaše učená rada. Jeho soudí matička země. Ta se nedá oklamat ani ošálit!“

Společnost se rozešla pozdě. Viktor Michajlovič byl sám se sebou nespokojen, myslel si: Proč jsem si nedal pokoj, proč jsem se čepejřil! Copak se dá taková úča přesvědčit? Měl jsem držet jazyk za zuby a pít s Fomou vodku! To je, pane, chlapík!

Proč si nedal pokoj? To se mu stávalo. A pokaždé si to vyčítal. Pilot si má hledět létání, snažil se pokaždé přesvědčit sám sebe, když se zapletl do sporu na „cizí“ téma, ale pokoj si stejně nedal.

KAPITOLA DVANÁCTÁ

Pilot vyšel na prostorný balkón, obrostlý břečťanem, zkoumavě si prohlédl své panství, odsunul rozvrzaný stůl do zastíněného koutku a přitáhl si ke stolu ošklivé proutěné křeslo. Otevřel velký blok, pečlivě zasunul pod čistý list papíru linkovanou podložku a pustil se do psaní.

„Vážený Vadime Sergejeviči! Píši vám od břehů Černého moře. Poukaz do sanatoria jsem si nevzal ani tentokrát. Nesnesu organizovaný odpočinek s kulturními referenty, bajanisty a různými organizátory, pod dohledem lékařů a sester. Sanatorium mi připomíná nemocnici. A tohoto potěšení se chci vzdát. Zkrátka: přistál jsem v hotelu, koupu se, opaluju, přijímám kalorie v restauraci velmi primitivním způsobem…

Ale to všechno jsou jen hlouposti. Vy jistě příliš dobře víte, že bych vás neokrádal o čas podobnou nemastnou neslanou lyrikou, kdybych nepotřeboval rozběh! Úvodní řádky pokládejte tedy, prosím, jen za rolování. A promiňte mi, že jsem začal tento základní manévr poněkud pomalým tempem!“

Chabarov si přečetl, co napsal, nespokojeně zavrtěl hlavou, ale neopravil nic. Pohlédl na moře. Bylo tmavozelené, pokryté lehkými, zpěněnými vlnkami příboje. Moře ho vždycky uklidňovalo, vyjasňovalo myšlenky. Pokračoval ve psaní:

„Na Uglovově pohřbu jste pronesl krutá slova: ‚Máš pravdu‘, řekl jste, ‚zase máš pravdu!‘ Vůbec vám nechci nic vyčítat: příliš dlouho a dobře se navzájem známe a, bohužel, nebyl to první pohřeb, který jsme museli prožít.

Nechci se tajit tím, že jsem Uglova rád neměl a nikdy jsem mu docela nevěřil. Vím, že o mrtvých se má říkat jen to pěkné! Přesto vám řeknu to, co bych si nikdy nedovolil říci za jeho života! Je nesporné, že Alexej Ivanovič byl velmi smělý člověk, ale měl katastrofální nedostatek znalostí, chyběla mu skutečná technická kultura. Pouze a právě v tom je příčina jeho naivního kousku, jeho póz. Udržel se však po dlouhá a těžká léta, a dokonce, jak se říká, ‚přispěl k ovládnutí reaktivní techniky‘. Jak je to možné? Myslím, že za to vděčí svým obrovským zkušenostem! Ty skutečně měl, to mu nelze upřít. A navíc měl obrovské štěstí. Je pravda, že výraz ‚mít štěstí‘ zní málo dialekticky, ale Uglov měl opravdu fantastické štěstí, ne jeden den, týden, ale více než dvacet let… Ať je mu země lehkou, ale nedopusťte se, Vidime Sergejeviči, stejné chyby: nesvěřte ‚čtyřicítku‘ jinému Uglovovi!

Vzpomínáte, jak jsem trval na samostatném dokončení motoru a řídicího systému? Tehdy jste tomu nevěnoval pozornost. Vím, že na vás spěchali. Mohu to dokonce pochopit, ale…

Prostudoval jsem podrobně zprávu vyšetřovací komise. Souhlasím – nesmí se zvyšovat počet obětí, a proto plně chápu formulaci: ‚pokládat za viníka katastrofy pilota Uglova, který se dopustil…‘

Já bych je však, být na vašem místě, donutil, aby ještě jednou – a možná i víckrát – prošťárali celý systém přívodu paliva. Motor vynechal, a za to Uglov nemůže. Já bych odmítl hydraulické posilňovače tak, jak jsou řešeny teď, a zamyslel bych se asi nad tímto zásadním řešením…“

A tady načrtl Chabarov malé, velmi přesné schéma, Viktor Michajlovič nenavrhoval novou konstrukci, předkládal pouze schéma. Bylo jednoduché a předpokládalo v případě selhání hydraulického systému, kromě normálního zdvojení, ještě náhradní variantu přechodu k přímému ručnímu řízení. Dál Chabarov psal:

„Počítám s námitkami: ‚K čertu s takovými hokusy-pokusy, jestliže zatížení kormidla bude při přímém ručním řízení kolem osmdesáti kilogramů!‘ To je sice pravda, ale když jde do tuhého, lidé dostávají sílu a osmdesát kilogramů se dá otočit, to vám dokážu!

Vím, Vadime Sergejeviči, že jste náš hlavní obhájce automatizace! Jistě je to nejen příznak současné doby, ale i vaší sounáležitosti s budoucností. Je však rozumné zbavit hned pilota možnosti aktivního působení téměř na všechny agregáty letadla? Spojte aspoň dočasně automatiku s ručním řízením! Ať uběhne nějaký čas, ať vaše automaty prodělají různé zkoušky, ať pracují pod proudem, ať promrznou ve výškách, zkrátka, ať v praxi dokáží, jak jsou dobré a spolehlivé! A pak pošlete k čertu náhradní ruční řízení! Nemusíte mít pochybnosti, že my, piloti, vám poděkujeme jako první!

Vím, že vám teď není lehko. Vím, že vás v tom velkém, šedém domě nezdraví všichni tak srdečně jako před měsícem. Nedejte se! Když jsem vám řekl o čtyřicítce, že je to prestižní stroj, neměl jsem na mysli vaši prestiž. Pracoval jste příliš dobře a příliš dlouho, než aby bylo možné vaši autoritu v letectví škrtnout nebo ji zpochybnit jedním neúspěchem! Měl jsem na mysli vaše stálé sousedy za předsednickými stoly, kteří si zvykli klanět se za vás, když ‚sálem hřmí ovace!‘. Doufám, že mě pochopíte správně!“

Přestal psát a díval se do dálky. Uvažoval: Mám to napsat nebo ne? Byla to dlouhá a zamotaná historie. Před rokem zařídil generální konstruktér svému náměstku Iljovi Grigorjeviči Asnerovi přeložení na ministerstvo. Bylo to se vší parádou: vyšší plat, zvučný titul ‚hlavní specialista‘… Všichni však cítili, že generální a náměstek se nepohodli. Asner byl schopný inženýr a velmi výkonný vedoucí, zbavil generálního všech běžných povinností: dokončování letadel, jednání s kooperujícími závody, prosazování různých návrhů. Ilja Grigorjevič měl však složitou povahu – byl výbušný a prudký. Všechno začalo maličkostí. Vedoucí inženýr přinesl Asnerovi k podpisu letový rozkaz.

„S generálním je to dojednáno, ale on tu teď není,“ hlásil inženýr. „Podepíšete mi to, Iljo Grigorjeviči?“

„Proč jste vyměnil druhého pilota?“ zajímal se Asner.

„Volodin onemocněl, dali tam Bokuna.“

„Bokun na tenhle úkol nepoletí.“

„Ale generální s tím souhlasí.“

„Ale já ne! Bokun nezná letadlo, nezná zařízení, jednoduše tuhle práci dělat nesmí! Vy nesouhlasíte? Výborně, tak ať vám to podepíše generální. To je vše, můžete jít.“

Došlo i k jiným střetnutím. Generální, kterého jednou rozčilila Asnerova tvrdohlavost, se zeptal:

„Iljo Grigorjeviči, kdo je tady vlastně pánem? Já nebo vy?

Zeptal se ho na poradě, přede všemi.

Asner bez váhání vypálil:

„Bohužel, vy!“

Tehdy se generální urazil doopravdy.

Od té doby, co Asner odešel na ministerstvo, zmizela z úřadu hlavní umírňující síla, a tak začala některá kolečka dobře zaběhaného aparátu skřípat.

Chabarov vzal pero a pokračoval:

„Ještě něco, vykašlete se na samolibost, Vadime Sergejeviči, a vezměte zpět Asnera. Bude vám s ním stokrát lépe a tisíckrát lehčeji.

To je všechno. Napsal jsem to a je mi lip, ačkoli si umím moc dobře představit, jak budete s tímhle dopisem nespokojen.

Já ale spoléhám na váš vynikající zdravý rozum.

Jistě byste si nemohl vážně myslet, že jsem schopen vychutnávat vítězství, když jsem dokázal svou pravdu za cenu života svého kolegy, zkušebního pilota. Nemůžete nesouhlasit s tím, že spolehlivost celé konstrukce nesmí být horší než spolehlivost každého jednotlivého článku!

Nemůžeme nechápat, že i sám generální se může mýlit, mít slabé chvilky a dopustit se chyby. Jsem vám plně k dispozici. S úctou…,“ a připojily svůj výrazný, rovný podpis.

Chabarov poslal dopis letecky a doporučené a snažil se na něj víc nemyslet.

Celé tři dny se jen koupal a opaloval. Viktor Michajlovič plaval dobře a s rozkoší trávil v moři dlouhé hodiny.

Čtvrtý den dostal chuť zajít si do kina. Sledoval se zájmem týdeník a nudil se při filmu. Přesto vydržel až do konce. Když vycházel z dusného sálu s rozviklanými sedadly, pomyslel si:

Teď by neškodil kus masa!

Do restaurace se mu nechtělo, jídlo tam nestálo za nic. Viktor Michajlovič se zastavil u kraje chodníku a čekal. Konečně uviděl to, co potřeboval: volný taxík, který měl na poznávací značce písmena GRS. Rychle na něj mávl.

Řidič zastavil, usmál se a ukázal krásné, pravidelné zuby, jeden jako druhý.

„Jak jsi na tom s plánem?“ zeptal se ho pilot.

„Chybí mi ještě sedm rublů,“ odpověděl šofér.

„Tak jako bys ho splnil. Jede se na večeři,“ prohlásil Chabarov.

„Kam chcete jet?“

„To je otázka – do Gruzie!“

„Hm! Do Gruzie! Ta je ale velká. Chcete jet do Batumi nebo snad do Gagry?“

Chabarov se uměl lidem zalíbit. Dokázal se lehce sblížit s naprosto neznámými lidmi, které potkal. Za malou chvíli si už šoféra získal. Dohodli se, že nepojedou ani do Gagry, ani do Suchumi, ani na Picundu, která byla proslulá svými restauracemi Inturistu i běžnými. Jeli do tichého místa Laselidze. Jak to řidič líčil, byla tam malá jídelna, vlastně spíš jenom bufet. Vedoucím tu byl vynikající mistr svého oboru Niko Vanadze.

„Bude se divit! Takové, že si olízneš všech pět! Pak čanach – ručím za kvalitu! Nakonec si dáme šašlik – a co nám bude chybět?“

Všechno bylo přesně tak: nejjemnější sacivi z krůty, pak ostrá, pálivá omáčka sacibeli, která trochu stahovala ústa a jemně voněla bylinou chmeli-suneli, byla nejčerstvější, nádherně voňavá kinza, byl nenapodobitelný šašlik, tučný, jak měl být, malinko vonící dýmem… V mžiku, jakoby mávnutím kouzelného proutku, byla pohromadě výborná, převážně šoférská, parta.

Pili lehké víno, pronášeli dlouhé přípitky, hodnotili kvality mercedesu, vášnivě se přeli o přednostech malých fiatů, chválili volhy a společně nadávali na moskviče.

Připili na zdraví rodičům, dětem, sestrám i bratrům všech přítomných, připili na splnění přání všech přítomných.

Chabarov se dávno necítil tak lehce a bezstarostně.

„Milí přátelé,“ ozval se šofér, „navrhuji, aby promluvil náš přítel, host a organizátor tohoto večírku, Viktor!“

Všichni byli pro.

Chabarov vstal. Začal pomalu, jako by překonával těžké stoupání:

„Chtěl bych pozvednout tento pohár na zdraví toho nejcennějšího člověka, který existuje v životě každého z nás! Chci pozvednout tento pohár za to, aby každý z nás měl takového člověka, abychom na něj nikdy nezapomínali a byli mu vždycky věrni!

Chtěl bych pozvednout tento pohár za velitele perutě. Všechno, co se v mém životě stalo po seznámení s ním, stalo se díky jemu. Udělal ze mne pilota a doufám, že i člověka. Připíjím na světlou památku velitele pluku Sergo Gogoberidze…“

Všichni vstali, mlčky smočili ve víně sousto chleba a bez přiťuknutí víno vypili.

Pátý den si Chabarov pomyslel: Přece jen by mě zajímalo, jestli generální odpoví nebo ne? Ale hned se přinutil tu myšlenku zahnat.

Když procházel šestý den prostorným vestibulem v hotelu, zahnul proti své vůli k malé přepážce, sklonil se k okrouhlému okénku a zeptal se:

„Pro mne nemáte nic?“

Dívka odpověděla naučeným příjemným tónem:

„Teprv se to píše,“ pak jako by si na něco vzpomněla, rozpačitě se usmála a řekla: „Vy jste zkušební pilot, že?“

Zamračil se, poprvé se podíval na dívku pozorně a zhodnotil ji: Asi pětadvacítka, pěkná larvička, má sympatický nosánek. Škoda že se tak šminkuje. Nahlas neřekl samozřejmě nic, jen se zeptal:

„Dejme tomu, že jsem, ale jaký to může mít význam, jestli jsem anebo nejsem zkušební pilot?“

„Žádný, je to prostě zajímavé. Vloni u nás byl jeden zkušební pilot. Přijel svým vozem. Všichni jsme si ho zapamatovali. Byl to velmi reprezentativní muž. A kdybyste věděl, jak vystupoval!“

„Líbil se vám?“

„Líbil. S takovým se člověk neztratí!“

„Pamatujete si jeho jméno?“

„Aha, tak vy jste také pilot! Zinká měla tedy pravdu!“

„Proč pilot? A jaká Zinká?“

„Zinká je recepční. A kdybyste nebyl pilot, neptal byste se na jméno! Jmenoval se Uglov, všichni si to zapamatovali.“

Chabarov se usmál.

„Tak znáte ho?“

„Znám,“ odpověděl Chabarov a zamířil k východu.

Čekal na odpověď, neměl klid a vyčítal si, že je netrpělivý. Pravidelně se chodil ptát k poštovní přepážce.

Nad hotelem letělo letadlo. Na černém nebi, třpytícím se hvězdami, nebylo letoun vidět, jen jeho červeně blikající světlo kreslilo pomyslnou čáru. Viktor Michajlovič zvedl hlavu a pomyslel si:

Dokončil třetí zatáčku. Je trochu nízko.

Náhle zaslechl:

„Vy se nudíte, že?“

Otočil se a uviděl poštovní dívku – jak jí v duchu říkal. Měla na sobě kraťoučkou plisovanou sukni, světlý tenký svetřík s velkým výstřihem. V hustých vlasech, vyčesaných a nalakovaných, měla červený květ.

„Dobrý večer,“ pozdravil Viktor Michajlovič a pomyslel si: To jsou ale nožky!

„Dobrý večer! Proč jste sám?“

„Zajímalo by mě, s kým byste mě chtěla vidět?“

„Proč chtěla? Tady se přece navazují známosti, to my známe!“

„Na to jsem už moc starý,“ namítl pilot.

„Kdo že je starý? Vy?“

„Kolik byste mi, děvenko, hádala?“

Dívka si ho vážně a pozorně změřila, svraštila čelo, jako by řešila těžký příklad, a prohlásila:

„No, tak dvaatřicet nebo třiatřicet.“

Bylo to zvláštní, ale Viktor Michajlovič měl radost, že mu hádala daleko méně. Zeptal se s úsměvem:

„Jaký máte program, děvenko?“

„Žádný. Vy musíte něco navrhnout, jste přece muži“

„Chtěla bys jet na letiště?“

Na letišti voněly květiny, byl tu cítit benzín, letadla a prach. Po betonu se proháněl lehký větřík. V dusné čekárně bylo plno lidí.

Viktor Michajlovič prošel na otevřené nástupiště, usadil Ritu – tak se jmenovala – na širokou lavičku a sedl si vedle. Letadla rolovala na start. Defilovala před nimi, kolébala se pomalu a důstojně na masivních podvozcích.

„Létal jste na tomhle?“ vyptávala se Rita.

„Ano, létal.“

Cítil se na letišti trochu nesvůj. Pach startovací dráhy ho zřejmě rozrušil a začal hned myslet na jinou startovací dráhu, kde probíhal jeho opravdový život, a ne tenhle lázeňský.

Na Ritu zapomněl. Myslel na svůj dopis generálnímu, na který dosud nedostal odpověď. Viktor Michajlovič se snažil představit si Vadima Sergejeviče v jeho pracovně.

„Je mi zima,“ ozvala se Rita a pohlédla smutně na pilota.

„Promiň, prosím tě, zamyslel jsem se! Chceš jít do restaurace?“

Neodpověděla, ale hned vstala a upravila si sukni.

V restauraci bylo teplo, nakouřeno a dost dusno. Téměř všechny stolky byly obsazené. Pilot se zastavil u bufetového pultu a chvíli se rozhlížel po sále. Kolem se mihl mladý číšník s vyzývavým černým knírkem

„Fousáči!“ vykřikl pilot jakýmsi cizím, velitelským hlasem. Číšník se okamžitě zastavil, otočil se na podpatku a rozběhl se k Chabarovovi.

„K službám, prosím!“

„Zavolej mi vrchního!“

Okamžik, prosím!“ uklonil se číšník a zmizel.

Odkudsi zezadu se vyhoupl robustní, nažehlený, starší muž. Mrknutím oka odhadl Chabarova, neznatelně sklonil šedivou hlavu.

„Čím vám mohu posloužit?“

Pilot mu podal ruku. Ritě bylo hned jasné, že to nebyl pozdrav.

„Dámě je zima,“ promluvil Viktor Michajlovič svým normálním hlasem. „Chtěli bychom se zahřát a navečeřet. Připravte nám, prosím, samostatný stolek u okna a vyberte nám jídlo!“

Vrchní důstojně a s porozuměním přikývl nápadnou prošedivělou hlavou, rozdělenou ideálně rovnou pěšinkou. Stačil už říci číšníkovi: „Stolek!“ a vážně se zeptal:

„Je libo jesetera a rostbíf? Budete si přát něco teplého? Budete pít koňak nebo víno?“

„Fajn – dáme si jesetera a koňak. To ostatní necháme na vás,“ odpověděl pilot. Podal vrchnímu třicet rublů a dodal: „Tohle dejte hudbě, ať si trochu odpočinou!“

„Služebník,“ uklonil se ještě jednou vrchní a pomalu odplul k orchestru.

U večeře Viktor Michajlovič ožil. Vyprávěl Ritě všelijaké veselé historky, trochu si z ní střílel, napětí a zamyšlenost zmizely.

Dopili láhev koňaku. Chabarov větší díl, Rita menší. Viktor Michajlovič se zeptal: „Tak co, už ses zahřála, Rito?“

„Je mi vedro. Řekněte mi…,“ nestačila domluvit. Ke stolku přistoupil vysoký, hřmotný muž v kožené bundě, přimhouřil oči, jako by mířil, a zeptal se basem: „To je Viktor Michajlovič, jestli se nemýlím?“

„Chobote!“

Rita vyprskla. Pilotova hrubá, jakoby narychlo sekerou opracovaná tvář, se pyšnila dlouhým nosem a i malá přívětivá očka se nápadně podobala sloním. „Proč jsi tak netaktní před dámou?“ Chabarov vyskočil a obejmul velikána. Pak ho krátce představil Ritě:

„To je můj přítel, dobyvatel Arktidy a Antarktidy – Sergej Kanaki.“

„Já jsem Rita,“ představila se dívka a bůhvíproč se zeptala:

„Promiňte, prosím, vy jste Řek?“

„Ano, a co je na tom?“

Rita se začervenala, ale muži na ni zřejmě už úplně zapomněli.

Chobot se obracel už jen k Viktoru Michajlovičovi: „Slyšel jsem, že ses pěkně posekal s generálním!“

„To jsou povídačky! Neposekal jsem se. Odmítl jsem zajíždět nového koně.“

„Toho, na kterém se udělal Uglov?“

„Přesně tak. Víš, pro pořádnou věc se dají dělat někdy i neseriózní věci, ale pro reklamu, to není můj obor!“ Objevil se vrchní.

„Gratuluji k návštěvě,“ sklonil hlavu a zeptal se Chabarova: „Co si budete přát?“

„Především láhev koňaku:“

„Pro něj,“ ozval se Kanaki, „a já bych si dal studený narzan.

Vrchní se zatvářil napůl překvapeně, napůl soucitně. „Nedivte se,“ vysvětloval Chobot, „on se rekreuje, ale já jsem ve službě!“ Vrchní zmizel.

„A ty, zatímco se to vyšetřuje, sis vzal diplomatickou dovolenou?“

„Proč diplomatickou? Normální. Dublér se stejně teprve staví, létat není na čem a pak… jestli Sevs neudělá, co je zapotřebí, nebudu létat ani na dubléru!“

„Sevs je tvrdohlavý, najde si jiného Uglova!“

„Vsaď se, že ho nebude hledat!“ Náhle se ozvala Rita: „Uglov je tedy mrtev? Je to ten Uglov?“ Chabarov pohlédl na děvče těžkým, pátravým pohledem, jako by je viděl poprvé:

„Je, Rito. Zabil se.“ A jako by chtěl přeladit na jiné téma, zeptal se Chobota: „Co tě sem přivedlo?“

„Zalétáváme nové přístroje. Na trase nezáleží, tak proč bychom se nepodívali k moři? Každý se rád vykoupe.“

„Zalétáváte je na linkách?“

„Ne, nad mořem. Potřebujeme malou výšku a absolutně rovný povrch.“

Rita si nalila koňak do velkého poháru a nepozorovaně ho vypila. Nikdo si toho nevšiml. Piloti se bavili, byli v jiném světě, měli jiné starosti.

Začala hrát hudba, velmi smutná, se zvonečky. Ritě bylo do pláče. Přemohla se a tiše řekla:

„Chci domů.“

Kdy zmizel Kanaki, Rita nevěděla. Chabarov platil vrchnímu. Nevěděla ani, jak se octli venku.

Pak byla silnice. Chladná a černá. Na sametově tmavém nebi tančila malá světýlka, droboučká a namodralá, dlouho se míhala před očima.

„To jsou světlušky?“ zeptala se Rita. „Kam letí?“

„Spát,“ usmál se Chabarov.

Ráno uslyšel Viktor Michajlovič klepání na dveře. Hned vyskočil. Přehodil si přes ramena koupací plášť a pootevřel dveře. Pokojská, starší žena, mu podávala telegram.

„Že si na vás ale zakládají,“ řekla, „posílat takovéhle telegramy,“ a podala mu tlustý svazek, slepený z telegrafních blanketů.

„PŘISTOUPILI JSME K DOKONČENI SYSTÉMU ŘÍZENI STOP DEKUJI ZA SCHÉMA ZDVOJENI STOP RESENI JE CHYTRÉ CARKA ORIGINÁLNÍ CARKA DŮSTOJNÉ AUTORA STOP DOSTALI JSME PRIKAZ CARKA ABYCHOM PROVEDLI DODATECNE ZKOUŠKY NA VELKEM KONI V PRIRODNICH PODMÍNKÁCH STOP KUN MA VESKERE VYBAVENI STOP VAŠE OSOBNI PŘÍTOMNOST JE NUTNÁ!!!

Chabarov se při čtení usmíval a myslel si: Zatím to jde příliš jednoduše. Jako by to ani nebyl generální. Á – tady to máme!“

„POKUD JDE O ASNERA CARKA PROSÍM CARKA ABYSTE UZ NIKDY NESTRKAL NOS DO CIZÍCH VECI STOP JSEM UZ DVACET SEDM LET SIROTEK A ZVYKL JSEM SI SPOLÉHAT SAM NA SEBE STOP TELEGRAFUJTE CARKA KDY VYLETÍTE STOP NESEŽENETE-LI LETENKY CARKA POSLU LETADLO!!!“

KAPITOLA TŘINÁCTÁ

Teď, když přišel od Sevsa telegram a všechno se vyjasnilo, musel jednat. Chabarov měl rád tenhle stav rozhodnosti a odhodlanosti, který se ho zmocnil pokaždé před útokem.

Viktor Michajlovič zatelefonoval na letiště, spojil se s dispečerem.

„Dobrý den, tady Chabarov. Na kdy plánujete Kanakiho?“

„Start je určen na osm patnáct, ale zdá se, že bude odložen, protože ještě něco dělají na letadle.“

Chabarov zašilhal po hodinkách.

„Vyřiďte Kanakimu, aby beze mne neodlétal, hned tam jedu, jasné?“

Viktor Michajlovič neměl žádné právo udělovat podobné příkazy, ale vůbec nepochyboval o tom, že jeho vzkaz bude vyřízen a splněn.

„Rozumím,“ odpověděl dispečer, „hned mu to vyřídím.“

Chabarov si bleskově, jako při poplachu, sbalil věci, a za čtyřicet minut byl na letišti.

„Co se stalo?“ zeptal se Kanaki dřív, než se s ním pozdravil.

„Včera jsi říkal, že přistaneš vedle nás, chci letět s tebou. Vezmeš černého pasažéra?“

„Tak co se vlastně stalo?“

„Přečti si to,“ a podal Chobotoví telegram, který před hodinou dostal.

„Jsi chlapík! Ty je ale umíš zmáčknout! Tak nasedat!“

Prvá třetina trasy vedla nad mořem. Letěli nízko. Kanaki pracoval: zapojoval rádiové výškoměry, zapisoval jejich údaje, srovnával je s údaji normálních měřicích přístrojů. Zopakoval postup a zaznamenal údaje ručiček. V hustém oparu se před nimi vyhoupl břeh. Kanaki nabral výšku, zapnul autopilota a řekl druhému pilotovi:

„Dimo, podívej se, co dělá Chabarov!“

Dima byl hned zpátky.

„Baví se s Lilkou, veliteli. A vypadá to, že má úspěch.“

„Ten si nenechá nic ujít,“ odpověděl Kanaki. „Vem to za mě!“ Vstal ze sedačky, prošel do salónu a hned udělil příkaz:

„Liljo, jdi k navigátorovi. Vezmi si blankety a přenes body!“

Jakmile laborantka vstala z malinově červeného plyšového křesla, dopadl na něj Kanaki.

„Tak to?“ zeptal se a pozorně si prohlížel Viktora Michajloviče.

„Všechno v pořádku,“ odpověděl Chabarov.

„Jak dlouho si už hraješ s těmi výškoměry?“

„Asi jedenapůl měsíce. V podstatě je to dobrá věc, ale zlobí nás vyvažování.“

„Slečna mi tady moc pěkně vyprávěla, jak vás to zmáčklo na severu.“

„To je ale brepta!“

„Nenadávej jí! To je moje vina. Vnutil jsem se jí.“

„Máš pravdu – vnutit se umíš. Tehdy jsme to schytali opravdu moc pěkně. Jen si představ: letím k domovskému letišti, ptám se na povětrnostní podmínky a oni mi říkají, že nikde nikoho nepřijímají. Ptám se, kdo tedy přijímá. A oni, že prý nikdo až do Poltavy nepřijímá. Mlha, nízká oblačnost, námraza… Paliva mám na dvě hodiny čtyřicet a nejbližší dobré počasí je vzdáleno šest hodin letu. A teď začalo handrkování! Každý mě chce hodit na krk tomu druhému. A minuty utíkají… Ptám se hlavního dispečerského stanoviště a jdu na ně chytře; povídám: ‚Dejte mi situaci ve Skandinávii. Se mnou to vypadá na havarijní situaci! Ale držím se pořád v blízkosti letiště a doufám, že se to najednou protrhne a v mlze se ukáže škvíra. Asi za dvacet minut dostávám oficiální instrukci: čekat dvě hodiny ve vzduchu a pak musí posádka seskočit – na tyhle lety jsme si brali padáky – a dál jednat podle vlastního uvážení. Vypadalo to rozumně, jenže já mám na palubě šest ženských: inženýrky, techničky z různých vědeckovýzkumných ústavů. Všechny měly střevíce s podpatky a padák viděli ták akorát ve filmu…“

Kanaki se odmlčel, vytáhl pomalu cigaretu a zapálil si.

„A co dál?“

„Měl jsem štěstí. Tak dlouho jsem lítal, až to vyšlo! Najednou vidím růžové skvrny, říkám si: Mlha se protrhává. Zahlédl jsem škvíru. Začal jsem nouzově klesat a rychle jsem přistál. Sedím, ale kam mám rolovat, to nevím. Zase spadla mlha. Dispečer k nám poslal gazik, ale šofér zabloudil. Seděli jsme asi hodinu a půl v letadle.“

Do salónu vešel radista a podal Kanakimu radiogram. Ten rychle přelétl očima text a řekl:

„Dobře. Vyřiď, že tam budeme včas. Hned jsem tam. Pojď taky.“

Kanaki zaujal místo velitele. Mlčky pohlédl na druhého pilota a ten hned vstal a uvolnil místo Chabarovovi.

„Dříve narození si zaslouží naši úctu?“

„Dimko, jen mi neříkej, že mládí má u nás všude otevřené cesty. Ať si neříká o poklony!“

Viktor Michajlovič pohladil chladnou řídicí páku.

„Vypadáš, jako bys měl sto chutí vypnout autopilota!“ ozval se Kanaki.

„Jestli proti tomu nic nemáš, tak bych ho opravdu vypnul!“

„Jen si mákni, když máš chuť, jen si dej!“

Chabarov se ujal řízení letadla. Několik přesných pohybů kormidly a ručičky na přístrojové desce se zastavily, jako by byly připevněné k ciferníkům. Ani se nepohnuly. Výšková odchylka – nula, rychlostní odchylka – nula. Odchylka od kursu byla menší než síla rysky na pohyblivé kompasové růžici. Chabarov letěl rychlým horizontálním letem. Vypadal úplně klidně, jen rty měl sevřené. Vést letoun v turbulenci – a to se blížilo poledne a letadlem to silně házelo – to znamenalo umět nejen dobře létat, ale létat virtuózně. Uplynulo třicet čtyřicet minut. Ručičky se ani nepohnuly. Chabarov si olízl rty. Bylo horko.

Ozval se Kanaki:

„Poslechni, jestli tě Sevs vyhodí, dej se k nám! Vezmu tě jako druhého pilota, vyznáš se v tom!“

„To je nevýhodné,“ odpověděl Chabarov, aniž by vzhlédl od přístrojů a pohnula hlavou.

„Proč? Jako druhý pilot k takovému veliteli jako jsem já, to by si pokládal za čest leckdo, viď, Dimko?“

„Plat nestojí zanic,“ odpověděl Chabarov, „a ty jsi navíc ještě žárlivý.“

„Cože? Já?“

„Samozřejmě, Lilku jsi zahnal k navigátorovi. A to jsem tu, prosím, host! Jaké by to bylo, kdybych byl tvůj podřízený?“

Pokračovali ve špičkování. Ručičky se ani nehnuly. Výšková odchylka – nula, rychlostní odchylka – nula. Odchylka od kursu byla menší než síla rysky na pohyblivé kompasové růžici.

V určené době přešlo letadlo Kanakiho na dálkové navádění a začalo klesat a pak tiše uhánělo po betonu.

Piloti se loučili.

„Díky, Serjožko, moc jsi mi pomohl,“ řekl Chabarov. „Dimko, doufám, že na mne nemáte zlost? Co? Že jste si pěkně zdřímnul? Potom tím spíš… Mějte se dobře (to patřilo navigátorovi). Vaše motory, to jsou jednoduše kombajny, jak to kdysi říkal Alexej Ivanovič Uglov (to patřilo palubnímu inženýrovi). Všechno nejlepší, přeji vám aspoň na deset let destilovaný etér (to patřilo radistovi). Buďte zdráva, Liločko,“ podržel chvíli její ruku ve své, „a jestli vás tenhle šibal bude utlačovat,“ (pohled na Kanakiho), „hned mi zavolejte! Neztraťte číslo! Budu čekat!“ a ke všem: „Zamával kufry a zmizel v modravém soumraku, který mu připomněl pohodlí, domácí krb a večeři v úzkém kruhu zplnomocněnců…“

„To je žvanil,“ řekl Kanaki, „ale lítá jako sám pánbůh!“

„Válí,“ ozval se Dimka.

„To je ale diplomat, ten se vyzná!“ řekl palubní inženýr.

„Máš fajn kamaráda, veliteli. Kolik je mu?“ zeptal se navigátor.

Radista mlčel.

„To je trestuhodně krásný člověk,“ ozvala se Liločka, „ani se mi nechce věřit, že takoví muži skutečně existují.“

Doma se Chabarov objevil k večeru. Matka se vylekala:

„Stalo se něco, Vítěnko? Vždyť máš ještě sedmnáct dní?“

„Zastesklo se mi, abys věděla! A co je vlastně na tom jihu zvláštního – jen moře, ale to je slané!“

„Ty jen žertuješ, ale něco přede mnou tajíš.“

„Nemám co tajit. Radši mi vyprávěj, co je nového!“

„Nic zvláštního se tady nepřihodilo. Dvakrát ti volal Alexej Alexejevič. Potřebuje tě kvůli něčemu. Volala Kira. A pak tu byl nějaký nadporučík. Zapsala jsem si jméno, hned se podívám…“

„Jak vypadal?“

„Mladý, sympatický, velmi zdvořilý… Červený v obličeji…“

„Nejmenoval se Blyš?“

„Ano, Blyš!“

„Co říkal?“

„Nic. Chtěl tě prý jen navštívit. Tvá sestra poslala dvanáctistránkový dopis. Zlobí se, proč jsem k ní nepřijela, když jsi byl u moře. Žárlí jako vždycky!“

Matka začala podrobně vyprávět o Viktorově sestře, o jejím dopise, o různých starostech, ale Chabarov poslouchal na půl ucha, pořád pokukoval po telefonu.

„Má ti někdo volat, Víťo?“

„Ne. Uvažuji jen, jestli mám zavolat sám.“

„Když člověka trápí nějaká otázka, je lepší ji vyslovit. I když nebude odpověď uspokojivá, zbavíš se zbytečné nejistoty, psychicky se ti uleví.“

„Opravdu? To je vědecky dokázáno, nebo je to tvá soukromá psychologie?“

„To je skutečnost potvrzená pokusy.“

Viktor Michajlovič vytočil číslo. Matka už chtěla odejít, ale zadržel ji pohledem.

„To je Vadim Sergejevič? Hlásím: Chabarov dorazil podle vašeho rozkazu. Dobrý den… Děkuji dobře, dokonce velmi dobře. Co?… jak jsem to dokázal? Přiletěl jsem jako černý pasažér, bez lístku… Opravdu… V nouzi nejsou nejlepší peníze, ale přítel – velitel letadla a váš telegram v kapse.“

Anna Mironovna viděla, jak syn ožil, a i když neměla ponětí, co mu Vadim Sergejevič říká, měla radost, že s Víťou je všechno v pořádku.

Vadim Sergejevič Chabarova zatím informoval, že hydraulický řídicí systém smontovali na třicítce. Letadlo zalétával Volodin. Motory zkouší Bokun na dvaatřicítce. Zatím ještě nalétal málo, na nějaké závěry je ještě brzo, ale závady se nevyskytly. Létající laboratoř bude brzo hotová…

„A už vám dali shora termín?“ zajímal se Chabarov.

„Ano. Dostali jsme všeho všudy šest měsíců a řekli, že je to maximum, žádné prodloužení už nebude.“

„Šest měsíců není šest dní, nějak to zvládnem.“

„Viktore Michajloviči, mám dojem, že jste se vrátil v dobré náladě?“

„Máte pravdu. Nejste spokojen?“

„Proč bych byl nespokojen, velmi mě to těší a doufám, že vás zítra ráno uvidím.“

„Samozřejmě. Schůzka číslo jedna – Vadim Sergejevič. Pod hodinami ve vrátnici v osm čtyřicet pět, vyhovuje vám to?“

Chabarov vytočil ještě jedno číslo.

„To je byt generála Borodina? Mohu mluvit s Jevgenijem Nikolajevičem? Tady Chabarov.“

Hned se ozval nízký, zvučný hlas:

„Buď zdráv, Viktore Michajloviči! Ozval ses jako na zavolanou. Už jsem tě dal do rozkazu, ale chtěl jsem se ještě dohodnout s tebou. Přijímací komisi do kursů pro zkušební piloty jsme už sestavili. Budeš mým zástupcem, ano? Máš na starosti prověrku techniky pilotování a vůbec celou letovou část věci a já papíry a tak dále. Souhlasíš?“

„Jak mohu nesouhlasit, když už je to v rozkazu? Mohu jen odpovědět: Provedu! – a splnit příkaz!“

„Ty jsi nějak disciplinovaný, copak to?“

„Takový jsem byl vždycky, Jevgeniji Nikolajeviči. Á jestli vám někdo bude chtít napovídat, že narušuju disciplínu, tak mu nevěřte!“

„Dobře, přesvědčils mě, neuvěřím. A pročpak jsi volal?“

„Chtěl jsem se jen zeptat, jestli u vás nebyl poručík Blyš,“

„Byl.“

„Váš dojem?“

„Převážně dobrý, vypadá, že to není žádný hlupák. Doklady jsou vyhovující… Ale byl jenom nějaký moc zakřiknutý.“

„Zakřiknutý? To se jen tak tvářil, snažil se udělat dobrý dojem. Ten není vůbec zakřiknutý!“

„Tak tomu svému Blyšovi vyřiď, že zakřiknuté nemám rád. Mám rád drzouny. Ne lajdáky – ale drzouny v normě, jako jsi ty. Nemám na mysli toho dnešního Chabarova, ale toho nováčka.“

„Díky, Jevgeniji Nikolajeviči, konečně jsem poznal svou opravdovou cenu. Tak drzoun v normě? To není nepříjemné.“

Viktor Michajlovič se spojil s velitelem letového oddílu. Fjodor Pavlovič řekl, že tu bylo všechno v pořádku, žádné nepříjemnosti, díky bohu, nebyly. Slíbil ještě Chabarovovi „překvapení“, ale to mu telefonem neřekne…

Pak zavolal Chabarov navigátorově manželce. Dozvěděl se, že Vadim píše často, cítí se dobře. Pořád čekal, že se na něj zajede Chabarov podívat, ale teď už je jasné, že se nedočká. Na lázně nadává: „Je to kombinát pro invalidy, spolek slepých a mrzáků! Jen z velké oddanosti myšlence je možné tu vydržet víc než pět dní!“ Poslední větu citovala navigátorova manželka přímo z Orlovova dopisu. Citát Orlova tak vystihoval, že se Chabarov usmál, ačkoli ta věta směšná nebyla.

