Carit Etlar

Poslání náčelníka Svena

I.

Na jihovýchodním cípu dánského ostrova Sjaelland, na němž leží i hlavní město Kodaň, vybíhá do moře malý poloostrov, z jihu ještě přiškrcený uzounkým zálivem, který se zařezává dosti hluboko do pevniny. Na tomto poloostrově, na vyvýšeném výběžku nad úzkým zálivem, stával silný hrad Jungshoved, podle pověsti založený loupežníkem a lapkou Joffnem, a podle toho také řádně opevněný. Hrad byl sídlem lenního pána a střediskem jungshovedského hejtmanství. Všude kolem byly husté lesy, které většinu hradu v létě skrývaly před očima vetřelců. Nad vrcholky stromů vyhlížela pouze mohutná kulatá věž s úzkými, vysokými střílnami a několika málo okénky. Ze tří stran byl hrad obehnán vodními příkopy a vysokými hradbami, ze čtvrté strany vytvářel mu úzký mořský záliv přirozenou ochranu jako vodní příkop. Přes záliv vedl z pevniny dosti dlouhý dřevěný most, který končil u hlavní hradní brány, a na druhé straně se táhl ještě drahný kus za břeh mořského zálivu, aby překlenul močál, jenž se rozkládal od břehu k lesu. Do vnitrozemí se od zámku rozprostíraly hluboké, divoké lesy s převahou listnatých stromů, hlavně mohutných buků a dubů. Koruny stromů se vplétaly jedna do druhé, takže v lese vytvářely po celý den podivné, nazelenalé přítmí. Mezi kmeny stromů bujelo houští a kromě několika více či méně sjízdných cest byl les téměř neprostupný. Lesní přítmí bylo porušeno jen na dvou místech. Jednak nad vsí Roneklint, na návrší s několika větrem ohnutými stromy, pod nimiž se na úpatí odvrácené strany návrší krčila skromná chaloupka, jíž se říkalo myslivecká. Druhé světlejší místo bylo hlouběji v lese a dál od hradu, na místě, kde se v lese rozkládal nevelký rybník s černou vodou a s břehy hustě porostlými rákosem. Na jedné straně rybníka, nedaleko břehu na mírné vyvýšenině, byla pravěká mohyla, kolem dokola obehnaná velikými balvany. Lidé se tomuto lesnímu jezírku vyhýbali, protože se vyprávělo, že tam straší, a dokonce i panští myslivci z Jungshovedu a z přilehlého panství oremandsgaardského raději chodili oklikou, když je tamtudy povinnost někdy vedla po slunce západu.

Jednoho chladného dne na sklonku podzimu roku 1657 zaznívaly lesy kolem jungshovedského hradu halasem trub, křikem, výstřely a štěkáním smeček psů. Lenní pán na Jungshovedu měl vznešenou návštěvu: devětadvacetiletá královna Žofie Amálie, kterou si princ Frederik přivezl z Němec, ještě než se stal králem, čekala na hradu na svého pána, a aby si ukrátila čas, vyjela si na lov, což byla její oblíbená kratochvíle.

Princ Frederik byl jedenatřicetiletý správce verdenské diecéze v severním Německu, když mu zaslíbili dvanáctiletou dcerku nepříliš významného vévody brunšvického. Když bylo dívence patnáct, konala se svatba a o tři roky později se manželům narodil první syn. Žofie Amálie před sebou viděla život v zastrčeném Verdenu či v Brémách a tato vyhlídka ji naplňovala sklíčeností. Zanedlouho však jako by osud vyslyšel její zuřivé zaříkání: v roce 1647 se konečně upil následník trůnu jedenačtyřicetiletý princ Christian. Následnictví přešlo na uzavřeného a neustále zamyšleného správce verdenského biskupství. O rok později, když zemřel král Christian IV., na smrt vyčerpán svými nesmyslnými válkami, stal se princ Frederik dánským králem, toho jména třetím, a z jeho bezvýznamné, obtloustlé německé princezničky byla najednou královna mocné dánsko-norské říše.

Královna byla rozmařilá a panovačná, navíc ještě Němkyně, dánsky se ne a ne naučit, starší dvořané ji neměli rádi a mezi lidem také nebyla oblíbená, hlavně pro svůj cizí původ. Mezi mladšími dvořany měla však řadu obdivovatelů, kteří sice uznávali, že není ani tak krásná, ani tak bystrá a vtipná jako některé jiné dámy u dvora a jako její nevlastni švagrová Leonora Christina, byli si však dobře vědomi toho, že je v zemi ze všech nejmocnější. Nejen v dvorských kruzích se šeptalo – velice opatrně, protože za takové pomluvy se platilo krkem – že pozornost, kterou jí někteří mladí dvořané prokazují, nenechává královna bez odměny. Věčně zamyšlený, o devatenáct let starší král Frederik, jehož zajímala spíše alchymie, filosofie a astrologie, si ničeho nevšímal, a dokonce i v důležitých státních věcech nad jiné dal na radu své mocichtivé paní.

Na hradě panovala veselost a bezstarostná nálada, jako by země žila v nejhlubším míru, klidu a blahobytu. Teprve když po dvou dnech dorazil král z jihošvédské provincie Skaane, která patřila Dánsku, trochu opadlo nevázané veselí, jež dosud na Jungshovedu panovalo. Země nebyla v růžové situaci. Když Frederik III. prvního června podepsal vyhlášení války Švédsku, domnívali se všichni, že Dánsko dosáhne rychle snadného vítězství. Švédský král Gustav Karel měl většinu vojsk v Pomořanech a v Polsku, kde se mu poslední dobou Poláci zuřivě bránili a kde po porážce polské armády propukalo jedno lidové povstání proti Švédům za druhým. Polsko bylo vyrabované a vyjedené na kost a švédští vojáci, hlavně naverbovaní němečtí žoldáci, byli čím dál tím nespokojenější, protože nejen že už neměli co krást, ale pomalu ani co jíst. Královna viděla v této situaci vhodnou příležitost, jak zvýšit svou moc, protože se domnívala; že by Dánsko mohlo využít oslabení Švédů a získat od nich navíc některá území. Kdyby se tento plán povedl, říkala si Žofie Amálie, pak by se její pozice králova hlavního rádce ještě upevnila. Podařilo se jí přemluvit většinu členů říšské rady, hlavně z řad šlechty, pro vyhlášení války, krále zpracovala také. Proti válce se sice stavěli také vlivní a mocní lidé, například říšský maršálek Anders Bille, který nejlépe věděl, že dánské vojsko je nedostatečně připraveno, nebo kodaňský starosta Hans Nansen. Královně se však podařilo přesvědčit krále, že se stavějí proti válce jen proto, že sočí a řevní na šlechtu a její moc. Už když byl princ Frederik volen za krále, protestoval rektor kodaňské university jménem městských stavů proti tomu, že krále volila jen šlechta; měšťané chtěli mít právo obracet se na dvorské úřady přímo, nikoli prostřednictvím hejtmanů, což byli příslušníci šlechty; starostové mocných jutských měst už před léty navrhovali, aby byla zavedena všeobecná branná povinnost, a tak se oslabila moc šlechty. Toho všeho královna a válkychtiví členové říšské rady využili a podařilo se jim přesvědčit krále, aby nedbal střízlivých a věcných hlasů, jež ho před válkou varovaly.

Po králově příjezdu tedy veselí rychle opadlo. Zprávy z bojiště byly zdrcující. Švédský král zajásal, když se předpovědi jeho špehů splnily a Dánsko mu vyhlásilo válku. Měl od svých špehů velmi dobré zprávy a byl znamenitě zpraven o stavu dánského vojska. Zvedl své armády, rychlými pochody z Pomořan dosáhl holštýnského vévodství a vtrhl do Jutska, které ani nekladlo příliš velký odpor, protože všichni věděli, že jde hlavně o to, přežít, a připravovali se na to, že kontribuce a kvartýry pro vojsko, které je nakonec osvobodí, budou právě tak tíživé jako to, co museli platit a trpět teď, když jejích zemi zaplavili němečtí žoldáci a švédští vojáci. Koncem srpna oblehla švédská vojska hlavní dánskou pevnost v Julsku, dosud nedokončený Frederikův mys. A koncem října, několik dní před královým příjezdem na Jungshoved, dorazil spěšný posel se strašlivou zvěstí: pevnost na Frederikově mysu padla, vojsko je dílem rozprášeno a dílem pobito, říšský maršálek upadl do zajetí, byl těžce zraněn a den po pádu pevnosti svému zranění podlehl. Celé Jutsko je v rukou Švédů.