Pozdě večer přišel inženýr Vasilij Akimovič. Dva týdny rybařil, pak se vrátil a trávil zbytek dovolené doma. Dělal různé opravy. Moc dobře ale nevypadal. Popovídali si o všem možném a pak Chabarov poznamenal:

„Nelíbíš se mi, Akimyči!“

„No, prosím, ale já se nelíbím sám sobě!“

„Co je?“

„Pořád přemýšlím – ráno, večer, když chodím, když piju vodku – pořád přemýšlím. Už mě to unavilo.“

„O čem přemýšlíš?“

„Nevěřím, že byl vinen Uglov. Startoval normálně, stoupal také normálně. Pak bylo něco v nepořádku se řízením… Co, to jsem nestačil pochopit. Najednou motory… Dal nám příkaz k seskoku a začal stoupat. Chtěl nás zajistit výškou.. Čím je tedy vinen?“

„Můj názor znáš, Akimyči: neměl letět, nemělo se spěchat

„Ano, měl jsi pravdu, ale přesto by se nemělo mluvit o Uglovově vině, ale o chybě!“

„Jak ti to mám říci: když člověk moc spěchá, aby tu chybu udělal, trvá na svém právu, mění se chyba automaticky ve vinu. To není teď podstatné! Vina, chyba – jaký je v tom rozdíl? Papíry se rozpadnou v archívech, nikdo se k nim víc nebude vracet, to znamená, že je třeba jít na kořen věci, hledat podstatu! Souhlasíš?“

„Dejme tomu. No a co? Bojím se systému řízení, nevěřím mu. Zamotali konstruktérovi hlavu – a co je nejhorší, nenechali žádnou možnost ústupu.“

Chabarov vzal blok a několika čarami nakreslil tutéž variantu řemení, kterou poslal z jihu Sevsovi. Podal papír inženýrovi a řekl:

„Tumáš! Podívej se na to, jestli je to lepší!“

Vasilij Akimovič si nasadil brýle v tenké profesorské obroučce, pozorně si nákres prohlížel, hekal, sem tam se na něco zeptal, aby si ověřil svůj názor a pak prohlásil:

„Tohle je něco úplně jiného, tady může při poruše hydrauliky řídit letec sám. Ale co s tím má společného čtyřicítka?“

„Na dubléru je řízení upraveno podle tohoto schématu.“

„Jak to víš?“

„Řekl mi to.“

„Kdy jsi ho viděl?“

„Neviděl jsem ho. To je telepatie, Akimyči, neboli čtení myšlenek na dálku!“

Inženýr se zadíval podezíravě na pilota, zamračil se, bylo vidět, že se bojí, aby mu nenaletěl na nějakou čertovinu. Nakonec se zeptal:

„Tak proto ses vrátil dřív?“

„Možná.“

Inženýr zabručel:

„Ty jsi ďábel, Viktore! Teď už rozumím všemu!“

„Ty ses před chvílí rozzlobil a to je dobré. Teď budem dál pracovat společně, protože ty pryč nepůjdeš. Já vůbec nestojím o jiného palubního inženýra! Chtěl jsi přece vzít do zaječích?“

„Chtěl. Už mě to znavilo, myslet stále na jedno a totéž.“

„A teď?“

„Nevím…“

„A já vím, že zůstaneš. Ani žena tě nepřemluví!“

Pozdě večer, když inženýr odešel, matka uklidila kuchyň a šla spát, dělal si Viktor poznámky do pracovního bloku:

Najít Machrova. Motor. Dodělávky. Zkoušky (?!). Komise. Přijímací zkoušky zkušebních letců. Dopis Orlovovi! Metodická rada. Otázky?!

Pak nakreslil zajíce, jak sedí pod smrčkem, pak ještě kočku na stromě a velkou hradbu mračen. Když kreslil zvířátka, myslel vždycky na syna.

Pak odešel do koupelny a dlouho se sprchoval.

KAPITOLA ČTRNÁCTÁ

Překvapení, které vedoucí letového oddílu Chabarovovi slíbil, „ale ne telefonem“, nebylo ani tak velké.

„Zajímali se o tebe Kňagininovi lidé. Myslím, že se o tebe uchází Asner.“

„Tuhle firmu jaksi neznám.“

„Však ji poznáš. Je to velikánská firma! Zatím ještě nemají žádnou reklamu, ale za dva za tři roky udělají hodně rámusu. Zapamatuj si mou předpověď, Viktore Michajloviči: budou to velkolepé dostihy s ohromnými cenami!“

„K čemu mě potřebují?“

„Nevím, nechtějí nic prozradit, ale zřejmě na nějakou práci nebo na konzultaci.“

„Proč je to překvapení?“

„Víš přece, kamaráde, že se tam dere kdekdo! Všechny chytré hlavy to ke Kňagininovi moc táhne. To je fakt.“

„Mezi takové se nederu.“

„Ty se nedereš, ale strkají tě! Tak buď pyšný!“

Chabarov si zvykl na návštěvy v tajných úřadech. Další pozvání ho ani neudivilo, ani nepotěšilo, ani nerozzlobilo. Byla to jen běžná záležitost, jenže nepřišla zrovna moc vhod. Musel se věnovat čtyřicítce, to ho zajímalo doopravdy. Chabarova trochu udivily rady velitele zkušebního střediska. Generál mu řekl:

„Mám k vám velkou prosbu, Viktore Michajloviči. Nevím sice, o čem s vámi budou mluvit, ale velmi vás prosím a trvám na tom, abyste se více ovládal. Člověk, se kterým budete jednat, není žádný Alexandrov! Myslete na to, prosím!“

„To má být příkaz, abych se vším souhlasil?“ zeptal se Chabarov a cítil, že se rozčilí.

„Nepřekrucujte to! Nemusíte souhlasit, můžete diskutovat, jestli to budete považovat za nutné, ale nezapomínejte na tón!“

„Vynasnažím se,“ odpověděl Chabarov a mrzutě se rozloučil.

V určenou hodinu byl na místě. Po uvítání ho zavedli do velké světlé pracovny, která postrádala jakoukoli známku individuality a vůbec jakékoli příkrasy.

Chabarov prošel dvojitými dveřmi, které byly potažené něčím šedým, všiml si především nablýskaných parket, pak leštěného psacího stolu, který se hodil svými rozměry spíš na loď, a nakonec menšího, zavalitého, prošedivělého muže. Mohlo mu být tak padesát až pětapadesát. Chabarov se lehce uklonil a představil se.

„Posaďte se,“ vybídl ho vládce pracovny a pátravě si ho prohlédl. Byl to přímý, pozorný a přátelský pohled. „Problém, který nás teď nejvíce zajímá, je přistávání velkých nákladů za pomoci padákového systému. Prosím, abyste si pamatoval, že to není konečný úkol, ale pouze jeden z úkolů. Je ale neobyčejně důležitý. Je to klíčový problém. Seznámíme vás s předběžnými výpočty, dáme vám možnost prostudovat všechny detaily, dříve než vás požádáme o konečný souhlas ke zkouškám.“ Tady udělal pauzu a zeptal se: „Upozornili vás, že pro vás máme velmi určitý návrh?“

„Promiňte,“ omluvil se Chabarov, „jak se jmenujete? Nevím, jak vás mám oslovovat.“

„Jak mě máte oslovovat? Čert to vem, oni vám neřekli, s kým budete jednat? To jsou opatrní chlapci. Promiňte, jé to také moje vina, že jsem se nepředstavil. Pavel Semjonovič Kňaginin – hlavní konstruktér.“

„Před setkáním mi nikdo nic neřekl, Pavle Semjonoviči. To, co jste mi právě sdělil, jsou mé veškeré informace.“

„Rozumím. Podívejte se, takhle vypadá v podstatě schéma zkoušky: vezmeme letadlo, na typu v této etapě moc nezáleží. Může to být staré letadlo o váze asi tak dvou set tun, dostaneme ho do výšky tří čtyř tisíc metrů, splníme všechny stanovené podmínky a nad místem, které bude předem určeno, odstřelíme křídla. Ta odletí a trup bude padat. Pak zapojíme automatické řízení otevírání padáku. Ten se otevře a trup pod ním zůstane viset. Přistání na základní podvozek. To je schéma – jen přibližné, samozřejmě.“

Chabardv se sotva znatelně usmál:

„To je velmi jednoduché, Pavle Semjonoviči. Tak jednoduché, že nevím, proč se to má zkoušet!“

„Máte pravdu, ale zkoušet se to musí.“

„Dovolíte mi otázku?“

„Prosím.“

„Proč se má vyhazovat staré, ale přece jen provozuschopné letadlo? Možná že by se to dalo vyzkoušet jednodušeji a důkladněji: vynést na bombardéru potřebný náklad a shodit ho… Vždyť se vysazují tanky i jiná těžká technika.“

„První námitka: musíme propracovat odstřel křídel. To, abych tak řekl, v očekávání příštích rozkoší! Druhá námitka: musíme získat přesnou představu, jak se bude chovat těleso doutníkového tvaru při sestupu s padákem. A třetí, když ne námitka, tak spíš důvod: experiment bude zřejmě mít i vedlejší význam pro civilní leteckou dopravu. Kolektivní seskok pasažérů padákem může významně zlepšit bezpečnost dopravy. Souhlasíte se mnou?“

Pilotova tvář vyjadřovala po celý rozhovor pozornost, vážný zájem, soustředěnost a snahu pochopit společníka – zkrátka všechno, jen ne nadšení.

Hlavní konstruktér si toho všiml.

„Mám dojem, že nejste tím návrhem příliš nadšen?“

„Máte pravdu, nejsem.“

„A proč?“

„Promiňte, mohu vám napřed položit otázku?“

„Prosím.“

„Skákal jste s padákem?“

„Skákal.“

„Mnohokrát?“

„Ne,“ odpověděl Pavel Semjonovič a rozhodil ruce, „mám pouze sto sedmdesát šest seskoků.“

Takovou odpověď Chabarov nečekal, ale neztratil hlavu a hned řekl:

„Pak byste mi měl rozumět.“

„Budu se snažit, pokračujte.“

„Mám nalétáno víc než pět tisíc hodin, mám za sebou asi sto deset typů, možná i trochu víc, různých letadel. A pouze sedm seskoků s padákem. Je to jistě špatné, ale já nejsem velký přítel tohoto sportu odvážných.“

„Nás návrh tedy nepřijímáte?“

„Chtěl bych si to napřed promyslit.“

„Jak dlouho potřebujete na rozmyšlenou?“

„Čtyřiadvacet hodin.“

„To by šlo. Zapište si mou přímou linku a zítra,“ Pavel Semjonovič se podíval na hodinky, „v šestnáct patnáct mi zavolejte. Budu čekat na vaše zavolání a na kladné nebo záporné vyjádření. Vysvětlovat nemusíte nic.“

Stiskli si ruce a rozloučili se.

Chabarov vyšel ven. Bylo pošmourno, začínalo hustě, drobně pršet. Čelní sklo auta bylo pokryto hustou, neprůhlednou vodní clonou. Viktor Michajlovič nastartoval a zapnul stěrače. Vracet se do práce nemělo smysl, domů se mu nechtělo. Rozjel se bez cíle. Vůz ujížděl vstříc lesu. Byl to tmavý borovicový les, lemovaný na kraji mladými, ještě zelenými smrky. Nechtělo se mu vzpomínat na rozhovor s Kňagininem, a ještě méně na podstatu návrhu, který nečekal. Chabarov měl obavy ze všeho, co souviselo se seskoky. Nikdy by se k tomu nepřiznal, ale co se dá dělat, seskokům se vyhýbal.

Déšť náhle ustal. Vypadalo to, jako by ho vypnuli někde u centrálního nebeského pultu. Na západě, nad samým horizontem, zazářil úzký rudý proužek. Za dalekým lesem svítilo ještě slunce.

Doma ho čekali. Viktor Michajlovič ještě ani nezavřel dveře a už se ozvala matka:

„Víťo, máš tu návštěvu.“ Hned poznal, že se matce host nelíbí nebo že ji zneklidňuje.

Viktor Michajlovič se usmál a matka hned pochopila, že Víťa neví, kdo ho očekává, neznal tu ženu, nezaradoval se, vzal jen na vědomí, že ho někdo čeká.

Chabarov vešel do pokoje a uviděl neznámou dívku, sedící na divanu. Všiml si, že je mladá, sympatická. Dívka nebyla ani zvědavá, ani netrpělivá.

„Dobrý den,“ pozdravil ji, „přišla jste za mnou?“

„Jestliže jste Viktor Michajlovič Chabarov, pak ano. Posílá mě Pavel Semjonovič.“

„Pavel Semjonovič – to je velmi zajímavé!“

„Požádal mě, abych vám odevzdala balíček. Jen do vlastních rukou. Tady je,“ řekla dívka a podala Chabarovovi tlustou zalepenou obálku. Usedl ke stolu a na ubrus vypadly novinové výstřižky, pečlivě nalepené na čtvrtky papíru:

„Včera se zřítilo nedaleko Tokia dopravní letadlo typu Boeing. Zahynulo osmdesát dva pasažérů a posádka…“

„Melbourne hlásí, že došlo ke katastrofě dopravního letounu, při kterém zahynulo čtyřicet devět osob…“

„Nedaleko Canberry se zřítilo anglické dopravní letadlo. V jeho troskách zahynulo šedesát tři osoby, devět bylo zraněno…“ K anglickým textům byl připojen na stroji psaný překlad.

„Nezlobte se, jestli ten překlad není dost přesný,“ omlouvala se dívka, „to není můj obor, a navíc jsem velmi spěchala. Pavel Semjonovič mi nařídil, že to musí být dnes přeloženo, napsáno a odevzdáno.“

„Zbytečně jste spěchala,“ řekl pilot, „úplně zbytečně.“

„Vy odmítáte náš návrh?“

„Á! Je vidět, že jste informovaná slečna!“

„Až na to, že nejsem slečna, jak jste řekl, ale referentka Pavla Semjonoviče.“

„Referentka? To zní nádherně – referentka! Tu slečnu mi promiňte, když se vám to nelíbí, a řekněte mi, jak se jmenujete?“

„Marina Leonťjevna.“

„Leonťjevna? I tak vás oslovují?“

„Někdy. Ale nejčastěji jen Marina…“

„Tak tedy, milá Marinko, nic neodmítám. Jenom natolik,“ a pilot mávl rukou k výstřižkům na stole, „anglicky také umím. Ale o to nejde.“ Marina pohlédla tázavě na Chabarova, ten však začal o něčem jiném. „Ten váš Pavel Semjonovič je mazaný, viďte?“

„Pavel Semjonovič a mazaný? To nemyslíte vážně! To je tak úžasný člověk, že vám to ani neumím říct.“

„Přesto je rozhodně vykutálený! Vy jste, Marinečko, moc mladá a nezkušená, proto jste to nepoznala. Já jsem ale starý, ostřílený bojovník – hned jsem poznal, co je zač…“

Dívka se snažila něco namítat, ale Viktor Michajlovič nesouhlasil. Mluvil energicky a navenek velmi vážně. Z Mariny se však vyklubala dívka se smyslem pro humor a celý další rozhovor probíhal v duchu naprostého porozumění, klidně a mírumilovně.

„Mami!“ zavolal Viktor Michajlovič. „Čaj nám nedáš?“

Marina začala protestovat:

„Děkuji, to není třeba. Od vás je to do středu města hodně daleko, musím už jet!“

„To nejde, Marinečko! Přijela jste přímo z práce a váš bouřlivě se vyvíjející organismus se nemůže obejít bez přísunu kalorií. Na tom nezáleží, jestli to máte daleko nebo blízko. Bez čaje vás nepustíme. A večer jste už stejně promarnila. Nic si z toho nedělejte: schůzka, která nebyla, je někdy mnohem cennější než ta, která byla!“

„Proč mluvíte o vyvíjejícím se organismu? To je přece urážka! Do kolika let lidé rostou – podle vašeho názoru?“

„Do pětadvaceti a někdy i déle,“ odpověděl bez váhání Chabarov.

„Vážně?“

„Naprosto vážně.“

„Já jsem byla přesvědčena, že do osmnácti. Schůzku jsem dnes neměla, lépe řečeno, odřekla jsem ji.“

„Jste předvídavá dáma,“ řekl Chabarov.

„Snažím se,“ souhlasila Marina.

Navečeřeli se ve třech. Bavili se o věcech, které nesouvisely s letectvím ani s jiným určitým oborem. Anna Mironovna usoudila, že Marina je příjemná, moudrá a dobře vychovaná dívka.

Asi v devět hodin Viktor Michajlovič prohlásil, že Marinu odveze domů autem. Dívka o tom nechtěla ani slyšet. Matka ji znenadání začala přemlouvat, ačkoli si v hloubi duše myslela, že by se jí nic nestalo, kdyby jela tramvají. !

Přesvědčovat Chabarova bylo těžké a tak odvezl dívku samozřejmě autem. Uměl vždycky udělat dojem, předvést se z té nejlepší stránky, a za volantem zvlášť. Seděl lehce opřený o sedadlo, nedbale se dotýkal volantu a řídil auto s takovou jistotou a zvláštní elegancí, že bylo radost se na něj dívat. Když zastavil u Marinina domu, dívka mu poděkovala a zeptala se ho:

„Létáte taky tak?“

„Na tuhle otázku mohu odpovědět jen důvěrně.“

Marina se k němu naklonila, její vlasy ho zašimraly na tváři a nastavila ucho.

„Létám daleko lépe, Marinko. Jsem řidič-amatér, ale pilot-profesionál.“

Druhý den zatelefonoval Chabarov Pavlu Semjonoviči. Bylo přesně šestnáct patnáct.

„Tady je Pavel Semjonovič. Dobrý den. To je Viktor Michajlovič? Jsem rád, že voláte a že jste tak přesný.

Tak co?“

„Ano.“

„Výborně! Líbíte se mi, Viktore Michajloviči!“

„Vy mně také, Pavle Semjonoviči!“

„Výstřižky jste si prostudoval?“

„Ne. Přišly pozdě.“

„To není možné!“

„Je.“

„Povíte mi to, až se setkáme?“

„Ano.“

Když se Viktor Michajlovič setkal s Kňagininem podruhé, všiml si dobře známých desek, které se bůhvíproč ocitly na stole hlavního konstruktéra. Byly to desky s jeho kádrovými materiály.

„Studuji vaše písmo,“ řekl Pavel Semjonovič.

„Je čitelné?“

„Naprosto. Máte teď hodně práce?“

„Nevím, kde mi hlava stojí!“

„Chystá se k letu dublér Sevsovy čtyřicítky, o tom vím. A co ještě?“

„Za prvé – se čtyřicítkou je spousta starostí. Přípravné lety probíhají na třicítce a na dvaatřicítce, za druhé – máme před sebou úplně novou věc,“ pilot zvedl a spustil ruku nad stolem, „letoun s vertikálním startem.“

„A tuhle práci samozřejmě dobrovolně neodmítnete, že?“ zeptal se Kňaginin.

„Neodmítnu.“

„No, a jak to bude s naší prací?“

„Musím si ji dobře naplánovat.“

Začali počítat a dopadlo to tak, že v únoru, v březnu a v dubnu nebude mít Chabarov ani chvilku volnou, ale stihnout se to dá. Záleží samozřejmě na počasí, na továrně a na tom, jestli se nepřihodí něco zcela mimořádného.

„Takže v květnu jste náš,“ uzavřel rozhovor hlavní konstruktér, „zatím přijeďte, až vám to vyjde, a seznamte se s problematikou. Dostanete stálou propustku, zařídím to.“

Stiskli si ruce a rozloučili se.

Na chodbě potkal Chabarov Marinu. Přela se o něčem s vysokým brýlatým mládencem.

„Ne ne, Glebe, slíbil jste, že to propočítáte do pondělka, je to tak? Dnes je pondělí, tak co mám říci Pavlu Semjonoviči, no?“

„Marinko, neříkejte mu nic. Stačí, když se na něj usmějete a hned zapomene na všechny výpočty a propočty!“

„To je geniální nápad, Glebe! Víte co, jděte k němu sám, usmějte se na něj a já uvidím, co z toho bude…“

„No tak, Marinko, copak se dají srovnávat nesouměřitelné veličiny – váš a můj úsměv?“

Chabarov chtěl projít kolem a zamávat na Marinu, ale ta ho zastavila:

„Dobrý den, Viktore Michajloviči! Tak co, jste náš?“

„Jsem.“

„Gratuluji.“

„Komu?“

„Jak to – komu? Vám přece!“

Brýlatý Gleb pomalu ustoupil ke zdi.

„Kampak?“ zastavila ho Marina.

„Počítat, abyste věděla! Právě Jsem pochopil, že nemá cenu se s vámi přít. Tady by to prohrál i Kadočnikov, natož já!“ prohlásil a očima ukázal na Chabarova.

„Váš přítel je velkomyslný, Marinko, ale prosím vás, abyste si uvědomila, že ve mně dřímou různé schopnosti a že stojí za to!“

„Ale? Neříkejte!“

„Už jsem slyšel, že na skromnost neumřu. Je to asi pravda. Škoda, Marinko, že jsem už zestárl, jinak…“

„Co jinak?“

„S vaším dovolením – až jindy. Souhlasíte? Musím už jet,“ a ukázal na hodiny.

Chabarov odešel a Marina pořád stála a dívala se za ním. Vůbec nemohla pochopit, proč se vlastně usmívá…

KAPITOLA PATNÁCTÁ

Dříve se mu to nikdy nestávalo – když Chabarov vyplňoval letový příkaz, zarazil se najednou a podíval se na navigátora:

„Kolikátého je dnes, Vadime?“

Viktor Michajlovič se ptal i matky, co je dnes za den, a byl velmi překvapen, když byl místo středy čtvrtek.

„Čtvrtek? Vážně? To je hrůza!“

Žil stále ve velké časové tísni. Musel spěchat, nesměl Ztratit ani minutu a ty zatím utíkaly jak zběsilé.

Na třicítce létal Volodin. Dokončoval zkoušky hydraulického systému. Viktor Michajlovič ho střídal jen málokdy, částečně proto, aby neztrácel kontakt, a především proto, že pevně věřil této zásadě: jedna hlava je dobrá, dvě jsou ještě lepší. Hydraulický systém hodně předělávali a vylepšovali. Volodin byl spokojen a Viktor Michajlovič souhlasil se závěry svého kolegy. Na dvaatřicítce se Viktor Michajlovič střídal s Bokunem. Palivový systém byl podstatně změněn a teď bylo třeba nalétat co nejvíce hodin.

Když tento úkol splnili a všechny objektivní ukazatele svědčily o tom, že zlepšení se osvědčila, vypravil se Chabarov k Sevsovi.

„Vadime Sergejeviči, na dvaatřicítce je všechno v pořádku, ale máme zpoždění… Pozemní prohlídky si vyžadují mnoho času, víc, než jsme předpokládali, a navíc nás na začátku zdrželo počasí…“

Sevs si sundal brýle, podíval se na Chabarova unavenýma očima a bez veškerého nadšení se zeptal:

„Co navrhujete?“

„Musíme létat v noci.“

„V noci? Proč? Kde je tady logika: hned jste na výsost opatrný, hned žádáte povolení k nočním letům!“

„Je to logické. Co nám hrozí v nejhorším případě? Naprosté selhání motoru. Je to tak? Orlov určí takovou trasu, abychom se z kritického bodu mohli dostat na letiště bez motoru. Nucené přistání není samozřejmě lákavá vyhlídka, ale z technického hlediska je to přibližně stejné – ve dne jako v noci.“

„Dejme tomu. A co získáme, když přijmeme tento váš furiantský návrh?“ zeptal se Sevs. „Ale konkrétně, prosím!“

„Hodně. Tři lety ve dne bude dělat Bokun dva v noci já. Tři plus dva je pět. Za deset dvanáct dní program splníme. Jinak se nám to do grafikonu nevejde.“

„Tak vy budete pracovat v noci a ve dne spát? Rozumím tomu správně?“

„Ano.“

„A co pozemní personál?“

„Musíme rozšířit brigádu, rozdělit ji na dvě směny. Bude třeba dát jim prémie a přesčasy. Mimochodem, tohle uměl výborně Asner.“

„Co ten s tím má co dělat?“

Chabarov vzápětí litoval, že Asnera připomněl. Bledý Sevsův obličej začal najednou rudnout, krev se mu nahrnula do hlavy, prsty zabubnovaly na stůl. Vypadalo to, že se okamžitě rozkřikne, vyvede něco ošklivého a neuvěřitelného. Ale k výbuchu nedošlo.

Vadim Sergejevič řekl dost laskavě:

„Sestavte grafikon na čtyřiadvacet hodin! Viktore Michajloviči, vy jste nemožný člověk a já prostě nechápu, proč vám to trpím!“

Teď pracoval Chabarov téměř každou noc. Pořádně se vyspat ve dne se mu nedařilo. Vždycky se našla nějaká neodkladná záležitost. Byl velmi unavený, i když spokojený – práce šla kupředu daleko rychleji.

Nečekaně připomněl Chabarovovi jeho povinnost generál Borodin, zástupce předsedy přijímací komise do kursu zkušebních pilotů. Generál, který neměl tušení o Chabarovových nočních letech, řekl:

„Musíme se sejít, Viktore Michajloviči. Zítra na dvanáct nula nula jsem dal první prověrku techniky pilotáže. Doufám, že přijdete?“

Vůbec se mu to nehodilo, ale nic nenamítl.

„Dobře, Jevgeniji Nikolajeviči, budu tam včas.“

Prospal se asi tři hodiny a přijel na letiště. Kandidátů bylo osm. Letadla byla čtyři a instruktoři tři.

Viktor Michajlovič vzal blanket plánovací tabulky a rychle ho vyplnil. Každému instruktorovi přidělil dva kandidáty a sobě také. Podíval se do seznamu a uviděl Blyšovo jméno. Vzal si ho a ostatní rozdělil od oka.

Blyš podal Chabarovovi oficiálně hlášení:

„Soudruhu plukovníku, nadporučík Blyš je připraven ke splnění úkolu.“

„Buďte zdráv, Antone Andrejeviči!“ pozdravil ho Chabarov a podal mu ruku, „u nás nemusíte moc salutovat a tvářit se, že se neznáme. Seznamte se s úkolem: výška tři tisíce, pilotáž normální, zatáčka doprava a doleva, výkrut, přemet, bojová zatáčka na jednu stranu, pak na druhou, znovu výkrut, překrut, výkrut, překrut. Doleva a doprava. Pak výkrut, svíčka, plný výkrut a výkrut, plný výkrut. Levotočivá vývrtka, východ bojovou zatáčkou, pravotočivá vývrtka… To je všechno.“

Blyš pilotoval dobře. Chabarov to poznal hned při první zatáčce. Podle toho, jak jistě uvedl letadlo do náklonu, a podle toho, jak jediným důrazným pohybem dostal letoun do mezní úhlové rychlosti otáčení, i podle toho, jak pečlivě sešlápnutím pedálu udržoval příď letadla v horizontu, i podle toho, jak lehce převedl letoun z levé do pravé zatáčky. Jednoduše – Blyš odváděl dobrou práci. Chabarov ho nenechal úkol dokončit – nač zbytečně ztrácet čas? Ohlásil mu do mikrofonu:

„Stačí, Antone Andrejeviči. V pořádku. Výška tisíc sedm set padesát metrů, otáčky dva tisíce dvě stě, pět minut přesného horizontálního letu, kurs dvě stě deset stupňů. Jestli jste rozuměl, splňte příkaz!“

„Rozuměl!“ odpověděl Blyš a v jeho hlase se tajily neskrývané rozpaky: Je to možné? Horizontální let? Neřekl nic, určitě myslel tohle.

Blyš dosáhl předepsaných otáček, sestoupil níž, hlídal kurs a rychlost a letěl přímo. Viktor Michajlovič se řízení ani nedotkl a mlčel. Když uplynulo pět minut a Blyš ohlásil, že úkol je splněn, Viktor Michajlovič mu řekl:

„Podívejte se na výškoměr!“

Ukazoval dva tisíce sedm set padesát metrů.

„Promiňte, spletl jsem se, přebral jsem to o tisíc!“ A dříve než Chabarov stačil nějak reagovat na jeho omluvu, Blyš se převrátil ve výkrutu, snížil výšku o tisíc metrů a začal nový horizontální let.

„Neproháněj ručičky, Antone!“ zarazil ho Chabarov. „Pilotuj podle výškoměru!“ A za pět minut: „Dej to sem a dívej se, jak se to musí dělat!“

A Blyš se díval: v Chabarovových rukou letadlo jako by strnulo na jednom místě. Ručička výškoměru se zastavila na ciferníku, kompas se ani nehnul a jen ručička rychloměru pomalu stoupala.

„Ty sis myslel, že horizontální let je maličkost! To je omyl – žádná maličkost to není. To se musí umět. Všechny pohyby musejí být zdvojené: přidat, ubrat, ještě přidat a znovu o polovinu snížit. Letadlo je třeba předbíhat: teď se snaží klesnout dolů, ale já mu to nedovolím, vidíš?“

Po návratu na letiště si Chabarov letmo změřil Blyšův rozrušený obličej a zeptal se:

„Co je s tebou?“

„Vidím, že jsem zbytečně strkal nos, kam jsem neměl,“ odpověděl Blyš, „jaký ze mě může být zkušební pilot?“

„Správně, zatím žádný. Až se to naučíš, bude z tebe normální zkušební pilot.“

„Radši mě neuklidňujte, Viktore Michajloviči!“

„Fortel máš, Antone Andrejeviči, dobrý. Máš i drzost. Cožpak jsi musel tak rychle dolů – ze dvou tisíc sedmi set padesáti na tisíc sedm set padesát? Uvidíš, že to půjde! Technika pilotáže je za jedna – ten horizontální let ti nepočítám.“

Chabarov byl přepadlý, zhubl. Na stole se mu hromadila halda nepřečtených novin. Vůbec se nemohl dostat k tomu, aby si vyzvedl u krejčího hotové šaty. Nic nestačil. Přesto byl spokojený. Práce šla kupředu mílovými kroky.

Ke dvacátému březnu byly předběžné práce už hotovy. Grafikon splnili o čtyři dny dříve. Chabarov spal dva dny a dvě noci. Když se dosyta vyspal, chystal se odjet na ryby. Domluvil se s navigátorem, připravil si náčiní. Před odjezdem zavolal k vlastnímu překvapení Marině.

„Dobrý den, Marinko! Tady Chabarov.“

„Á, Viktor Michajlovič! Kampak jste se poděl?“

„Ale, měl jsem nějakou práci…“

„Chcete Pavla Semjonoviče?“

„Ne.“

„Vy ho nechcete?“

„Marinko, řekněte mi něco hezkého, můžete?“

„Mohu, ale ne do telefonu,“ a Chabarov uslyšel slova, která nebyla určena jemu, ale někomu, kdo byl u Mariny v místnosti:

„Už jsem vám přeci jasně řekla, že Pavel Semjonovič tu bude po třetí hodině! Ano. A můžete zavřít dveře! Viktore Michajloviči, zavolejte mi později, tady je to jak v blázinci, vůbec se tu nedá mluvit. Zavoláte mi?“

„Vynasnažím se, Marinko!“

Ale pak přišel Orlov a Chabarov zavolat nestačil. Odjeli na ryby.

Led byl už měkký, pórovitý, slunce pálilo a hlavatí okouni se vrhali na červy jako pominutí. Strávili u jezera dva dny. Opálili se, omládli a vrátili se domů tak šťastní a odpočinutí, jako by za sebou neměli deset měsíců tvrdé práce, nevyspání a stále napjatých nervů.

Dubler čtyřicítka stála před hangárem. Letoun byl krémově žlutý, celý zářil. V paprscích časného jarního slunce na modravě bílém sněhu vypadal zvlášť pěkně a svátečně.

Chabarov vylezl do kabiny a hned zapomněl na okolní svět. Začal si opakovat let, který měl před sebou. Pohyboval kormidly, přemisťoval plynovou páku do startovací polohy, sám si dával příkazy a sám je plnil. Netrápily ho žádné pochybnosti, byl si jist – všechno je uděláno jaksepatří, všechno bude v pořádku!

Do kabiny vylezl po žebříku inženýr.

„Jak se máš, Akimyči?“

„To se tě zeptám já zítra. Dobře jsme přemístili harmoniku?“ zeptal se Blodin a ukázal na levý pult.

„Dobře,“ přitakal Chabarov, „viděl jsi grafikon změny vyvážení?“

„Viděl.“

„No a?“

„Zdá se, že je v pořádku.“

Večer před prvním letem zavolal Viktor Michajlovič znova Marině.

„Pročpak jste mě oklamal? Já jsem čekala a vy nic!“ zeptala se.

„Nešlo to,“ odpověděl Chabarov.

„Dneska si s vámi také nemohu dát rande. Zítra ano. Tak co, Marinko?“

„Zítra pracuji do půl jedenácté.“

„A pak?“

„Pak musí můj vyvíjející se organismus odpočívat a nedělat starosti rodičům.“

„Dobře. A co mi řeknete dnes?“

„Musí to být dnes?“

„Těšilo by mě to.“

„Jste velmi milý, Viktore Michajloviči, jste…,“ zvedla zřejmě sluchátko dalšího aparátu, „ano, slyším, Pavel Semjonovič odešel… asi za pět minut…“

„Jakých pět minut?“ zeptal se Chabarov.

„To neříkám vám.“

„A co mi tedy řeknete?“

„Prosím vás, zavolejte mi raději domů. Zítra večer. Zapište si číslo.“

„Mluvte, zapamatuji si ho.“

„Vy si pamatujete všechny telefony?“

„Ne, ale váš si zapamatuji.

Konečně rozjel Chabarov čtyřicítku po startovací dráze, měkce se odlepil od země, opatrně manévroval, udělal napřed jeden okruh nad letištěm, pak druhý. Zatáhl podvozek a hned pocítil, že letoun je poslušnější, měkčí, lépe ovladatelný. Viktor Michajlovič udělal třetí okruh a opatrně přistál.

Vypnul motory a se zavřenýma očima poslouchal ticho.

„Tak co, veliteli?“ zajímal se inženýr.

„Je to nějak moc dobré, Akimyči. Až je mi to podezřelé.“

„Asi se ti chce pro začátek lichotit.“

Přijel Sevs. Celá posádka vystoupila na sníh a obklopila generálního. Dříve než se Vadim Sergejevič stačil něco zeptat, ozval se Chabarov:

„Lítá, Vadime Sergejeviči, dokonce výborně.“

„Vy jste říkal…“

„Co jsem říkal?“

„Tohle se musí udělat takhle, tohleto jinak.“

„Jen buďte klidný, já vám toho ještě napovídám. Ala létá skvěle.“

Chabarov začal hned psát hlášení o letu. Když končil práci, zaslechl z chodby rozzlobený hlas velitele letového oddílu:

„Včera jsem vás upozorňoval, že dnes ráno bude třeba poslat spojovací letadlo na šestku. Tak co ještě chcete? Mám vám to dát písemně?“

„Letadlo je připraveno od šesti hodin ráno,“ to mluvil velitel dopravního oddílu.

„A stojí?“

„A kdo má letět? Veselova poslal Žaksin na Li-2, Fedorec je v nemocnici, já mám letět na východ, tak nemohu být na obou místech najednou!“

„Všechny lidi jsi rozehnal, čím přemýšlíš, prosím tě?“

„Já jsem je rozehnal? Sami jste je rozehnali. Bokuna jste přeložil ke zkušebním vy, a ne já! Veselovovi jste sám podepsal letový rozkaz, tak co má za cenu teď křičet a vyvádět? Dejte mi svého pilota!“

„Dejte, dejte! Já, jen tak mimochodem, taky nemám letce nazbyt!“

„Já na ně taky nemám líheň!“

„Na šestce čeká Asner…“

Chabarov vyšel do chodby.

Podsaditý, vysoký velitel letového oddílu a stejně mohutný už starší velitel dopravního oddílu proti sobě stáli jako kohouti – jen se do sebe pustit.

Chabarov se na ně podíval, usmál se a řekl:

„Nechte toho. Já pro Asnera doletím a je po všem!“

„Tys právě vylezl ze čtyřicítky,“ namítl Kravcov, „nechce se mi tě strkat do želvy!“

„Jen se podívejte na toho dobrodince – nechce se mi! Jeden je ochoten pomoci a on…“

Chabarov si pohrával se zipem na kombinéze a dodal:

„Za deset minut jsem připraven. Ať mechanik zahřeje motor“

Viktor Michajlovič už dávno neletěl s podobnou herkou. Letadlo se spíš podobalo rozhrkanému taxíku než čemukoli jinému. Odstartoval přímo ze stojánky, zakroužil asi ve třiceti metrech a nabral kurs. Asi hodinu padesát měl letět po přímce podél železnice, pak se uhnout o šedesát stupňů a za dvacet minut měl být na základně číslo šest. Udržoval výšku dvě stě metrů, přístroje nesledoval, vedl ho nejjistější kompas na světě – rovný pozemský povrch, jednoduše železnice.

Během tohoto nečekaného letu ovládl Chabarova zvláštní pocit: zdálo se mu, že je o dvacet let mladší a všechno začíná znovu.

Letěl tedy na šestku a tento obyčejný let spojovacího letadla jako by probíhal ve dvou rovinách: letadlo mířilo kupředu, k cíli cesty, myšlenky se vracely nazpět, k prvnímu seznámení s nebem.

První krůčky u letectva nebyly lehké. Byl tehdy velmi nesmělý a zřejmě příliš samolibý. I malý neúspěch byl v jeho očích obrovským neštěstím. Byl jako svázaný, všechno mu padalo z rukou, a zdálo se, že propadne zoufalství úplně. Kdyby se Chabarov nedostal do rukou Sergo Gogoberidze, stěží by uviděl nebeské kraje.

Byl by odepsán. To Gogoberidze dokázal Viťkovi Chabarovovi vsugerovat, že je možné řídit letadlo, smát se, zpívat a neklepat se při každém zakymácení. To on ho přinutil, aby zapomněl, že v letadle je řídicí páka, pedály, plynové páky, kterými je třeba pohybovat podle pravidel, instrukcí a pokynů.

„Pamatuj si,“ říkal mu Gogoberidze, „že ten, kdo létá v letadle, není ještě pilot! Až dosáhneš toho, že ty a letadlo budete pilotovat spolu, tak můžeš prohlásit, že jsi pilot. Chodíš po zemi a nemyslíš na to, jak máš klást nohy, a uvědomil sis třeba jen jednou v životě své vlastní těžiště? Ne! A tak je třeba létat: jednáme společně – já i ono… Já – to jsi ty, ono – to je letadlo…“

Gogoberidze byl mladý, veselý, silný chlapík s kudrnatými vlasy. Chabarov si pomyslel: Je to špatné, že tak zřídka vzpomínáme na dobré lidi!

Po něm měl jiné učitele. A má-li být upřímný, byli mnohem zkušenější, vzdělanější a fundovanější než Gogoberidze. Ale on byl první, kdo Viťkovi věřil!

Chabarov pohlédl na hodiny: letěl už víc než hodinu dvacet a uletěl víc než dvě stě kilometrů. Počasí se rychle kazilo. Na zemi se kroutily sněhové víry, mraky klesaly k zemi, byly temnější a slibovaly sněhovou nadílku. Čekal, kdy přiletí k otočnému bodu. Aby ho neminul, letěl teď v osmdesáti metrech. Pozoroval zemi. Nalevo se měla každou chvíli objevit silnice, pak říčka a za ní okresní středisko s velkým železničním uzlem. Zemi viděl detailně: jednotlivé stromy jako by se ukláněly před větrem – jejich holé koruny se klonily na bok, po nažloutlé nerovné cestě ujížděly sáně s koněm, zpod sanic vířil sníh, auto se zastavilo u vjezdu do usedlosti, čtyři muži, zachumlaní do něčeho tmavého, je tlačili, šofér stál na stupátku v podivné nepřirozené póze, sešlapoval plyn a současně řídil pomocníky.

Ručička výškoměru ukazovala padesát metrů, ale praktická výška byla menší.

V šedivé, vrstevnaté cloně mlhy uviděl Chabarov městečko. Vypadalo jako špatná fotografie: všechno bylo na místě, ale rozmazané a nejasné.

Chabarov si pomyslel, jak bylo dříve těžké létat, to není jako dnes, a zahájil zatáčku nad městečkem. Letadlo neudělalo ani čtvrt obratu, když se náhle celé prudce otřáslo.

Motor! Blesklo mu hlavou.

Zleva mu letěla do očí bílá nejasná země.

Otřesy a rachot byly nesnesitelné.

Vypnul zapalování. Náhle před sebou uviděl šikmé řádky elektrického vedení.

Jen abych to do nich nenapálil, pomyslel si a zvětšil náklon. Dráty zůstaly stranou. Letadlo se propadalo. Viktor Michajlovič potlačil řízení a zmenšil trochu náklon.

Uviděl stodoly. Byly šedé, nevýrazné.

Zvedl stroj a snižoval rychlost. Přímo v kursu se objevil domek. Byl oprýskaný, nakloněný do strany, okenice svítily nezvykle jasnou bledě modrou barvou.

Jenom ne čelem! říkal si v duchu. Tlačil nohou na pedál, až sklouzl.

Rychlost neměl a letadlo nereagovalo na kormidla. Padalo.

Teď, pomyslel si a opřel se levou rukou o palubní desku.

Zprava se objevilo vzhůru nohama nebe. Napřed uslyšel rachot a pak bylo ticho. Otevřel oči – kolem byl sníh. Pohupoval se. Bylo cítit kouř.

Zvedl hlavu – letadlo nehořelo. Sníh pod hlavou byl červený.

Červený sníh, přemýšlel, proč? To bude krev! Někde už takový sníh viděl, ale nemohl si vzpomenout kde.

Vidím, slyším, hýbu se, uvědomil si ještě a ušklíbl se, to znamená, že jsem živ.