Po večeři v rytířském sále seděl král zamlklý a vrhal kolem sebe nenávistné pohledy, které se nevyhýbaly ani jeho ženě. Říšského maršálka si král vážil a teď trpce želel, že nedal na jeho vážná varování.

„Když Vaše Veličenstvo dovolí,“ prohodila královna, usazena v bohatě vyšívaném křesle u krbu, „myslím, že by bylo možné naverbovat v Německu mnoho užitečných žoldnéřů, kteří znají své řemeslo ještě z dlouhých válek.“

„Na to už je pozdě,“ odpověděl král úsečně. „Trvalo by to dlouho a kromě toho tam jistě verboval i švédský král, když táhl z Pomořan.“

Jinak vždy klidný a filosoficky založený král byl na nejvyšší míru roztrpčen, do té míry, že tento jindy tak tichý muž v jednu chvíli vyskočil, vztekle praštil pěstí do stolu a křikl:

„A abychom ještě prosili pány šlechtice o pomoc. Nejdřív nás vženou do války a pak nás ji nechají prohrát. Postaví vojsko rybářů a kuchtíků a vyzbrojí je starými zbraněmi, s nimiž tohle podařené vojsko ani neumí zacházet. Není divu, že prohrávají jednu bitvu po druhé. Ještě jsme pány na moři. Ale stejně musíme počítat s tím, že se budou Švédové chtít vylodit na ostrovech.“

Králův důvěrník a písař, čtyřicetiletý Němec Kryštof Gabel, poptával stranou a poslouchal hovor. Když přišla řeč na možnost, že Švédové by se mohli pokusit obsadit ostrovy a loupit i tam, odkašlal si a poznamenal:

„Pan purkmistr Nansen z královského hlavního města mne upozornil, abych Vašemu Veličenstvu připomněl, že tady na ostrově teď žije Sven Paulsen, náčelník Gongů. Vaše Veličenstvo si ho možná bude pamatovat z bojů v provincii skaanské. Je to ten muž, jenž na vlastní pěst zajal švédského generála Magnuse de la Gardie.“

„Ano, vzpomínám si, naši velitelé nám ho chválili jako muže statečného, chytrého a čestného.“

„Ten zde tedy nyní žije, je dokonce na jungshovedském panství hlavním lovčím a má tu kolem stovky mužů, kteří odvahou a lstivostí vydají za tři sta. Pan purkmistr je toho názoru, že pro obranu jižního Sjaellandu a pro delikátní speciální úkoly by Vaše Veličenstvo a vysoká říšská rada nemohli najít vhodnějšího muže, než je tento náčelník Gongů.“

„Co je to za lidi, proč se jím tak říká?“ zeptala se královna.

„Pocházejí z našich jihošvédských provincií, jejich kraj Gonge je na hranici mezi provincií Blekinge a Smaaland, nanejvýš odvážní lidé, skvěli střelci a svého náčelníka si vybírají mezi sebou sami. Je to vždy ten nejlepší z nich, a podle toho, co jsem slyšel o tomto Svenu Paulsenovi, si vybrali dobře. Jsou organizováni do jakési vojenské jednotky, a když dostal jejich náčelník po bojích ve Skaane příkaz, aby jednotku rozpustil, přesídlili raději všichni sem na Sjaelland. Někteří z nich slouží ve dvorech, někteří jsou ve vojsku. Nejsou to totiž poddaní, a tak se neradi podřizují.“

„Takže by mohlo být nebezpečné, kdyby byli příliš dobře vyzbrojeni?“ řekla královna.

„Někteří pánové v říšské radě jsou toho názoru,“ uklonil se Gabel a usmál se na lenního pána na Jungshovedu, příslušníka říšské šlechty Olufa Parsberga.