V uších mu něco pískalo jako morseovka.

Přemohl se, začal si pomalu sedat, ale nepodařilo se mu to.

Do tváře ho udeřil červený sníh.

KNIHA DRUHÁ

KRAJINA NEBE

„Opfer müssen gebracht werden – oběti musejí být přinášeny,“ – poslední slova Otto Lilienthala.

KAPITOLA PRVNÍ

Před hodinou byli tři: letec, lékařka a bolest. Lékařka dělala vše, co bylo její povinností, čemu ji naučila zkušenost. Ještě se na raněného usmívala, pronášela jakási bezvýznamná konejšivá slova, snažila se odpoutat ho od bolesti, dodat mu naděje a síly, aby mohl s nemocí bojovat.

Teď, když zůstala sama, úsměv jí zmizel z tváře, zapomněla na všechna ta slova a psala do chorobopisu:

„24. března. Stav nemocného je velmi vážný. Je při vědomí, jeho reakce jsou pomalé, je však orientovaný. Bledý. Puls 100/min. slabě naplněný. Tlak krevní poklesl na 70/50. Na přední břišní stěně jsou ojedinělé kožní podlitiny. Pravá hýždě a stehno jsou oteklé. Pánevní kosti jsou na dotyk bolestivé. Puls na cévách dolních končetin je výrazný. Na obličeji je několik defektů velikosti od 2X0,1 do 8X0,5, které mírně krvácejí. Na rentgenovém snímku je patrná dvojnásobná zlomenina spony stydké a sedací kosti, vpravo s posunem úlomků proti sobě, dále zlomená lopata levé kosti kyčelní, prodloužená až ke kyčelnímu kloubu; mediální zlomenina krčku pravé kosti stehenní, provázená vykloubením její hlavice.“

Zvedla hlavu a podívala se z okna. Světlý našedlý sníh neznatelně splýval se světlým našedlým nebem. Horizont se nedal téměř rozeznat. Bude to těžké, pomyslela si.

Aby zapomněl na bolest, přinutil se myslet na dávnou minulost. Vzpomínal na dům, kde žil jako malý kluk. Byl čtyřposchoďový, z tmavých, jakoby skvrnitých cihel. U domu byl velký udusaný dvůr, obehnaný ze dvou stran starým plotem, třetí stranu uzavírala nízká řada dřevěných kůlen. Za nimi rostly staré vrby – oblíbené útočiště všech dětí z domu a pravidelné místo ptačích sněmů. Vzpomněl si ještě, že tehdy se ve dvoře drželi nejen vrabci a holubi, ale i vrány, které stále bojovaly se strakami. Na jaře sem přilétali špačkové. Koní bylo ve městě daleko víc než aut.

Jejich dům stál na kraji města, nedaleko od pověstné Šikmé hory. Říkalo se, že byla kdysi dávno sídlem loupežnické bandy, před níž se třáslo celé okolí. Nikdo z dětí to však nebral vážně a šplhaly na Šikmou horu beze strachu. V létě tu pořádaly všelijaké válečné hry, v zimě lyžovaly.

Na první lyže se Viktor nepamatoval, zdálo se mu, že lyžoval odjakživa. V té době neexistovalo slovo slalom, alespoň on, Viktor, ho nikdy neslyšel. To však nevadilo všem klukům z okolí, aby nesjížděli nejpříkřejší srázy a nerozbrázdili svahy takovými stopami lyží vlastní výroby“, že by to dnes zdaleka nedokázal sportovec první výkonnostní třídy.

Šikmá hora byla potměšilá: její táhlé, napohled docela mírné úbočí se ježilo starými dubovými pařezy. Naletět na jeden z nich znamenalo zůstat přinejmenším bez lyží.

Viktor Michajlovič se uměl usmívat, když mu bylo smutno, mlčet, když se mu chtělo křičet, uměl zmírnit krok, když se mu chtělo běžet. Zastavit a zaměřit myšlenky jiným směrem bylo daleko těžší. Ale proto byl mezi zkušebními letci hvězdou první velikosti, aby dělal to, co nedokáží jiní, dokonce většina lidí.

Zpět!

Viktor Michajlovič se znovu vrátil do mládí. Teplý, dusný vítr nad řekou. Most. Nebyla to řeka, spíš říčka a ocelový most, svařený z řady nosníků, pokrytých za léta rzí, byl zesílen lanovou výztuhou a ještě upevněn lany. Nebyl velký. Měsíc chvílemi vyhlíží mezi mraky.

To je kulisa.

Jednající osoby: on a Semjon Firsov. Chlapec stojí uprostřed mostu, dívají se do husté, líné vody a přou se. O co, na to si Viktor Michajlovič nemůže vzpomenout. Tehdy se přeli pořád a o všechno na světě. Předmět sporu nemá ostatně zvláštní význam, daleko důležitější jsou události, které dostaly rychlý spád.

„A já ti teď prakticky dokážu, že člověk je svým pánem bez ohledu na všechny vrozené obranné reflexy. A nech si svého Pavlova, já nejsem žádný pokusný pes.“

Po tomto prohlášení přelezl Viktor zábradlí, opatrně našel nohou okraj podlouhlého nosníku a postavil se na něj.

„No a co dál?“ zeptal se Semjon už bez veškerého nadšení.

„Dál? Pověsím se na tenhle nosník a metodou ručkování, tj. metodou necivilizované opice, se budu přemisťovat ke břehu.

„Viťko, vykašli se na to! Spadneš a dole jsou železné piloty! Neblázni, šílenče!“

Viktor mlčel. Opatrně se spustil otvorem dolů a zůstal viset za ruce.

Zapamatoval si mraky a mezi nimi měsíc. Dolů se nedíval – věděl, že nesmí. Nosník, na kterém visel, byl chladný a jakoby naschvál posypaný něčím drsným. Zhoupl se jednou, znovu se posunul vpravo, ještě jednou, potřetí… 11… 12. Dlaně ho pálily, jako by je měl osmirkované… 16… 17… 18. Dostal se přece jen o kus dál.

Nahoře něco bručel Seňka, ale Viktor ho neposlouchal… 20… 21. Začala ho bolet ramena. Dlaně měl v jednom ohni… 27…28… Rozjasnilo se. Proč? a pak si domyslel, že se mraky protrhaly a klidný měsíc najednou svítil jako rybí oko… 31… 32… 33…

Viktor se rozhodl dál už nepočítat. K čertu s tím! Nevěděl, kolik ještě zbývá do konce. Ještě jednou a znova… Ty dlaně! Mel pocit, že má ruce rozedřené až na kost.

Reflexy! Já mu dám reflexy! Reflexy mají psi – Bobík a Haryk… Je to hlupák. Bobík… Čert ho vem… Čert ho vem…

Viktor doručkoval z posledních sil na břeh a padl do vlhké trávy, páchnoucí bahnem. Ležel, zhluboka dýchal, ruce necítil, naslouchal jemnému pleskání vody. Pak si vzpomněl na dlaně. Vstal a pomalu se belhal k pouliční lucerně. Byl to hrozný pohled. Vrstva starého rezu, ostrá jako sklo, jemná jako cigaretový papír, mu úplně rozedřela kůži a zažrala se do masa…

Přesto byla tahle vzpomínka pěkná! Vítězství nad Seňkou? Vůbec ne! Jejich hádka nestála za tak riskantní pokus. „Slavíme šílenství chrabrých?“ Tohle okřídlené rčení nikdy na Víťu nepůsobilo. Uznával Amundsenovo heslo: „Vítězství čeká na toho, kdo je obyčejný – lidé tomu říkají štěstí.“ Tak o co vlastně šlo? Toho večera ho zaplavily nejrůznější pocity – sebevědomí, zoufalství, zlost, křivda, rozpaky, stud, zuřivost. Ale ani v nejmenším nepocítil strach. A tak si mladý, naivní Viťka Chabarov myslel, že se mu podařilo umlčet v sobě strach navždy. Jak měl vědět, že ho v životě ještě čekají recidivy této normální, ale bohužel nevyhnutelné nemoci?

Na frontu se dostal až ke konci války, jak se říká, s křížkem po funuse. Veteráni pluku se pyšnili sbírkou řádů a medailí. Nováčky přivítali pěkně, ale drželi si je od těla. Bylo to jejich zákonité právo, vykoupené krví. Cožpak měli ti zelenáči představu, jak bojovat na stařičkém „išaku“ proti skupině „sto devítek“? Cožpak zakusili pocit bezmocné zlosti, když se na dva hrbaté hurikány vrhá smečka mesršmitů a člověk se točí bláznivě dokola a ví, že je to jediný manévr, který mu dává jakousi převahu nad protivníkem? Cožpak tito chlapci, kteří letěli na frontu v La-5, vonících novotou, budou moci přijmout do svých srdcí ty, kteří zaplatili za vítězství svými životy? Chabarov se dostal k majoru Gordějevovi a první let byla rozvědka.

Letěli ve dvojici ve výšce tisíc pět set metrů. Pod nimi se táhly lesy, skály a jezera – pestrá, zdánlivě mírová krajina. Náhle udeřily zleva zenitky. Čí byly, to Víťa zpočátku nerozeznal. Uviděl jen, jak se na modrém, čistém nebi začaly nafukovat a rychle praskat kouřové koule. Bylo to dokonce krásné.

Vtom zaslechl: „Vego 84, zařaď se vlevo!“ Zařadil se. Velitel snížil výšku, provedl ho kouřovými výbuchy a dal příkaz: „Pozor! Letíme střemhlav!“

Podstatu prvního bojového letu pochopil Chabarov mnohem později. Drsný major, jeden z nejlepších bojových letců na frontě, ho promyšleně a riskantně křtil palbou nepřátelských baterií. Gordějev měl tuto zásadu: když to vydrží, tak ho berem! Když dostane strach, pryč s ním! Majorovi vyčítali: „Co když zbytečně ztratíš člověka? Jaký z toho bude užitek?“

„To je válka, bránil se Gordějev. „Tady se nedá nic předvídat,“ a nasupil své černé obočí.

Nad zenitkami se Chabarov držel dobře. Nepochopil totiž, jaké riziko podstupuje. Kouřové výbuchy protiletadlových nábojů nepokládal za nebezpečné. Když pochopil, jak to vlastně je, nemohl usnout, převracel se ve spacím pytli a usnul až k ránu.

Horší to bylo po válce, mezi zkušebními letci, v době, kdy jméno majora Chabarova začali vyslovovat se zvláštní úctou. Na jednom z leteckých závodů, které vyráběly sériově, se vyskytly nedostatky v práci LZS – letecké zkušební stanice. Chabarova tam odveleli, aby se na to podíval, zařídil, co je třeba, a dal to do pořádku.

Se situací se seznamoval pět dní, do pořádku to dal za tři dny– Viktor Michajlovič si za týden uměl získat letce i vedení závodu. Když se už chystal k odjezdu, řekl mu vedoucí LZS – šedovlasý obr Martiros Barsegrjan: „Poslechni, Viktore Michajloviči, prémie ti dát nemohu, na to nemáme fondy a předpisy to nedovolují, ale když zalétáš pět strojů a předáš je objednavateli, bude to zákonitá odměna za tvou námahu a starosti. Co tomu říkáš?“ Chabarov to chápal: Barsegrjan by moc rád dal prémie, závodní zkušební letci mají práce nad hlavu a pět strojů, které zalétá, nikoho neošidí. Souhlasil.

Co se ale nestalo: Chabarov protúroval motor nové stíhačky na odstavné ploše a teď roloval na rozjezdový pás. Když dostal dispečerův souhlas, rozjel se, plavně se odlepil od země a začal stoupat. Motor pracoval normálně, podvozek zatáhl lehce, ale přesto cítil jakýsi lehký, nepochopitelný neklid. Překontroloval přístroje, všechno bylo jaksepatří, pohlédl do stran – modré nebe a lehký opar nad horami nevzbuzovaly žádné obavy. Najednou si začal Chabarov prohlížet vnitřek těsné kabiny, nedokázal by však vysvětlit proč. Ani instrukce, ani zdravý rozum nic takového nenařizovaly. Ale přesto mu to nedalo. Najednou se mu zdálo, že v pravém rohu za pedálem se černá cosi, co sem nepatří. Sklonil se a uviděl šedozrzavou naježenou krysu. Krčila se v koutě u protipožární přepážky. Dívali se na sebe. Chabarov byl z neznámých důvodů přesvědčen, že se ta bestie s holým ocasem chystá skočit mu do obličeje. Aby ji předešel, přešel do náklonu asi 70 stupňů a přitáhl páku k sobě. Mozek pracoval naprosto jasně: musí tu bestii přitlačit přetížením.

Na zemi samozřejmě zpozorovali ten zvláštní manévr stíhačky, která právě odstartovala, vyplašili se a zeptali se rádiem: „Orel 11, Orel 11, co se stalo?“

Viktor Michajlovič věži neodpověděl, přestal stoupat a začal kreslit nemožné figury a šel na přistání. Když skončil okruh nad letištěm, cítil se docela dobře, ale těsně nad zemí to bylo horší – nemohl ani manévrovat, ani se podívat pod nohy. Přistál normálně. Na dráze vypnul motor, shodil řemeny. Teď teprve si uvědomil, že musí své počínání vysvětlit. Právě totiž před očima celého továrního letiště provedl přistání – sice úspěšné, ale nucené.

Vykroutit se z toho žertem? To nepůjde. Vymyslet si narychlo nějakou pravděpodobnou příčinu vynechání motoru? To ho ani nenapadlo. K letadlu se sbíhal personál. Chabarov stál na zažloutlé trávě, celým tělem mu probíhalo nepříjemné chvění a uvažoval co dál.

Jako první k němu přiběhl službu konající vedoucí inženýr. Dříve než se ho stačil Cokoli zeptat, Chabarov mu řekl: „Asi se vám to bude zdát směšné, ale já nemohu létat se spolucestujícím.“

„Co?“ ptal se nechápavě inženýr, „s jakým spolucestujícím?“

„Je tam krysa,“ odpověděl Chabarov a mávl rukavicí ke kabině. Mechanik vylezl na křídlo, nahlédl do kabiny a vytáhl odtamtud pořádnou chcíplou krysu. Chcíplou! To Chabarovovi dodalo.

„Vždyť se mi dívala přímo do očí!“ vyhrkl a vůbec neuvažoval o reakci, kterou mohla jeho slova vyvolat. Někdo se zasmál a smích se začal šířit po letišti jako oheň po suché trávě. Jen Barsegrjan se nesmál. Dotkl se jemně Chabarovovy ruky a řekl: „Promiň, prosím tě, Viktore Michajloviči, nedali jsme ji tam schválně. Já osobně bych se na tvém místě hned katapultoval. Čestné slovo! Odpočiň si teď chvilku“

Chabarov mu rozuměl.

„Ať zkontrolují stroj a doplní pohonné látky, za půl hodiny budu připraven.“

Teď se Barsegrjan vrhl na mechaniky:

„Udělali jste z toho zoologickou zahradu, a ještě se tomu chechtáte? Měli byste brečet! Soudruh Chabarov to bude vyprávět na ústředí, jaký jste mu připravili stroj! Celá země se bude smát! Myslíte si, že jemu? Ne, vám!“

Za dvacet minut startoval Chabarov podruhé.

KAPITOLA DRUHÁ

Uložili ho na tvrdé lůžko s abdukcí dolních končetin. Novokainovou blokádou trochu zmírnili bolesti. Pravou nohu mu podložili dlahou a připevnili mu na ni závaží, aby byla končetina maximálně natažena. Dali mu transfúze krve. Lékařka zapisovala na drsné listy průběh nemoci.

„25. března. Stav pacienta byl hodnocen jako středně těžký. Zůstal při vědomí a stěžoval si na bolesti v místech zlomenin. Puls 90/min, rytmický. Tlak krevní se upravil na 130/70. Funkce pánevních orgánů nejsou narušeny. Fixační dlaha na dolní končetině je uložena správně…“

Nedokončila zápis a šla se podívat do pokoje. Středně těžký stav je samozřejmě lepší než těžký, ale radovat se ještě nemůže. Byla ve střehu čtyřiadvacet hodin – od rána do večera.

Vzpomínky na minulost – to byl jeho taktický manévr, válečná lest, útočiště před neklidem, bolestí a nejistotou, které Chabarova v nemocnici opanovaly. Dával si rozkaz: zpět! a nutil svou paměť, aby mu vybavovala dávno zapomenuté, vybledlé, zdánlivě navždy zapomenuté zážitky.

Učitelka literatury, hladce učesaná Praskovja Máximovna, která se snažila vypadat mladší, dala třídě domácí úkol na téma: Člověk – to zní hrdě! Upozornila je, že mohou psát buď o hrdinech Gorkého, nebo zpracovat téma volně. Důležité je, aby vysvětlili význam těchto slov Gorkého, doložili je příklady.

„Nesnažte se, prosím vás, popsat haldu papíru! Myslete na slova Antona Pavloviče Čechova: Stručnost je sestra talentu! Vaším hlavním úkolem je být přesvědčivý.“ vysvětlovala Praskovja Maximovna.

Bylo to tak dávno, ale jak je vidět, Chabarov si dobře pamatoval, jak úkol promýšlel a psal. Přitiskl se ke kraji stolu, seděl bez jediné myšlenky a prohlížel si zelený list silného papíru, který měl na stole místo dávno prošoupaného sukna.

Papír byl pomalován letadly a nadýchanými oblaky, jakoby z mýdlové pěny. Vedle fantastických létajících strojů a mraků tam byly ještě fyzikální vzorečky, pečlivě zarámované.

Časné jaro a slunce pronikalo do místnosti oknem, které bylo za celou zimu zaprášené a matné.

Napřed si Viktor kdovíproč vzpomněl na smrt Lva Makaroviče Macieviče, která ho nesmírně vzrušila. Kapitán Macievič byl jedním z prvních ruských letců, miláček petrohradského publika. Zahynul 9. října 1910 při exhibičním letu. Vzlétl kvečeru, slunce už zapadalo. Kapitán nabral výšku, opsal velký okruh nad letištěm a začal druhý. Najednou se jeho křehký letoun zachvěl a pilot vyletěl ze sedačky. Tehdy nebyly ani připoutávací pásy, ani padáky. A tak na rudém večerním nebi začaly klesat dva černé kříže – jeden velký, opásaný spínacími lany – to bylo letadlo, druhý malý a nejasný – to byl strašně obětovaný člověk…

Viktor, který ještě nikdy neletěl, ale miloval letadla a nebe, si představil silný, chladný proud vzduchu, který bil kapitána do obličeje, zelenou zemi, která se závratně zvětšovala v očích a mrazivý pocit hrůzy, který bezmocného pilota ovládl…

Popis této katastrofy si Viktor nedávno přečetl v jednom populárním leteckém časopise. Článek se jmenoval: První oběť ruského letectva.

Prohlížel si letadla, mraky, fyzikální vzorce, které zdobily stůl, představoval si kapitána Macieviče, padajícího bezmocně dolů v prázdném nebi, a v duchu si řekl: Ne!

Co to mělo znamenat, to sám ještě nevěděl. Neměl takhle zahynout jeden z nejlepších ruských pilotů? Možná. Možná že však Viktora napadlo něco úplně jiného: O tomhle se práce napsat nedá! Přečetl si nadpis: Člověk – to zní hrdě! Správnější by asi bylo říci: Člověk – to musí znít hrdě! Ale klasiky nelze opravovat. A když, tak to určitě nemohou dělat žáci střední školy.

Viktor se už dávno zajímal o letectví, vyznal se v typech a značkách téměř všech letadel na světě, znal nejen hlavní rekordy letců, ale i osudy mnohých z nich, kteří si svou prací, odvahou a neohrožeností podmaňovali nebe. Měl své miláčky mezi starými piloty a hrdiny, k nimž necítil nic.

A tak začal psát práci na tzv. volné téma. Námět ho napadl sám od sebe: odkudsi z Dalekého severu vylétá pilot na stanoviště na malém ostrůvku v širém oceáně. Letí sám. Počasí se začíná zhoršovat právě, když mu zbyla ani ne polovina paliva. Pilot si jasně uvědomuje, že cesta zpátky neexistuje. Musí se za každou cenu probíjet kupředu. Cyklon sílí, pohazuje s obrovskou silou strojem nahoru a dolů. Pod křídly je oceán – zelenomodrošedý živel, zuřící a zpěněný. Pilot bojuje, ale cíl stále není v dohledu.

Cítí-li člověk nevyhnutelný konec, promítne si celý svůj život a věrný tradici, kterou vytvořili daleko zkušenější autoři než čtrnáctiletý Viťka Chabarov, vyvolává si v paměti podoby svých blízkých: matky, milované dívky i psa Teddyho. Pilot se octl v samém středu cyklonu, v tzv. oku, kde, jak známo, panuje zlověstný klid. Náhle uvidí ostrůvek. Ne ten, ke kterému letí, ale malý korálový útes. Přistát se strojem na takové pídi tvrdé země se nedá. Pilot má ale padák a rozhodne se vyskočit. Je to velmi riskantní a zoufalé řešení. Smysl je jasný – bojovat až do konce!

Když Viktor dopsal až sem, byl tak rozčilený, že ho začalo mrazit, ruce, nohy, záda, celé tělo se napjalo, krk mu stáhla dusivá křeč.

A už se z jeho vůle otevřel padák. Pilot se pohupuje na hedvábných šňůrách a zjišťuje, že žádný ostrůvek neexistuje, byla to jen halucinace. Dole je hrozivý a nekonečný oceán. Není jednoduché popsat jeho nekonečnost, zuřivou bouři a pocity odsouzeného člověka, jestliže autor nikdy moře neviděl a nemá ponětí, jak vypadají šestimetrové vlny…

Viktor psal a téměř si neuvědomoval pocity, které ho ovládly. Dělo se s ním něco zvláštního – byl napjatý jako struna, vnitřně se chvěl, hned ho mrazilo, hned ho polévalo horko. Nepravidelným cizím písmem psal o tom, jak pilot pochopil svůj omyl, jak zašeptal bílými ztuhlými rty: „Ne!“ a sáhl do zadní kapsy kombinézy. Souboj mezi živlem a člověkem vyřešil nakonec těžký tmavý kolt. Člověk se zmýlil, prohrál, ale nevzdal se…

Tento zážitek si Viktor zapamatoval naprosto jasně.

Vešla ošetřující lékařka Klaudie Georgijevna a Chabarov se musel vrátit do přítomnosti.

„Tak jak se cítíme?“ zeptala se strojeně.

„Asi různě – vy, doufám, lépe, a já samozřejmě hůř.“

„Jste vždycky takový pichlavý?“

„Máte na mysli moje vousy?“

„Ne, vaši povahu.“

„Ale Klaudie Georgijevno, já jsem v podstatě anděl, to na mě působí jen můj stav a tahle idiotská pozice, ke které jste mě odsoudili, zkrátka – samé vnější okolnosti.“

Klaudie Georgijevna mu změřila tep, odhrnula okraj deky, zkontrolovala fixační dlahu a chtěla už odejít. Vtom se jí zeptal:

„Dovolíte, soudružko doktorko, abych vám položil několik důležitých otázek?“

„Ptejte se, prosím.“

„Buďte tak laskava a řekněte mi, jakou mám perspektivu? Především bych chtěl vědět, jak dlouho bude trvat to nucené přistání tady a ještě něco – budu chromý?“

Klaudie Georgijevna sklonila hlavu. Odpovědět nebylo lehké. Lékař nemá žádné právo říci nemocnému plnou pravdu. Viktor Michajlovič si všiml jejích rozpaků.

„Klaudie Georgijevno, uvědomte si, že já jsem atypický pacient. Musíte a můžete se mnou mluvit zcela otevřeně, tím spíš, že jsme vlastně do určité míry kolegové. To není už tak důležité, že vy pracujete s lidmi a já s letadly. Je vaším chlebem diagnostika? Mým také. Musíte podepisovat nepříjemné závěry? Já také. Musíte být čestná? Já také. A navíc si pamatujte: já se nebojím žádné pravdy – ani bílé, ani černé, ani té nejčernější. Mám strach jen z nejistoty.“

Lékařka si sedla na okraj lůžka a zadívala se pozorně na Chabarova. Na tvářích měl opuchlé odřeniny, nad pravým obočím se objevila velká krevní podlitina, na vysokém čele měl povrchní řezné rány od střepin skla z přístrojové desky, které mu vletěly do obličeje, když stroj dopadl na zem. Klaudie Georgijevna si bezděky pomyslela: Panebože, jak ten se drží!

„Dobře, Viktore Michajloviči; budeme se pokládat za kolegy. To za prvé. A za druhé – za spoluúčastníky všech dalších událostí. Vás zajímá délka léčení. Zatím vám nemohu říci nic přesného, až za nějaký čas…“

„Přesně to říci nemůžete, to je jasné, ale přibližně? Bude to trvat týdny, měsíce, roky?“

„Dá se hovořit o měsících. Přiznám se vám, že ty zlomeniny vůbec nejsou pěkné.“

„A bývají snad pěkné zlomeniny?“

„Z lékařského hlediska samozřejmě ano. Chcete vědět, budete-li chromý. Na to se teď ještě nedá odpovědět, ale jednou věcí jsem si zcela jista: odejdete od nás po svých,“ a naznačila prsty chůzi, jak se to dělá dětem: „Takhle – cupy, dupy.“

Chabarov se nezasmál, ani žert ho nerozveselil.

„Odejít od vás po svých, to je jistě nádhera. Ale aby se dalo někam jít, je třeba hýbat nohama, znát cestu.“ Odmlčel se, pak se vzpamatoval: „Promiňte, tohle jsem nechtěl říci.“

Aby přehlušil bolest, zlou a neústupnou, která ho mučila celé hodiny, aby nepřemýšlel o své bezmocnosti, musel myslet na něco pěkného, musel se znovu ponořit do minulosti.

Komu jen se ta Klaudie Georgijevna podobá? Nevzpomněl si hned, ale až za chvíli. Praskovje Maximovně – učitelce literatury! Ta byla sice starší, ale Klaudie Georgijevna je sympatičtější. Způsob chování, intonace, řeč – tím jsou si podobné!

Práskovju Maximovnu Chabarov kdysi moc rád neměl a trochu se jí bál. Byla to dobrá učitelka, i když měla příliš velkou starost o to, aby mezi ní a žáky byl patřičný odstup.

Ve třídě nebyla katedra a Praskovja Maximovna seděla u obyčejného stolu, který byl na úrovni lavic, a přesto měl Viktor Michajlovič dojem, jako by učitelka seděla kdesi nahoře a on kdesi dole.

Postupně si vybavoval vzpomínky ze školy. S údivem shledal, že si jen stěží vybaví nejasné podoby těch, kteří ho učili, vzdělávali a vychovávali z něj člověka.

Matematiku učil ve vyšších ročnících vysoký, šlachovitý, nedbale oblečený učitel. Jmenoval se buď Pavel Iljič, nebo Ilja Pavlovič. Měl nádherné písmo, čísla, která psal na tabuli, byla, jako by je vytiskl, tak byla rovná, stejná a jistá. Matematik uměl bez kružítka narýsovat tak přesnou kružnici, že na ní nezasvěcené oko nenašlo nejmenší chybičku. Co si o něm ještě pamatoval? Pavel Iljič nebo Ilja Pavlovič měl nabitou aktovku, slepenou po stranách špinavou leukoplastí.

A co dál? Víc už nic…

Dějepis učil Jakov Borisovič, nejmladší ze všech Chabarovových učitelů. Nosil šikmo pruhované rajtky, vojenskou blůzu a módní boty s tupými seříznutými špičkami. Jakov Borisovič podněcoval jejich fantazii vodopádem krásných vět. Měli ho rádi. Nikdo tak lehko nedával pěkné známky jako on.

Ať se Viktor Michajlovič snažil sebevíc vzpomenout si na něco podstatnějšího, nedařilo se mu to. Cožpak byli všichni tak obyčejní a bezvýrazní? Zamyslel se: Možná že to není jejich vina, ale moje – jsem nevděčný, nepozorný a tvrdý! Tohle vysvětlení se mu ale nelíbilo. Ne, nepokládal se za nevděčného ani tvrdého. V tu chvíli si zcela nečekaně vybavil čistě vyholenou, vyhublou tvář Alexeje Alexejeviče. Vše, co souviselo s tímto učitelem, si pamatoval do posledního slova, do posledního výrazu jeho očí, do posledního záhybu na starém obnošeném raglánu, modelu z r. 1928. Všechno na světě je relativní, pomyslel si. S takovým učitelem se mohli těžko měřit jeho předchůdci, vlastně vůbec ne!

Sotva si Chabarov vzpomněl na Alexeje Alexejeviče, už měl pocit, že v pokoji zafoukal svěží větřík s vůní trávy, nasládlými výpary benzínu, smíšeného se suchým, jemným prachem, zavonělo tu letiště – nejkrásnější vůně na světě.

Jak se třásl před svým prvním letem s Alexejem Alexejevičem! Řekli mu, mladému kandidátu na zkušebního letce: „Poletíš na dvoumotorovém dopravním letadle. Okol je jednoduchý: start, trojúhelníková uzavřená trasa, za sto dvacet minut přistání.“

Alexeji Alexejevičovi se zalíbil ten mladík, který na něj udělal při prvním seznámení trochu divný dojem. Zevnějškem připomínal Chabarov populárního herce nebo tenora, zhýčkaného úspěchy u žen, nebo profesionálního mistra nějakého lehčího sportu, ale jenom ne letce.

První let s Alexejem Alexejevičem dopadl velmi úspěšně. Chabarov vypnul motory, a jak byl zvyklý z armády, hlásil: „Soudruhu veliteli, nadporučík Chabarov splnil úkol, dovolíte mi vyslechnout vaše připomínky?“

„Bien,“ odpověděl Alexej Alexejevič, ťukl ho ohnutým prstem do čela a dodal: „La téte travaille bien. Qa va!“ a opustil stroj.

„Nevíš, co to povídal?“ zeptal se Viktor Michajlovič palubního mechanika. „Nerozuměl jsem mu ani slovo.“

„Neboj se, jak začal mluvit francouzsky, je to dobrý. Když není spokojenej, mluví rusky, vyká a je samá narážka.“ Palubní mechanik napodobil směšně hlas Alexeje Alexejeviče: „Dovoluji si poznamenat, příteli, že vaše operace při přistávání mi trochu připomněly slona v obchodě s porcelánem.“

Chabarov létal dlouho pod vedením Alexeje Alexejeviče a učil se od něho nejen zkoušet letadla, ale i žít – přísně, zásadově, pozorně sledovat události i lidi, hodnotit vše, co se kolem něj dělo, vlastníma očima, a ne hotovou šablonou.

Chabarov se unavil a pomalu usnul. Spánek na tvrdé posteli, v nehybné poloze byl nepohodlný.

Zdálo se mu, že letí. Byl to ten nemožný německý větroň, kde musel letec ležet v kabině na břiše. Zdálo se mu, že se letoun převrátil přistávací lyží vzhůru. Viktor Michajlovič jasně pocítil nebezpečí této situace a snažil se vrátit stroj do normální polohy horizontálního letu. Větroň se však nechtěl obrátit, křidélka se zaklínila.

Chabarova přepadla hrůza. Zasténal, snažil se vykřiknout, ale nemohl…

Zaslechl ze spaní tichý ženský hlas: „Jen klid, můj milý! Pomalu si zvyknete. Zpočátku je to vždycky těžké a pak to přejde. Jen klidně spěte, všechno bude v pořádku!“

KAPITOLA TŘETÍ

Chtělo se jí zoufale spát. Za poslední tři dny spala všeho všudy šest hodin. Možná že tohle sebeobětování nebylo nutné, ale nemohla si pomoci: jen si lehla, už vstala a běžela k němu a přede dveřmi do pokoje si nasazovala klidný, příjemný úsměv.

Držel se skvěle. Stál proti nemoci spolu s ní. Uklidňovalo ji to, ale ne nadlouho.

„27. března. Pacientův stav se podstatně zlepšil. Bolesti ustoupily. Strávil klidnou noc. Puls pravidelný, upravil se na 80/min. Otoky v obličeji se výrazně zmenšily. Pravá strana obličeje je více prokrvena.“

Jak dlouho spal tentokrát, o tom neměl Chabarov představu. Stále s ním něco dělali: dávali mu injekce, brali krev, měřili tlak krevní, nutili ho polykat různé léky, a tak se mnoho nevyspal. Probudil se a ucítil, jak ho bolí celé tělo, jak strašně rád by se převrátil na břicho, pohnul nohama, protáhl se, ale postel byla jako past – nepustila ho.

Život v nemocnici se podobal vlnám: buď se Chabarov silou vůle nutil k návratu do minulosti, nebo ho vnější okolnosti vracely do skutečnosti; přepadla ho bolest, slabost, mrákoty. Z tohoto stavu ho vytrhovaly různé procedury, ruce lékařů ho vracely do pokoje.

Přišla Klaudie Georgijevna, změřila mu puls a zneklidněla.

„Moc utíká?“ zeptal se Chabarov.

„Trochu.“

„Nemějte obavy, to není nemocí, ale myšlenkami.“

„Tak na nic nepříjemného nemyslete.“

„Budu se snažit.“

Klaudie Georgijevna si sedla na okraj lůžka a začala Chabarova prohlížet. Ten se nadechl a zeptal se:

„To je Dárková že?“

„Jak je vidět, vyznáte se i ve voňavkách.“

„Vyznám. Krásné ženy na mne působí moc zhoubně, Klaudie Georgijevno, začínají se mi plést myšlenky i“

„Jaká já jsem pro vás žena, já jsem lékařka.“

„To není fair, přivázali jste mě k posteli a teď toho zneužíváte. Chováte se ke mně shovívavě. Ach Klaudie Georgijevno, setkali jsme se na nesprávném místě a ve špatné situaci…“

„Viktore Michajloviči, prosím vás, to se nehodí.“

„Co se nehodí?“

„Takovéhle řeči.“

„Rozumím – to je rozkaz: nehodí se to!?“

„Přesně tak.“

Lékařka dala příkazy sestře Tamaře, která se starala jen o Chabarova, a chtěla odejít.

„Klaudie Georgijevno, řekněte Tamaře, ať mi přinese zrcátko! Prosil jsem ji, ale nedala mi ho. Má strach, že mě to rozruší, až se uvidím. Já jsem se ale už viděl – v noži,“ dodal, když si všiml nechápavého pohledu Klaudie Georgijevny, „v ostří nože. Máte tu tak pěkné nerez nože, že jsem tomu nechtěl věřit.“

„Dobře, zrcátko vám dám, jen mi řekněte: musíte se tím pohledem pokochat?“

„Pokochat se nemusím, ale musím se připravit na ramínku. Zatím jí určitě nic neřekli nebo jí napovídali, že mě zdrželo počasí, že jsem musel nuceně přistát… Chápete? Ale když se tu budu muset opalovat, jak jste posledně říkala, celé měsíce, bude se to přece jen muset dozvědět. A pak se tu samozřejmě objeví. Nechtěl bych ji vylekat svým nevábným vzhledem. Mám bezvadnou maminku. Pořád mě vyprovází, čeká na mě, má strach… Aspoň toho,“ a Chabarov si přejel rukou přes obličej, „bych ji chtěl uchránit.“

„Vy jste skvělý syn, Viktore Michajloviči.“

„Nebudu se vytahovat a nebudu vás přesvědčovat, že jsem vůbec skvělý, i když je to přesně tak.“

Klaudie Georgijevna odešla a hned se zase vrátila s kabelkou.

„Tady máte,“ a podala Chabarovovi malé zrcátko. Ten jí poděkoval, zvedl jej před obličej a začal si pozorně prohlížet zraněnou tvář.

„Ujde to, mohlo to být ještě horší.“

Když Klaudie Georgijevna nechala Chabarova samotného, pomyslel si: Druhé soudíme přísně, ale sebe soudíme jen neradi. Jistě, sebekritika je zázračné slůvko, i když jsem se ještě nesetkal s člověkem, který by se tou věcí opravdu rád zabýval ne teoreticky, ale prakticky… Je vůbec nutné být na lidi přísný? Opravdu ano? Přece jen to asi bude nutné. Ale jenom jako rovný s rovným a člověk nesmí chtít pro sebe výhody, jinak je přísnost nemorální.

To ho ostatně učil také Alexej Alexejevič. Učil ho stále, v dlouhých rozhovorech, ale především v praxi, která byla někdy bolestná.

Ten den připravoval Alexej Alexejevič Chabarova na let zvlášť pečlivě. Rozebral s ním důkladně všechny podrobnosti a upozornil ho:

„Podívej, jestli nedosáhneš přetížení šest při prvních letech střemhlav, nehrň se do toho. Tak si sedni. Rozuměls? Stroj je to dost chatrný. Osm – to je hranice, maximum maximórum. To je všechno a teď do toho!“

Chabarov nabral výšku, kterou měl zapsanou na připíchnutém archu, přemetem, navedl stroj do střemhlavého letu, nabral předepsanou rychlost a přitáhl páku k sobě. Jak se dalo čekat, přimáčklo ho to do křesla, ramena mu stiskla tupá tíha, v očích se mu zatmělo. Všechny ty nepříjemné, ale už dávno známé pocity nebránily, aby jeho ruce dělaly to, co bylo zapotřebí: navedl přesně letadlo do horizontálního letu, na akcelerometru, který ukazoval přetížení, si přečetl: 4,7.

To je málo, pomyslel si a rozhodl se, že při druhém letu střemhlav musí páku přitáhnout trochu důrazněji. Tak to také udělal. Ale přístroj ukazoval přesně tolik jako poprvé: 4,7.

To je divné, řekl si, budu muset zvýšit počáteční rychlost a přitáhnout páku ještě víc. Teoreticky uvažoval zcela správně.

V třetím letu střemhlav zvýšil rychlost o 20 km/hod. a pořádně trhl pákou k sobě.

Znovu ho to přitisklo, oslepilo a zmáčklo. Akcelerometr jako by se letci vysmíval, ukázal zase: 4,7.

Chabarov se zlobil, nechápal, co se děje, a proto se rozhodl přistát. To provedl normálně, ale dál už to bylo horší.

Rozšifrovaný záznam z registračního přístroje, který přesně zachycoval každý letcův pohyb, ukázal toto: při prvním letu střemhlav bylo faktické přetížení 7,9, při druhém 8,3 a při třetím 9,2.

„Tak hrdino pátého oceánu,“ promluvil Alexej Alexejevič, „bude zajímavé, jak to vysvětlíte vedení a všem ostatním! Čekám.“

„Kontroloval jsem své úkony podle kabinového akcelerometru. Ukazoval 4,7.“

„Přesně?“

„Samozřejmě! Nebo mi snad nevěříte?“

„Akcelerometr ukazoval ve všech třech případech právě 4,7?“ zeptal se Alexej Alexejevič a Chabarovových slov o nedůvěře si nevšímal.

„Ano, ve všech třech případech.“

„To je úžasné! Tak proč do vaší hlavy, nacpané moudrostmi, nepronikla tak elementární a naprosto logická myšlenka: nezasekla se ručička? Tisklo vás to při každém letu střemhlav stále víc? Všimněte si, prosím, to je předposlední otázka z učiva přípravky.“

„Přístroj mě spletl, a jak mě to tisklo, to jsem, popravdě řečeno, ani nesrovnával.“

„Tak je to jasné – vinen je přístroj. To je velmi přesvědčivé, a hlavně vtipné. Neslyšel jste snad nikdy, že kritériem pravdy je zkušenost? Odpovězte laskavě, můj učený příteli, je to tak nebo ne?“

„Je, ale to je z filozofie.“

„Ještě lépe: tak tedy všechno patří do své škatulky! Proč jste studoval filozofii, když neumíte využívat výsledků této moudré vědy v praxi? Řekl bych vám…“ v tom však vešel vedoucí inženýr a Alexej Alexejevič nedokončil svou myšlenku o spojení filozofie s praxí zkušebního pilota vůbec a Chabarova v tomto případě.

„Co letadlo?“ zeptal se Alexej Alexejevič.

„Praskla křížová lanová výztuha v křídlech,“ hlásil inženýr, „je částečně deformován kryt ve druhé třetině trupu.“

„Zjistili jste to podle přístroje?“ zeptal se Alexej Alexejevič.

„Jak podle přístroje?“ nechápal inženýr.

„Tak vidíte, Viktore Michajloviči, ne všechno na světě se dá určit podle přístroje!“ řekl Alexej Alexejevič. „Něco se dá zhodnotit a zjistit třeba vizuálně, něco se dá nahmatat, něco uslyšet a něco dokonce ucítit. Tak je to!“

„Je to moje vina!“ omlouval se Chabarov. „Neuvědomil jsem si to…“

Ale jednu věc je třeba Alexeji Alexejeviči přiznat: při všeobecném rozboru letů se na Viktora Michajloviče vrhl velitel letového útvaru. Alexej Alexejevič se Chabarova zastal jako první:

„Dovolte, abych na částečnou Chabarovovu omluvu upozornil na dvě okolnosti, které jsou podle mého názoru velmi důležité: za prvé – letadlo má větší zásobu pevnosti, než je zaznamenáno v oficiálních dokladech: to teď dokázal pokus, a za druhé – dlouhá pracovní zkušenost našeho střediska nezvratně dokazuje, že každý orel aspoň v něčem bývá někdy vránou. Nebuďme tedy z těchto důvodů na našeho mladého kolegu příliš přísní.“

Tím celá záležitost skončila. Administrativní opatření nenásledovala.

Ale Chabarovovi utkvělo všechno pevně v paměti.

Za několik let po této příhodě byl s Kirou na Dargomyžského Rusalce. Neměl opery příliš v lásce, ale v prvních letech po svatbě býval v divadle – i na operách – dosti často. Kira měla ráda podívanou, byla přesvědčena o povznášející, ohrožující a vzdělávací síle umění.

Když se ozvala krásná mlynářova árie, když slavný bas tragicky prohlásil, že není žádný mlynář, ale havran, Chabarov si vzpomněl na svou příhodu a rozchechtal se. Zasyčeli na něj. Uviděl do široka otevřené, nechápavé, zářící Kiřiny oči a pochopil, jak je šokována jeho neomluvitelným chováním, a rozesmál se ještě víc.

„Ty ses zbláznil!“ zašeptala mu Kira do ucha. „Co je ti?“

„Nic, to se někdy stává… Vzpomněl jsem si na jednu starou příhodu…,“ zamumlal a silou vůle se ovládl.

Chabarov teď znova viděl přítmí zlatavého hlediště, zářící Kiřiny oči, její výrazné rty, lesklé, pečlivě učesané vlasy. Necítil ani vzrušení, ani trpkost či zlobu. Od té doby, co odešel ze společného domova a usadil se u matky, vypadalo to, že Kira byla jedinou ženou na světě, na kterou mohl myslet úplně lhostejně. Tamara otevřela tiše dveře a vešla do pokoje. „Viktore Michajloviči, nenajíme se?“

„Nemám chuť, Tamarko.“

„Zajímalo by mě, jak se chcete uzdravit? Aby vám mohly srůstat kosti, musíte dobře jíst! Přinesla jsem vám bujón“

„Děkuju, Tamarko, nemám chuť.“

„A na kyselou okurku byste chuť měl?“

„Kyselá okurka je prima, ale ne k bujónu, děvče.“

„Já vím, teď prohlásíte, že kyselá okurka patří pod vodku.“

„To je fakt.“

„Tak tedy jezte, uzdravujte se, a až budete zdráv, tak se napijeme i vodky.“

„Ty se mnou budeš pít vodku?“

„Budu.“

„A proč bys měla pít vodku se starým mrzákem?“

„Jak to proč? Cožpak v životě musí mít každé proč své proto? A pak, vy se v tom určitě dobře vyznáte a naučíte mě to jaksepatří.“

„Že se v tom vyznám?“ povzdechl si Chabarov. Vzdech se podobal spíš vzlyku. Chabarov se zastyděl za pocit, který ho tak náhle přepadl, a pocítil, že mu samy od sebe vytryskly slzy – těžké a horké. Zamrkal, přemohl se a řekl:. „Dobrá, dej to sem.“

„Tak se mi to líbí!“ zaradovala se Tamara, začala rovnat nádobí a snažila se nedívat na Chabarova.

KAPITOLA ČTVRTÁ

Všechno probíhá podle lékařských zásad – dostával transfúze krve, infúze, antibiotika, kalcium chloratum. Obavy pomalu ustupovaly. Teď musí být spojencem čas, trpělivost a čekání. Má silný, vytrénovaný organismus, a tak by se s tím měl vyrovnat.

„30. března. Pacientův stav je uspokojivý. Na nic zvláštního si nestěžuje. Puls 76/min. Břicho měkké. Fixační dlaha drží. Na kontrolním rentgenovém snímku je poloha úlomků správná. Vykloubení pravého kyčelního kloubu trvá. Závaží, zajišťující tah dolní končetiny, bylo zvýšeno.“

Za poslední noc sníh hodně roztál, ztratil cukrovou bělost. Brzy přijde skutečné jaro, bude teplo. Lékařka měla chuť proběhnout se po dvoře, nabrat do dlaní mokrý, lepkavý sníh a umačkat z něj tvrdou, vrzavou kouli. Ale nešlo to. Mohli by ji uvidět pacienti. A kdo bude důvěřovat lékaři, který si hraje na sněhu? Zamířila k obytnému bloku pomalým rozvážným krokem a šlapala do kaluží novými gumovými holínkami.

Kravcov seděl ve své pracovně a rychlým, šikmým písmem psal na list papíru plán práce na nejbližší dny. Fjodor Pavlovič se právě vrátil z místa Chabarovovy havárie. Vrátil se v dobré náladě – čekal, že to bude horší.

Čert vzal letadlo – ta stará herka nestojí ani za řeč. Letadlo se odepíše, to je v pořádku. To, že se v motoru zlomí ojnice, nemohl předvídat žádný mechanik. Kvůli pořádku bude ale muset dostat důtku. Chabarov jednal naprosto správně, dokonce výborně, a když, nemohl zachránit letadlo, tak je tu jedna nekontrolovatelná a objektivní příčina: neměl místo a samozřejmě výšku. Chabarova je mu líto. Hlavou mu blesklo, že ho neměl posílat, ale hned si řekl: Kdyby neletěl on a rozbil se někdo jiný, bylo by to snad lehčí? Poznamenal si na lísteček: poděkovat Chabarovovi. Pak si pomyslel: Poděkovat? Letadlo se odepisuje. Přeškrtl poznámku a zamračil se: Viktor Michajlovič určitě čeká na tvé poděkování! Zdraví potřebuje! Tiše zavrčel telefon. Kravcov zvedl sluchátko a hned poznal hlas velitele střediska:

„Buďte zdráv, Fjodore Pavloviči, jak to vypadá s Chabarovem?“

„Má komplikované zlomeniny pánve a nohy, pořezaný obličej, ale drží se…“

„Co říkají lékaři?“

„Co mohou říkat? Musí se léčit a ležet.“

„To je mi jasné. Co soudí o převozu? Ptal jste se na to?“

„Samozřejmě. Říkají, že se teď nesmí ani pohnout.“

„Kde vlastně leží? Podobá se to tam aspoň trochu nemocnici?“

„Je to pěkná nemocnice. Je malá, ale vypadá to, že je moderní – budovy i zařízení. Vedoucí lékař je starší člověk, bývalý frontový lékař. Můj osobní dojem je velmi dobrý. Ošetřující lékař je žena. Na první pohled je to velmi sebevědomá osoba.“

„Fjodore Pavloviči, viděl jste Chabarova?“

„Viděl, ale jenom na chvilku. Lékaři mě žádali, abych ho dlouho neunavoval. Potřebuje klid.“

„Jak vypadá?“

„Ujde to, drží se statečně. Prosil mě, abych zatelefonoval jeho matce a něco jí nalhal – že se zdržel na základně. Nechce, aby přijela, dokud se mu nezahojí obličej.“

„Volal jste jí?“

„Ještě ne, nemohu se k tomu odhodlat.“

„Zavolejte jí a nic si nevymýšlejte! Řekněte, za je to lehké zranění a že k němu zatím nemůže. Jinak se to dozví po straně a bude to horší. Nemám pravdu?“

„Jistě.“

„Zařiď, aby tam zajel náš lékař. Ať to tam okoukne a zhodnotí. Možná že se nám přece jen podaří převézt Chabarova k nám. Tady je každopádně větší klid, jsou tu lékařské kapacity a všechny vymoženosti jsou tu na dosah ruky. Moc tě prosím, abys tu otázku vyřešil. Volal mi Plotnikov. Michail Nikolajevič si myslí totéž: přelézt ho sem, rozumíš?“

„Provedu a dám vám vědět.“

Kravcov položil pomalu sluchátko, podíval se na Čkalovovu fotografii. Letec na něj shlížel pátravě ze zdi. Velitel letového útvaru si pomyslel: Tak, Valeriji Petroviči, takhle to vypadá. Musím zavolat Anně Mironovně. Musím a basta! Pak ho napadlo, jestli by nebylo lepší k ní zajet. Ale ne, to by bylo horší, vylekal bych ji. Jak by mě uviděla, hned by pomyslela na nejhorší.

Kravcov si zapálil, povzdechl a začal vytáčet Chabarovovo číslo.

„Dobrý den, Anno Mironovno. Tady je Kravcov. Viktor Michajlovič je na základně číslo šest. Poškodil si nohu, není to nic vážného, nemějte obavy,“ Kravcov se odmlčel. Sluchátko bylo němé. Mlčení se mu zdálo příliš dlouhé, a tak se zeptal: „Rozuměla jste mi, Anno Mironovno?“

„Ano, rozuměla… vlastně ne. Říkáte, že Víťa poškodil nohu? Komu – sobě, nebo letadlu?“

„Sobě také, bohužel, ale nemusíte mít žádný strach!“

„Tak tedy sobě. A co je to: vykloubení, zlomenina? Stalo se mu to ve stroji, nebo náhodou?“ Anna Mironovna byla zvyklá na přísný vojenský režim, snažila se tedy naivně dodržet konspirační zásady a nepoužila výrazu „havárie“, který byl v telefonním styku zakázán,“

„Měl opravdu nehodu, ale malou.“

„Fjodore Pavloviči, sežeňte mi propustku, hned se k vám rozjedu, musím všechno vědět!“

„Bohužel, teď…,“ Kravcov dostal strach, věděl, že se s Annou Mironovnou bude muset tak jako tak setkat, ale přesto se snažil získat čas, „bohužel, musím teď odjet. Uvidíme se zítra, co říkáte?“

„Fjodore Pavlovici, víte, jaká má Viktor zranění?“

„Už jsem vám řekl – je to noha.“

„Diagnóza je stanovena?“

„Milá Anno Mironovno, já nejsem lékař!“

„Vy ne, ale já ano. Poslechněte, kde je ta základna číslo šest? Jak se tam dostanu?“

„Můžete se tam dostat, ale teď ne, až za pár dní. Postaráme se o to.“

Anna Mironovna řekla zcela neočekávaně klidným, věcným a střízlivým hlasem:

„Naléhavě vás prosím, Fjodore Pavloviči, nařiďte někomu, aby hned přivezl domů Vítovo auto. Víc od vás nechci.“

„Anno Mironovno, čestné slovo, nemějte strach!“

„Já nemám strach. Potřebuji auto a čím rychleji mou prosbu splníte, tím lépe. Zařídíte? Budu čekat!“

„Ano, samozřejmě, hned to zařídím.“ Anna Mironovna už ale zavěsila, Kravcov slyšel jen přerušovaný tón.

Zatím co čekala na auto, zaběhla k sousedovi mechaniku Rubcovovi, řekla mu, že Viktor Michajlovič měl nehodu, a poprosila ho, aby ji někam zavezl Víťovým autem.

Rubcov, kterému pomalu končila pracovní neschopnost, ihned souhlasil. Anna Mironovna se vrátila domů.

Umyla si hlavu – musela se něčím zaměstnat, zkrátit čekání. Převlékla se, dala si do kabelky lékařský diplom, zamyslela se, pak vyndala ze skříně vojenskou důstojnickou knížku, podívala se, jestli má občanský průkaz.

Rozhodla se, že zajede ke generálu Borodinovi, Jestli ji generál nepozná, připomene mu jejich dávné setkání. Borodin ji neodmítne, ten jí určitě pomůže, je to správný člověk.

„Vy jste Chabarovova maminka, že? Vítám vás. Musíte mi prominout, ale vaše křestní jméno a jméno po otci jsem zapomněl. Posaďte se, prosím vás, poslouchám vás.“

Anna Mironovna mu stručně zopakovala svůj ranní rozhovor s Kravcovem. „Prosím vás, Jevgeniji Nikolajeviči, abyste mi pomohl v tomto: zjistit přesnou diagnózu, chápejte, jsem lékařka a je to pro mne důležité. Navíc jsem matka a chci mít možnost dostat se k Viktorovi. Vím, že nejspíš mé lékařské vědomosti nepotřebuje, ale uznejte, že mám právo být u syna, když je mu zle. To je vše, oč vás žádám.“

Borodin ji vyslechl, nepronesl ani jediné uklidňující či jiné slovo, a zavolal sekretářku:

„Varvaro Adamovno, nechte všechnu práci a zjistěte hned, zda je možné navázat spojení s občanskou nemocnicí základny číslo šest. Půjde-li to, spojte mě s hlavním lékařem – ihned! Nebude-li to možné, zavolejte velitele základny, ať se spojí s nemocnicí. Budu mluvit jeho prostřednictvím. To je zatím vše.“

Sekretářka odešla.

Anna Mironovna se zeptala:

„Jevgeniji Nikolajeviči, mohu vědět, co se stalo?“

„Proč ne? Viktor Michajlovič letěl na základnu číslo šest pro Asnera. Letěl, promiňte mi to, jako taxikář, na spojovacím letadle. Mimochodem, nikdo ho o to nežádal, byla to jeho vlastní iniciativa. No a tam, jak se to už někdy stává, vypověděl mu v malé výšce motor. Pod ním byly domy. Vyhýbal se jim, dosedl dobře, ale měl málo místa…“

„Zdá se mi, že Viktora odsuzujete?“

„Já že ho odsuzuji? Jak to? Mně to trápí, já… Ach, Anno Mironovno, myslíte si o mně pěkné věci! Copak mu nestačí zkušební stroje, experimentální lety? Nemohu tu chtivost pochopit: létat, létat na čemkoli, kamkoli. Kdyby byl Viktor Michajlovič mladík nebo začátečník, ale vždyť je to zkušený člověk!“

Anna Mironovna Borodina náhle přerušila:

„Přesto mám dojem, Jevgeniji Nikolajeviči, že s Viktorem nesouhlasíte. Nu a co kdyby pro Asnera neletěl on a na stejném letadle poslali někoho jiného? A stalo by se to jemu?“

„Maminko, vy mě zase překvapujete! Já jsem nevěřící, ale když se tak na vás dívám, napadá mě – jste snad svatá?“

Na přepínači na Borodmově stole se rozsvítilo kontrolní světlo. Jevgenij Nikolajevič umlkl vpůli slova a zvedl sluchátko. Poslouchal a pak řekl:

„Surene Tigranoviči, tady generál Borodin. Dovolte mi, abych se informoval o zdravotním stavu plukovníka Chabarova.“

Borodin pohlédl zběžně na Annu Mironovnu, a když vidě1 její zašpičatělou, jakoby ztuhlou tvář, cvakl spínačem na přepínacím panelu a přepnul aparát na reproduktor. Anna Mironovna nečekala, že uslyší hlas Borodinova společníka a zachvěla se, když v pracovně náhle zřetelně zazněl hlas vzdáleného Surena Tigranoviče.

„Drahý soudruhu generále, samozřejmě že mi lichotí, že znáte celé mé jméno, jsem připraven dát vám podrobné informace, ale prosím, abyste si napříště pamatoval: jste už čtvrtý generál, který mě ruší z práce, a to nepočítám jiné odpovědné pracovníky…“

„Promiňte, Surene Tigranoviči, ale starost, kterou projevují moji přátelé, svědčí jen o jednom: Chabarov je nám všem drahý, velmi ho potřebujeme, je to výborný člověk…“

„Já zas doufám, že vy všichni, také výborní lidé, pochybujete, že se naše malá nemocnice vypořádá s takovým odpovědným úkolem? Chápu vás. Chabarov utrpěl dvojnásobnou zlomeninu spony stydké a sedací kosti, vpravo s posunem úlomků proti sobě a mediální zlomeninu krčku kosti stehenní… Neumírá se na to, ale i kdybych chtěl sebevíc, vašeho Chabarova vám v takovém stavu dát nemohu. Pacient není schopen převozu, jinak bych vám ho velmi rád poslal…“

Zatímco v Borodinově pracovně zněla tato slova, Anna Mironovna zakoušela zvláštní pocit: když slyšela vzdálený hlas vedoucího lékaře, naprosto jasně poznala, že Surena Tigranoviče zná, že se s ním už někde setkala. Ale kdy a kde to bylo? Snad v odsunové nemocnici u Volchova? Ne, tam to nebylo. Nebolná lůžkovém oddělení v Luze, kterou vyrvali Němcům? Ne, tam to také nebylo. Nebo snad v Rakvere v Estonsku? Ne… Nakonec si vzpomněla: bylo to ve východním Prusku ke konci války. Byla spolu se třemi jinými chirurgy poslána, aby posílila personál polní nemocnice 11 730. Dali je k dispozici podplukovníkovi dr. Vartenesjanovi. Jak se jmenoval dál, to si Anna Mironovna nepamatovala, ale byl to určitě on!

Vzpomněla si na to tak jasně, jako by se události, které prožila málem před dvaceti lety, odehrály včera. Vstala, obešla opatrně Borodinův stůl, aby nešlápla na šňůru od stolní lampy, a jemně, ale rozhodně vzala sluchátko Jevgenií Michajloviči z ruky.

„Promiňte, Surene Tigranoviči, vaše příjmení je Vartenesjan?“

„Ano. Kdo to tam mluví?“

„Soudruhu podplukovníku, jsem ráda, že se Viktor Michajlovič dostal do vašich rukou. Tady major Chabarovová. Nevzpomínáte si?“

„Ne, proč bych si měl vzpomenout?“

„A na nemocnici 11 730 se pamatujete?“

„Ano“

„Pracovala jsem u vás v této nemocnici.“

„Počkej, říkáš, major? Tys operovala velitele pluku?“

„Ano, to jsem já.“

„Poslouchej, a kdo je podplukovník Chabarov?“

„Jak to, kdo? To je Víťa, můj syn!“

„Pak tedy vůbec nechápu, proč sedíš někde v pracovně u generála, trápíš se telefonováním a nepřijedeš sem? Syn bude mít radost. Přijeď a vyřiď všem pánům, aby nám nepřekáželi v léčbě tvého plukovníka! Umíme léčit lépe než oni, čestné slovo! Tak se k nám rozjeď!“

Tady byl hovor přerušen. Anna Mironovna byla v rozpacích a chtěla trochu zmírnit příkrost slov dr. Vartenesjana, ale Jevgenij Nikolajevič ji nenechal domluvit:

„Poslyšte, ten dr. Vartenesjan je podle mého výborný člověk! Umí vzbudit důvěru.“

„Je to zázračný člověk, Jevgeniji Nikolajeviči! Nechápu jen, jak se dostal sem k nám?“

„Myslím, že se to dá stoprocentně odhadnout! Je to charakter!“

„Asi máte pravdu,“ souhlasila a hned dodala: „Děkuji vám, Jevgeniji Nikolajeviči, já pojedu.“

„Počkejte, musíme rozvážit, jak se tam nejlépe dostanete!“

„Nedělejte si starosti, pojedu autem.“

„Má milá, auto je sice výborná věc, ale cesty jsou teď špatné, abyste někde neuvázli.“

„Však my projedeme. Ještě jednou vám děkuji, Jevgenii Nikolajeviči!“

„Jak myslíte, ale snad to nějak dopadne! Šťastnou cestu a pozdravujte Viktora!“

Silnice byla uprostřed černá, okraje byly pocukrovány sněhem. Povrch byl zrádný, místy jako kluziště. Silnice hned klesala do údolí, hned stoupala do kopce. Rubcov jel rozvážně a opatrně. S Annou Mironovnou téměř nemluvil.

Jen na počátku cesty, když Anna Mironovna řekla: „Stydím se vás takhle vykořisťovat, Vasiliji Vasiljeviči! Nečekala jsem, že je to tak daleko…“ Skočil jí do řeči: „Ale Anno Mironovno, cožpak nejsme sousedi?“

Byli ovšem víc než sousedé. Viktor Michajlovič měl Rubcova upřímně rád a vážil si schopností tohoto staršího člověka, který pracoval dlouho u letectva. Nebyl zatížený žádným velkým vzděláním – měl jen sedmiletku, ale přesto uměl všechno. Seřídil každý motor s vnitřním spalováním, ať to bylo letadlo, auto, motocykl nebo malý přívěsný motor, dokázal cokoli svařit, snýtovat, spájet, slepit, odvážně se pustil do opravy předpotopního jankovitého gramofonu i do přístroje nejnovější zahraniční značky.

„Je to moudrá hlava,“ říkával Viktor Michajlovič a oslovoval ho křestním jménem a jménem po otci. Vasilij Vasiljevič právem staršího Chabarovovi tykal, doma mu říkal Víťo, ale v práci plukovníku.

Stále si prokazovali navzájem nějaké úsluhy a pozornosti: buď dal Chabarov Vasiliji Vasiljevičovi k narozeninám nějakou unikátní sadu jehlových pilníků v pouzdře, které připomínalo spíš rýsovadlo než zámečnické nářadí, nebo naopak Rubcov vlastnoručně vyrobil pro Viktora Michajloviče takovou podušku na řády a vyznamenání, že se podobnou mohl stěží pochlubit leckterý sovětský maršál..

Rubcov toho moc nenamluvil a teď na nebezpečné kluzké silnici neobtěžoval Annu Mironovnu uklidňujícími řečmi, ale hleděl si jednoduše svého: řídil auto a řídil je jistě, rozvážně a klidně. Anna Mironovna sledovala černobílou nepřívětivou silnici a přemýšlela o dětech. Po krátkém telefonickém rozhovoru s dr. Vartenesjanem se trochu uklidnila, i když zpráva o Víťových zlomeninách nebyla nijak povzbuzující. Za prvé bylo teď konečně všechno jasné a za druhé věděla, že Víťa je v dobrých rukou.

Přemýšlela o dětech. Možná že je to divné, ale k dceři se chovala úplně jinak než k Viktorovi. Jistě že ji milovala, bála se o ni, trpěla jejími bolestmi, ale přece jen…

Jako děti se sourozenci často přeli – začínala vždycky mladší Aza. Viktorovi pořád říkali: „Musíš ustoupit, jsi starší, ona je ještě malá!“ Viktor se zlobil, ustupoval jen nerad a při první vhodné příležitosti se snažil o revanš. Děti vyrůstaly ve stejných podmínkách, a přesto byly naprosto rozdílné. Když dostaly bonbóny, Víťa za pár minut už všechno rozdal kamarádům, stačilo jen, aby ho něco upoutalo, a na mlsky zapomněl. Aza snědla jeden bonbón, druhý si nechala na večer, třetí – na potom. Nebyla nikdy chtivá, ale pevně se v ní zahnízdila vypočítavost.

Vasilij Vasiljevič snížil rychlost – v dolině ležely na cestě šikmé nánosy sněhu, autem to nelítostně házelo ze strany na stranu.

„Jste unavený, viďte, Vasiliji Vasiljeviči?“ zeptala se Anna Mironovna.

„Od čeho? Já ho nevezu, ono veze mě!“ a poplácal rukou volant. „Řekněte mi raději, jestli vám není zima?“

„Ne, topení pěkně hřeje.“

Znova se odmlčeli a Anna Mironovna se vrátila v myšlenkách k dětem. Přestože byl Viktor o čtyři roky starší než Aza, neměl nikdy v rodině pozici staršího bratra. Když byl už asi v desáté třídě, přeli se už méně. Viktor pomáhal někdy Aze s úkoly, jindy se Aza svěřovala Viktorovi se svými tajemstvími. A jednou vyslechla Anna Mironovna asi tento rozhovor:

„Tak ty si myslíš, že jsem jí měla ustoupit?“

„Kvůli takovým hloupostem ses neměla, Azko, vůbec rozčilovat, tím spíš, žes stejně nemohla ničeho dosáhnout.“

„Jak to – kvůli hloupostem? Já k ní ze zásady nepolezu, rozumíš, ze zásady!“

„Jsi hloupá, Azko. Zásadovost v maličkostech, to je něco, co se hodí pro měšťáky.“

Anna Mironovna poprvé zcela jasně pocítila ne mateřské, ale lidské sympatie k Víťovi a nesouhlas s Azou. Je pravda, že s Viktorem měla daleko víc těžkostí, starostí a strachu než s Azou, ale její duše přesto patřila především synovi. V posledních letech se Viktor stýkal s Azou jen při rodinných svátcích, nebo když měla nemocné děti a bylo zapotřebí sehnat lékaře, nějaký vzácný lék anebo když měla málo peněz. Choval se k sestře celkem pěkně, ale jejího muže prostě nesnášel. Aza si vzala svého učitele z institutu. Byl to nadaný člověk, měl Azu určitě rád, v každém případě žili klidně. Chabarov nesnášel jeho železnou logiku, jeho primitivní víru ve všechno, co bylo právě pokládáno za nezvratnou věc.

Auto zabrzdilo na rozcestí vedle ukazatele.

„Tak, Anno Mironovno, jsem na rozcestí,“ ozval se Rubeov, „zbývá nám jedenáct kilometrů.“ Podíval se nenávistně na hrbolatou polní cestu, neuměle se pokřižoval a řekl: „Proveď nás, panebože, nedopusť, aby tvůj sluha Vasilij uvízl.“

KAPITOLA PÁTÁ

Nečekala to ona ani hlavní lékař. Najednou se mu přitížilo. Znovu bolesti, znovu obavy… Snažila se být klidná, nedat najevo neklid a psala.

„2. dubna. Pacientův stav se zhoršil. Objevily se bolesti v pravém lýtkovém svalu, otok na pravém chodidle. Puls na cévách dolcích končetin je výrazný. Břicho měkké, nebolestivé. Není vyloučena počínající flebotrombóza. Začalo se s léčbou antikoagulačními preparáty.“

Krev… krev… je třeba ji sledovat. Každé dvě hodiny mu berou krev z prstu.

Léčba je správná, ale jak mu vysvětlit, oč se jedná? Jak ho uklidnit? Jak v něm neztratit spojence? Jistě, je rozumný a trpělivý. Přesto lituje, že není bůh a nemůže se spolehnout na pomoc nejvyššího, všemohoucího… V boji jsou tři: pacient, lékařka a nemoc. Hleď, abys ho nedala!

Krev… krev… to je teď to nejdůležitější!

Klaudie Georgijevna vešla do pokoje lehkým neslyšným krokem, podívala se na Chabarova a zpozorněla. Jeho oči se jí nelíbily – leskly se, celý vypadal unaveně a nevyspale.

„Co vás trápí? Bolesti?“

„Jenom ta noha mi nedá pokoj – a sny!“

Klaudie Georgijevna se snažila skrýt neklid, který ji náhle ovládl, a zeptala se vesele: „A jaké sny vás trápí?“

„Jsou to zvláštní sny, soudružko doktorko. Napřed jsem střílel na stín letadla. Letělo nizoučko nad stepí a já jsem nalétával shora, doháněl jsem ho a vedl jsem mířenou palbu, ne na něj, ale na stín. Vypadalo to, že letadlo, které vrhalo stín, řídil kolega Šaška Zbarskij. Pořád jsem se domlouval rádiem. On, prevít, po mně pořád takovým protivným hlasem chtěl, abych sestoupil níž. Křičím na něj: ‚Když to bude takhle dál, nebude nám stačit výška, abychom se dostali ze střemhlavého letu!‘ On se jen smál: ‚To nic, ale kontrolní snímky budou O K.!‘ A představte si, sám klesá také. Já útočím, táhnu letadlo dolů, až ze mně teče pot, vidím, že už nemám výšku… Rychlost jsme měli pořádnou – kolem tisícovky. Přece jen jsem se z toho dostal, a když letím asi patnáct dvacet kilometrů nad zemí, dívám se na ni, až se mi dělají mžitky před očima. Šaška křičí: Jsi pašák, zásahy šly přímo do středu!‘ a pak ještě něco, ale to radši vynechám, byl by to moc silný tabák.“

„Panebože, co je to za vášeň – honit tisícikilometrovou rychlostí přízraky! Já bych určitě umřela strachy!“

„Mimochodem, ten sen není tak docela fantastický. Před třemi lety jsem opravdu zkoušel nové zaměřovače a tehdy jsem skutečně střílel na stíny. Řeknu vám, že ta práce ve mně zanechala silný dojem!“

„A kdo si vymyslel ten hon za stíny?“ zajímala se Klaudie Georgijevna. Už dávno si všimla, že stačí, aby Chabarov začal mluvit o své práci, o létání, o strojích, o kamarádech, a letectví, které jí bylo naprosto cizí, stávalo se najednou blízkým a přitažlivým…

„Vymyslel si to jeden chytrý inženýr, nápaditá hlava. Bohužel však nikdy nelétal. Byl to pouhý teoretik! No a tenhle učenec nám sepsal takové taktickotechnické podmínky zkoušek, že se celé středisko válelo smíchy. Přesně si to už nepamatuju, ale bylo to asi nějak takhle: Když pilot rychle provedl své první zacílení na vzdálenost 1000-800 m, zmenší poněkud úhel a pokračuje energicky v přibližování ke stínu do vzdálenosti 600-400 m a tak dále. Byla z toho humoreska. Alexej Ivanovič Uglov připsal na okraj: Prosím, aby autorovi byl postaven pomník na účet firmy. Musí být mramorový s bledě modrým vzorem na šedém podkladu.“ Viktor Michajlovič se najednou zarazil a zeptal se: „Zajímá vás to? Nějak jsem se moc rozpovídal.“

„Co se dělo, když si inženýr přečetl poznámku toho Uglova?“

„Napřed žert nepochopil a rozzlobil se, pak porozuměl a zrozpačitěl, ale tak, že mi bylo až líto.“

„A vy jste to šel zkoušet?“

„Ano, ale ne hned. Hodně věcí se muselo přepočítat, předělat a samozřejmě, když někdo provedl první zaměření, tak na druhé se už nedral a hned se radši hnal nahoru, dál od matičky země.“

„Vy jste říkal, Viktore Michajloviči, že to ve snu bylo hrozné. A jaké to bylo doopravdy, když jste létal?“

„Stejné.“

„Cože, stejné?“

„Ano, bylo to hrozné.“

Klaudie Georgijevna se zamyšleně dívala na Chabarova a potichu, téměř šeptem se zeptala: „Je to pokaždé tak hrozné? Dnes, zítra, pořád? To je přece hrůza?“

„Pročpak hrůza? Člověk si na hrůzu samozřejmě nezvykne, ale naučí se překonávat strach. Ve skutečnosti je to lehčí než ve snu. Ve snu je člověk bezmocný, ale při; skutečném letu je pánem.“

„A ten Uglov, co to napsal o tom pomníku, ten také střílel na stíny?“

„Střílel.“

„Je hodně odvážný?“

„Uglov? Moc, někdy až moc.“

Tamara píchla Chabarovovi před Klaudií Georgijevnou penicilin, upravila mu lůžko a dala mu pelentan. Podstupoval všechno bez odporu a pozorně se díval na lékařku, která stála zamyšleně u jeho lůžka. Náhle se Chabarov zeptal:

„Proč jste dnes tak rozrušená? Děje se něco?“

„Ne, všechno je v pořádku, jsem jen unavená a nevyspalá Nevšímejte si toho a raději mi povězte, co se vám ještě zdálo.“

„Ještě?“ přimhouřil oči a začal znovu vyprávět. „Pak se mi zdálo, že do pokoje vešla maminka. Zastavila se u postele v hlavách a začala se jakoby modlit. Pořád i jsem nerozuměl, co to šeptá a proč pořád opakuje : ,Panebože, ať má v pořádku krev! Chvíli postála a pak odešla k oknu. Chtěl jsem se podívat, co tam dělá, ale nemohl jsem se otočit.“

„Cožpak by se Anna Mironovna modlila?“

Viktor Michajlovič neodpověděl. Zavřel oči a ležel okamžik bez hnutí. Klaudie Georgijevna si řekla, že usnul, a chtěla odejít.

„Soudružko doktorko,“ ozval se najednou ostře, „jen se mě nepokoušejte oklamat! Maminka je tady, že?“

„Jak jste na to přišel?“

„Nikdy jsem před vámi maminku nejmenoval celým jménem. Nepodvádějte mě! Jediná věc, kterou nikdy nikomu neodpustím, je lež! Ať sem maminka přijde. Nemějte strach, nerozruší mě to, neomdlím a její návštěva mi vůbec neuškodí, stejně už viděla, jaký jsem fešák. Jděte, Klaudie Georgijevno, zavolejte ji!“

Anna Mironovna vešla navenek úplně klidná, jistá a hned začala:

„Máš štěstí, Víťo, dr. Vartenesjan je výborný chirurg a Klaudie Georgijevna se mi moc líbí.“

„Odkud znáš dr. Vartenesjana?“

„Ukázalo se, že se známe z fronty,“ a matka začala vyprávět, jak byla u Borodina, jak se Jevgenij Nikolajevič spojil s nemocnicí a jak poznala po hlasu a podle způsobu řeči Surena Tigranoviče.

Anna Mironovna hovořila klidně, pomalu a snažila se všemožně synovi naznačit, že se s ním nic mimořádného neděje. Těžko říci, jak se jí to podařilo. Zřejmě na to měla vliv její lékařská zkušenost, a ještě víc snad mateřská moudrost, obětavá a zocelená častými obavami. Anna Mironovna byla v pokoji déle než hodinu, klidně pomáhala Tamaře, vyprávěla ještě o cestě, o tom, že ji sem dovezl Vasilij Vasiljevič Rubcov.

„A kde je teď?“ zajímal se Viktor Michajlovič.

„Vrátil se do města.“

„Proč ke mě nezašel?“

„Řekl mi, že ti řečmi nepomůže a medicíně že rozumí jako koza petrželi. Však ho znáš, nenutila jsem ho.“

Když Viktor Michajlovič usnul, začaly ho znova pronásledovat hrozné sny. Zdálo se mu, že spí a ve snu vidí letecký souboj. Probouzí se a snaží se pochopit, jak může ve snu vidět to, co ve skutečnosti nikdy nebylo. Nestačí ani domyslet, kdy zazní poplachový signál a on musí letět na hlídku. Místo přívozové přepravy dobře zná. Hustý smrkový les, který rostl až k samé řece, úzká, písčitá cesta, z výšky špatně viditelná, zářivě žlutý, právě vybudovaný pontonový most. Létali ve dvojici nad místem přepravy, létali ze severu na jih, z jihu na sever a napříč, klesali, stoupali a zase klesali. Všechno bylo přesně tak, jak si to představoval ve snu. To je divné, myslí si Chabarov, od slunce by na nás teď měla zaútočit dvojice fokerů. Dělá odbočku stranou, aby předešel akci předpokládaného protivníka. Vtom si všimne, že zleva se opravdu řítí fokery. Souboj je dlouhý a těžký. Letouny mění stále barvu – jak je to možné? Chabarov to vůbec nechápe – napřed se zdají světle zelené jako cvrčkové, pak jasně červené, purpurové a nakonec odporně žluté a úplně černé. Jeden černý foker byl sestřelen. Chabarov pronásleduje druhého, který hraje všemi barvami jako papoušek nebo duha. Bodavá bolest v ruce ho zasáhla náhle, Chabarov vykřikl a zoufale zaklel…

Pomalu se vzpamatovává, otvírá oči, vidí vyplašený Tamařin obličej, její ruku s injekční stříkačkou, kterou drží stranou.

„To je hrůza, zdají se mi sny ve snu. Takhle bych přišel o rozum.“

„Vy jste mě ale polekal! Tak hrozně jste vykřikl a zaklel!“

„Promiň, Tamarko, bojoval jsem. Ten darebák mi uklouzl přímo před nosem. Jak bych neměl nadávat! Už se nezlob!“

Tamara mu dala injekci a odešla. Chabarov osaměl. Ležel a přemýšlel. Něco se změnilo. Byl klidný, ale teď už není. Klaudie Georgijevna je dnes podezřívavá, Tamara je vyděšená. Možná proto, že přijela matka? Ne, tím to není. Snaží se podle svého zvyku vyloučit všechno náhodné, všechny vnější faktory a klidně hodnotí situaci:

Je to snad noha? Bolí mě víc než dřív, ale nic mi s ní nedělají… Noha to tedy nebude. Špatně jsem spal? Ale na tom také není nic divného. Mnohem podivuhodnější je, že vůbec může bez hnutí spát. Dnes mu už třikrát brali krev z prstu,“ prý kvůli rozboru. Dřív mu ji tolikrát nebrali. Co to znamená? Buď našli nebo hledají v krvi nějaké změny. Tady si musí Chabarov přiznat, že další úvahy nemají smysl: o krvi a o komplikacích, které souvisejí s jejími změnami, toho ví příliš málo. Ať se doktoři namáhají, řekl si, od toho tady jsou.

Nejlepší, co mohl udělat, bylo usnout, ale nechtělo se mu ani spát, ani prožívat hrůzné sny. Dlouhé čtení, když ležel jenom na zádech, mu unavovalo oči. A tak aby se rozptýlil, uchýlil se k prostředku, který se mu za uplynulých deset dní osvědčil: k návratu do minulosti.

Je to divné, ale na válku si vzpomínal jako na idylu. A nejtěžší se mu teď nezdály ztráty ani těžké vzdušné souboje, ani nervová třesavka při prvním útoku, a dokonce ani neúspěchy, které ho zpočátku pronásledovaly, ale neustálé čekání, které ho ubíjelo. Každý čekal po svém. Někteří se snažili nevylézat z kožešinových spacích pytlů a jen se vrtěli jako medvědi v brlohu, jiní celé dny a noci mazali karty nebo hráli do zhloupnutí šachy. Chabarov neměl preferans rád a šachy nikdy nehrál. Vydržel ležet celé hodiny na palandě a přemýšlet.

Myslel na zvláštní věci, vzpomněl si například“, že kdysi četl o švýcarském hodináři Pierrovi Dreauovi. Tento muž sestrojil koncem 18. století mechanické bytosti. Chabarov uvažoval: Každý říká diesel a myslí tím motor s vnitřním spalováním, jednoduchý a hospodárný. A kdo spojuje motor se jménem Rudolfa Diesela, jeho tvůrce, člověka s tragickým osudem? Pamatoval si řadu jmen a událostí z historie techniky a myslel na to neustále, přemýšlel o vztazích mezi lidmi a stroji, o osudech vynálezů, které předešly dobu.

I když myslel na sebeodtažitější věci, nakonec se vždycky vracel k letům. Probíral v hlavě souboj za soubojem, rozebíral jednání své i protivníkovo, zvažoval údaje, které dostal při předběžné přípravě k letům a srovnával je s tím, co se potom říkalo při rozboru.

V leteckém učilišti si Chabarov, zvlášť zpočátku, přišel na své: vše, co souviselo s teoretickou přípravou, zvládl lehce, i při létání měl hned od začátku úspěchy, ale zvyknout si na přísný režim v armádě, podřizovat se bez domluvy představeným, smířit se s životem, který je do poslední minuty přesně Rozplánovaný, to pro něj bylo velmi těžké. Než učiliště dokončil, byl často kárán, dostal řadu důtek, několikrát ho i zavřeli. Tady v učilišti ho osud svedl s majorem Borodinem. Borodin velel letce a byl v učilišti něco jako rarita. Měl dvě třídy a všechno ostatní zvládl samostatně – a nebylo toho málo. Dokonale létal, výborně učil létat a už řadu let se zabýval psychologií. V době, kdy přišel Viktor do učiliště, byl Borodin v tomto oboru diletant, ale stala se z něj uznávaná autorita. Byl autorem řady článků v pedagogických, lékařských a odborných leteckých časopisech.

Borodina si vážili, měli ho rádi, ale také se ho báli. Vážili si ho pro rozsáhlé vědomosti, vytrvalost, pro nevyčerpatelnou energii, měli ho rádi pro jeho spravedlnost. A báli se ho ne tak pro moc, kterou měl jako velitel letky, ale především pro přímočarost a ničivou přesnost jeho úsudku.

Žák učiliště Chabarov nepřišel samozřejmě s majorem do styku. To bylo až do té doby, dokud ho po nějakém běžném kousku nepozvali k osobnímu pohovoru s velitelem letky. Neměl přijít do pracovny, ale do jeho bytu.