II

Takové zimy, jaká uhodila před vánoci toho roku, nebylo v Dánsku pamětníka. Starší lidé kolem padesátky pamatovali ledajakou pohromu, třeba obrovské záplavy, které v říjnu 1634 postihly holštýnskou a jutskou krajinu na sever od Labe a zpustošily valnou část Jutska. Nadevše si ovšem pamatovali pohromy způsobené nekonečnými vojnami. Jutští venkované a měšťané už byli zcela na dně s prostředky, vždyť nejdříve jim celý poloostrov zpustošil v roce 1627 Valdštejn s císařskými vojsky, o necelých dvacet let později zase Torstensson s vojsky švédskými, to tenkrát, když král Christian IV. už neměl na vedení války peněz a musel uzavřít se Švédy potupný mír. Nepomohlo mu ani, že za patnáct tišíc říšských tolarů zastavil u jakéhosi hamburského kupce dánskou královskou korunu.

Teď bylo Jutsko pro zrněnu opět pod cizí nadvládou, a na Silvestra léta Páně 1657 tedy v Království dánském moc veselosti nebylo. Kdekdo uvažoval, co asi nastávající rok přinese. Královi poradci utěšovali sebe i své okolí, včetně Jeho Veličenstva, že všechno dopadne jako dosud vždycky, že totiž válka skončí v Jutsku a že na úrodné ostrovy se nepřítel nedostane. O tom, že by snad oblehl vály hlavního města, královské Kodaně; se nikomu ani nesnilo. Potom však přišly kruté mrazy, o vánocích už mrzlo, jen praštělo a po Novém roce začaly do Kodaně chodit poplašné zprávy: zamrzají průlivy mezi jednotlivými ostrovy Dánského království!

Všichni okamžitě věděli, co tohle znamená. Pánem mořských cest mezi ostrovy bylo skutečně dánské loďstvo, které k velké radosti králově na podzim zahnalo Švédy do Wismaru, odkud se admirál Clas Bielkenstierna marně pokoušel probít. Jestliže však teď průlivy zamrznou, nebude Švédům v cestě na ostrovy stát již vůbec nic. Nestalo se to sice, co paměť sahala, ale válka se Švédy přinášela jednu zdrcující ránu za druhou, takže nikdo sice své obavy nepronášel nahlas, ale ve skrytu duše si každý představoval, jak by tahle krutá zima mohla asi skončit. A vskutku: mrazy nelítostně pokračovaly. Třicátého ledna zrána dal švédský král Gustav Karel X. naposledy přezkoumat sílu ledu v úzkém průlivu mezi Jutskem a úrodným ostrovem Fyn, a když se přesvědčil, že led má již dostatečnou sílu, dal rozkaz k pochodu. Stalo se to, čeho se mnozí obávali. Dvanáctitisícová švédská armáda se valí z Jutska, nesetkává se s vážnějším odporem a během několika dní obsazuje a pustoší celý Fyn i s bohatým městem Odense. Po dlouhých poradách posílá říšská rada švédskému králi list, v němž žádá o mírová jednání a oznamuje, že dva členové rady vybavení patřičnými plnými mocemi se vydávají na cestu, připraveni jednat. Gustav Karel na dopis neodpovídá, s úspěchem mu přibylo odvahy, a pátého února dává v městě Svendborgu rozkaz k pochodu přes zamrzlý průliv na ostrov Taasinge, pak dál na ostrovy Langeland, Lolland a Falster. Měšťany v Nakskovu na Lollandu zachvátí panika a dají tajně roztrhat hlavně děl na městských hradbách, aby se město nemohlo bránit a mohlo se vzdát Švédům bez boje v naději, že unikne drancování a pustošení. Naděje to byla lichá.

Nyní již všichni chápou, že švédský král se sice nemůže odvážit přejít se svými vojsky široký a nebezpečný průliv Veliký Belt, ale že směřuje na ostrov Sjaelland a na sídelní město Dánského království obchvatem. Osmého února 1658 přecházejí Švédové na ostrov Falster a jedenáctého února se jim vzdává Vordingborg na samém jižním cípu Sjaellandu. Cestu na Kodaň má Gustav Karel X. otevřenou. Jeho jednotky postupují rychle dál a o dva dny později obsazují město Koge. Nepřítele dělí od Kodaně dva tři denní pochody.