Chabarov si za osm měsíců kasárenského života odvykl domácímu prostředí, a tak byl celý nesvůj, když uviděl na stěně pestrý gobelín, stolní lampu s nazelenalým hedvábným stínidlem, kulatý stůl, pokrytý bílým naškrobeným ubrusem, a navíc ho uvedl do rozpaků nevojenský Borodinův vzhled: major chodil doma ve flanelových lyžařských kalhotách a v jakémsi podivném hnědém kabátku, který nevypadal ani jako sportovní, ani jako od pyžama.

„Sedněte si,“ vybídl ho Borodin, „a povídejte!“

„Promiňte, soudruhu majore, nevím, co mám povídat?“ zeptal se Viktor a zůstal stát mezi stolem a dveřmi.

„Říkají mi Jevgenij Nikolajevič. Tady nejste, prosím vás, ve službě, zapomeňte na hodnosti, sedněte si a povídejte: jak jste žil, než jste přišel do armády, co vás zajímalo, co jste četl, o co jste usiloval? Pracoval jste nebo jste studoval? Jste ženatý?“

Chabarov byl zmaten neočekávaným obratem rozhovoru, že začal mluvit páté přes deváté a byl celý nesvůj. Jevgenij Nikolajevič zřejmě chápal jeho stav a nepřerušoval ho žádnými netrpělivými otázkami, nepobízel ho.

A Chabarov ke svému překvapení vyprávěl Borodinovi o tom, s čím se nesvěřil ani nejbližším přátelům z učiliště. Přiznal se, že miluje létání a letadla, že by moc rád dosáhl nejlepších výsledků v pilotáži, ale sloužit, aby se vyjádřil přesněji, služba je těžká, protože se neumí podřídit a přemoci sám sebe…

Jevgenij Nikolajevič poslouchal mlčky. Seděl v křesle, hlavu měl opřenou o ruku a pozorně naslouchal. Pak jako by si najednou vzpomněl na Chabarova, ožil a zeptal se:

„Viktore, uznáváte v zásadě existenci nevyhnutelnosti v životě?“

„Samozřejmě že uznávám. Každý řád je výrazem nevyhnutelnosti, stejně jako každý příkaz a každá instrukce… A než to tady dokončím, musím jich spolknout pěknou řádku.“

„Hovoříte tak, jako by nevyhnutelnost existovala jen v armádě. Ale setkáte se s ní všude: cožpak inženýr, který pracuje v civilním stavitelství, může nepočítat s určitými normami, zvyklostmi, řádem a objektivními zákonnostmi? Cožpak není cirkusový artista omezen třináctimetrovou arénou?“

„Proč třináctimetrovou?“ divil se Chabarov.

„Protože takový standard je ve všech světových cirkusech. Vy rád létáte a máte docela pěkné úspěchy. Ale létání samo o sobě nemůže přece být konečným cílem ani vaší činnosti, ani práce ostatních. Ať budete nakonec vojenským letcem, civilním pilotem, polárním letcem nebo zkušebním letcem, všude budou nějaká pravidla, omezení, zkrátka uzákoněná nutnost.“

‚Jsem tedy snad anarchista, Jevgeniji Nikolajeviči? Chánu, že bez zákonů se žít nedá.“

„Je vám to jasné? Výborně – tak proti čemu tedy bouříte?“

„Já že se bouřím? To je, prosím, příliš silný výraz! Nechci jen ztratit svou tvář – v rámci zákonů a zdravého rozumu.“

„To se mi líbí. A kdo vám v tom brání?“

„Hodně lidí, ale především okolnosti.“

„A konkrétně?“

„Nechci jmenovat a být osobní.“

„Dobře, nemusíte jmenovat. Udělám to za vás. Otravuje vám život staršina Jegorov? Nemusíte odpovídat, rozumím. Staršina je opravdu omezený, a ne zrovna inteligentní člověk. Ale všimněte si, prosím: Jegorov je pouze staršina, osoba, která má dbát o pořádek v letce, starat se o hygienické podmínky vašeho života, o přesné plnění denního režimu a pečovat o mužstvo po stránce materiální, je to tak?“ Chabarov mlčel. Borodin pokračoval stejným, trochu nudným tónem, jako při přednášce. „Mám dojem, že staršina Jegorov plní své služební povinnosti zcela uspokojivě a tím, že ho ponechávám v této funkci, sleduji určitý cíl, zdůrazňuji – to má určitý cíl. Mimoto, v naší zemi neexistuje zákon, na jehož základě by bylo možné propustit člověka z práce pro hloupost, navíc, není-li to ani zloděj, ani lajdák nebo defraudant..

Hovořili spolu dlouho. Borodin Chabarovovi ani jednou nic nevytkl. Trpělivě vysvětloval nesnášenlivému a naježenému Viťkovi pojmy, nad kterými se dřív nezamýšlel: nutnost, účelnost, oprávněnost a neoprávněnost. Major používal vojenských termínů, nutil ho, aby se vžil do jeho situace, žádal, aby dělal rozhodnutí, přiměl ho, aby se vžil do role velitele učiliště, pak velitele všech učilišť, vojenského letectva, dokonce samotného vrchního velitele a znovu na něm žádal rozhodnutí. Nakonec musel Chabarov souhlasit, že důstojník, a tím spíš vysoký vojenský hodnostář nemůže, prostě není schopen, jednat na základě pojmů, které Viťka tak miloval: chci nebo nechci. Líbí se mi to nebo nelíbí, mám nebo nemám to rád.

Do kasáren pustil Borodin Víťu až po jedenácté večer. Na rozloučenou mu řekl:

„Službě řekněte, že jsem vás zdržel já. A hodně přemýšlejte, Chabarove!“

Zanamatoval si Borodinova slova navždy.

KAPITOLA ŠESTÁ

Napřed psala perem s modrým inkoustem, když došel, musela si vzít jiné pero. To bylo rozskřípané, naplněné černým inkoustem. Zápis byl barevný. Bylo to zvláštní, ale tahle nedbalost ji moc rozhořčila.

„3. dubna. Pacientův stav je dosud vážný. Teplota 37,8 °C. Dýchání čisté. Puls 90/min. Otok pravého chodidla se zvětšil, rozšířil se na dolní třetinu holeně. Protrombinový čas 68 %. Pokračuje se v léčbě antikoagulačními preparáty. V důsledku pokračující flebotrombózy bylo rozhodnuto odstranit fixační dlahu. Noha byla uložena pouze do zvýšené polohy na volnou dlahu.“

Za posledních deset dní se vžil jaksi samočinně tento postup: ráno volal do nemocnice velitel šesté základny. O Chabarovově stavu mu nejčastěji referovala Anna Mironovna. diktovala mu krátký chorobopis. Nakonec připojila jakoby za sebe:

„Víťu moc unavuje nehybná poloha,“ nebo „celou noc spal a probudil se dnes veselý.“

Velitel základny předával informace vysílačkou nebo telefonicky lékaři ze střediska. Ten zase oficiálně informoval velitele letového oddílu a velitele střediska a neoficiálně své letce. Velitel střediska ihned telefonoval náměstku ministra Plotnikovovi. Michail Nikolajevič se pokaždé ptal: „Co potřebuje Viktor Michajlovič?“

A velitel střediska odpovídal stále stejně:

„Děkuji, Michaile Nikolajeviči, zatím nic, zařídíme to sami.“

„Nepotřeboval by třeba džusy nebo nějaké léky?“

„Džusy jsme mu poslali, pomeranče také a o léky lékař nežádal.“

„Jen si ho hleďte, a jakmile bude něčeho zapotřebí, kdykoli mi zavolejte!“ Nakonec se pokaždé zeptal: „A převoz opravdu není možný? Ptal jste se na to?“

Tentokrát hned po pravidelné informaci velitele střediska telefonoval Plotnikovovi Kňaginin. Kdysi spolu studovali a od té doby byly jejich vztahy dobré, téměř přátelské. S lety si samozřejmě začali říkat křestním jménem a jménem po otci – Michaile Nikolajeviči a Pavle Semjonoviči –, ale tykali si jako dřív.

„Dobrý den, Michaile Nikolajeviči,“ pozdravil Kňaginin, „volám tě kvůli Chabarovovi. Objevil se, všechny okouzlil a zmizel, ‚jak naplnění ryzí krásy, jak letmý přelud čistoty4. Přesto je to od něj lumpárna, kdyby aspoň zavolal a dal o sobě vědět“

„Pavle Semjonoviči, nehubuj na něj. Měl havárii a pěkně se rozbil. Leží jedenáctý den v nemocnici.“

„Cože? A já jsem slyšel, že u Sevsa je všechno v pořádku a zalétávání dopadlo skvěle!?“

„To je právě to, že se Viktor Michajlovič nezranil na velkém stroji, ale na takové staré hrkačce při spojovém letu. Bylo to několik hloupých náhod: vynechání motoru nad obydleným místem…“

„Je to s ním vážné?“

„Bohužel, je to zlomenina pánevní kosti, stehenní kosti, má poraněný obličej. Leží v nemocnici u základny číslo šest a převoz nechtějí dovolit, je to prý úplně vyloučeno. Navíc se ještě přidala flebotrombóza.“

„Kdo ho léčí?“

„Místní lékaři. Přesvědčují mě, že hlavní lékař je tam výborný, podmínky dobré, ale abych ti pravdu řekl, moc tomu nevěřím.“

„Poslechni, Michaile Nikolajeviči, Chabarov patří samozřejmě vám, neměl bych vlastně dělat žádné návrhy, ale na tvém místě bych přece jen svolal konzilium odborníků. Flebotrombóza – to není žádná legrace. A kdyby byl hlavní lékař třeba ze zlata, nemyslím, že by se s podobnými případy setkával často. Jestli chceš, brnknu na ministerstvo zdravotnictví?“

„Máš pravdu, už jsme na to sami pomýšleli.“

A Pavel Semjonovič se už zapojil do péče o Chabarova s důkladností jemu vlastní: „Přijímá základna č. 6?“

„Ano.“

„Je to daleko z letiště do nemocnice?“

„Asi osm kilometrů.“

„Teď je tam asi moře bláta a provoz je zastaven?“

„To víš, jako všude.“

„Jasně.“

„Tak tedy, Michaile Nikolajeviči, ty zajistíš vrtulník, zjistíš, jestli může přistát někde u nemocnice, a já zajistím konzultanty. Musím ale přesně vědět, jaké zlomeniny Chabarov má. Bylo by dobře, kdybych mohl mít přesnou diagnózu.“

„To je možné. Mám tu na stole zprávy z každého dne.“

„Okamžik, přepojím tě na magnetofonový záznam a nadiktuj mi to, prosím tě. Nebudu se loučit, ozvu se ještě později. Zatím domluvíme start orientačně na zítřek, tak mezi třináctou a čtrnáctou hodinou. Platí?“

Kňaginin viděl Chabarova jenom chvíli, ale to stačilo, aby si letec plně získal jeho sympatie.

Pavel Semjonovič stiskl tlačítko. Vešla Marina.

„Marinko, prosím vás, přepište magnetofonový záznam – tu část, kde Plotnikov informuje o Chabarovově stavu, a dejte mi to sem!“ Když si všiml Marinina napjatého, tázavého výrazu, dodal: „Chabarov se pěkně rozbil, musíme sehnat konzilium, slíbil jsem to.“ Marina hleděla mlčky na šéfa. „Co na mě tak koukáte? Je živ, rozumíte? Dejte mi sem diagnózu a ostatní lékařské zprávy, budu volat ministra…“

Navečer bylo známo, že na základnu číslo šest poletí traumatolog, doktor lékařských věd, profesor generálporučík Barkovskij, hematolog, kandidát lékařských věd dr. Filipov, a terapeut, doktor lékařských věd plukovník Nosenko. Kňaginin shromáždil kapacity – lékařský Olymp. Stroj k letu dal k dispozici nejznámější závod, který vyráběl vrtulníky. Velitelem letounu byl šéfpilot Aganjanc.

V devět hodin byla o chystaném letu informována základna číslo šest a za patnáct minut se o všem dozvěděl dr. Vartenesjan.

Když Suren Tigranovič řekl:

„Zítra uvítáme hosty, Klaudie, přiletí k nám konzilium,“ čekala, že se co nevidět strhne bouře, ale nic takového se nestalo. „Profesor Barkovskij mě učil ve druhém semestru, umíš si představit, kolik je mu teď roků! Určitě devadesát! A rozhodl se letět na tom šelmostroji bez křídel! To je chlapík, co? Nosenkovy články znám – je to pašák. Toho Filippova neznám. Ty ano?“ Claudie Georgijevna ho také neznala. „To nic, však se dočkáme a pak uvidíme!“

„Přesto je to k vzteku. My se tady snažíme, celé dny a noci jsme na nohou a oni…,“ Klaudie Georgijevna mávla rukou k oknu, „nám denně zdůrazňují svou nedůvěru: stokrát volají, vyptávají se, dožadují se zpráv.“

„Prosím tě! Volají, vyptávají se? Mají strach, a proto takhle vyvádějí. To nic. Jen mě poslechni: ten Barkovskij je možná náš nejlepší odborník. Tomu budu rád skládat účty a s chutí si ho poslechnu, vůbec se nebudu stydět…“

Druhý den konzultanti nepřiletěli. Základna číslo šest se celý den topila v husté, neproniknutelné mlze.

Chabarov se cítil mizerně. Měl kolem 39 °C. Občas ztrácel vědomí a blouznil. Anna Mironovna a Tamara se celý den nehnuly od postele, Klaudie Georgijevna a dr. Vartenesjan byli v pokoji každou chvíli.

Večer odvedl Vartenesjan Annu Mironovnu k sobě, aby se navečeřela. Nechtěla, ale Suren Tigranovič se nedal:

„Jíst musíš, žádné nechci! Tyhle řeči nemají cenu. U tvého Víti zůstane Klaudie Georgijevna s Tamarou. Myslíš, že mu to pomůže, když ti bude špatně?“

Dr. Vartenesjan se upřímně vžíval do role hostitele:

„Mám ten svůj brloh rád. Teď se podíváme, co budeme mít k večeři.“

Večeřeli lívance ohřáté na vařiči a zapíjeli je dobrým silným čajem. Anna Mironovna ani nevnímala, čím ji dr. Vartenesjan hostil. Ten se ale uměl vžít do jejího stavu a snažil se ji rozptýlit. Vyrušil je meziměstský telefon.

„Zase,“ ulevil si dr. Vartenesjan, nespokojeně spolkl sousto a zvedl sluchátko: „Prosím.“

„To je nemocnice?“

„Ano, nemocnice.“

„Kdo volá?“

„Koho chcete?“

„Je tam někdo z vedení?“

„Z vedení? Bude vám stačit hlavní lékař?“

„Bude.“

„U telefonu hlavní lékař.“

„Dobrý den, soudruhu doktore. Tady mechanik Rubcov.“

„Těší mě, mechaniku.“

„U vás leží plukovník Chabarov, chtěl bych vědět..

„… jak se mu daří? Je to tak? Milý mechaniku, to už se nedá vydržet, stokrát za den odpovídat, jak se daří plukovníkovi! My ho léčíme, rozumíš, a to se nedá udělat za pět minut!“

„Soudruhu doktore, moment. Na to jsem se neptal. O plukovníkovi všechno víme. Děkuju vám, že ho dobře léčíte. Chtěl jsem se zeptat, jak má širokou postel?“

„Cože? Jak má širokou postel? Co to má znamenat?“

„Ale udělal jsem mu skládací berle, lehké, z duralových trubek. Teď jsem začal dělat skládací pultík s lampičkou, aby se mu vleže lip četlo. Pultík mám už skoro hotový, jen bych potřeboval vědět šířku.“

„Promiň mi to, kamaráde! Je to standardní šířka – sedmdesát pět centimetrů. Určitě mu vyřídím tvůj pozdrav, hned teď. A s berlemi zatím nespěchej, ale potřebovat je bude!“ Dr. Vartenesjan položil sluchátko, vesele se podíval na Annu Mironovnu a řekl s úsměvem: „Poslechni, já už taky začínám věřit, že ten tvůj syn je opravdu výjimečný člověk!“

„Víťa? Toho mají všichni rádi,“ ozvala se Anna Mironovna a vstala, „děkuji vám, Surene Tigranoviči, už půjdu.“

„Jdi, já přijdu za chvíli. Vystřídej zatím Tamaru, ať si odpočine, sotva stojí na nohou!“

KAPITOLA SEDMÁ

Zápis psali dva lidé. První odstavec psala ona – bylo to jisté, pečlivé, školácké písmo, druhý odstavec byl napsán nejistou rukou, s kudrlinkami, poslední písmena měla dlouhé kličky.

„5. dubna. Konzilium, jehož členy byli traumatolog, doktor lékařských věd, generálporučík A. I. Barkovskij, hematolog, kandidát lékařských věd K. G. Filippov, terapeut, doktor lékařských věd, plukovník E. L. Nosenko, posoudilo pacientův stav.

U pacienta, který utrpěl komplikovanou frakturu kostěné pánve a pravé stehenní kosti, doprovázenou vykloubením kyčelního kloubu, vznikla v důsledku velkého krvácení do měkkých tkání v pánvi flebotrombóza pravé arterie femoralis. Indikace pro operativní zásah zatím nejsou. Byla doporučena další terapie přímými antikoagulačními preparáty. Oprava protrombinového času na 38 %.“

Nejdřív uslyšel Chabarov charakteristický rachot přistávajícího vrtulníku a to ho vzrušilo:

„Co se děje, Tamarko? Ten mlejn padá někde tady!“

„Nepadá, ale přistává. Viktore Michajloviči, to je hrůza, jak jste teď nervózní!“

Ušklíbl se.

„Přiletěli k nám hosté, profesoři. Zkrátka konzilium.“

„Proč? Kdo je zval?“

„Nikdo. Vaše vedení nevěří, že vás léčíme dobře a že tomu rozumíme. My jsme přece jen periférie!“

Pak vpluli do pokoje jako tichá bílá flotila a hned ho celý zaplnili. Ze všech přítomných si Chabarov hned všiml vysokého, šlachovitého, úplně holohlavého starce s těžkýma sedláckýma rukama. Neměl zapnutý plášť a Chabarov poznal generálskou uniformu. Vedle generála stál podsaditý, opálený, asi čtyřicetiletý muž – vypadal jako sportovec. V pozadí stál třetí neznámý: byl starší, drobný a nenápadný, vypadal jako předčasně zestárlý mladík. Ostatní znal: byl tu dr. Vartenesjan, Klaudie Georgijevna, nemocniční rentgenolog a úplně v rohu, mezi stolkem a skříní, se krčila Tamara. Matku tam neviděl.

„Buďte zdráv!“ pozdravil hlasitě stařec, „jsem Barkovskij, Apollon Ignaťjevič. Vy se usmíváte, plukovníku! Výborně! V tomhle prostředí se každý, kdo má smysl pro humor a zdravý rozum, usmívá. Já jsem napravovač kostí, můj kolega Erich Leonťjevič Nosenko,“ stařec ukázal na podsaditého, sportovně vyhlížejícího muže, „je odborník na oběh, no, a další kolega Kirill Děmjanovič Filippov – to je upír – vědecky řečeno hematolog.“ Odborník na oběh se přívětivě usmál a ukázal krásné, neuvěřitelně bílé zuby. Zestárlý mladík se přikrčil a bůhvíproč odvrátil od Chabarova pohled.

Starý generál si sedl na stoličku, kterou mu dr. Vartenesjan podal, podepřel si nehezký obličej rukou a zeptal se:

„Na co si stěžujete teď? Co vás trápí?“

„Napřed mi dovolte, abych vám řekl, na co si nestěžuji!“

„Jak to myslíte?“

„… na co si nestěžuji,“ opakoval hlasitě Chabarov.

„To mě zajímá, tak ven s tím!“

„Nestěžuji si na ošetřující lékařku Klaudii Georgijevnu Pažinovou, na hlavního lékaře Surena Tigranoviče Vartenesjana ani na sestru Tamaru Ivanovnu Voroninovou – prostě vůbec si nestěžuji na nemocnici! Moc vás prosím, Apollone Ignaťjeviči, abyste vyřídil těm, kteří vás obtěžovali, že mě tady léčí dobře!“

„To mi stačí, rozumím,“ ozval se přísně Barkovskij.

„Nepřiletěli jsme sem na inspekci, ale proto, abychom se poradili s kolegy a našli podle možnosti nejrychlejší způsob, jak byste se uzdravil. Čas, jak známo, je dražší než peníze, a tak zanechme diplomatických frází a mluvme věcně! Na co si stěžujete právě teď?“

Konzilium v pokoji trvalo asi dvacet minut a Viktor Michajlovič byl hrozně unavený. Když konečně lékaři odešli, otřel si ručníkem tvář a řekl Tamaře:

„Ten starý se v tom vyzná!“

„Nechápu, jak mohl takový děda letět vrtulníkem!“

„Ale kvůli komu, Tamarko!?“

„Viktore Michajloviči, zase se vytahujete!“

„Vytahuju? Ani nápad! To je moje vítězství! A stojím asi za to, když mi takový důstojný stařec prokazuje čest. Ty bys kvůli mě vrtulníkem neletěla, ale on letěl!“

„Co vy o mně vůbec víte?“

„Vím o tobě všechno, kromě jedné věci: proč není taková sympatická, chytrá atd., třiadvacetiletá dívka ještě vdaná?“

„Koho si mám vzít? Tady jsou jen ožralové a dědkové! Možná že bych se ráda vdala, ale nemám za koho! A vdát se jen tak a pak se celý život trápit, to zůstanu radši na ocet!“

Tamara si sedla na stoličku, kde seděl před chvílí profesor Barkovskij, podívala se na Viktora Michajloviče a řekla: „A proč vy nejste ženatý?“

„Kdo ti řekl, že nejsem?“

„Kdybyste byl, vaše žena by už dávno přijela! Ne matka, ale žena!“

„Co to povídáte? Kdyby měl každý takovou!“

„Tobě se moje maminka nelíbí?“

V tu chvíli se tiše otevřely dveře a do pokoje nahlédl velitel vrtulníku Aganjanc, starý Chabarovův přítel.

„Ahoj, Míšo!“ vykřikl Chabarov.

Tamara vyskočila:

„Co to má znamenat? Vtrhnete sem bez dovolení, bez pláště! Ať už jste venku, ale honem!“ a vystrčila Aganjance do chodby.

„Nezlobte se, já jsem mu chtěl jen něco dát, čestné slovo,“ omlouval se Aganjanc a podal Tamaře velký balík.

„Co je to?“

„Pult na čtení a skládací berle, speciální konstrukce, maximálně lehké! Rubcov mě prosil, abych mu to dal. To je mechanik a udělal to sám speciálně pro Viktora Michajloviče. Vezměte mu to, prosím vás!“

„Berle!“ vydechla Tamara a náhle se rozplakala, „panebože, na ty má ještě Viktor Michajlovič čas, i když je to speciální konstrukce…“

Tamara zmizela za dveřmi s Aganjancem a dlouho se nevracela. Chabarov zatím pozapomněl na jejich rozhovor, který byl přerušen. Obličej Mišky Aganjance, který se před ním na okamžik mihl, ho přivedl na úplně jiné myšlenky.

Najednou viděl úplně jasně polokruhovitou leteckou klubovnu, na zdech visely světlé dřevené panely, velké arkýřové okno, viděl nízké válendy, potažené drsnou tmavozelenou látkou a úzké stolky na kovových nožkách, ohromný kulečník, který trůnil uprostřed. To všechno si představil a zastesklo se mu… Kdy se tam vrátí? Ke kamarádům, k práci, ke všemu, co pro něj bylo až dosud v životě tím hlavním?

Do pokoje se po špičkách vrátila Tamara:

„Připravte si prsty, Viktore Michajloviči, budu vám brát krev.“

„Zase! Za chvíli mi už na ty pitomosti žádná nezbude!“

„Musí to být, nedá se nic dělat!“

„S Miškou Aganjancem laškuješ, ale krev bereš mně! Proč jsi ho vůbec vyhnala, překážel ti snad?“

Tamara si nevšímala narážek a hleděla si svého.

„A je to! Přidržte si vatu, Viktore Michajloviči!“

Do pokoje vešla Anna Mironovna:

„Teď jsem mluvila s profesorem Barkovským, domnívá se, že je všechno v pořádku a že neexistují žádné důvody k znepokojení.“

„A kdo je vlastně znepokojen?“

„Všichni! Středisko, ministerstvo. Mluvila jsem dnes s Jevgenijem Nikolajevičem a ten má také starost. Kromě pozdravů ti mám vyřídit, že Plotnikov volal Kňaginina. Jevgenij Nikolajevič říkal, že ho znáš. Zdůrazňoval, že se Kňaginin moc staral o svolání konzilia. Nevím proč, ale trval na tom, abych ti to o Kňagininovi vyřídila. Ptala jsem se, kdo to je. Jevgenij Nikolajevič se jen zasmál: ‚Viktor Michajlovič to ví. Určitě mu to vyřiďte, bude mít radost/ Těší tě to Viťko?“

„Moc. Kňaginina jsem zklamal. Umím si představit, že mi teď nemůže přijít na jméno.“

„Tys mu něco slíbil a neudělals to?“

„Ano. Slíbil jsem, že zalétám jeden stroj. Kňaginin čekal speciálně na mě, až se uvolním u.Sevsa.“

„To přece není tvoje vina, Víťo.“

„A jeho už vůbec ne.“

„Líbil se ti Barkovskij?“

„Je to prima děda a myslí mu to!“

„Je báječný. A jak se drží! A tomu je už jistě přes osmdesát. Učila jsem se na fakultě z jeho knih.“

„Kde jsou ti profesoři teď? Aganjanc ještě nestartoval, slyšel bych to.“

„Suren Tigranovič odvedl všechny na oběd.“

„Tak Surenovi se děda taky líbil. Jen tak pro nic za nic by je na oběd nepozval.“

„Barkovskij se líbil všem.“

Kdo vlastně ví, jak vznikají v paměti asociace. Matka vyslovila Kňagininovo jméno a Chabarov si hned úplně jasně vybavil jeho konstruktérskou kancelář s moderním zařízením a zároveň se mu vybavily i podrobnosti: dlouhá chodba, ozářená denním světlem skrytých světel, a Marina, rozmlouvající s brýlatým Glebem… Marina… Marina… Chabarov ji dvakrát zklamal, dvakrát slíbil, že jí zavolá, a nesplnil to. Nechtěl ji vůbec oklamat, ale semlelo se to tak. Nemohl za to. Znepokojilo ho to kategorické – vůbec nechtěl! Začal v duchu Marině skládat dopis. Oslovení vynechal a začal hned textem.

„Bůh je mi svědkem, že jsem neměl zlý úmysl oklamat Vás. Vím, že jakýsi moudrý muž řekl: ‚Všichni jsme otroci okolností. I já jsem otrok, přikovaný ne sice na galéře, ale k odporné nemocniční posteli! Podrobnosti vynechám – vyprávět o nemoci je moc nevděčná věc. Ležím a snažím se myslet na lepší věci, které byly a ještě mohou být. Jak vidíte, jsem optimista, ale z donucení…

Nedávno, když mi bylo lépe, jsem si prohlížel nějaký starý tlustý časopis. Byly tam otištěny poslední výroky řeckých komunistů, napsané den před popravou. Neručím za přesnost, uvádím je jen popaměti: „Nemyslete si, že správně umřít je těžší než správně žít!‘ Christos Felidis. Druhý citát: ‚Kdo umí žít, umí i umírat!‘ Nikolas Bolis. Jak se říká – vědí to lépe. Nemyslím si, že pro někoho by smrt byla lehčí a pro jiného těžší. Pro všechny je stejně těžká a hrozná a umírat se nechce… Tady vězí kořeny mého optimismu z donucení: chci žít, a jestli po mně smrt touží, tak ať si mě vybojuje, ať se zapotí. Já sám jí neudělám ani krok vstříc! Jsem upoutaný na lůžko a nutím se být optimistou. Poslouchám lékaře, snažím se myslet na to, co bylo pěkné a ještě může být. Tuhle jsem si, Marinko, vzpomněl, jak jsme spolu jeli do města. Vzpomínáte také? A mě, starého, ostříleného kozáka, najednou napadlo… nevím, jak bych to přesně vyjádřil, aby to neznělo vyumělkovaně, ale pravdivě: Nechce se mi ji pustit z auta!

Pak jsem jel zpátky. Sám. Najednou jsem uviděl téměř zapomenutý výjev: šli jsme se ženou po ulici, stmívalo se. Myslím, že to bylo brzo na jaře. Odkudsi se přímo před námi vynořil člověk se psem. Byl vrásčitý, ubohý, ani ne tak starý, jako opotřebovaný. Řekl bych, že byl velmi vyčerpaný, možná životem a možná jen pitím. Ale o něj nejde, jde o psa. Byl to krasavec – obrovský, hnědý setr, s hedvábnou srstí, hrdý, s ušima až ke kolenům. Ten nešel, ten kráčel tak elegantně, vědom si své ceny a naprosté bezvýznamnosti pána, kterému pouze milostivě dovolil, aby se ho držel za vodítko. Kira řekla (to je moje žena): ‚Podívej se na ten nerovný sňatek!‘ Na to jsem si vzpomněl cestou zpět, v prázdném autě, a najednou mi bylo zničehonic smutno. Samozřejmě. Marinko, že bych Vám nikdy nic podobného nenapsal v opravdovém dopise, ale představovat si přece mohu všechno? Nemám pravdu? Tak jsem, Marinko, první den naší známosti zjistil, že jste mladá (bohužel dokonce příliš mladá), hezká, ne přímo krasavice ani Venuše Milóská ale přece jen pěkná) a že máte silné magnetické pole! Vaše mládí mě neodradilo, protože moc dobře vím, že mládí pomíjí. Zevnějšek: nebudu vám lhát, setkal jsem se se ženami daleko výraznějšími a nápadnějšími, a proč bych měl zapírat, Kira je daleko hezčí než Vy. Ale magnetické pole – to je důležitý faktor!“

Ohlušující rachot motoru zatřásl okenními tabulkami, ve skříni se rozezněla nějaká sklenička. Chabarov pochopil, že se Aganjanc chystá k odletu.

Zapomněl na Marinu, na své vzpomínky, na bolesti v noze, které nepřestávaly ani na chvíli, a začal naslouchat chodu motoru. V duchu si říkal: Teď zahřívá při nízkých otáčkách, teď zvýšil otáčky, túruje, teď snížil otáčky, startuje… a Chabarov se tiše bezmocně rozplakal.

KAPITOLA OSMÁ

Řádky jsou rovné, klidné, leží přesně na bledě modrých linkách, napravo i nalevo okraje. Takový záznam se dá jen stěží napsat s neklidnými myšlenkami, plnými pochyb a očekávání.

„7. dubna. Pacientův stav se poněkud zlepšil. Bolest v pravé dolní končetině nezmizela. Otok chodidla a holeně se nezvětšuje. Měl neklidný spánek. Břicho není vzedmuté. Střevní peristaltika je normální. Hladina protrombinu 50 %. Léčba pokračuje.“

Dva dny se v domě profesora Barkovského hovořilo jen o prvním letu vrtulníkem, který Apollon Ignaťjevič podstoupil. Nakonec to profesor nevydržel a řekl ženě:

„Tak už dost, Jeločko! To už vypadá jako nějaká neodbytná myšlenka. Objevil jsem snad severní pól nebo ztekl Mt. Everest? Letěl jsem vrtulníkem, to je toho! Milióny lidí už dávno využívají všech druhů letecké dopravy, a nikdo z toho nedělá senzaci!“

„Ale v tvém věku, Pole, takový let!“ snažila se protestovat Jelena Alexandrovna.

„Už dost! Nebo se snad se mnou chceš přít?“ vybuchl Apollon Ignaťjevič.

Jelena Alexandrovna, malá droboučká stařenka v elegantním černém kostýmu, pečlivě učesaná, vlasy trochu zvlněné, byla ztělesněná dobrota. Stiskla rty:

„Jak myslíš, Pole, jestli tě to rozčiluje, raději toho necháme.“

Apollon Ignaťjevič zrozpačitěl a řekl úplně jiným hlasem

„Jeločko, nezlob se, prosím tě, a promiň mi to!“

„Byl tu nějaký člověk,“ ozvala se Jelena Alexandrovna a nevšímala si toho, co muž říkal, „byl to asi někdo z tvých přátel – sběratelů. Představil se, já Jsem ale jméno zapomněla – snad Gračev nebo Gusev.“

„Koňské příjmení v ornitologickém vydání, že? A co chtěl?“

„Řekla jsem mu, že budeš doma po osmé.“

„Výborně. Nevíš, jestli to byl filatelista nebo sběratel nálepek?“

„Nevím, Pole, neptala jsem se.“

„To nic, však přijde, ne?“

„Slíbil, že ano.“

Apollon Ignaťjevič sbíral už asi padesát let poštovní známky a v poslední době ještě nálepky od vína. Jeden čas sbíral nálepky od sirek, ale rychle toho nechal. Možná proto, že krabičky zabíraly příliš mnoho místa. Profesor své sbírky neustále třídil, přelepoval a s láskou je pořádal.

Každý sběratel, ať to byl malý kluk – začátečník nebo šedivý vážený akademik, byl pro Apollona Ignaťjeviče opravdovým přítelem a hostem.

Když zazněl pět minut po osmé u dveří zvonek, šel otevřít sám Apollon Ignaťjevič. Na prahu viděl starého, vysokého, hubeného muže. Vypadal na vojáka. Na profesorův tázavý pohled odpověděl lehkou úklonou šedivé hlavy a trochu překvapivými slovy:

„Alexej Alexejevič Dupljanskij. Promiňte, ale teď se budu trochu vytahovat: zasloužilý letec republiky, zkušební letec, plukovník ve výslužbě…“

„Moment,“ přerušil hosta rychle Apollon Ignaťjevič a zmizel v pokoji. Vrátil se za půl minuty a v chůzi si zapínal generálskou blůzu. V domácích kalhotách a v blůze se širokými nárameníky působil profesor směšným dojmem. Alexejev Alexejevič se mimoděk usmál. Odpovědí mu byl také úsměv:

„Tak! A kdo má vyšší hodnost? Dovolte, milý Alexeji Alexejeviči, abych se zeptal: kvůli jakému utajenému cíli jste se rozhodl vytahovat se?“ zeptal se vesele profesor. „Prosím, pojďte dál, zasloužilý letče!“

„Bál jsem se, Apollone Ignaťjeviči, že mě jinak nebudete chtít přijmout. Tím spíš, že máte mnoho práce a já jsem v penzi.“

„Pro sběratele je můj dům otevřený a já nemám moc práce: můžete přijít kdykoli, třeba v noci – budu vždycky potěšen! Jste filatelista, nebo numismatik? Posaďte se. Nebo sbíráte nálepky či odznaky?“

„Promiňte, já vám nerozumím?“

„Proč mi nerozumíte? Nebo snad nejste sběratel?“

„Promiňte, ale nejsem.“

Apollon Ignaťjevič se podíval vážně na hosta a zamračil se:

„To je divné, Jeločka mi říkala, že prý tu byl sběratel – Gračev nebo Gusev. To jste nebyl vy? Vy jste zřejmě přišel z jiných důvodů? To nic: čím vám mohu pomoci?“

„Já jsem se, Apollone Ignaťjeviči, chtěl z první ruky dozvědět, jak to vypadá s Chabarovem. Vy jste u něho byl. Mám ho nesmírně rád. Je to můj žák, přítel, jestli chcete, můj pokračovatel v moderním letectví.“

Barkovskij hleděl mlčky na zelené, sukno psacího stolu a škaredil se. Alexej Alexejevič pochopil, že stařec je rozladěn a nijak se nenamáhá, aby to nedal najevo.

„To je zvláštní,“ promluvil Barkovskij, „sotva jsem přiletěl od Chabarova, už volalo naše ministerstvo: co je s ním? Pak hned vaše a zase stejná otázka. Pak se osobně informoval velitel střediska a další… a teď vy…“

„Apollone Ignaťjeviči, my všichni máme Chabarova velmi rádi. Je to prvotřídní zkušební letec a vynikající člověk. Já jsem si vás nedovolil vyrušit jen ze zvědavosti. Celé dny myslím jen na to, jak převézt Viktora Michajloviče sem do ústřední nemocnice nebo na vaši kliniku.“ Když uviděl profesorovo odmítavé gesto, Alexej Alexejevič rychle pokračoval, aby ho nemohl přerušit. „Kdysi, už je to moc dávno, byl u mne mechanik Foma. Zabalil do lepenkové krabice dvě stě vajec a o sázku je házel z křídla letadla.“ Apollona Ignaťjeviče rozhovor zřejmě zaujal, v každém případě se přestal tvářit netrpělivě, oči se mu šibalsky zaleskly. Alexej Alexejevič si dodal odvahy a pokračoval: „Podmínky byly těžké – za každé rozbité vejce slíbil Foma láhev koňaku. Jenže vždycky vyhrál. Nenašel by se tedy způsob, jak Chabarova převézt, tím spíš, že to není daleko?“

„Ve kterém roce házel Foma vejce z letadla?“ zeptal se věcně Barkovskij a znova se zamračil.

„Ve dvaatřicátém nebo snad ve třiatřicátém.“

„To není možné!“

„Promiňte, proč?“

„Jednoduše si vymýšlíte! Alespoň pokud jde o ten koňak. Tehdy nepili letečtí mechanici koňak, ale vodku nebo líh, koňak se tehdy nepil. Ale to je jen detail. Mě zajímá jiná věc. Proč vy, zasloužilý letec republiky, zkušební letec atd. si dovolujete, zdůrazňuji, apriorně vyjadřovat nedůvěru lékaři, který pečuje o vašeho kolegu? Ministři jsou nedůvěřiví – čert je vem, posuzují život z jiného hlediska, ale vy? Nechte mě domluvit. Hořel jste někdy ve vzduchu? Možná že vám explodovalo letadlo nebo jste skákal s padákem? No, co se vám při „té vaší toreadorské práci může ještě přihodit? Chci se vás zeptat, jestli jste prožil nějakou havárii? Myslím, že ano! A prosil jste ve stressové situaci o pomoc a radu vedení? Nebo jste to rozhodl sám – co a jak zachraňovat? Stroj, myšlenku nebo vlastní kůži? Vyslovit nedůvěru lékaři jen proto, že, považte, pracuje na neznámé klinice a není to žádná kapacita z města, ale obyčejný, řadový lékař!“ profesor se napřímil, zbrunátněl a málem vykřikl. „Já bych za toho dr. Vartenesjana – jen pro vaši informaci – je to kandidát věd, dal tři své profesory! Suren Tigranovič je řadový lékař, ale tenhle řadový lékař byl celou válku na frontě. Kolik lidí zachránil, operoval kdekoho, a v jakých podmínkách!“ Tiše vešla Jelena Alexandrovna, pohlédla vyčítavě na Alexeje Alexejeviče, který vstal z křesla a stál proti Apollonu Ignaťjeviči a tvářil se provinile. Jakmile Barkovskij uviděl ženu, rázem se uklidnil, jako by ho někdo „vypnul“, a řekl laskavě: „Seznamte se, to je moje žena Jelena Alexandrovna. Jeločko, to je Alexej Alexejevič Dupljanskij, a ne Gračev ani Gusev. Vůbec není sběratel, jak ses bůhvíproč domnívala, ale vynikající letec.“ Obrátil se k Alexeji Alexejevičovi a dodal: „Vašeho Chabarova převézt nemůžeme a není to vůbec nutné. Já osobně nejenže nebudu tuto věc podporovat, ale budu kategoricky proti, i kdyby na mne naléhali všichni ministři na světě. A teď, Alexeji Alexejeviči, doufám, že neodmítnete naše pozvání a vypijete s námi šálek čaje?“

„Víte, je mi to všechno moc nepříjemné,“ omlouval se Alexej Alexejevič, „vtrhl jsem k vám bez pozvání, rozčilil jsem vás, a ještě bych s vámi měl pít čaj!“

„Že jste k nám vtrhl? Dobře – a když jinak nedáte – tak tedy vtrhl. Ale teď jste tak jako tak tady. A že jste mě rozčilil? Dejme tomu, ale to není nic hrozného.

Co myslíte, proč jsem dosud na světě, pracuji a jsem ještě někomu užitečný? Jen proto, že žiji v neustálém vzrušení. A vám to doporučuji také! Jestliže se vzrušuji, znamená to, že existuji. Možná že vás uvedl do rozpaků ten čaj? Pak můžeme požádat Jelenu Alexandrovnu a já doufám, že ve svých zásobách najde po sklence koňaku, toho, který ve třicátých letech nepili letečtí mechanici, trvám na tom – nepili!“

Přibližně v tutéž dobu přivezli do nemocnice k dr. Vartenesjanovi traktoristu s proraženou lebkou. Dr. Vartenesjan zraněného zběžně prohlédl a nařizoval:

„Rychle na stůl! Zavolejte Klaudii Georgijevnu! Připravte krev.“ Rychle se myl a nespokojeně krčil hustá obočí…

Asi za deset minut se sešli u operačního stolu: dr. Vartenesjan, dr. Pažinová a chirurgická sestra.

„Ten vypadá,“ řekl dr. Vartenesjan a kývl na raněného. „Je třeba provést dekompresi.“

„Puls 50/min.,“ hlásila sestra.

Dr. Vartenesjan začal operovat a postupně se uklidňoval.

„Dívala ses na novokain? Kdy má expiraci?“

Pracoval pečlivě a klidně, neustále se nutil myslet jen na operaci, jen na to, co musel dělat teď hned. A výsledek? Ten ho nesměl odvádět od práce. Viděl už příliš mnoho výsledků.

„Rána krvácí, žádné střepiny nevidím.“

„Klavo, suš pořádně… Ještě je potřeba..,“

„Připravilas odsávačku?“ zeptala se Klaudie Georgijevna sestry.

„Ano, je připravena.“

„Jak je to s pulsem a s tlakem? Proč to nesleduješ?“ dr. Vartenesjan zaklel. Operace byla těžká. S traktoristou to vypadalo špatně. Krev zalévala ránu a dr. Vartenesjan nemohl krvácení zastavit.

„Klavo, připrav přetlakovou infúzi, intramuskulárně kofein!“

„Poslyš, Surene, neměli bychom provést tracheotomii?“

„Nepanikař předčasně!“

Pracovali a bylo jim stále jasnější, že jejich úsilí je marné. V mladíkovi život už jen dohasínal, udržovaný umělým dýcháním.

„Nemáme zkusit přímé dýchání?“‚zeptal se dr Vartenesjan.

„Konec, je po všem,“ ozvala se tiše Klaudie Georgijevna.

Byly tři hodiny ráno, když vysílený, shrbený a náhle zestárlý dr. Vartenesjan vyšel z operačního sálu. Jako černý stín se k němu vrhla malá, hubená žena, zahalená do šály. Nevšiml si, jestli je mladá nebo stará, hezká nebo ošklivá. To všechno nemělo teď žádný smysl.

Dr. Vartenesjan mlčky rozhodil ruce a smutně pokýval velkou šedivou hlavou.

A tu se po celé nemocnici rozlehl ne výkřik, ale zaúpění – vysoké, chvějivé, vycházející z hloubi bytosti.

Žena jako by se zajíkla vlastním hlasem, zmlkla, ztěžka se znovu nadechla a vykřikla ještě pronikavěji:

„Zabili Nikolku! Doktoři ho zabili!“ a vychrlila sprostou mužskou nadávku.

Dr. Vartenesjan věděl, že vůbec neříká to, co by měl říci, co je jeho povinností, to, co se za takových okolností říká, a tiše pronesl:

„Styď se, takhle mluvit! Teď je nářek zbytečný. Mělas křičet, když chodil pít! Takový mladý a pěkný chlapec! Proč jsi ho nechala? Proč jsi ho nezavřela doma? Říkáš, že za to mohou lékaři?! Za to může vodka!“ a odešel po chodbě. Ani jednou se neohlédl a nezpomalil krok.

Žena hned umlkla a jen se nervózně chvěla, jako by jí celým tělem probíhal nervový tik.

Chabarov byl ráno mrzutý. V noci ho vzbudil křik a do rána už neusnul. Na obvyklou otázku Klaudie Georgijevny, jak se má, smutně odpověděl:

„Život je divně uspořádán – trvá jen chvíli a smrt věčně.“

Napřed se Klaudie Georgijevna vylekala, ale pak si uvědomila, že musel slyšet, co se dělo v noci, a řekla výsměšně:

„Tak vy jste se tedy dal na filozofování? Hned toho nechte, rozumíte?“

„Proč? Je to snad se mnou tak špatné?“

„Jak jste na tohle přišel?“

„A proč byste se jinak zlobila?“

„Že se nestydíte podléhat panice. Jste přece silný, rozumný člověk, máte pevnou vůli! Vůle…,“ Klaudie Georgijevna chtěla ještě něco dodat, ale Chabarov ji přerušil:

„Jednou jste mě prosila, abych se nevytahoval. Je to tak? A teď prosím já vás: nechte toho! Co vy víte, Klaudie Georgijevno, o vůli a kdo vůbec ví o tomhle problému něco pořádného? Vůle – to je myšlenka, která se stává skutečností, začíná se realizovat. Ale co poradíte mně? Jak se mám realizovat já, teď hned a na tomhle místě?! A když nemohu nic dělat, nemá cenu mluvit p vůli. Kdybyste mi teď aspoň naordinovali rehabilitační cviky, pak bych věděl, jak přemáhat bolest. Ale takhle – samé injekce! Včera mě píchali patnáctkrát. A to nepočítám, že mi Tamara bere každé dvě hodiny krev!“

Klaudie Georgijevna chápala, že je unavený nehybností, bolestí, čekáním. Ale co mohla dělat – kosti nesrostou hned a k překonání flebotrombózy je také zapotřebí času!

Lékařka zareagovala podle svého ženského instinktu a vůbec ne podle lékařských zvyklostí, začala ho hladit po hlavě a těšit ho:

„Můj milý, vydržte to ještě pár dní, mějte ještě trochu trpělivosti. Vím, že jste unavený, že vás trápíme injekcemi. Ale teď už to půjde rychle k lepšímu a pak začnete cvičit. Suren,“ pojmenovala poprvé dr. Vartenesjana jen křestním jménem, „říkal, že s vámi bude cvičit sám a v léčebném tělocviku nemá konkurenci.“

Chabarov se usmál.

„Jen hlupáci mohou tvrdit, že lítost člověka ponižuje. Klaudie Georgijevno, politujte mě ještě, jen mě ponižujte! Máte tak měkké ruce! Kdybyste chtěla, dokážete uzdravovat jen rukama – bez léků a bez injekcí.

KAPITOLA DEVÁTÁ

Spěchala domů. Byla moc unavená a všechny tyhle zápisy, hlášení a předpisy, zavedené bůhvíproč a bůhvíkým, ji rozčilovaly víc než jindy.

Jeden, druhý, třetí chorobopis. A nakonec poslední, možná ten nejdůležitější, který vyžaduje soustředění a vypětí.

Sundala si z hlavy čepeček, upravila si vlasy a dala se do psaní.

„10. dubna. Pacientův stav je mnohem lepší. Nemá žádné subjektivní potíže. Puls 76/min. Teplota je lehce zvýšená. Citlivost kůže na pravé dolní končetině je normální. Protrombinový čas 56 % Dosavadní injekční antikoagulační preparáty byly nahrazeny Pelentanem v tabletkách.“

Do pokoje vpadla Tamara.

„Viktore Michajloviči, máte tady poštu. Přivezl ji šofér z letiště.“

První, čeho si Chabarov všiml, byla obálka bez známky a razítka. Bylo na ní napsáno: plukovník Viktor Michajlovič Chabarov. Hned poznal rovné, strmé Blyšovo písmo. Na druhé obálce stálo: V. M. Chabarov – do vlastních rukou. Poznámka „do vlastních rukou“ byla červeně podtržena.

Chabarov rychle otevřel Blyšův dopis a začal číst:

„Vážený Viktore Michajloviči! Nenacházím slov, abych Vám vyjádřil svůj soucit! Nechci psát fráze, které se obvykle píší, nebo si řeknete, že jen plácám a nepíšu věcně. Doufám, že mi rozumíte?

Nastaly velké změny. Byl jsem zařazen a odvelen do střediska. S dosavadním působištěm jsem se rozešel jaksepatří, přestěhoval jsem se do ubytovny – rodina zůstala zatím u posádky. Přijal nás tu Kravcov, dlouho s námi hovořil a nakonec úplně nečekaně řekl: ‚Protože jsme ještě nestačili doplnit učitelský sbor a schválit učební osnovy, začne vyučování až za měsíc. Vás, nováčky, využijeme na výpomoc. Výpomoc vypadala různě, někoho zařadili k dopravnímu oddílu, někteří budou létat na spojovacích letadlech nebo na dopravních letadlech ve funkci druhého pilota. Já jsem měl obrovské štěstí – vedu zkušební program. Letoun znám, je stejný jako v oddílu. Musím provést řadu přistání s různými účinky při doběhu. Tak zítra v osm hodin nula nula začíná má užitečná činnost zkušebního pilota. (Gratulace přijímám denně od 16.00 hod. do 22.00 hod.). Jsem Vám neskonale vděčen za účast, radu a pomoc!

Včera jsem poprvé vstoupil na půdu zkušební letové základny. Nejvíc se mi líbila klubovna pro letce, i když jsem byl před jejími starousedlíky v rozpacích.

Velitel letového oddílu mi řekl, že si mohu prozatím vzít Uglovovu skříňku. To jsem také hned udělal. Pomalu si zvykám a seznamuji se s lidmi. Hrál jsem šachy s navigátorem Vadimem Andrejevičem Orlovém, prohrál jsem bohužel 2:3.

Přeji Vám, Viktore Michajloviči, abyste se co nejrychleji uzdravil a vrátil se na naše letiště!

S úctou Váš Anton Blyš.“

Viktor Michajlovič dočetl a nemohl pochopit, co se ho tak nepříjemně dotklo v tom uctivém a srdečném dopise. Ale něco se ho dotklo – a moc bolestně! Nakonec to pochopil; nebyl to styl – v tom Anton napodobil jeho – ani ne smělost. Ta právě Viktora Michajloviče na nadporučíkovi, se kterým se náhodou setkal, upoutala. Dotkla se ho slova: naše letiště! Blyš se jaksi příliš rychle zabydlel v leteckém zkušebním oddílu střediska. Stačil už zabrat Uglovovu skřínku a letišti, kde Chabarov strávil málem deset let, říkal jednoduše naše. Ostatně, když se nad tím zamyslel, nenašel na tom nic špatného. Vždyť i Viktor Michajlovič zabral kdysi něčí skříňku! A on snad nebyl štěstím bez sebe, když dostal ve středisku svůj smluvený kód?

Chabarov vzdychl a vzal do ruky druhý dopis. Byl celý i s adresou psaný na stroji.

„Milý Viktore Michajloviči!

Dozvěděla jsem se o neštěstí, které Vás potkalo, úplně náhodou od Pavla Semjonoviče. Byla jsem tak rozrušená, že jsem docela přestala vnímat! Neumíte si představit, jak je mi Vás líto! Kdybych nevěděla, že jsou teď u Vás Vaši blízcí – matka, žena a kdovíkdo ještě, prostě bych se k Vám místo psaní rozjela. Možná že je to ode mne lehkomyslné, když jsem Vám napsala tenhle dopis a Vy se mou vinou rozrušíte. Ale já Vám prostě musím napsat, jak se o Vás bojím a jak jsem smutná!

Promiňte mi, milý Viktore Michajloviči, můj primitivní egoismus. Uklidňuje mě jedna, podle mého, důležitá okolnost: jsme nakonec jen známí a nikdo nemá právo mě za něco odsoudit, kromě toho, že jste mě docela okouzlil. Myslím, že pokud jde o to okouzlení, nejsem Vaše první oběť! A za to, že jste takový zvláštní člověk, ze kterého vyzařuje světlo, nikdo nemůže!

Ptám se na Vás každý den ve středisku (díky Pavlu Semjonoviči, který mi to uložil, a plním tuto povinnost jeho, tj. Kňagininovým jménem). Zdá se mi, že se Vám začíná dařit lépe. Nic jiného si nepřeji.

Prostřednictvím společných známých mého otce a profesora Barkovského se mi podařilo zjistit názor Apollona Ignaťjeviče na Váš stav. Názor tohoto vynikajícího starce je optimistický, i když ho strašně zlobí neustálé telefony. Z neznámých důvodů se domnívá, že je to jakýsi nepřímý výraz nedůvěry Vašemu lékaři, o němž říkal jen to nejlepší.

Milý Viktore Michajloviči, vím, že všechna, ani ta nejhezčí slova, nic neznamenají – o tom jste mě stačil přesvědčit! Vůbec si ale neumím představit, jak bych Vám mohla opravdu pomoci? Moc Vás prosím, jestli něco potřebujete, jsem Vám plně k dispozici! Dejte mi vědět, co potřebujete, a já to zařídím.

U nás v práci není nic nového. Je to stále stejné – práce a zase práce. (Pavel Semjonovič s Vámi velmi cítí, jistě víte, že dříve sám létal a při havárii si poranil páteř. Je to bezvadný člověk a moc mě mrzí, že jste ho nemohl poznat blíž!)

Co mám napsat nakonec? Nevím – naučte mě to!

Marina.“

Tamara viděla, že Viktor Michajlovič položil dopis na stolek, zeptala se:

„Co je ve světě nového? Co vám píší? Mají vás rádi, čekají na vás?“

„Ty ses, Tamarko, nějak rozveselila, vůbec to nejsi ty! Vypadalas jako myška a vida, co se z tebe vyklubalo!“

„Jestlipak víte, kolikátého je dneska?“

„Desátého dubna.“

„To je právě ono, že je desátého dubna!“

„Jaký je dnes svátek?“

„Pro někoho je to svátek, pro jiného všední den. Pro mne je to svátek – mám narozeniny. Vy jste dnes od rána veselý.“

„To je k vzteku, nevěděl jsem, že máš narozeniny. Přeji ti všechno nejlepší, ale opravdovou gratulaci a dárek máš u mě!“

„Jakýpak dárek! Ukažte prst, vezmu vám krev!“

„Cože? Máš narozeniny, a přesto mi budeš dělat bolest?“

„Musím.“

Tamara mu obratně vzala krev a zachrastila sklíčky.

V pokoji zavoněl ocet.

„Teď vás omyji.“

„Zase tím hnusem?“

„Jak to – hnusem? To je zředěný octový roztok, to není nic hnusného.“

„Chceš mě snad naložit do octa? A jak protivně štípe!“

„Když vás nebudu omývat, bude to horší, měl byste proleženiny. Přestaňte zlobit a dáme se do toho!“

Tamara rychle omyla Chabarova, žertovala při tom, pak ho přikryla až po bradu přikrývkou a otevřela okno.

„A je to! Vyvětráme a bude tu zase příjemně. Tak co vám píší?“

„Lidé žijí, létají, pracují. Všichni, kdo jsou na svobodě, mají práci…“

„Na svobodě? Mluvíte, jako byste byl ve vězení!“

„Ve vězení je to určitě lepší, tam se nemusí celé týdny ležet. Tam člověka nutí, aby něco dělal.“ Chabarov se zachmuřil.

Dávno si už uvědomil, že se mu tady v nemocnici nedaří být stále O. K., každá hloupost ho rozruší: kdesi na chodbě bouchnou dveře, Tamara řekne něco nevhodného, pak ucítí ocet… Pomyslel si, jestli by neměl pohovořit s Klaudií Georgijevnou a poprosit ji o nějaké prášky pro uklidnění.

Ale nemusel ji o nic prosit. Do pokoje vešel Suren Tigranovič. Pozdravil ho, ohmatal mu nohu, vyšetřil mu břicho, dával mu běžné otázky, které mu už lezly krkem, a pak prohlásil:

„Tak konec povalování, příteli: musíme se trochu hýbat, jinak to úplně zapomeneš! Brzy ti sem dáme hrazdu a budeš cvičit. Všechno je v pořádku, jsem spokojen.“

„Jakou hrazdu?“ nechápal Chabarov.

„Hrazdu na cvičení nad postel. Chytíš se za ni rukama a budeš se pomalu přitahovat – jako opice“

„Děkuji vám,“ na víc se Chabarov nezmohl

„Za co mi děkuješ? Já musím poděkovat tobě, že máš tak zdravý organismus. A také tvoje maminka si zaslouží poděkování, že tě tak vychovala! Dělal jsi všechno, co ti nařizovala Tamara. Klaudie Georgijevna, a to je správné. Jenom nesmíš spěchat, hýbej se opatrně, nesmíš to přehánět. Zatím žádné prudké pohyby, jasné?“

Dr. Vartenesjan odešel a Chabarovovi se najednou zdálo, že pokoj je větší a světlejší. Chápal samozřejmě, že návrat do normálního života nebude rychlý ani lehký, ale poprvé stoprocentně uvěřil, že se vrátí.

Vzal si papír, přitáhl si Rubcovův pultík a začal psát:

„Antone Andrejeviči!

Gratuluji Vám k zařazení do naší party! Zdůrazňuji: k zařazení, protože zařazení a opravdový vstup není totéž. Nepokládejte, prosím, tuhle poznámku za výraz mé škodolibosti nebo stařecké nesnášenlivosti. Chci Vás jen varovat před sebeuspokojením! Ani největší úspěchy, kterých určitě dosáhnete při zkušebních letech, nemohou být dostatečným důvodem, abyste byl pokládán za speciálního zkušebního letce. O kamarády strach nemám, ale hlavně, abyste Vy sám nedošel k tomuto mylnému závěru.

Přeji Vám mnoho úspěchů, opatrnosti a úspěšných přistání! A co nejméně ‚husarských kousků‘! To je zatím všechno.“

Narovnal si blok a pustil se do druhého dopisu.

„Milá Marinko!

Díky! Za co? Za všechno. Především za to, že žijete, že jste si na mne vzpomněla, napsala mi. Děkuji Vám za snahu ušetřit mě ‚rozrušení‘! Zvlášť se mi líbil ten Váš primitivní egoismus – to je opravdu originální. Právě odešel dr. Suren Tigranovič Vartenesjan – to je hlavní lékař, který se tak zalíbil profesoru Barkovskému. Je to opravdu vynikající člověk a lékař. Dnes mě moc potěšil, když mi řekl: ‚Tak konec povalování, příteli! Musíš se trochu hýbat! To je právě to, co mi zatím nejvíc chybělo!

Prozatím ke mně rozhodně nejezděte! Ne proto, proč si myslíte Vy – jsem zkrátka ještě příliš málo hezký, než abych se s Vámi mohl setkat. To už vůbec nemluvím o mé pozici na té pitomé, tvrdé posteli, ale můj cikánský plnovous by nutně musel dítě Vašeho věku k smrti vyděsit.

Milujte mě na dálku a já se budu snažit co nejrychleji ji zkrátit. Platí? Co byste měla napsat nakonec, ještě nevím, ale přijdu na to.

Mám k Vám jedinou prosbu: zajděte do pořádné knihovny (ve špatné to nenajdete), vypůjčte si tam knihu od Jimmy Collinse Zkušební letec a každý den před spaním si přečtěte jednu kapitolu. Přiblíží Vám to náš svět. Collins je jediný pořádný autor knih o letectví. V mládí jsem se mu moc chtěl aspoň trochu podobat. Jestli to nebudete pokládat pro sebe za nevhodná, vyřiďte, prosím, pozdrav Pavlu Semjonoviči a řekněte mu, že se před ním cítím moc vinen.“

Síly a pohyblivost se vracely Chabarovovi sice velmi pomalu, ale jistě. Cítil to. Každý den přibližoval okamžik, kdy se nejdříve posadí, pak vstane a nakonec bude chodit. Tato perspektiva, třeba měla být dlouhá, byla přece jen zcela jasná a měnila všechno ostatní na světě.

Prvním, čistě vnějším příznakem změny bylo pružné obinadlo, přivázané k čelu postele. Chabarov je s radostí natahoval několikrát za den a divil se, jak mu zeslábly ruce. Dával pozor, aby se příliš neunavil. Ale jeho pohyby se stávaly jistějšími, svaly mu sílily a tak napínal obinadlo znova a znova – stokrát za sebou bez oddechu.

Když jednoho rána, brzy po oné radostné zprávě dr. Vartenesjana, přišla Anna Mironovna k synovi byla příjemně překvapena, jak je svěží a čilý – úplně jiný člověk.

„Jako bys dneska celý svítil, Víťo! Vypadáš jako mladík,“ radovala se matka.

„A za to všechno může Galja, ta krasavice a kouzelnice!“

„Jaká Galja?“ zpozorněla Anna Mironovna. Během pobytu v nemocnici dobře poznala všechen personál a věděla, že u Surena Tigranoviče žádná Galja nepracuje.

„Ty neznáš Galju, mami? To je strašná chyba! Tamaro, slyšíš, maminka říká, že nezná Galju. To je nejpůvabnější děvče z městečka! A jaké má ruce, jako samet! Přísahám, že kdyby mi sloužily nohy, běžel bych za ní až na kraj světa!“

Tamara to nakonec nevydržela:

„Anno Mironovno, vy jste si nevšimla, že Vikto? Michajlovič je oholený? Přivedla jsem dnes svou sestru. Je holičkou a vůbec to není žádná krasavice. To mně jen Viktor Michajlovič škádlí.“

Teprve teď Anna Mironovna pochopila: Víťa byl opravdu hladce oholený. Jizvy na obličeji byly proti světlu téměř neznatelné. Měla z toho radost.

„Mami, četla jsi někdy knihu Jeleny Malachovecové? Je to známá kniha rad pro mladé hospodyně.“

Anna Mironovna v tom zase tušila nějakou čertovinu, a tak odpověděla opatrně:

„Četla, ale to už je dávno. Měla ji má matka, tvá babička.“

„Řekni mi, jaká byla?“

„Ale k čemu ti to bude, Víťo?“

„Ptám se docela vážně. Odpověz mí a já ti to pak vysvětlím.“

„No, byla to docela obyčejná kniha,“ začala stále ještě opatrně Anna Mironovna. „Byla dost obsáhlá, na pěkném papíře, byly v ní nějaké obrázky, nebylo jích moc, pokud si vzpomínám…“

„A jak byly ty rady uspořádány?“

„Myslím, že napřed byly recepty, vlastně jen postup na různá jídla, pak rady pro servírování, používáni nádobí a ještě tam byly beletristické pasáže,“ usmála se Anna Mironovna.

„Jaké pasáže?“

„Třeba úvaha na téma Jak přijmout hosty, když je prázdná spíž! A proč tě ta Malachovcevová zajímá, Víťo, jak jsi na ni přišel?“

„Když tak pořád ležím, přemýšlím, co budu dělat dál, za měsíc, za dva, za tři, až mě propustí.“

„Tak ty ses rozhodl přesedlat na kuchaře? Bojím se, že tahle madam ti nepomůže, je už poněkud zastaralá.“

„Ty se směješ, a já to myslím vážně! V každém případě je s létáním amen. Třeba ne navždy, ale nadlouho jistě.“

„Proč ten pesimismus?“

„Pesimismus? Ne, to je střízlivá úvaha. A tak mě napadlo, že bych mohl sepsat knihu. Jak by se měla jmenovat, zatím nevím, ale asi nějak takhle: Sto rad mladému zkušebnímu letci, nebo Tisíc a jedno řešení. Nejde o název, ale o obsah. Spousta zkušeností přijde nazmar. Nikdo je nepořádá, neshromažďuje, nesnaží se správně zhodnotit netypické případy a situace, které při zkušebních letech stále vznikají. A to je důležité. Nechci propagovat své vlastní zkušenosti a zásluhy. Zkrátka, vnější okolnosti jsou teď takové, že mám na takovouhle práci čas. Umíš si představit, kolik je možné získat nesmírně cenného materiálu jen ze zápisů havarijní komise, na které se léta práší někde v archívech? A kolik cenných rad přichází nazmar v zapomenutých předpisech? Představ si, že do střediska, do závodu nebo do jiného podniku, který má něco společného se zkoušením letadel, přijde mladík jako třeba Blyš. Je mladý, dobře létá, chce vyniknout, ale zkušeností nemá ani za nehet. Je to jeho vina? Není. Dostane teoretickou přípravu, získá nějaké vědomosti, udělá zápočty. A co dál? Pak začíná pomalu brát rozum. Jak? V rozhovorech se zkušenými mazáky v kuřárně, tím, že se dívá kolem sebe.“ Chabarov hovořil jistě, s nadšením a matka pochopila, že nemluví k ní, ale k sobě: formuluje myšlenky, které ho už dlouho trápily. „Co je třeba napsat, to vím přesně. Nebude to běžná metodika zkušebních letů, žádná učebnice ani vědecká ponaučení, ale živý návod, soubor praktických rad. Co mám psát, to vím, ale jak, to zatím ne…“

Chabarov umlkl, luskl prsty, jako by byl duchem nepřítomen.

„Mám obavy, že Jelena Malachovcevová ti nebude nic platná,“ ozvala se opatrně Anna Mironovna.

„Asi ne. Kdybych tak měl talent jako Jimmy Collins! Pamatuješ se ještě, před válkou vyšla jeho kniha Zkušební letec?“

„Jak bych se nepamatovala! Schovávals ji pod polštář. Myslím, že tam byla Čkalovova předmluva.“

Viktor Michajlovič se náhle zeptal:

„Pomůžeš mi, mami?“

„Jak, Víťo? V čem ti mohu pomoci?“

„Napřed pojedeš na ‚služební cestu4 do města. Vypůjčíš v knihovně nějaké knihy, názvy ti napíšu. To za prvé. Za druhé – spojíš se s Ljovou Rabinovičem. Bylo by prima, kdybys ho sem mohla tak na jeden den přitáhnout, ale když to nepůjde, ať napíše své náměty a připomínky. Napíšu mu pár řádek. Stálo by za to, zeptat se Alexeje Alexejeviče, co má v knihovně z historie. Sbíral kdysi různé cenné knihy o historii letectví, já si ostatně myslím, že v historii ještě zdaleka všechno nezastaralo. To za třetí…“ Matce se nechtělo odjet. Chápala, že její stálá přítomnost v nemocnici není nutná, ale byla tady vedle Víti klidnější. „Stejně musíš do města jet!“

„Proč?“

„Andrjuška má páté narozeniny. Někdo z nás tam musí být. Když nemohu já, tak musíš ty. A měla by ses už vyspat ve vlastní posteli. Bylo by ještě třeba poprosit Rubcova, aby připravil auto k technické kontrole a zajel tam s ním. Napíšu plnou moc, dr. Vartenesjan ji potvrdí. Tak co – pojedeš?“

„Mám takový dojem, že bys chtěl, abych odjela už dnes.“

„Dnes? Ne, myslím, že nemusíš spěchat. Můžeš jet zítra, nebo když budeš chtít, tak pozítří. Až budeš mluvit s Kirou, zeptej se jí, jestli nám dá na léto Andrjušku. V létě na něj budu mít čas. Nebude se u nás mít hůř než někde na chatě: máme tam les, řeku – prostě všechno. Stýská se mi po něm. A kluk potřebuje otcovskou ruku. Řekni jí nějak šikovně, že ji to nebude nic stát.“

„Víťo! Tohle vůbec nemusíš říkat!“

„Ale mami, já vím!“

„Nic nevíš! Ne že bych jí to neměla říkat já, ale o Kiře bys tak neměl mluvit! Nikdy jsem se nepletla do vašich rodinných záležitostí a nebudu to dělat, jedno ti ale řeknu: Kira je pořádná a není vypočítavá! Když s ní nežiješ – prosím. Ale urážet ji nesmíš. Nechci to poslouchat!“

„Mami, ty jsi ale nemilosrdná!“

„To proto, že tě mám tolik ráda.“

„I když jsem bezmocný?“

„Jen si nehraj na chudinku! I když jsi ještě na lůžku, chudák nejsi, Víťo!“

KAPITOLA DESÁTÁ

Uzdravoval se. Každý den se jeho stav viditelně zlepšoval. Chorobopisy byly kratší, stručnější – nebyly povrchní, ale méně závažné. A byl v nich stále jasnější podtext: zápis se musí dělat, tak ho tedy udělám, ale má slova nemají teď žádný význam.

„17. dubna. Pacientův stav je velmi dobrý. Na kontrolních rtg. snímcích je hojení kostních úlomků dobré. Vykloubení pravého kyčelního kloubu se upravilo Hladina hemoglobinu činí 70%. Leukocyty 6100. Sedimentace krve normální. Protrombinový čas 70%.“

Chabarov kontroloval své tělo a začal pomalu a opatrně cvičit na hrazdě. Napřed měl strach, zdálo se mu, že mu každou chvíli musí uvnitř něco prasknout a pak by začalo všechno znovu: bolesti, nehybnost, pochyby. Bezmocnost ho dráždila. Ale přese všechno to bylo výborné – mohl se hýbat.

Tamara ho musela pořád mírnit:

„Viktore Michajloviči, prosím vás, nemůžete se najednou tak přetěžovat, buďte trpělivý!“

Zlobil se, ale jen naoko:

„Co pořád opakuješ jedno a totéž: buďte trpělivý! Kdyby sis vymyslela něco jiného, ale ty jsi jako papoušek. Ale pamatuj si: papoušek sice mluví, ale vysoko nelétá.“

Tamara se urazila kvůli papouškovi, pak se smířili a všechno začínalo znovu…

Po cvičení si Chabarov přitáhl pultík a dlouho psal na čtverečkované lístečky. Trávil teď nad svými poznámkami celé hodiny – třídil je a řadil podle hledisek, kterým rozuměl jen on.

Zapisoval si na lístečky myšlenky pro knihu. Někdy to byly jen stručné poznámky, jindy delší úvahy.

Velký význam má v lidském životě dráha, po které probíhá, a není nic těžšího než dostat se do ní nebo z ní.

Psal a myslel na to, že piloti, kteří začínají pracovat jako zkušební, přicházejí vždycky z řadových jednotek vojenského letectva. Tam létají stále na stejném typu letounu, zvykají si na něj i na jeho nedostatky (každý stroj stejně jako člověk má nedostatky) a přestávají vnímat jeho lepší stránky. Pro řadového pilota je tato naprostá jednota s letadlem výborná, pro zkušebního pilota je to nebezpečný nedostatek. Zkušební pilot se musí umět adaptovat ke stále se měnícím podmínkám. Tady uváděl Chabarov zásady, které pokládal za zvlášť důležité: a) trénovat piloty na neznámých letounech b) omezit na minimum úvodní lety s instruktorem c) stíhače je třeba zařazovat jako druhého pilota na velké letouny. Každý člověk musí mít svou individualitu, každý, ale musí žít plně a být maximálně užitečný pro společnost.

Individualitu je třeba chránit a pěstovat v každém člověku. A u zkušebních pilotů zvlášť pečlivě.

Na další lístek poznamenal: nejlepší práce je dokončená, nejhorší je ta, která ještě nezačala…, nestačil myšlenku dokončit, protože se v pokoji objevil Blyš.

Byl opálený, na nové kožené bundě se mu leskly zipy. Vtrhl do pokoje a už na prahu volal:

„Buďte zdráv, Viktore Michajloviči. Přiletěl jsem na zdejší základnu s nějakými doklady a náhradními součástkami. Zatím to vykládají a doplňují palivo a já jsem se rozběhl k vám. Hlavní lékař mi dovolil deset minut. Teď je 12.40. Co děláte?“

„Co já mohu dělat? Ležím, aby mi srůstaly kosti a teď jsem se začal trochu hýbat.“

„Abych nezapomněl: Kravcov mi uložil, abych se zeptal, co si myslíte o svém přemístění blíž k domovu? Jestli jste pro, Kravcov slíbil, že na to šlápne.“

„Ať toho nechá, jsem proti. Léčí mě tu dobře a čas utíká všude stejně. Raději mi řekni, co je nového.“

„Všechno je O. K. Lítám každý den.“

„Tos mi psal.“ Viktor Michajlovič se zašklebil: „Jak to, pracuješ, a nic bližšího mi nemůžeš říct?“

„Co chcete bližšího, já musím jenom přistávat a dodržovat režimy letu. Přistávám třicetkrát za den. Kravcov je spokojen.“

„Létáš v obrazci?“

„Ano.“

„Na přistání jdeš z okruhu?“

„Ano,“ odpověděl Blyš a zpozorněl. Nevycítil v Chabarovových otázkách přímé odsouzení, ale něco přece jen pochopil..

„A po každém přistání provádíš nový start?“

„Proč? Když je to možné, dispečer mi dovolí pokračování v dalším letu. Po dosednutí zasunu štítky, dám plný výkon a letím podruhé.“

„Jasné. A kolik ti dělá každé přistání?“

„Nevím,“ odpověděl Blyš rozpačitě, „neptal jsem s«, připadalo mi to nevhodné.“

„Myslíš, že mě zajímají tvoje výdělky? Ptám se na čas!“

Blyš zrozpačitěl ještě víc:

„Ptal jste se, kolik ti dělá… Špatně jsem vám rozuměl. Průměrně se počítá se šesti minutami na okruh.“

„To je na bačkoru!“ řekl Chabarov. „Měli jste přemístit letoun na náhradní dráhu. A létat jste měli ne na okruhu, ale takhle: start, náklon vpravo 60° a hned, jak máš dvě stě metrů, jdeš na přistání, přistál jsi v obráceném kursu, zpomalil jsi, kolikrát jsi měl, znova start, náklon a přistání. Létat by se mělo ráno, když vám nikdo nepřekáží. Tak bys nepotřeboval na každé přistání být ve vzduchu šest minut, ale nanejvýš tři, rozuměls?“

„Jasně!“

„Tak to Kravcovovi navrhni, má důležitější práce až nad hlavu a na tohle nepřišel!“

„Kluci mě žádali, abych vám vyřídil pozdrav a máte se rychleji uzdravovat!“

A znova, jako v dopise, se Chabarova nepříjemně dotklo jedno slůvko: kluci. Má mu to říci? Rozhodl se, že to nechá být. Vyptával se, co dělá Bokun.

„Říká se, že za pár dní bude hotový prototyp s uspořádáním kol za sebou. Bokun ho má zalétávat. Zatím hraje víc kulečník. Chystá se k vám. Říkal, že pojede autem, až vyschnou cesty.“

„Vyřiď Bokunovi, ať přiveze dvě nebo tři bonboniéry. Ale jen ty nejlepší. Sám tomu nerozumí, tak ať poprosí Lídu, Orlovovu ženu, a řekne jí, že je to pro mne. Ta to zařídí, spoléhám na ni. Co koukáš? Bude MDŽ – bonboniéry jsou pro Tamaru, pro Klaudii Georgijevnu,“ zamyslel se a dodal, „a Boldin ať ještě – znáš ho vůbec?“

„Palubního inženýra Akimyče? Aby ne, je to bezva chlapík!“

„Tak ať sežene model letadla na podstavci s popelníčkem – ale nový! Ať ho pošle po Bokunovi!“

„Viktore Michajloviči, já se sem možná dostanu ještě dřív než Bokun.“

„Tak to přivez ty! Máš peníze na bonboniéry?“

„To nechte na mně!“

Vešla Tamara a podívala se nespokojeně na Blyše.

Chabarov si s ním ještě popovídal. Bylo jasné, že práce ve středisku jde svým tempem, kamarádi žijí dobře.

V klubovně začaly dohady, jak se osvědčí uspořádání kol podvozku za sebou při letech, mluvilo se o tom, že generál Borodin asi nařídí, aby se výcvik mladých zkušebních pilotů spojil s jejich stálou praxí především na velkých letadlech, kde by byli ve funkci druhého pilota. Náhle se do rozhovoru vmísila Tamara:

„Myslím, že už musíte jít. Suren Tigranovič vám povolil deset minut a vy jste tady už půl hodiny.“

„Pane, vy jste ale sestřičko, přísná,“ zamrkal na ni Blyš, „to vy jste postrašila Mišku Aganjance? Dodneška nepřestal koktat.“

„Jmenuji se Tamara Ivanovna, možná že se vám to bude někdy hodit.“

Blyš se rychle rozloučil a celý rozpačitý odešel. Chabarov se do přestřelky nevměšoval, jen se usmíval a ozval se, až když se za Blyšem zavřely dveře:

„Nemuselas být tak zlá, Tamarko!“

„Proč vás to rozčiluje? Myslíte, že tomu nerozumím? Přiletěl a začal se vytahovat: my u nás létáme! Jako nějaký Čkalov!“

„Je to zajíc, všemu ještě nerozumí.“

„A já jsem podle vás stará, co? Já tomu rozumím, a on ne?!“

„Ty se vyznáš v jiných věcech. Tvou povinností je být něžná.“

„Něžná! Až vám píchnu injekci, tak poznáte, co je mou povinností! Lítají si sem, aby vás roztesknili!

Řeknu Surenu Tigranoviči, aby sem už nikoho nepouštěl!“

„Dobře, jen mi tajně vyzraď, jestli se maminka chystá do města?“

„Nevím, slyšela jsem, jak jí Klaudie Georgijevna říkala, aby jela, že to tu bez ní zvládneme dobře. Myslím, že Anna Mironovna váhá, má strach.“

„Co s ní mám dělat, Tamarko? Potřebuju knížky, bez nich se neobejdu. Pořád jen píšu, a pořád to není ono, Nemám šampur – to je dlouhá kovová špejle, dělá se na ní šašlyk. A šašlyk bez šampuru? To jsou jen kousky masa!“

„Proč vás ty lístečky tak rozčilují? Kam spěcháte? Kdybyste raději odpočíval! Nemocenskou vám stejně dají. Jestli se nudíte, tak čtěte romány! Máme tu pěknou knihovnu, řekněte mi, co chcete, a já vám to přinesu!“

„Nemocenskou dostanu, to je pravda, jenže na světě jsou důležitější věci než peníze. Nebo myslíš, že ne?“

„Jsou, proč ne?“

„Tak vidíš. A co je podle tebe nejdůležitější?“

„Láska!“

„Láska? Hm, možná. A co práce?“

„Přijde na to, jaká.“

„Práce může být jen dvojí: užitečná a neužitečná.“

Tamara ukázala na Chaharovovy papírky, pečlivě složená a zeptala se: „Tahle je užitečná?“

„Snažím se,“ odpověděl Viktor Michajlovič, „tím spíš, že teď stejně nic jiného dělat nemohu.“

Psal: Člověk se odhaluje jako země pod sněhem – táním, po částech. Ty vypuklé přijdou na světlo dřív, nižší později. Na to se nesmí zapomínat. Hlavně při výcviku mladých zkušebních pilotů. První úspěchy jsou často horší než první neúspěchy, zvlášť když jsou to úspěchy snadné! Opatrnost a pochybování – to jsou hlavní zásady správného přístupu k věci.

Na jiném lístku: Jednoznačný pokrok, neustálá cesta vzhůru prakticky neexistuje. Pokrok je jako dýchání: vdech-výdech a znovu. Jestliže je zkušební letoun při prvních letech poslušný a klidný – pozor na něj! Buďte připraveni a snažte se předvídat, odkud přijde úder!

Chabarov pohlédl na hodinky. Byl čas na pravidelné cvičení. Odložil tužku a začal cvičit. Najednou ho při tom napadlo:

Meměl bych do knihy dát podrobnou analýzu některých charakteristických, zvlášť poučných letů – úspěšných i neúspěšných? Myslím, že by se to opravdu hodilo. Musím jen dobře vybrat příklady. Viktor Michajlovič cvičil a začal v hlavě probírat vhodné lety.

Vysazení umělého horizontu v noci. Byl to záludný případ. Jen taktak, že tehdy přistál. Na další let mu dali dva přístroje, ale bylo to ještě horší – kterému z nich měl věřit, když budou ukazovat různě? Vypadalo to, že se tenhle případ nedá jednoduše rozřešit. Geniální řešení našel Sevs: „K čertu s tím, dejte tam třetí umělý horizont, třeba ten poslední vyloučí způsobenou závadu!“

Požár ve vzduchu. Taky stěží přistál. V čem bylo jádro tohoto případu? Neuměl včas odhadnout pravou míru nebezpečí. Měl seskočit bez váhání, ale on pokračoval dál. Nic mu nevyčítali, naopak navrhli ho na vyznamenání za záchranu letadla. Ale on dobře věděl, že z toho vyvázl jen náhodou.

Zdá se, že to byl dobrý nápad – rozebrat obtížné lety do všech podrobností, aniž by se dělal lepším.

Let musí popsat do všech detailů, z hlediska nezúčastněného pozorovatele, přesně tak. Lety? Kolik jen tich bylo za dvacet let a jaké to byly lety! Nejobtížnější viděl Chabarov jako v kině: jako by se díval na někoho úplně cizího.

Nejpřísnější a nejobjektivnější soudce pilota je on sám, jestliže je to skutečný pilot a jestli žije,“ to řekl kdysi Chabarovovi Alexej Alexejevič. A tak to potom Chabarov říkal druhým. Sáhl po tužce a poznamenal si: Méně učit a více se učit. Zkušební pilot se musí zdokonalovat, jak se říká v armádě, metodou samostatné přípravy.