Urostlý, asi pětatřicetiletý muž, který se v prvních dnech února jen pomalu dostával po zasněžených cestách na jih Sjaellandu, pozoroval uprchlíky, valící se směrem ke Kodani, se směsí smutku a zloby v očích. Panstvo valem opouštělo zámky a dvory. Co nemohlo odvézt s sebou, pohřbilo v tajných skrýších po studnách a sklepích, na hradech, zámcích, sídlech, dvorech a usedlostech ponechávalo správce, vrchní a šafáře a hlava nehlava se valilo do pomyslného bezpečí obranných zdí královského hlavního města.

Za městem Praesto, na severovýchod od Vordingborgu, odbočil muž z královské silnice do lesů. Podle jistoty, s jakou se pohyboval, bylo vidět, že je s poloostrovem, jemuž vládl hrad Jungshoved, důvěrně obeznámen.

Paní Elsa Parsbergová, manželka lenního pána na Jungshovedu, se navzdory radám všech přátel rozhodla neuprchnout a nyní setrvávala na hradě a očekávala, kdy ho oblehnou švédští rejtaři. Pan Oluf byl v Kodani, protože byl členem říšské rady a ta teď zasedala denně a lámala si hlavu, jak zastavit nezadržitelný postup Švédů či alespoň přimět švédského krále, aby začal jednat o mír. Paní Elsa dobře věděla, že v létě minulého roku hlasoval její muž v říšské radě pro vypovězení války Švédům, a litovala, že nemá muže doma, aby mu vybranými slovy sdělila, co si o onom osudném rozhodnutí rady a Jeho Veličenstva myslí. Kdyby říšská rada válku neschválila, nemohl ji král vypovědět a my jsme mohli mít pokoj, říkala si a zimomřivě se choulila před krbem. A nemuseli jsme mít potíže s nevolníky a ostatními sedláky, kteří využívají toho, že zmizeli dokonce i někteří šafáři a vrchní, a odmítají jak robotovat, tak i bránit hrad před Švédy. Ono jim asi na válce tolik nezáleží, napadlo paní Elsu, vždyť se sotva pořádně najedí i v míru.

Suroví němečtí lancknechti, kteří válčili za žold a kořist, si nevybírali. Chudáky neměli dohromady o co okrást, a tak brali, kde co bylo. Nejeden těžce zkoušený nevolník si říkal, že teď na panstvo dolehl trest boží, tak dlouho z nás dřeli kůži, teď sedřou nepřátelští vojáci kus kůže z nich. Však také nepřítel na Sjaellandu a v takové blízkosti hlavního města, to byla věc skutečně nevídaná.

Předsunuté švédské hlídky však měly v kraji severně od Vordingborgu a kolem Praesto nemalé potíže. V lesích se ozývaly výstřely a venkované vyprávěli, že na lesních a polních cestách potkávají podivně vyhlížející neznámé muže, vyzbrojené, jak se zdálo, všelijak posbíranými či ukořistěnými švédskými zbraněmi, ale i ostatní zbrojí, kyrysy, ba dokonce i oblečené do kusů švédských stejnokrojů.

Jednoho dopoledne počátkem února se v malém skromném domku na pokraji lesů na jihozápad od Jungshovedu zastavila průzkumná hlídka švédských rejtarů. Jezdci zavedli koně do chléva, kam se koně sotva vešli, a sami se před větrem a chumelenicí uchýlili do jediné místnosti selského domku. Usedlost vypadala nehostinně a opuštěně, kolem hliněného krbu bylo vidět jen čtyři rejtary a jakéhosi sedláčka, který jim dělal průvodce a do tohoto domku je dovedl.