Sevs už končil pracovní den, když mu tajemník hlásil, že přišel Alexej Alexejevič. Sevs si pomyslel: To se mi vůbec nehodí. Chtěl se dostat dřív domů, zavolal ženě a řekl jí, že už vyjíždí. Ale odmítnout starce také nemohl. Zkušený tajemník si všiml váhání generálního a pohotově navrhl:

„Mohu mu říci, že musíte ihned odjet na ministerstvo?“

„Ne. Když jsem byl ještě docela malý,“ Sevs okázal půl metru od země, „maminka – a ta byla moc hodná a shovívavá – vyplácela mě a bratry jen za lež! Zavolejte Alexeje Alexejeviče!“

„Nemám ho aspoň upozornit, že spěcháte?“

„Ne, vyřídím to sám. Prosím.“

Alexej Alexejevič připadal Sevsovi velmi starý a nějak unavený. Naposled ho viděl při Uglovově pohřbu a přestože to nebylo tak dlouho, hodně zestárl.

Vyměnili si obvyklé zdvořilostní fráze:

„Moc rád vás vidím, vypadáte dobře.“

Sevs nabídl Alexeji Alexejevičovi křeslo, ne u psacího stolu, ale u konferenčního stolku. Sám si sedl vedle a stále zdůrazňoval neoficiální charakter jejich setkání. V minulosti prokázal starý pilot Sevsovi neocenitelné služby a na to se nezapomíná.

„Vadime Sergejeviči, budu se snažit, abych vás dlouho nezdržel,“ řekl Alexej Alexejevič a opřel se o stolek. „Přišel jsem vás poprosit o pomoc.“

„Alexeji Alexejeviči, můžete se spolehnout, udělám, co bude v mých silách.“

„V poslední době jsem si uvědomil v důsledku řady příčin, o kterých se nebudu raději ani zmiňovat, abych neprotahoval rozhovor, že jsem odešel příliš brzo. Je mi to líto. Ale nebojte se, Vadime Sergejeviči, nebudu žádat, abyste mě zařadil mezi zkušební piloty. Na to už bohužel nemám síly. Ale do práce bych se chtěl vrátit. Možná že bych se uplatnil v oddělení pro vědeckou práci – francouzštinu jsem ještě nezapomněl a v anglických technických textech se taky vyznám docela dobře.“

Tak tohle Sevs vůbec nečekal. V konstruktérské kanceláři žádné podobné oddělení nebylo a fondy pro místo překladatele také nebyly. A navíc, Sevs příliš nevěřil v lingvistické schopnosti Alexeje Alexejeviče, a tak zoufale hledal vhodnou odpověď.

Plat nechci. Penze, kterou dostávám, je pro starce až moc vysoká,“ pokračoval Alexej Alexejevič, „potřebuju jen pracovat.“ Zadíval se na model letadla na Sevsově psacím stole a dodal: „Když už jsem ze služby vyvázl se zdravou kůží, musím pracovat.“

Přece jen strašně zestárl, pomyslel si Vadim Sergejevič znova. Snažil se mluvit srdečně a příjemně.

„Poslechněte, Alexeji Alexejeviči, co kdybychom vám navrhli,“ generální dostal najednou nápad, „abyste zpracoval veškerou technickou dokumentaci. Sestavujeme a stále rozesíláme spoustu bulletinů, instrukcí, popisů a doporučení, ale věřte mi, pokud jde o styl a logiku, tak naše vydavatelská produkce velmi zaostává.“ Systemizované místo redaktora nebo lámajícího redaktora Sevs neměl, ale našel východisko i tady: „Pokud jde o finanční stránku našich vztahů, můžeme sepsat pracovní smlouvu a pravidelně ji obnovovat.“

„Finanční stránka, jak jste říkal, mi nedělá nejmenší starost.“

„Nene, jen žádnou samostatnou tvořivost! Vím, že je to teď v módě – společenská hlediska, ale přesto nebudeme porušovat základní zásadu socialismu: každý podle svých schopností, každému podle jeho práce. Jen se nebojte, u nás si moc nevyděláte!“

Alexej Alexejevič vstal, podal Sevsovi ruku a stiskl ve své, ještě pevné a tvrdé dlani.

„Děkuji vám. Dovolte mi ještě jednu otázku: byl jste u Chabarova?“

„Přiznám se, že ne. Stokrát jsem se tam chystal, ale ani jednou mi to nevyšlo.“

„To je škoda, Vadime Sergejeviči, jemu by ta návštěva moc pomohla. Vás měl pánbůh rád, nezakusil jste, co je to být vyřízený. Víte, já jsem k vám přišel především kvůli tomuhle, ale nechtěl jsem s tím začínat.“

„Rozumím, Alexeji Alexejeviči, nechtěl jste mi připomínat hned dva nevyrovnané účty…“

Dveře se pootevřely a do místnosti nahlédl tajemník?

„Vadime Sergejeviči…“

„Zavřete!“ poručil přísně Sevs a pokračoval. „Máte pravdu, účty se mají vyrovnávat bez upomínek. Život je neúprosný – stále nás honí, mění naše plány, člověk nevidí pro kmeny les.“

„Vám přece ještě není šedesát,“ řekl Alexej Alexejevič, kmeny a les jako by přeslechl.

„Ještě ne.“

„Tak jste ještě nic neztratil, všechny účty vyrovnáte. Ale nesmíte to odkládat na potom.“

KAPITOLA JEDENÁCTÁ

Během dne zapomněla zapsat do chorobopisu, co bylo třeba. Na oddělení se už nechtěla vracet, ale zavolali ji, a tak tam musela stejně. Ze vzdálené vesnice přivezli chlapce s velkým furunkulem na koleně, musela ho ošetřit a pak vzala z poličky chorobopis. Byl za měsíc už hodně silný. Dala se do psaní.

„23. dubna. Pacientův stav je zcela dobrý. Nemá žádné potíže. Byl zahájen léčebný tělocvik a masáže…“

Vtom zhaslo světlo.

Chabarov měl pořád málo času. Dni, které se mu ještě nedávno zdály nekonečné, jakoby z gumy, ať tahal člověk jak chtěl, nebylo jim konce, se teď smrskly.

Probouzel se brzo, začal cvičit, snídal, spěchal na Tamaru s procedurami a hned se začal zabývat svými papírky. Za dvě hodiny zase cvičil a pak znovu psal.

Na stolku měl hranici knih. V poslední době hodně četl – sledoval přitom určitý záměr. Začalo to tím, že u Leonida Leonova narazil na větu: „Některé minuty jsou dražší než věčnost.“ Zapsal si tu větu a zamyslel se. Je to skutečně tak? Jenomže co Leonov pokládá za minutu? Minuta za psacím strojem, to je tak půl řádky, nanejvýš řádka. Minuta v bouřkových mračnech, když se celý letoun chvěje a člověku se zdá, že se každou chvíli musí rozpadnout, když z konců křídel odskakují šňůry statické elektřiny, když člověk tají dech, aby se nepohnuly ručičky na přístrojích, na nichž závisí život… To je úplně jiná minuta… Jen se nevytahuj, Viťko! okřikl se v duchu, Leonova jsi v životě neviděl, jeho práci nerozumíš, a tak nemůžeš posoudit, jestli tomu rozumí. Do toho se nepleť! Raději mu za tu myšlenku poděkuj!

Najednou ho napadlo: musí se podívat do klasiků a do současné literatury, co je tam zajímavého o charakteru, o překonávání překážek, o vůli, o ceně vítězství a porážek…

Každé dvě hodiny dělal Chabarov desetiminutovou přestávku a cvičil. Pomalu a důkladně procvičoval krk, ramena, opatrně pohyboval nohama, rukama a přitom stále přemýšlel.

Jeho záměr nabýval stále širších rozměrů, ale Chabarov si stále ještě neuměl jasně představit, jak svůj záměr uskuteční. Nalézt tvar, určit uspořádání knihy, to nebyla lehká věc. Chtěl psát tak, aby každá stránka byla jako upřímný, otevřený rozhovor, aby vzbuzovala zvědavost, nutila čtenáře přemýšlet, třeba nesouhlasit s autorem, ale jen aby ho nenechala lhostejným.

Myslím si, že ustavičná snaha držet letecký sbor zkrátka, v rámci strohých instrukcí, přináší víc škody než užitku, zapisoval si. Bylo mu jasné, že tato myšlenka působí v této formě naprosto nepřístojně, a hned se připravoval na možné námitky.

Ani si nevšiml; jak se v pokoji setmělo. Stačil ještě napsat: V knize nesmí být přespříliš citátů, aby nevznikl dojem, že tím autor zastírá vlastní nemohoucnost, když vešla Tamara, rozsvítila a řekla:

„Už toho nechte, zkazíte si oči!“

„Máš pravdu, už je tma.“

„Sotva Anna Mironovna odjela, hned jste začal zlobit – a to jste slíbil, že mě budete poslouchat!“

„Slíbil jsem to a poslouchám tě: řeklas – nechte toho a já jsem ani nemukl. Cože jsem dnes od rána neviděl Klaudii Georgijevnu?“

„Stýská se vám po ní?“

„Stýská. A co má být?“

„Nic, Šla dnes k soudu kvůli rozvodu. Ale nesmíte se podřeknout, to je tajemství. Zařizuje se Surenem Tigranovičem všechno potají. Myslí si, že toho nikdo nevšimne. Hlupáčkové, jako by se u nás dalo něco zatajit.“

„A proč to musí být tajné?“

„Nevím. Já bych to na jejím místě tak nedělala. Teď si toho nikdo ani nevšimne: rozvod, svatba – to je na denním pořádku. Dřív to bylo něco jiného.“

Tamara si sedla na židli u Chabarovovy postele a natáhla unaveně nohy.

„Máš toho dost, viď?“

„Aby ne, celý den na nohou, od rána do večera.“

Tamara byla v nemocnici, sotva se rozbřesklo, a celý den běhala: z pokojů na operační sál, zpátky do pokojů, do laboratoře, do kuchyně, do pokojů. Když Chabarov otevřel v noci oči, viděl její malou postavičku, skrčenou na malé stoličce. Stačilo, aby se jen trochu pohnul, a už byla u něho.

„Jak vůbec žiješ, Tamarko, ne v nemocnici, ale doma,“ zeptal se Chabarov, ale cítil, že se ptá dost nešťastně.

„Proč vás zajímá můj život? Brzo vstanete, odjedete a snad si na mě už ani nevzpomenete.“

„Na koho se tak zlobíš?“

„Tak vůbec.“

Najednou zhaslo světlo. Tamara nakoukla do chodby, tam byla také tma, odhrnula okraj rolety a podívala se ven. Ale městečko, které se nejasně rýsovalo v hustém, nafialovělém soumraku, bylo také tmavé.

„Dojdu pro lampu,“ ozvala se, „nebo si je všechny zaberou do kuchyně.“

„Nikam nechoď a sedni si,“ poprosil ji Chabarov. Tamara si mlčky sedla a znovu natáhla nohy. „Tak co,“ zeptal se.

„Jaké co? Já jsem nezačala, tak mě teď nepobízejte. Žiju s Galjou, s maminkou a s tím lenochem Saňkou. To je bratr, opakuje sedmou třídu. Ničemu nechce rozumět, nic ho nezajímá, jen holubi. Otec odjel před rokem někam na sever. Zlákaly ho velké výdělky. Jenže zatím jsme neviděli ani otce, ani peníze. Matka se zlobí, jako bychom za to mohli my. Tak žiju.“ Trochu se protáhla a potichu zívla. „Domek máme svůj. Je starý, vlastně je to spíš chalupa. Potřeboval by opravu a právě kvůli tomu otec odjel. Ale copak vás to opravdu zajímá?“

„Zajímá mě to,“ řekl konečně, „vstáváš brzo?“

„Samozřejmě. Musím podojit krávu, Galka to nechce dělat a matku bolejí ruce.“

Představil si rozespalou Tamaru, jak se starou bundou přes ramena a v holínkách vchází do chléva. Viděl bůhvíproč rezavou, línou krávu s vlhkýma tmavýma očima a přímo ucítil nepříjemný pach teplého mléka. Od dětství ho nemohl ani vidět, zvlášť teplé.

„Kráva je rezavá?“

„Ne, Zorjuška je bílá s černými skvrnami. Podojím a letím do nemocnice. A tady, to víte sám, ať se snažím sebevíc, všechno nestačím. Je málo personálu. Suren Tigranovič nám nebraní, abychom si braly služby navíc, dá nám vydělat jedenapůl platu a třeba i dva. Už za to dostal, ale co má dělat, nemocné přece nemůže nechat bez péče.“

„A co večer, když jsi doma?“

„Večer? Zlobím se se Saňkou, šiju, někdy si s Galkou zajdem do klubu, když dávají film. Já nerada tančím, ale Galka ano. Je tady nuda.“

Chabarov si zase představil temné, nedlážděné ulice městečka, špinavý klub, Tamaru a Galju, jak se tisknou ke zdi v místnosti před sálem. Bylo mu jí líto, zdála se mu teď malá a bezmocná. Natáhl do tmy ruku a pohladil děvče po ramenou. Tamara vzdychla, schoulila se pod jeho rukou, ale ani se nehnula.

Zeptala se: „Máte někdy strach, ale takový, že nemůžete ani vydechnout, ani promluvit?!“

„Mám.“

„Opravdu?“

„Opravdu.“

„A často?“

„Často ne, ale někdy ano.“

„A kdy jste se bál v životě nejvíc?“

Chabarov se usmál: „Nevím už, jestli to bylo nejvíc nebo ne, ale před několika lety jsem zkoušel letoun s hermetickou kabinou. Letěl jsem ve výšce osm tisíc metrů a přetlak v kabině odpovídal čtyřem tisícům metrů. Jako bych seděl v nafouknutém volejbalovém míči. Umíš si to představit? Byla to nová věc a nešlo to jednoduše, tak to bývá vždycky. No a v té výšce to se mnou najednou trhlo. Napřed jsem ani nechápal, co to může být. Zkontroloval jsem přístroje: motor pracoval normálně, přezkoušel jsem řízení – bylo také v pořádku. Najednou vidím, že se uvolnil kryt kabiny. To už mi bylo jasné, že přívod vzduchu, který je mezi krytem a uložením trupu a při hermetizaci se nafoukne, šel k čertu. Musel jsem přistát. Začínám manévrovat, žádám rádiem o povolení k přistání. Země mlčela. Ptám se znovu – zase nic. Řekl jsem si, že je porouchané rádio. Přistávám bez spojení. Doroloval jsem, vypnul motor. A teprve teď jsem si všiml, že mechanik, který mě čekal, pohybuje rty, a já nic neslyším. Jako by mě někdo praštil po hlavě – ohluchl jsem! Tehdy to bylo hrozné…“

„A pak?“

„Copak?“

„Jak vám bylo pak?“

„Napřed špatně, za den lépe a za týden už to bylo v pořádku.“

„A létal jste dál?“

„Jistě.“

„A neměl jste strach?“

„Z čeho?“

„Že ta věc… ten přívod může zase prasknout?“

„Hrom nebije dvakrát na stejné místo!“

„A kdy jste ještě měl strach?“

„Tak různě, Tamarko.“

„Povídejte!“

Chabarov nerad vyprávěl o leteckých „hrůzách“, ale nechtěl Tamaru odmítnout. Cítil, že ji přitahují neobyčejné věci, třeba strašné, ale jen aby to nebylo všední a banální, monotónní a bezútěšné. Co vlastně má kromě práce? Nic, a může si snad uvědomit cenu své práce, cožpak může chápat krásu a ušlechtilost milosrdenství, které denně štědře rozdává nemocným?

Tamara stále u postele a žmolila v ruce bílý čepeček. Poprvé za celý měsíc ji viděl prostovlasou. Napadlo ho, jaké má nádherné vlasy, když si je rozpustí, určitě jí sahají až po kolena. Silný cop měla stočený do velkého uzlu, sepnutého sponkami. V rovné pěšince jí prosvítala bílá kůže.

„Tak chceš ještě něco strašidelného?“

„Ne, už ne,“ začervenala se a dodala: „Vy jste, Viktore Michajloviči, také rozvedený?“

„Já jsem se se ženou rozešel, ale ještě nerozvedl,“ odpověděl Chabarov a pocítil rozpaky, kterými ho nakazila Tamara. „Pročpak?“

„Já ti nerozumím, proč jsem se rozešel, nebo nerozvedl?“

„Proč jste se nerozvedl.“

„Ještě jsem to nestačil.“

Tamara se náhle sehnula a políbila ho, dětsky, rychle a neobratně na tvář a vyběhla z pokoje.

Ležel bez hnutí, díval se upřeně na tmavé, prázdné okno a divil se zvláštním myšlenkám, které se mu pomalu honily hlavou:

Zajímalo by mě, proč astronomové žijí tak dlouho? Osmdesát let, to je pro ně normální věk. Spí málo a vůbec nemají pravidelný životní režim. Pak ho zase napadlo: Tamaře je dvacet tři, to znamená, že za deset let jí bude třiatřicet, jako je teď Kiře, a za dvacet let jí bude třiačtyřicet. Myšlenka se ztrácela, ale ne docela, někde v koutku duše se usadila, hořká, a trpká: Letadla umírají mladá. Ty ses nějak rozlítostnil, řekl si Chabarov pro sebe, nech toho a nemysli na to. Je to ještě naivní děvče, bere všechno vážně. Raději si uvědom, jak jsi jí zavázán! Celý život na to nesmíš zapomenout!

Bylo už pozdě, když ho přišla navštívit Klaudie Georgijevna:

„Co děláte, Viktore Michajloviči?“

„Vzpomínám si na verše.“

„Proč?“

„Abych si vyzkoušel paměť.“

„A jak to dopadá?“

„Spatně.“

„Pročpak?“

„Všechno se mi plete. Stěží dám dohromady čtyři verše a dál je to zmatek, páté přes deváté.“

Klaudie Georgijevna poslouchala Chabarova, soucitně pokývala hlavou, jako by chtěla říci, ale neudělala to: To se stává, příteli, ale kvůli takové hlouposti se nemusíte trápit. Řekla něco docela jiného:

„Dívám se na vás, Viktore Michajloviči, a mám radost“

„Z čeho?“

„Divím se prostě, jak všechno stačíte: cvičit, psát, číst a teď ještě verše.“

„Já chci být rodnou zemí pochopený a když nebudu – to je možné též – pak proletím nad svojí rodnou zemí jak prolétává šikmý déšť…“ zarecitoval potichu Viktor Michajlovič – neodděloval verše, jasně pronášel každé slovo. „To je všechno, dál už nevím…“

„To je Jesenin,“ řekla Klaudie Georgijevna, „jsou to krásné verše.“

Chabarov se na ni pozorně podíval, přemohl se, aby se neprozradil výrazem obličeje ani očí, ani tónem hlasu a strojeně bezvýrazným hlasem řekl:

„Jsou překrásné, ale Jesenin to není. Je to Majakovskij.“

„To není možné! Řekněte mi je ještě jednou!“ Viktor Michajlovič verše poslušně opakoval. Nedíval se na Klaudii Georgijevnu a dodal:

„A když si člověk pomyslí, že ho donutili, aby se těchhle veršů zřekl! Ale stačí se jen do nich zaposlouchat, porozumět jim a hned je jasné, že nic lepšího nenapsal, tohle je vrchol!“

„Máte rád Majakovského?“

Potlačoval podráždění, které se ho zmocnilo. Nechtěl, aby to Klaudie Georgijevna zpozorovala:

„Mám rád nakládané okurky, pohankovou kaši s mlékem a dobrý šašlyk!“ řekl. Ale ať se snažil jak chtěl, žert mu nevyšel. Klaudie Georgijevna vycítila jeho skrývané, pečlivě maskované odsouzení.

„Máte vlastně pravdu. Byla jsem vždycky omezená. Vždycky jsem byla zaměřena jednostranně. Chtěla jsem zvládnout medicínu a povedlo se mi to. Vybrala jsem si chirurgii a všichni mi říkali, abych to nedělala, to prý není nic pro ženskou, vyber si raději gynekologii nebo se specializuj na otolaryngologické operace, ale já jsem se rozhodla pro všeobecnou chirurgii a zvládla jsem ji. Jsem dobrý chirurg. Ale na víc už nemám sílu.“ Chabarov ji nepřerušoval. Bylo mu to nepříjemné, rozhovor nedopadl dobře, ale nenapadl ho žádný vhodný způsob, jak by to napravil. „V podstatě si nestěžuji, jsem se svým životem spokojena,“ pokračovala Klaudie Georgijevna, „jenom bych měla být tvrdší, neumím lidem říci do očí to, co si zaslouží. Chci, ale nejde to, jako by mi najednou něco překáželo v krku, a já nemohu promluvit.“ Umlkla a Viktor Michajlovič toho využil:

„To je opravdu těžké. Někdy má člověk skutečně sto chutí říci někomu, co je zač: darebák a podlec, ale neřekne to. Uvažuje, jestli to ten druhý pochopí – stejně ne! A když ano, přesto lepší nebude. To si člověk pomyslí a mlčí. A je mu přitom mizerně a do breku.“

„Máte pravdu, to jste řekl přesně. Je to zoufalý smutek a nedá se před ním utéct a člověk by nejraději zalezl pod zem.“

„To ne, Klaudie Georgijevno, to nepomůže. To chce vzít do ruky pěkné verše a číst si je nahlas, vůbec nemyslet na to, co je v nich, jak jsou uspořádány, jen číst a naslouchat hudbě slov:

Vtom už poklek na koleno

na tětivu šíp si vložil;

sotva haluz jen se hnula,

sotva list jen zašelestil,

ale stanul statný srnec,

jeden běh zdvih, zvídal, bádal –

kopýtka mu zadupala,

dal se v trysk jak proti střele –

ach! a šíp už jako vosa

zabzučel a uštk ho v srdce!“1

Chabarov nečekal na odpověď a řekl: „Henri Longfellow Píseň o Hiawathóvi, Buninův překlad. Jestli budu mít jednou před smrtí pár minut času, určitě si vzpomenu na Hiawathu!“

Chvíli si ještě povídali, pak lékařka popřála Chabarovovi dobrou noc a odešla.

Na dvoře se zastavila a chvíli se dívala na nejasné nebe, potažené světle fialovým příkrovem. Hvězdy bylo vidět špatně – zdály se velké, větší než jindy, ale byly nejasné, Mléčnou dráhu nebylo vůbec vidět, nenašla ani od dětství známý Velký vůz. Zkusila, si vzpomenout na některé z veršů, které jí Chabarov právě recitoval, ale před očima jí vyvstala jako natištěná jen jediná řádka: Ach! a šíp už jako vosa zabzučel a uštk ho v srdce! Klaudie Georgijevna se až rozzlobila – jak jí může napadnout taková hloupost! Z otevřeného, tmavého okna se ozval dr. Vartenesjan: „Nech už toho počítání hvězdiček a pojď spát!“

KAPITOLA DVANÁCTÁ

„26. dubna. Pacientův stav je plně uspokojivý. Puls f 76 min. Břicho měkké, nebolestivé. Fyziologické funkce; organismu jsou normální.“

Pomyslela si: To je hrozné, jak si člověk zvykne na j: nemocné, kteří tu leží dlouho! Operovat je přece jen lepší, léčit je mnohem těžší…

Večer si Anna Mironovna s hrůzou uvědomila, že je doma už tři dny a ještě vůbec nic nestihla zařídit. Začala si vzpomínat, jak ty dny uběhly, zjistila, že nepromarnila ani hodinu.

Domů přijela pozdě. Otevřela dveře a čekala, že ji ovane pach neobydleného bytu. Ale byt ji kupodivu uvítal čerstvým leskem naleštěného nábytku a medovým leskem světlých parket, všechny květiny byly svěží, dobře ošetřované. Anna Mironovna hned pochopila, že je to zásluha Rubcovovy ženy, přepečlivé Poliny Dmitrijevny. Rubcovovi měli pro všechny případy klíče od Chabarovova bytu.

Na kuchyňském stole našla Anna Mironovna vzkaz:

Až přijedete, hned nám zavolejte, i když to bude pozdě! Dáme vám čaj a vůbec – postaráme se o vás! Anna Mironovna se podívala na hodiny – bylo po půlnoci. Rubcovovy už nevolala. Dala si sprchu a řekla si: Teď by neškodila káva! Podívala se do příborníku: byla tam káva, cukr a balíček slaných tyčinek, které upekla Polina Dmitrijevna. Věděla, že je má Anna Mironovna ráda.

Druhý den ráno zašla k Rubcovovům. Musela samozřejmě zůstat na snídani, dlouho se jí vyptávali na syna, co říkají lékaři a jestli by ho už nemohli převézt blíž k domovu. Anna Mironovna odpovídala a snažila se, aby se nějak mimoděk neprozradila, že spěchá.

Pak chodila nekonečně dlouho z obchodu do obchodu a vybírala dárek pro Andrjušku. Syn jí při loučení řekl: „Vyber něco pořádného, a ne nějaké kalhotky s kanýrky!“

Něco pořádného! Pro Víťu to znamená asi soupravu nářadí nebo nějaký elektrický přístroj na pilování, možná i vypalování. Všechny tyhle věci v obchodě měli, ale Anna Mironovna se pro nic určitého nemohla rozhodnout. Zámečnické nářadí jí připadalo velké a hrubé a elektrické přístroje zase nebezpečné – Andrjuška je ještě malý a proud by ho mohl poranit. Nakonec koupila kabátek. I když to podle Víti nic pořádného nebylo, byla to určitě užitečná věc, ne hračka, se kterou by si pohrál chvíli a pak ji odložil. Kabátek, který chtěla, nemohla napřed sehnat a pak váhala, jakou má vzít velikost, jednoduše s nákupem dárku strávila celý den. To bylo 24. dubna.

Večer zavolala Alexeji Alexejevičovi, ale nezastihla ho doma. Zašla na chvíli k Orlovovům a ani nezpozorovala, že tam zůstala tak dlouho.

25. dubna byla napřed u Rubcovových. Pak si smluvila na nejbližší dny schůzku s Borodinem, dlouho a neúspěšně hledala Rabinoviče a nakonec jela k Andrjuškovi.

Kabátek se mu hodil, ale radost z něj neměl:

„Táta mi říkal, že mi koupí vzduchovku a naučí mě z ní střílet!“

„Co máš říci?“ přerušila ho přísně Kira. A chlapec hned jako automat vyhrkl: „Děkuji, babi, jenže mám modrý kabátek s námořnickými knoflíky, ale vzuchovku ne. A táta mi ji už dávno sliboval, já to vím…“

Kira měla z návštěvy radost, chovala se k Anně Mironovně vždy laskavě, ale tentokrát byla celá ve střehu. Jakmile si Andrjuška odešel hrát se sousedovic chlapcem, hned se zeptala:

„Jak to s ním vypadá?“

„Teď je to lepší, ale bylo to špatné. Už si může i sednout a pohybovat nohama…“

„Bude to trvat dlouho?“

„Co?“

„Myslím než bude moci létat?“

„Létat? Nevím a vůbec se mi nechce věřit, že bude někdy létat. Dej bůh, aby aspoň dobře chodil! Má velmi těžké fraktury, Kiro, to ti říkám jako lékařka.“

„A co si počne, když už nebude moci létat?“

„Bude žít,“ odpověděla Anna Mironovna, „většina lidí žije a nelétá a jde to,..“

„Já si ale neumím představit, jaký to bude život pro něj i pro vás! Chabarov není Alexej Alexejevič!“

Nedomluvily – přišli Andrjuškovi hosté. Bylo tu hodně dětí a Anna Mironovna je usazovala, bavila a hostila.

Před odjezdem řekla: „Viktor říkal, že by si moc rád vzal na léto Andrjušku k nám místo na chatu…“

„Chce se mu věnovat a věří, že to dokáže?“ ozvala se Kira.

„Chce a doufá, že to půjde. Je mu po něm smutno.“

„Anno Mironovno, snad si nemyslíte, že jsem proti tomu?! Cožpak jsem se je za ty tři roky snad snažila znepřátelit? Jenom mu prosím vás, vyřiďte: k vám a k němu pustím Andrjušku vždycky, ale já.. k vám oběma… Pochopila jste mě? Neodsuzujte mě, prosím vás!“

Tak uběhly tři dny a všechno, o co Viktor Michajlovič žádal, měla ještě zařizovat.

Alexej Alexejevič přišel k Anně Mironovně kvečeru. Napřed se vyptával na Viktora, pak vyprávěl živě a vesele o návštěvě u profesora Barkovského a o setkání se Sevsem. Barkovského nadšeně chválil, ale o Sevsovi se vyjadřoval zdrženlivě.

„Co chcete, Alexeji Alexejeviči,“ zastala se ho Anna Mironovna, „Vadim Sergejevič je především vedoucí pracovník. Takový byl vždycky, je třeba ho jako takového brát… Ale já jsem vám ještě neřekla, co si Viktor vymyslel!“ Anna Mironovna zavedla hovor na knihu, kterou chtěl napsat, jak se od rána do večera zabývá přípravami, a nakonec mu vyřídila jeho prosbu: chtěl půjčit historické materiály, pokud by je Alexej Alexejevič ještě měl.

Starého pilota Chabarovův úmysl velmi zaujal a poznamenal napůl vážně, napůl žertem:

„Dobří žáci jsou vždycky důvtipnější než jejich průměrní učitelé. Tohle bych měl vlastně dělat já.“ Všiml si tázavého pohledu Anny Mironovny a dodal: „Ale to já jen žertem! Všechno, co mám, bude Vítovo. Pro mne taková práce není: jsem starý, nemám dostatečné vzdělání a vůbec: pustil bych se do těžké práce. Musí mít dobrou mušku a pevný rámec pro práci…“

Dříve než se rozloučil, podal Anně Mironovně malé kožené pouzdro a rozpačitě jako malý kluk řekl:

„Až pojedete k Vítovi, dejte mu to. Je to dárek. Bez symboliky a mystiky – prostě dárek!“

„Propána, co to je?“ divila se Anna Mironovna i rozpakům starce i staromódnímu pouzdru. „Nic zvláštního, můžete se podívat…“ Stiskla tmavý měděný knoflík, víčko odskočilo a na tmavomodrém sametu se zaleskla věc, kterou Anna Mironovna nikdy v životě neviděla. Nebyl to řád ani odznak. Na modrém emailu byl zčernalý stříbrný pták s rozepjatými křídly, olivová větvička, meč a jakýsi nápis z vypuklých latinských písmen.

„To je Mourmelonův odznak. Henri Farman mi ho dal v roce 1911 osobně. Moje děti by to neocenily a neschovávaly. Pro ně jsou to nic neříkající slova. Ale Víťa to ocení a uschová!“ Alexej Alexejevič se rychle rozloučil a odešel a Anna Mironovna se nemohla dlouho uklidnit. Neměla sentimentální povahu, ale najednou byla celá dojatá a rozrušená. Sama se divila zmatku, který ji náhle ovládl, a šla najednou telefonovat. Volala meziměsto, nemocnici. Musela Viktorovi říci, že k nim Kira pustí na léto Andrjušku, že ji nemusela ani přemlouvat, chtěla mu povědět o setkání s Alexejem Alexejevičem a o jeho dárku..

Telefon vzal dr. Vartenesjan: nepochopil hned, kdo volá, bylo špatně slyšet, a když poznal, kdo to je, byl hned příjemný, nejdřív Annu Mironovnu uklidňoval:

„U nás je všechno v pořádku, nemusíš mít starost! Jen si odpočiň!“

Anna Mironovna mu začala rychle vysvětlovat, co je třeba Viktorovi Michajlovičovi vyřídit, a Suren Tigranovič poslušně opakoval:

„Rozumím, dobře, vyřídím mu to.“

Rabinoviče znala Anna Mironovna jen z doslechu, viděla ho kdysi několikrát. V jeho bytě nikdy nebyla. Viktor Michajlovič o něm vždycky mluvil s velkou úctou. Pamatovala si, že se s ním Víťa poznal a spřátelil už v leteckém učilišti. A teď k němu přišla se synovým dopisem.

Rabinovič byl střední postavy, byl zavalitý, měl kudrnaté vlasy, silně prošedivělé. Uvítal ji v chodbě, pomohl jí s kabátem, zavedl ji uctivě do pokoje, který mohl být podle vzhledu pracovnou i dílnou a vypadal podle mínění Anny Mironovny hrozně.

Staré skříně byly nabity k prasknutí knihami a kancelářskými deskami, očíslovanými červenými a černými čísly, která byla vystříhána z kalendáře. Desky byly ledabyle nastrkány do přihrádek. U okna stála hoblovací stolice, plná různých elektronek – vypadalo to na rozebrané rádio. Na dlouhé polici, která visela nakřivo nad starou pohovkou, přikrytou nějakou tkanou pokrývkou, stála řada zaprášených modelů letadel. Některé se podobaly skutečným letadlům, jiné byly z plexiskla.

Rabinovič byl ve vojenské uniformě, která mu moc nepadla. Vypadalo to, že podplukovník dotrhává cizí, starou blůzu od uniformy.

„Promiňte, zapomněla jsem vaše jméno po otci,“ omlouvala se Anna Mironovna.

„Grigorjevič, ale to není nutné, Víťa mi říká Ljovko, říkejte mi také tak!“

„Přečtěte si, prosím, Lve Grigorjeviči, Víťův dopis a já k tomu pak ještě něco řeknu.“

Usadil Annu Mironovnu do starého, propadlého, kdysi elegantního křesla, sám si sedl ke stolu a dal se do čtení. Pokašlával přitom, vrtěl hlavou a dělal si na dopis poznámky.

I když se Anna Mironovna snažila být co nejshovívavější, přesto se jí Rabinovič nelíbil. Zdál se jí nějak příliš pohyblivý a trochu nenormální. A byt, plný haraburdí, špinavý a zaprášený, se jí také nelíbil. Pomyslela si: Co na tom člověku jen Víťa má?

„Tak jsem to přečetl,“ ozval se Rabinovič, „Viťka se do toho dal, má odvahu. Vy víte, oč se jedná?“

„Jen všeobecně, pokud těmhle věcem jako laik rozumím.“

„Výborně. Škoda že se nedostanu do nemocnice před pátým květnem. Všechno, co tu načmáral, je hrozně naivní, primitivní, dělané na koleně. Nápady! Každý má cenné nápady! Jenže kdo je vydá? A takhle se nedá začínat, když chce člověk dělat vědeckou práci. Napřed se musí jít do knihovny, hrabat se v katalozích, shánět dokumentaci o tom, co bylo vydáno, prohlédnout si dizertační práce. Já vím, co chcete namítnout – polovina dizertací jsou jen žvásty, je to tak? Ale přesto je nutné se do nich podívat, třeba jen proto, aby člověk věděl, že neobjevuje Ameriku!“

„Ne, Lve Grigorjeviči, to jsem vůbec neměla na mysli!“

„Tak co tedy?“

„Víťa leží, nemůže chodit. Teď právě začal trochu hýbat nohama, takže o knihovně pro něj nemůže být žádná řeč.“

„Proboha, jsem já ale idiot! Moc vás prosím, promiňte mi to, Anno Mironovno! Nevím, jak vám to mám říci: já si prostě neumím Víťu v téhle situaci představit. Dopadlo to všechno nějak divně.“ Bylo to zvláštní, ale stačilo, aby Anna Mironovna uviděla Rabinoviče zmateného a rozpačitého a hned mu skoro odpustila i tu uspěchanost i zmačkanou uniformu i byt plný krámů. „Moment, já si přečtu ještě jednou, co píše.“ Anna Mironovna si začala prohlížet knihy, modely letadel, vzorek na pokrývce na gauči. Rabinovič zatím četl. „No tak teď je mi to všechno jasné. Tady je podle mého jediné východisko,“ promluvil Rabinovič, když dočetl, „jestli dobře rozumím, lak Vilka spěchá, svrbějí ho dlaně, viďte? Hned mu napíšu předběžný program práce tak asi na týden, ano? Vy mu ho dovezete a řeknete mu: tady jsou Ljovkovy otázky, přemýšlej a hádej se s ním. Po 5. květnu přijedu a budeme pokračovat. Vy spěcháte viďte?“ zeptal se Rabinovič a vytahoval psací stroj. „Bude to trvat asi čtyřicet minut.“

Anna Mironovna si pomyslela: když sem pojede ještě jednou, padne na to víc času než čtyřicet minut. Nebo má poprosit Rabinoviče, aby jí to, čemu říká program, přivezl? Rozhodla se, že počká.

„Když vám to nebude vadit, tak počkám.“

„Výborně. Hned jsem tady,“ vyskočil mrštně od stolu a zmizel. Vrátil se v doprovodu ženy –– nebyla už nejmladší, ale byla krásná, moderně oblečená, na rtech měla křehký úsměv. „Seznamte se: to je moje žena Nina, poklad číslo jedna. Děti jsou ve škole, takže, mezi námi, máte štěstí. Ninočka vás teď pohostí čajem, viď? A bude vás bavit. Mimochodem, má tuhle činnost ráda a myslí, že se v tom vyzná. A já to zatím naklepu.“

Anna Mironovna se stačila dozvědět, že Nina Borisovna byla donedávna balerínou a nejbližší spolupracovnicí samotného Chotilova („Cože, vy neznáte Leonida Leonidoviče?“), že se Ljova důvěrně přátelí s generálem Larjuškinem („Ale generála Larjuškina znáte určitě!“), že Larjuškin má bezvadnou chatu v bezvadném místě a že oni – Ljova a Nina – trávili dovolenou u Černého moře v Domě umělců. Anna Mironovna cítila, že ji začíná bolet hlava a podívala se potají na hodinky. Uplynulo půl hodiny a za pootevřenými dveřmi bylo stále slyšet psací stroj.

Jen trp! říkala si Anna Mironovna, možná že to pro Víťu bude opravdu užitečné. A Nina Borisovna se stále záhadně usmívala a pečlivě plnila mužův příkaz: „Řeknu vám ale důvěrně, že váš Viktor je neodolatelný muž. Přiznám se vám, že jsem do něj byla kdysi zamilovaná. Ostatně, toho musely milovat všechny ženy. Je mi ho tak líto, že ani nevím, jak bych vám to vyjádřila…“ Nina Borisovna mluvila bez ustání.

Psací stroj stále klapal.

Konečně se ve dveřích objevil pán domu, pohlédl na ženy, seděly důstojně za kulatým jídelním stolem a řekl:

„Tak a je to! Doufám, že vás Nina svým povídáním neunavila? To nic, i když bez tréninku to asi bylo těžké..

Anna Mironovna se uctivě rozloučila, sešla jako ve snu po schodech a v ruce pevně svírala program, svinutý do trubičky. Na ulici se na chvíli zastavila: v uších jí stále zněl vtíravý a znervózňující hlas Niny Borisovny.

Docela se vzpamatovala až v taxíku. A hned začala uvažovat, co musí ještě stihnout. Bylo toho hodně: dojet do obchodu s technickou literaturou, do knihovny, setkat se s Borodinem, zaplatit činži, aspoň na chvíli zajít k Aze…

V knihkupectví zastihla Anna Mironovna Víťovu známou prodavačku, vyřídila jí od syna pozdrav a nemohla se vyhnout svrchovaně nepříjemnému rozhovoru: „Co to, že jsem Viktora Michajloviče tak dlouho neviděla?“ Anně Mironovně nezbylo než odpovědět: „Je nemocný.“

„Asi chřipka, ne? Teď na jaře ji má každý.“ Anna Mironovna lhala nerada a neuměla to. Řekla, že Viktor má poraněnou nohu a nemůže chodit. Známá prodavačka byla celá pryč a Anna Mironovna dlouho nemohla změnit téma rozhovoru.

Z knih, které Víťa chtěl, neměli téměř nic, ale ochotná prodavačka svatosvatě slíbila, že se je pokusí sehnat přes expedici nebo v nejhorším prostřednictvím známých antikvářů. Okol splnila tak z jedné čtvrtiny a stálo to spoustu času. Bylo už kvečeru, když vyšla z obchodu. Uvědomila si, že je už 27. dubna a rozhodla se, že zítra nebo maximálně pozítří brzo ráno odjede.

Stála na kraji chodníku, hladová, s plnými taškami a zoufale přemýšlela, jak se co nejrychleji dostat domů, když ji kdosi pozdravil: „Dobrý den, Anno Mironovno!“ Otočila se a uviděla štíhlou, prostovlasou dívku v přiléhavém kabátě. Na jejím obličeji se zračilo očekávání, nejistota a trochu i strach: „Vy jste mě nepoznala? Posílal mě k vám Kňaginin…“

Do ulice zahnul taxík. Anna Mironovna ho zastavila.

„Vy jste Marina, že? Marina Leonťjevna?“

„Ano.“

„Nasedněte si,“ řekla Anna Mironovna a otevřela dvířka, „už se sotva držím na nohou.“

Celou cestu seděly mlčky. Anna Mironovna byla unavená běháním, rozzlobená, že promarnila tolik času, a neměla vůbec sílu, aby něco řekla. Marina nevěděla, co si počít, nevěděla, jak začít rozhovor, a jestli se vůbec sluší, aby promluvila první. Tak dojeli až k Chabarovovu domu, Anna Mironovna zaplatila, pobídla gestem Marinu, aby šla za ní a ta ji následovala jako lehký, mlčenlivý stín.

Potichu si sundala kabát a skromně si sedla na kuchyňskou stoličku.

„Proč jen mlčíte a nevyptáváte se?“ promluvila Anna Mironovna, když se trochu vzpamatovala. Zapálila sporák a dala na čaj.

„Viktor Michajlovič mi psal. Dopis byl samý žert a úsměv, ale já jsem četla a brečela.“

„Tak je to tedy! A teď brečíte zas, že?“

„Brečím.“

„Jestli chcete, abych s vámi mluvila, musíte hned, ale hned přestat. Víte, co to je, žít vedle pilota, a tím spíš zkušebního!? Dennodenně čekat, trápit se nejistotou, strachem, vymyšleným i skutečným, vidět jeho oči zapadlé únavou, chodit s ním na pohřby kamarádů, se kterými třeba ještě včera pil doma vodku, smáli se jako malí kluci – a nebrečet?! Ale co – nebrečet, nedat na sobě nic znát…“ Anna Mironovna si sedla na druhou stoličku, podepřela si hlavu rukama a řekla: „Chápete, co je to za lidi – zkušební piloti? To nejsou žádní gladiátoři ani toreadoři, jak se o nich někdy píše ve špatných povídkách. Je to nesmírně namáhavá práce, taková, že se jí člověk musí dát celý, beze zbytku. Nikdo si neumí představit bolest nás žen, to, co prožíváme, se nedá vyjádřit. Celý život se pohybujeme na ostří nože a vy byste brečela!“

„Já nebrečím,“ zašeptala Marina.

Teprve teď jí pohlédla matka do očí:

„Tak je to správné, jste chlapík. Já také nepláču a neplakala jsem ani tehdy, když bylo proč. Viktor se uzdravuje, už sedí a trochu se hýbe. Dal se do psaní. Suren Tigranovič mu možná dovolí, aby se na 1. máje zkusil postavit.“

„Bolí ho to moc?“

„Ano, zkusil moc, ale teď už je to lepší.“

„Co říká?“

„Jak to myslíš?“ neporozuměla matka.

„Tak vůbec.

„Říká pořád, že není miminko,“ a aniž si to uvědomila, začala Marině tykat, „raději mi, děvenko, řekni, jak ti mám rozumět? Tehdy jsi byla u nás úředně, ta vím, ale teď? Nebo jsi snad jeho ‚oběť?“

„Já nevím, možná že jsem. Sebe nelituji ani trochu, jeho je mi líto..

„Je ženatý, víš to?“

„Vím.“

„Jeho synovi bylo teď pět let – to víš taky?“

„Ano.“

Anna Mironovna se odmlčela, prohlížela si pozorně Marinu a myslela přitom na to, co chápala jen ona. Voda se začala vařit. Přitáhla oheň a začala prostírat.

„Najíme se tady, ano? Nemám sílu tahat všechno do pokoje.“

Marina jen mlčky přikývla.

Anna Mironovna nalila čaj, přisunula Marině cukřenku a zeptala se:

„Můžeš mi říci, co chceš dělat?“

„Chci k němu jet.“

„A co on?“

„Psal mi, že nechce abych přijela, není prý ještě na setkání dost krásný. Mně ale vůbec nezajímá, jak vypadá…“

„To je celý on – není dost krásný! Je mi tě moc líto, Marinko. Jsi mladá a on… A co bude dál, to zatím ještě nikdo neví.“

„Anno Mironovno, řekněte mi prosím vás, vezměte mě s sebou?“

„Právě přemýšlím, co mám dělat. Jsem přece jeho matka a babička jeho syna…“

„Rozumím vám. Jestli je vám nepříjemné ukazovat se tam se mnou, řekněte mi, prosím vás, jak se tam dostanu, a já pojedu sama,“ prosila Marina, která pochopila Annu Mironovnu po svém.

„Co to povídáš: jestli je mi nepříjemné ukazovat se s tebou? Komu? Mně? Hlupáčku, copak myslím na sebe? Já myslím na vás: na něj a na tebe!“

Rozloučily se hodně pozdě a rozhodly se, že definitivně dohodnou všechno zítra. I když Anna Mironovna Marině nic jistého neslíbila, dívka věděla, že ji s sebou vezme.

Ráno se zčistajasna přihnal generál Borodin. Anna Mironovna návštěvu nečekala a byla celá nesvá. Borodin se choval tak, jako by tu byl častým a vítaným hostem:

„Dobrý den, tady je, maminko, piroh. Ano, piroh, a ne žádný naparáděný dort z cukrárny. Upekla ho manželka, speciálně pro Viktora Michajloviče k 1. máji! Vy jste na to jistě neměla čas? Tady je koňak – arménský. Jestli Viktor Michajlovič nesmí pít, tak dr. Vartenesjan určitě ano! Co dál? Aha, pomeranče. Nestojí za moc, ale lepší nejsou. Když se má do nemocnice nosit ovoce – tady je.

Pokud jde o materiální zabezpečení, je to všechno. A tady je dopis pro Viktora Michajloviče – jsou to, abych tak řekl, různá neoficiální blahopřání. Teď dovolte, abych vám políbil ruku a poroučel se.“

„Jak to – poroučel se? Takhle to přece nejde, Jevgeniji Nikolajeviči! Chcete čaj?“

„Ani zanic!“

„Chtěla bych vám ukázat nějaký papír.“

„Papír?“ zpozorněl na okamžik Borodin. „Co je to?“

Anna Mironovna pověděla hostovi krátce o setkání s Rabinovičem a podala mu jeho poznámky. Borodin si nasadil brýle a začal číst. Anna Mironovna dala zatím rychle na stůl mísu s jablky, bonbóny, oplatky s medem které koupila pro Vítu. Sladkosti neměl rád, ale oplatky s medem mu někdy přišly vhod. Anna Mironovna byla ráda, že generál je zabraný do čtení a nevidí její manévry, opatrně vstala, aby dala v kuchyni na čaj.

„Ale, ale maminko, vy jste neposlušná! Nebudu nic jíst ani pít. A tohle,“ Borodin zamával Rabinovičovými poznámkami, „to je, jak bych vám to řekl… Rabinovič musí být dobrý člověk a skutečný kamarád, aby mohl tohle udělat – vzít svou práci a říci: tady je, ber! Proč se na mne tak díváte? Musím vám říci, že tady Lev Rabinovič napsal polovinu svého návrhu.“

„Jakého návrhu?“

„Asi před třemi měsíci dal do našeho nakladatelství návrh na knihu: Metodická příručka pro zkušební létání. Základní teoretické poučky a praktické rady. A mně, jako vedoucímu tohoto oddělení, to poslal k posouzení. Už tomu rozumíte?“

Rozloučili se srdečně jako staří známí, kteří se často setkávají. Borodin slíbil, že 1. máje určitě zavolá do nemocnice a ještě dodatečně Viktorovi Michajlovičovi pogratuluje.

Večer se objevil zamračený Rubcov a hned na prahu hlásil:

„K sakru, uletěl kříž.“

„Jaký kříž?“

„Kříž vyrovnávacího soukolí.“

„A co je?“

„Nic. Musí se sehnat a namontovat.“

Anna Mironovna hned nepochopila, že se jedná o auto, a když porozuměla, byla celá vyděšená.

„Je to vážné, Vasiliji Vasiljeviči? Bude to trvat dlouho? Neměla bych jet radši vlakem?“

„Vlakem? A jak chcete táhnout tu horu knih, pirohy a bůhvíco ještě? Jen se nesmějte! Dneska to asi nevyměním, Víťa v garáži kříž nemá a na shánění je už pozdě. Udělám to zítra. I když vyjedeme 30. ráno, stihneme to zrovna k 1. máji.“

„To je smůla, Vasiliji Vasiljeviči!“

„Tak za tohle nemůžu já, ale váš milý Viktor Michajlovič! Neměl s tím jezdit jako s traktorem! Ale nechme zbytečných řečí. Jen klid – všechno stihnem!“

KAPITOLA TŘINÁCTÁ

V nemocnici bylo teplo, všude plno jarního slunce a to hlavní všude byl klid, asi na počest blížícího se svátku. Udělala zápis do chorobopisu.

„29. dubna. Pacientův stav je zcela uspokojivý. Puls 76/min. Spánek a chuť k jídlu jsou dobré.“

Poslední dny před svátkem se jako vždy ve středisku nelétalo. Nebyla to pověra, ale stará tradice: nepokoušet osud před radostným svátkem. Pracovalo se dál, ale na zemi, a tak měli letci poměrně volno.

Vyjeli ráno ve dvou autech: Bokoun vezl Volodina a Aganjance, Orlov Volokušina a Blyše. Boldin chtěl také jet, ale dostal těsně před odjezdem ischias. Domluvili se, že pojedou pomalu a na dohled. První jel Bokun – na tachometru měl devadesátku. Chvílemi se díval do zrcátka, aby zkontroloval, kde je Orlov. Navigátor se držel v závěsu. Mluvili málo a jen o hloupostech. Před odbočkou na základnu číslo šest dal Bokun znamení k zastávce a sjel na krajnici. Všichni vystoupili.

„Tak, pánové,“ začal Bokun, „vypracujeme si plán postilou, jinak takovouhle hordu vyženou hned na prahu!“

„Hlavní je zabavit sestru,“ radil Blyš, „mají tam takovou mrsku, jmenuje se Tamara, ta by nám to nalinkovala!“

„To je fakt, s tou nejsou žerty!“ potvrzoval Aganjanc.

„Věk a zevnějšek?“ zjišťoval Bokun.

„Řek bych tak dvaadvacet, tvářičku má pěknou, ale je to metr

„Je to jasné, o sestru Tamaru se postará Edik,“ nařizoval Bokun, „je z nás nejmladší a svobodný! Ediku, musíš ji zneškodnit hned na začátku a nepustit ji do pokoje. Tady máš bojové prostředky,“ a Bokun podal Volokušinovi pořádnou bonboniéru. „Přidáš k tomu své osobní kouzlo a je to! Jak nesplníš úkol, jdeš domů pěšky!“

Volokušinovi jejich důvěra zřejmě polichotila, nic neříkal, ale tvářil se tak, jako by říkal: Jen se na mě, hoši, klidně spolehněte! Bokun se obrátil k Volodinovi:

„Péťo, ty se postaráš o ošetřující lékařku. Podle zpráv je to solidní dáma, tak pozor, žádné laškování, na tu musíš jemně, rozuměls, chuligáne? Hned s ní zaved nějaký inteligentní rozhovor, co nejvíc odborných termínů a hodně se vyptávej! Aganjanc si vezme na starost hlavního lékaře. Jak to s ním skoulet, v tom ti radit nebudu, víš to lip než já. Tak s krycí skupinou je to jasné? Úderná skupina – to jsem já, Orlov a Blyš. My pronikáme do pokoje. Vede nás Anton, protože zná cestu. Další postup podle okolností. Jsou nějaké otázky?“

„Mám návrh,“ ozval se Blyš.

„Tak ven s tím!“

„Za prvé, abychom nevzbudili pozornost pacientů, měli bychom nechat auta za územím nemocnice. Za druhé, provést předběžný průzkum oknem pokoje. Jakmile tam bude sestra, musíme ji předem vylákat do přijímací místnosti, jinak za nic neručím

„Fajn – návrh se schvaluje,“ řekl Bokun, „ukážeš nám, kde máme nechat auta. Antone, jeďte teď s Orlovém první, já se zařadím. Hotovo? Tak jdem na to!“

Nemocnice byla v mladém smíšeném lese – byly tam listnáče i jehličnaté stromy. Les byl vysázený, táhl se v pásech.

Nechali auta v řídkém smrkovém lese, který začínal hned za územím nemocnice. Tiše bouchla dvířka a už se blížili z boku k nemocnici. Bokun, Orlov a Volokušin se drželi pohromadě, kousek za nimi šli Aganjanc a Volodin. Pod oknem pokoje se zastavili. Bokun a Orlov udělali z rukou stoličku. „Tak vzhůru, Edo,“ zavelel Bokun, „a ty, Antone, nás kryj!“

„Viktor Michajlovič čte. Sestra je tam, dělá něco s nádobím. Víc tam není nikdo.“

„Jasné,“ řekl Bokun. „Ediku, vpřed, vylákej ji a odveď od vchodu. Tak, zlomte vaz,“ a zavelel, jako by posílal radistu na seskok: „Hop!“

Asi za tři minuty zamířil ke svému cíli Volodin. Hned za ním se vydal Aganjanc hledat dr. Vartenesjana, ostatní chvíli počkali a Bokun řekl:

„Všude je klid, jdeme!“

Letci zamířili rychle ke vchodu. Jako první šel Blyš, za ním Bokun a Orlov. Mihli se jako stíny a zmizeli.

„Tady nás máte!“ hlásil Blyš Chabarovovi s veselým úsměvem.

„Ahoj, kamaráde!“ volal Orlov. „Kam to máme dát?“ Ale hned se sám zorientoval a začal rovnat na stolek krabičky, láhve a spoustu jiných věcí.

„Kluci, vy jste se zbláznili! Tolik jídla, to je pro celou zoo!“ bránil se Chabarov a snažil se, aby jeho hlas zněl nespokojeně.

„Jen klid,“ poznamenal nedbale Bokun, „to ještě není všechno,“ a přidal k nadílce model letadla s popelníkem, který si Chabarov objednal. „Akimyč má ischias, proto nepřijel, ale tenhle popelník osobně uchvátil v pracovně velitele střediska! To jen abys věděl, Viktore Michajloviči, že se snažil a riskoval!“

Hosté se usadili a za pár minut už „startovali“

Bokun vyprávěl o chystaném zalétávání prototypu s kolovým podvozkem. Rukama naznačoval, jak bude rolovat, rozjíždět se a zvedat příďové kolo. Chabarov se zájmem naslouchal.

Když se v pokoji objevil Volodin s Klaudií Georgijevnou, v první chvíli si jich nikdo ani nevšiml. Všichni „létali“

„Panebože, tady je to jak na letišti! Soudruzi, to přece není možné, zavolám na vás milici!“

„Klaudie Georgijevno, moc vás prosím,“ ozval se smutně Chabarov, „ti hoši vůbec nepili, ani nekouří. Seznamte se, prosím, to jsou moji přátelé: tohle je Míša Bokun – velmi nadaný hoch, milovník klasické hudby, sám někdy zpívá, jenže se hrozně stydí. Vy jste začala žertovat o milici a Míša už zbledl! Tohle je Orlov – budete-li se chtít něco dozvědět o hvězdách, obraťte se na něj, rozumí všemu! Budete-li mít osobní problémy, obraťte se na něj taky – dokáže spřátelit hroznýše s králíkem, zkrotit rozzuřeného tygra a žárlivého muže promění v přítulného kocourka! Jeho služeb využívá celé středisko. To je Anton Blyš, s ním se už, myslím, znáte, jediným nedostatkem člověka je mládí, ale zároveň je i jeho hlavní předností. Antone, teď poslouchej! A hlavní předností tohoto drzého mladíka je právě mládí“

„Tak, chlapci, půl hodinky a dost! Platí?“ Lékařka odešla a rozhovor se začal znovu točit kolem létání.

„A proč Sevs nezdvojil kola na přední podvozkové noze?“

„Jde mu o váhu!“

„Tomu jde o peníze a o žádnou váhu!“

„Jak budeš manévrovat při rolování, když nebudeš mít rychlost?“

„Já jsem mu to říkal,“ ozval se Volodin a kývl na Bokuna, „podvozkové nohy nejsou podle mého dost pevné. Stačí s tím víc bouchnout a budou v tahu!“

„Podvozkové nohy nemusejí být podle mého pevnější, ale pružnější,“ ozval se zamyšleně Chabarov, „vůbec je tu víc nejasností, než se na první pohled zdá.“

Po dlouhé přestávce byli zase pohromadě a vůbec si neuvědomovali, že jeden z nich leží na lůžku. Společné starosti a pochyby je docela pohltily, i tady „létali“ stejně jako „létali“ vždy a všude, společně se scházeli v kuřárně na letišti, doma, na rybách, o přestávce na fotbalovém zápase

„Poslechněte, kamarádi, proč jste s sebou nevzali Edíka?“ vzpomněl si najednou Chabarov uprostřed hovoru na radistu.

„Jak to nevzali? Edik je tady, byl v maskovací skupině,“ hájil se Bokun.

„Cože? Jaké maskování?“

„Má za úkol zneškodnit sestřičku!“

„Tamaru Ivanovnu,“ doplnil Blyš.

„Zdá se, že mu to vyhovuje a že neztrácí čas!“ zasmál se Chabarov. „To je vykuk! Eďku znám, ale Tamara.. Můj bledě modrý sen se rozplynul v paprscích jarního slunce, vyklouzl mi z rukou a odplul na krátkých vlnách!“

„Viktor Michajlovič je, pokud rozumím medicíně a lékařům, uražen. Maskuje svůj smutek oblakem žertu a polyká moře slz, no ne?“ ozval se Blyš.

Než stačil Chabarov odpovědět, ozval se Bokun:

„Antone, pozor na vrtuli! Uber otáčky!“ a když viděl, že Blyš chce něco namítnout, opakoval důrazně: „Povídám ti, pozor na vrtuli, jinak jdeš domů pěšky!“

Chabarov si pomyslel: Ti ho otesají, nenechají si ho přerůst přes hlavu, na ně si nepřijde! Vycvičí ho, že nebude ani vědět jak!

Půlhodina, kterou jim lékařka povolila, byla už dávno pryč, a oni se pořád ještě neměli k odchodu. Bylo jim pohromadě dobře.

Klaudie Georgijevna nahlédla do pokoje, ale tam to vypadalo stále stejně. Chtěla něco říci, ale neudělala to, usmála se, tiše zavřela dveře a šla hledat dr. Vartenesjana.

Nebyl v pracovně ani na ambulanci. Zdálo se jí to divné. Zamířila tedy k budově, kde bydlel personál. Cestou uvažovala: Třeba se mu udělalo špatně? V poslední době užíval tajně validol. Když se ho zeptala: „Srdce?“ – jen se ušklíbl: „Každý máme srdce!“

Klaudie Georgijevna otevřela bez klepání dveře jeho pokoje a strnula: Suren Tigranovič seděl za stolem s tím letcem, který přiletěl s konziliem– Oficiální část jejich porady zřejmě skončila, protože láhev koňaku byla prázdná a na stole byla spousta pomerančové kůry.

„Surene Tirgranovici!“

„Prosím tě, přestaň! Aspoň teď se nepřetvařuj! Už mě to nebaví. Misko, seznamte se: to je moje žena. Je hodná, ale přísná. Jmenuje se Klaudie Georgijevna Pažinová. Klavo, to je Michail Stěpanovič Aganjanc, zkušební pilot, přítel našeho Chabarova. Vypráví mi o životě.“

„Poslechni, Surene, oni si tam létají a vy si tady sedíte! To přece nejde, tady není letiště, ale nemocnice.

„Proč by to nešlo? Když mají lidé křídla, jen ať létají, když je nemají, musíme je politovat! Nejsme přece pedanti, Klavo! Zítra se postaví Chabarov poprvé na nohy, tak ať si dneska trochu zalítá! Posaď se.“

Asi k páté hodině už byli tak daleko, že Bokun navrhl, aby zorganizovali společný oběd pod heslem „Za přátelství, vzájemné porozumění a nezávislost letectví na medicíně“. Dr. Vartenesjan návrh přijal s tím, že oběd bude u něho. Klaudie Georgijevna nic nenamítala, ale prohlásila rozhodně: „Dobře, ale všichni tu zůstanou na noc. Jinak by se mohlo stát, že by nám ze silnice přivezli práci.“ Piloti souhlasili, i když lékařku zapřísahali, že se jim na silnici nemůže nic stát před obědem ani po něm.

Zatímco Míša Aganjanc připravoval šašlik, Orlov obratně loupal brambory, Volodin nosil z aut do lékařova pokoje zásoby a Bokun se snažil přemluvit dr. Vartenesjana, aby u stolu zasedl i Chabarov.

„Přeneseme ho sem opatrně, na rukách!“ Ale Suron Tigranovič nechtěl ani slyšet:

„To je absolutně vyloučené! Ty bys určitě neletěl letadlem, kdybych ho řídil já! Tak ty se mi zase nepleť do medicíny! Poděkuj mi, že jsem vás tu nechal celý den…“

Oběd trval dlouho a byl veselý.

Když zůstala v noci Klaudie Georgijevna sama se Surenem Tigranovičem, řekl jí: „Poslechni, to jsou prima hoši, co? Víš, co si o nich myslím? Jeden je možná odvážnější, druhý chytřejší, třetí se možná trochu vytahuje, ale všem je jasné, co je to svědomí…“

„Mají přece takovou práci, Surene!“

„Práci? Ne, Klavo, tím to není, to je život. Bylo mi s nimi jako ve svátek!“

„Ty jsi divný, Surenku! Ale přesto, když ti bylo svátečně, tak ti gratuluji, docela vážně!“

Bokuň a Volodin spali v Bokunově autě, Orlov ve svém, Aganjance dali do pokoje Klaudie Georgijevny a Edik Volokušin se tak spřátelil s Tamarou, že za ní chodil jako pejsek. Napřed se motal v přijímacím pokoji a pak ji šel doprovodit domů. Vrátil se až za svítání. Do auta k Orlovovi, kde měl připravené místo ke spáni, nelezl, aby navigátora nevzbudil, a tak kroužil po lesíku a choulil se ranním chladem.

Když Chabarov osaměl, pocítil, že ho ten den unavil. Rozhovor a setkání s kamarády ho sice nemohly vyvést ven z pokoje, ale přesto měl pocit, jako by byl na letišti a znova zapadl do obyčejného neklidného a ustavičně napjatého ovzduší střediska.

Teď by měl zhasnout a pokusit se spát, ale dříve než to udělal, zapsal si ještě na další lísteček: Pozorujte lety svých kolegů, hodně se při tom naučíte!

Chabarov by rád viděl první Bokunův let. Vůbec nepochyboval, že to Bokun s. kolovým podvozkem zvládne, jedna věc je ale přečíst si zprávu o letu a docela jiné je let sledovat. Chabarov vzdychl – nedá se nic dělat, Bokuna neuvidí. Kamarádi jistě přijedou a všechno mu vylíčí, ale jak dlouho to bude trvat!

Natáhl se znovu pro tužku: Umění čekat je jednou z nejcennějších vlastností zkušebního pilota. Zamyslel se a pokračoval: V devíti případech z deseti je daleko těžší ovládnout se a neletět, než vrhnout se střemhlav na start. Je to čistě psychologický problém: Proč jsou lidé, kteří se lehce pouštějí do obtížné práce a provedou ji špatně, odsuzováni, ale přesto méně, než ti, kteří se pouštějí do takové práce váhavě, s výmluvami a pochybnostmi, ale vypořádají se s ní dobře?

Tmavofialové okno, plné hvězd, mu hledělo přímo do očí. Nikdy při pohledu na hvězdy nevzpomínal, ale dnes v jeho unaveném mozku vznikaly jakoby samy od sebe různé výjevy z jednoho dávného letu.

Nabíral výšku v nočním nebi. Přesnými, jemnými pohyby pák udržoval siluetu letadla na umělém horizontě trochu výš nad břevnem, které značilo horizont, sledoval rychlost a vedl letadlo přesně v kursu.

Byla hvězdnatá noc, měsíc nesvítil. V jednu chvíli se Chabarov odpoutal od přístrojů a podíval se ven. Dřív ho nikdy nenapadlo, jak krásné jsou hvězdy, jak velkolepý je vesmírný prostor, protkaný stříbrozlatým vzorkem. Podíval se vpřed, zem neviděl. Asi nad ní ležel hustý opar, který zakryl a rozmazal okraj nebe. I to bylo krásné.

Po chvíli pocítil lehký, nepochopitelný neklid. Podíval se na přístroje: silueta letadla na umělém horizontu se posunula vlevo, břevno stouplo, vário ukazovalo klesání. Chabarov zhodnotil údaje: náklad vlevo, sestup, ale neucítil ani jedno ani druhé.

Věděl samozřejmě, že nemůže věřit vlastním smyslům, ale přístrojům. Už v učilišti ho učili: vestibulární aparát je nedokonalý a podléhá při letu naslepo iluzím. Musí sledovat přístroje. Ale něco se s ním dělo, Viktor Michajlovič to věděl, ale nespěchal.

Podíval se ještě jednou ven: hvězdy byly teď nejen nahoře, ale i zleva dolů. Pomyslel si, jak je to zvláštní. Zkontroloval ještě jednou přístroje: silueta letadla klesla za hranici označené stupnice. Něco tu neklapalo. Ne, v přístrojích to nebylo, ale mezi člověkem a strojem. To bylo nebezpečné.

Chabarov zavrtěl hlavou, poposedl v sedačce a přinutil se podívat pozorně na výškoměr: ukazoval 3000 metrů. Klesal.

Snížil otáčky na minimum a pokusil se ovládnout letoun. Ten ho ale neposlouchal. Výškoměr ukazoval: 2500, 2300, 1800 metrů.

Chabarov bojoval dál – věděl totiž, že s každou ztracenou stovkou výšky klesá naděje na úspěšný závěr letu. Výškoměr ukazoval: 1500, 1300 metrů.

Rozhodl se: nepodaří-li se mu do tisíce metrů dostat stroj do horizontálního letu, vyskočí. Právě takové řešení vyžadovala od letce i příslušná instrukce.

1200… 1100… 1000 metrů.

Když nezvládl ručičky přístrojů, podíval se ještě jednou ven, smutně si představil, jak ho uchvátí silný a chladný proud vzduchu, zatočí s ním, až vyskočí z kabiny.

Vtom uviděl tři podivné namodralé hvězdy. Pohybovaly se přesně jedna za druhou a vyzařovaly mihotavé proudy světla, byly ve dvojicích jako kníry a připadaly mu známé. Ale na pozorování už neměl čas.

Výškoměr ukazoval 900 metrů

„Je čas,“ řekl si a v tu chvíli pochopil: dvojité hvězdičky, seřazené jedna za druhou, byly reflektory aut na silnici.

Dříve než si stačil uvědomit, proč auta nejedou pod ním, ale kdesi nahoře, jeho ruce udělaly to, co měly udělat: otočily letadlo kolem podélné osy a dostaly je do horizontálního letu. A hned se všechno vrátilo na místo: Země byla dole, nebe nahoře a za pár vteřin byly v pořádku i ručičky přístrojů.

Chabarov zkontroloval výškoměr: do země chybělo 300 metrů. Zvýšil plynule otáčky, pomalu stoupal a stále ještě sledoval nedůvěřivě umělý horizont.

Trochu se uklidnil a pomyslel si: Tak takhle může člověk zatřepat bačkorama! Utřel si rukávem kožené bundy horké, zpocené čelo a ještě si řekl: „Krása nebezpečí je v tom, že se před ním nedá… nebo…“ Myšlenka o nebezpečí nepatřila jemu, ale jednomu známému básníkovi, chytrému, vtipnému a ostrému jako meč, ale plně pozemskému člověku. Viktor Michajlovič se usmál: „Tenhle velký pozemšťan by tu měl být aspoň na tři minuty!“

Chabarov to všechno prožíval znovu na lůžku, v temném nemocničním pokoji se díval do tmavofialového okna, zaplněného vzdálenými hvězdami. Bylo to zvláštní: v tu chvíli si poprvé s tak pronikavou, ostrou a bodavou bolestí pomyslel: Opravdu už nebudu nikdy létat? Člověk je podivná bytost – může doufat, když jsou všechny naděje ztraceny, a pochybovat o nezvratně dokázaném. Ne! řekl si – neplatilo to hvězdám ani nočnímu nebi, ale lékařům, jeho zlámaným kostem, které bůhvíjak srostly: „Ne!“

Doufal, že bude létat, a s touto nadějí usnul.

Klaudie Georgijevna se probudila uprostřed noci, měla hroznou žízeň. Nebylo to nic divného. Po takovém šašliku by se dalo vypít celé moře! Na deko skopového tam bylo určitě pět deka pepře, soli a jiného ostrého koření. Tiše vstala, opatrně našlapovala bosýma nohama na chladné linoleum a přistoupila k oknu: stál tam džbán s vodou. Nerozsvítila, aby neprobudila Surena Tigranoviče, sáhla popaměti rukou po stole, a když nenašla sklenici, napila se přímo ze džbánu. „To je blaho!“ vzdychla.

Jak mohla tušit, že nastávající třicátý osmý den Chabarovova pobytu v nemocnici bude jeho posledním?

Trombus, který se náhle utrhne, zabíjí jako střela, rychle a nadobro.

Jak ji mohlo napadnout, že za pouhých pár hodin bude psát:

„30. dubna. V 10 hodin při vizitě se pacientův stav náhle výrazně zhoršil. Upadl do bezvědomí, náhle se objevila cyanóza obličeje a krku, puls byl zrychlený a nitkovitý, tlak krevní neměřitelný. Objevila se pěna v ústech. Byla zahájena přímá masáž srdce, bylo zavedeno řízené dýchání. Do srdce bylo aplikováno kardiotonikum. Přes všechny tyto zásahy však v 10.15 hodin nastala smrt v důsledku zástavy dechu a srdeční činnosti“

KAPITOLA ČTRNÁCÁ

Za deset let byl list papíru vyschlý a křehký. Papír zestárl, ale nezemřel. Stačí se jen zahledět do vybledlých řádek a hned se ozve stará bolest. Starý papír vydává svědectví, nikoho neobviňuje.

Epikrize.

„Pacient byl přijat 24. března v traumatickém šoku II. stupně, který vznikl na základě komplikované fraktury pánevních kostí a pravé kosti stehenní.

Další průběh nemoci zkomplikovala flebotrombóza. Antikoagulační léčba byla úspěšná. Pacientův stav se zlepšil.

30. dubna došlo k embolii plicní artérie, což mělo za následek náhlou smrt pacienta.“

Byl tam výrazný podpis hlavního lékaře nemocnice kandidáta lékařských věd dr. S. T. Vartenesjana. Stopy po slzách ošetřující lékařky K. G. Pažinové téměř zmizely, zůstala jen stěží rozeznatelná světle růžová stopa po rtěnce, když Klaudie Georgijevna klesla ústy na zápis.

Uplynulo deset let.

Z kanceláře se znovu dívalo na lidi laskavé a teplé slůvko duben. Bylo cítit tající půdu. Všude rašily drobné, lepkavé lístečky. Na sever táhla jedno za druhým hejna stěhovavých ptáků, kteří se v tomto roce opozdili.

Nad hlavním letištěm zkušebního střediska létala nová letadla. Teď se ani 1000 km/hod nepokládalo za výjimečnou rychlost. Kluci, kteří vyrostli za poslední léta, debatovali jako odborníci o takových pojmech, jako stav beztíže, první a druhá kosmická rychlost, nemluvě už o zvukové bariéře.

Ale všechno přece jen ještě nebylo na zemi a na nebi úplně nové. Fjodor Pavlovič Kravcov hodně zestárl a zesílil – právě předával funkci velitele střediska. Jeho nástupce byl zkušební pilot, také už starší. Odešel nedávno z armády do penze.– Přebíral funkci bez zbytečných formalit. Spis byl sestaven a podepsán, zbývalo jen pronést slova, jak se při této příležitosti slušelo.

Kravdov se pomalu zvedl z křesla, pohlédl na fotografie Čkalova a Chabarova, které visely vedle sebe, a řekl: „Tak to je snad všechno.“

Nový kolega se rozpačitě usmál, jako by se před Kravcovem něčím provinil, a rozhodil ruce.

„Co vám mám přát na rozloučenou?“ zeptal se Kravcov. „Já jsem špatný řečník, nikdy jsem neuměl dlouho řečnit a ani teď toho moc nebude. Starejte se o chlapce!“

„Budu, Fjodore Pavloviči. A dovolte, abych vám popřál všechno nejlepší, a kdybychom vás potřebovali, věřím, že dovolíte, abychom se na vás obrátili!“

„Jestli vám budu moci být nějak prospěšný, jsem vám vždy k dispozici!“

Ozvalo se krátké zaklepání na dveře, a dřív než zaznělo: Vstupte! vešel do pracovny velitel Blyš. Byl rozčilený.

„Buďte zdráv, soudruhu veliteli! Tak kdo to tady vlastně vede?“

„Já už ne,“ odpověděl Kravcov a ukázal očima na papír, který právě podepsal.

„Stalo se něco?“ zeptal se nový velitel.

„Zatím ne, ale jestli to takhle půjde dál, může se stát. Včera vytáhli z hangáru dvoustovku na zalétávání. Je plánováno na zítřek. Ale práce je tam víc než na týden. Řekněte Sevsovi

„Rozumím. Přijďte za deset minut, Antone Andrejeviči, promluvíme si o tom a doufám, že to dáme do pořádku.“

„Za deset minut? To je zajímavé – za deset minut! Provedu. Začínáte dobře a pochopil jste to hlavní: především je třeba odkázat podřízené do patřičných mezi! Dobrá, ale za deset minut jsem tady!“ a odešel.

„Je vždycky takový?“ zeptal se nový velitel.

„Vždycky,“ odpověděl Kravcov, „nic s ním nesvedete, nenamáhejte se!“

Kravcov stiskl novému veliteli ruku a odešel také. Napadlo ho, jestli je to už všechno. Ne, musí zajít do klubovny a rozloučit se s chlapci. Fjodor Pavlovič prošel dlouhou chodbou a otevřel dvoukřídlé dveře. Nad zeleným kulečníkem se sklánělo asi deset mužů. Kravcova si nikdo nevšiml. Piloti podepisovali nějaký papír. První si ho všiml Bokun a vykřikl:

„Přišel jste právě včas, Fjodore Pavloviči. Napsali jsme dopis, chceme podat žádost, zkrátka, chceme, aby naše středisko neslo jména Viktora Michajloviče Chabarova

Kravcov sklonil hlavu. Pamatoval si, že před pěti lety se o tom už mluvilo, ale nikam to nevedlo. Borodin, Asner i Plotnikov byli pro, a přesto návrh neprošel. Proč, to Kravcov nevěděl, ale proslýchalo se, že kdosi nahoře tehdy prohlásil: Kdyby mělo každé zkušební středisko mít něčí jméno, museli bychom brzo zakládat nová! Byly to jen neověřené řeči a dávno se na to zapomnělo.

„Je vhodné začínat dopisem?“ zeptal se Kravcov, „neměli bychom to dříve prodiskutovat?“

„Fjodore Pavloviči, prosím tě!“ přerušil ho Blyš, „zase začínáš kalit vodu. Funkci jsi předal, za náš morálně politický profil už neodpovídáš, jdeš, jak se říká, na zasloužený odpočinek! Řekni to otevřeně: buď toho není Chabarov hoden, nebo si snad my nezasloužíme tu čest nosit jeho jméno?“

„Chabarov je toho hoden a vy si to samozřejmě zasloužíte.“

„Tak proč se vám nelíbí náš dopis?“ zeptal se Bokun.

„Možná že se nechceš podepsat?“ zeptal se Blyš.

„Vy jste byl přece jeho přítelem, Fjodore Pavloviči,“ ozval se Orlov.

„Když toho není hoden Chabarov, tak kdo tedy, řekněte mí!“ přidal se Volodin.

„Mimochodem, hovořil jsem včera se Sevsem, je pro,“ řekl Aganjanc, „slíbil, že ten dopis osobně předá.“

„Cože? Osobně? Dokážem to i bez něj!“ vykřikl Blyš. „Sami ho odnesem!“

„Co tady všichni tak vyvádíte?“ zeptal se Boldin.

Kdyby v tu chvíli nahlédl dovnitř někdo cizí, stěží by pochopil, jak se to všechno týkalo Kravcova. Rozhovor, který začal po jeho příchodu, pokračoval dál a míjel ho, vyhýbal se mu, jako proud obtéká balvan v bystřině.

Kravcov přejel všechny pomalým pohledem, a protože zakoušel zvláštní, nepříjemný pocit, že jsou tu všichni pohromadě a on, nejstarší pilot ze všech přítomných, stojí stranou, pronesl hlasitě chraptivým hlasem:

„Co jste se na mě tak sesypali. Jsem snad proti? Právě jsem přemýšlel, jak to nejlépe zařídit, aby to určitě vyšlo…“

„Vyjde to!“ ujistil ho Blyš. „Když bude zapotřebí, poženem to až nahoru

30. dubna pobíhala Anna Mironovna od rána po kuchyni. Věděla, že se u ní dnes kvečeru, jako každý rok, sejde spousta lidí.

Bude tu Bokun, Volodin, Orlov, trochu později se objeví Blyšten už bude v náladě – určitě přijde Borodin, zestárlý, ale stále ještě činný. Budou tu Vartenesjanovi – Suren Tigranovič a Klaudie Georgijevna – a ještě jeden manželský pár – Tamara a Edik, přijde celá rodina Rubcovových…

Alexej Alexejevič bude chybět. Anna Mironovna ho navštíví sama, až půjde na hřbitov k Víťovi, s vytáhlým, dospívajícím Andrjuškou. Postojí chvíli u hrobu Alexeje Alexejeviče, položí na šedou, kamennou desku několik květů z kytice pro Víťu, vzdychne a řekne vnukovi:

„Byl to dobrý člověk. Ty už se na něj nepamatuješ, Andrjuško?“

Kira nepřijde. Od té doby, co se provdala za profesora Zagorodného, nepřichází nikdy, ale určitě zavolá, bude vzdychat a říkat do telefonu slova, která v podobných případech říkají všichni – blízcí i cizí…

Dostane hodně telegramů – od známých i neznámých. Ty dostávala v ten den po celých deset let. Otevírala opatrně modré a nažloutlé blankety, četla pozorně slovo za slovem, a třebaže to bylo zvláštní, měla z nich radost. Uvědomovala si přitom dobře: co mohou změnit slova? Nic.

Anna Mironovna vařila, vzdychala a snažila se nemyslet na nic jiného než na práci. Ale nešlo to…

Nad těžkými arktickými ledovci monotónně hučely motory a k pólu se pomalu blížilo letadlo polárního letectva. Sergej Kanaki byl se svou posádkou na pravidelné cestě k plovoucí stanici. Vezl pracovníkům, kteří na ní přezimovali, balóny s plynem, bedny přístrojů, balíky oděvů, pomeranče a čerstvé okurky.

Počasí bylo slušné, ale rádiové spojení bylo špatné. Krátké vlny po nedávných slunečních erupcích téměř nepronikaly.

Radista byl vzteklý a nervózní, posádka byla unavená. Poslední týden hodně létali a každé přistání na ledovci, silně narušeném táním, vyžadovalo spoustu nervů. Arktida sice lidem sloužila, ale zdaleka se ještě nevzdala.

Kanaki letěl nízko nad skupinami ledových ker, které lemovaly přistávací dráhu, a opatrně posadil letoun na promodralý, drsný led.

Odroloval, a sotva se přivítal s personálem, utíkal do domku radistů.

„Nazdar, hoši, máte spojení?“

„Hned to bude,“ odpověděl radista, „máme práce až nad hlavu, dva dny jsme byli téměř bez spojení.“

„Poslechni, chlapečku, já osel jsem si spletl datum a málem jsem zapomněl, že dnes je třicátého! Piš a pošli to přednostně!“

„Osobní?“ zeptal se radista a podíval se pohrdavě na velitele letadla.

„Dej to bleskem, honem! Já si to zodpovím! Piš: Nezapomínáme nikdy a nikde! Kanaki.“

„A kam je to, na jakou adresu?“

„To už je úplná skleróza,“ Kanaki se uhodil do čela a nadiktoval radistovi adresu Anny Mironovny.

„Dostanu vynadáno, veliteli,“ začal radista, ale Kanaki ho nenechal domluvit.

„Dostaneš vynadáno? To nic, však to přežiješ! Jen vysílej a nesmlouvej!“

Země žila, žili oceán i nebe. Žili i lidé.