Jeden z vojáků narovnal do krbu mohutnou hranici třísek a dřeva a za chvíli už oheň vesele plápolal. Jiný z vojáků právě narážel na nabiják slepičku, kterou předtím oškubal a vyvrhl, a chystal se ji opékat v krbu. Ostatní dva rejtaři si prohlédli zámky na mušketách, postavili je do kouta a pak se pohodlně natáhli na lavice kolem hrubě sbitého stolu v druhém rohu. Venkovan, velké chlapisko s bystrýma, černýma očima pod huňatým obočím, s dobromyslným výrazem přihlouplého prosťáčka ve tváři, postával u okénka, jež vedlo k lesu, a pozorně sledoval, co se v domku děje. Pak se podíval z okna a prohodil:

„To je ale dneska samec. A v noci to bylo ještě horší. Pánbůh ať se smiluje nad pocestnými, kteří v takovou noc nemají střechu nad hlavou.“

„Pocestné ať vezme čert!“ houkl kaprál, který rejtarům velel. „Horší to mají vojáci Jeho Veličenstva, když musí stát v takovou noc hlídku.“

„Hej, ty, balíku!“ křikl rejtar, který nad ohništěm pomalu otáčel slepicí, „sežeň mi nějaké dřevo. Snad bude něco v kolně.“

Muž se neochotně odlepil od okna a pomalu šel ke dveřím. Jeden z vojáků na lavici mu natáhl nohu přes cestu.

„Postarej se nám taky o koně a děj jim trochu ovsa.“

Muž beze slova odešel.

„To se těm Dánům ale musí nechat,“ zasmál se soldát opovržlivě, „poslouchat umějí. Ale, copak, že by společnost?“ dodal, když se zvenku ozval klapot kopyt na umrzlém dvorku.

Dveře se rozletěly a do místnosti opatrně nahlédli dva rejtaři. Jeden zůstal stát venku s otěžemi v ruce, druhý vešel dovnitř. Kaprál a jeho vojáci zasalutovali.

„A sakra!“ zvolal fendrich. „Pěkně jste si to tu zařídili – a my ostatní abychom v tomhle psím počasí mrzli venku.“

„Mohl bych panu praporčíkovi nabídnout trochu vínka pro zahřátí,“ vlichocoval se kaprál a podával fendrichovi koženou polní láhev. „Je to mešní víno, přímo od oltáře, takže to máte, jako kdybyste šel k přijímání.“

Fendrich se uchechtl a zhluboka se napil.

„O Svenu Paulsenovi jste neslyšeli? Není tu někde v okolí?“

„Sven Paulsen?“ opakoval kaprál. „Toho neznám. Ten u rejtarů neslouží.“

„To tedy máte pravdu, kaprále,“ plácal se do stehen fendrich. „Nejenže u vás neslouží, ale taky si z vás vůbec nic nedělá.“

Kaprál nechápavě otevřel ústa. Nevěděl, o čem je řeč.

„Vědět byste o něm měli. To je ten zatracený darebák, co nám od chvíle, kdy jsme do tohohle kraje přišli, ztěžuje život. Jeho lidi nám všude loupí zbraně a munici, kradou krmení pro koně, přepadávají nám hlídky a zabíjejí vojáky. Pár dní byl od nich pokoj, ale dneska v noci zase vyrazili. Hlídky hlásily v noci střelbu z močálů a ráno jsme našli čtyři vojáky mrtvé. To jste měli vidět – byli rozmlácení, jako by po nich šli sedláci s cepy, a ne vojáci obyčejnou zbraní. A taky je o všechno okradli. Ale naštěstí jsme tomu jejich povedenému náčelníkovi na stopě. Chytili jsme jednoho venkovana, nejdřív nechtěl nic říct, ale když ho pan plukovník Sparre zmáčknul, jak on to umí, tak z toho hnojokyda vylezlo, že Sven Paulsen byl několik dní pryč, neví prý kde, ale teď že je tady v těchhle lesích na jihozápad od Jungshovedu. Rozestavili jsme hlídky, ale ten čertův chlap nám vyklouzl. Tak vy jste ho neviděli, ani ty jeho Gongy?“

„Ko… koho prosím?“ zakoktal kaprál, v obličeji celý rudý vzteky.

„Ale, říká se jim tak podle kraje Gonge na druhé straně průlivu, pocházejí odtamtud všichni, i ten jejich kapitán. Sven Paulsen Gonge, víme? Tak mu říkají.“

„Ani zdání. Tady v místnosti jsme to prohlídli a do chléva se nám koně sotva vešli, takže tam taky není. A venku jsme ho neviděli.“

„Dobrá, však my ho lapíme. A vy se tu moc dlouho neválejte!“ dodal ještě fendrich, nasypal si do pistolí čerstvý prach a vydal se znovu do vánice.

„Moc chytrosti asi tenhleten Sven Paulsen nepobral,“ řekl kaprál, když se za fendrichem zavřely dveře „Celá země je pomalu obsazená, dánský král už vysílá vyjednávače a žebroní o mír, a tenhleten člověk si tu sebere pár lapků a začne obtěžovat. Však on nám to zaplatí a kat ho rád vplete do kola, až ho král Karel dostane do rukou.“

„Jestli ho dostane do rukou,“ ozvalo se tiše od dveří. Byl to onen venkovský prosťáček, který soldáty do domku zavedl; teď se vracel s náručí polínek.

„Nono, dej si pozor, troupe!“ křikl na něj kaprál. „Ty o něm víš?“

„Ach, jakpak by ne, milostivý pane,“ odpověděl ramenáč a shodil polena na podlahu. „Toho my tu v kraji známe všichni, ten nemyslí na nic jiného, než jak komu něco vyvést. Kdepak, toho chytit, to by musel být jinačí kus chlapa.“

„Však se neboj, o takové nemá náš král mezi svými rejtary nouzi. To je toho, číhat někde v močálu nebo v zákopu, jako když si u nás ve Švédsku vyjdou sedláci na medvěda. Ale chci ho vidět dneska, až plukovník Sparre vyjede se svými rejtary.“

„Já taky,“ odpověděl venkovan a zamnul si pracky.

„K čertu, to taky uvidíš! Náš plukovník ho rozšavluje na kousíčky menší než tyhlety sněhové vločky, co se honí venku.“

„To musí být zdatný důstojník, ten váš pan plukovník, taky už jsem o něm slyšel.“

„Ras na lidi! A hlavně na nepřítele!“

„A v tomhle strašlivém počasí že vyjel se svými jezdci?“

„Snad si nemyslíš, že si švédský rejtar něco dělá ze zimy a sněhu! Dvacet jezdců sedlalo dneska ráno, chystají se obsadit hrad na Jungshovedu. Já si myslím, že by jich stačila polovička.“

„Ale ještě by mohl milostivý pán ubrat, tam se nesetkají s žádným odporem, však je tam jen paní Elsa Parsbergová se sestrou a pár sloužících. Ale cestu budou mít nelehkou. A kudy vlastně pojedou, pěkně prosím? Lesem?“

„Co je tobě po tom?“

„Já jsem jenom myslel, že by si chudák jako já mohl přivydělat nějaký ten grošík, kdybych jim ukázal lepší cestu.“

„Jedou z Egitsborgu přes Allerslev a Rékinde, tam na ně máme k polednímu čekat a předat panu plukovníkovi nějaký rozkaz. Přisámbůh, že bych s radostí dal svůj měsíční žold, kdybych se mohl do té doby setkat s tím tvým Svenem Gongem.“

„Ten si dá pozor,“ odpověděl venkovan s lišáckým úsměvem. „Sven je jako jezevec, taky se pokaždé rozhlédne, než vyleze. Kromě toho ve dne obyčejně leží a vyspává.“

„Že se nestydíš takhle lhát!“ odpověděl mu jakýsi hlas a v tu chvíli se z přístěnku malým otvorem vysoukaly nejdříve nohy a pak celá postava statného muže. „Sven Paulsen je vzhůru jaksepatří!“

„K čertu!“ vykřikl kaprál a rozběhl se do rohu, kde měl opřené muškety.

Neznámý, kterého jsme již potkali na cestách, přeplněných uprchlíky, mu však s dvěma pistolemi v rukou zastoupil cestu.

„Kaprále,“ pokračoval klidným a hlubokým hlasem, „chtěl jste vidět Svena Gonga. Máte ho tedy před sebou!“

Ve chvíli, kdy Sven, neboť to byl opravdu on, zastoupil kaprálovi cestu, vyskočil jeden z vojáků od stolu, vytasil šavli a hnal se ke dveřím. Tam však stál rozkročen prostomyslný venkovan, který je do stavení přivedl.

„Pane soldáte, pro zbraně nemusíte tak pospíchat, já už jsem si dvě radši vzal do úschovy předem a ostatní schoval,“ řekl s úsměvem. Švéd se zarazil, protože uviděl, jak na něj míří černá ústí jeho vlastních pistolí.

„Ty!“ zařval Švéd. Třásl se vzteky, ale neodvážil se hnout z místa.

„Já jen myslel, aby vám od sněhu nenavlhl prach.“

Rejtar u ohniště odhodil slepičku a rychle zvedl ručnici, kterou si předtím opřel o zeď když vytahoval nabiják, aby měl na čem slepici upéci.

„Tuhle sis do úschovy vzít zapomněl!“ vykřikl vítězoslavně a natáhl kohoutek. Muž zůstal stát bez hnuti ve dveřích a s úsměvem pozoroval rejtara, jak na něj míří. Spoušť cvakla naprázdno.

„Vy se na mě asi budete trošku zlobit,“ řekl omluvně. „Když jsem vám nesl to dříví, tak jsem trochu nepozorně zavadil o kohoutek a setřel jsem z pánvičky prach.“

Voják pušku vztekle odhodil a nakvašeně si sedl na špalek vedle ohniště. Čtvrtý z rejtarů vyskočil zároveň s kaprálem, když však viděl, jak se věci mají, zase si sedl a začal si pískat.

„K čertu,“ řekl sklesle kaprál, „zdá se, že jsme bezmocní.“

„V tom vám rozhodně nechci odporovat,“ přisvědčil mu s úsměvem Sven.

„Co s námi chceš udělat?“

„Nejdříve vás požádám, abyste si laskavě odepjal kord.“

Kaprál váhal, jako by nechtěl poslechnout, a vtom se ozvalo od dveří:

„Mám zavolat posilu?“

„Nene, myslím, že to nebude zapotřebí,“ odpověděl Sven s očima upřenýma na švédského kaprála.

Při zmínce o posile se zdálo, že Švédy opustil poslední zbytek odvahy.

„Tak vy tu máte kolem svoje lidi?“ řekl kaprál.

„Máme, ale nechtěli jsme rušit, když jste si tu tak pěkně seděli, a tak jsem přišel ze seníku sám – máme tam takový otvor, jen tak pro jistotu.“

„Oni se taky báli, abyste je nerozšavlovali na vločky,“ dodal se smrtelná vážným obličejem venkovan u dveří. Byl to Svenův přítel Ib Abelsen, jeho nerozlučný druh a pravá ruka.

„Jinak vás nechají všechny pozdravovat a vzkazují, jestli by pánové nebyli tak hodní a nepřenechali jim své kabátce, když je venku taková zima.“

„Pročpak ne,“ odpověděl rozzuřený kaprál s úsměškem.

„Pokud jde o váš vlastní kabátec, pane kaprále, můžu vás ujistit, že dojde cti, protože ho mám v úmyslu použít sám v jisté záležitosti, kterou musím vyřídit. Budu vás ovšem muset požádat, zda byste mi k němu nezapůjčil i kalhoty.“ Švéd váhal, chtěl cosi namítat, ale Sven jej přerušil. „Podívejte, kaprále, můj čas je vzácný a nemám v úmyslu ho ztrácet tím, že se tu s vámi budu bavit.– Vy a vaši druhové můžete být rádi, že jsem vám nabídl takovéhle podmínky. Ostatní si nemohli vybírat, chápete? – Mrtví nic neprozradí a nic neodmítnou. Tak si vyberte.“ Kaprál se beze slova začal svlékat a skřípal přitom zuby. Ostatní jej následovali. „Pokud jde o rozkaz, který máte předat plukovníku Sparrovi, nedělejte si starosti, to už si vezmu na starost sám. Vás trochu svážeme, abyste mohli říct, že jste podlehli přesile – ostatně vymyslet už si budete moci, co budete chtít.“

„Já vám dám své čestné slovo, že nikdo z nás vám v tom nebude odporovat,“ dodal Ib.

Nejdříve sbalil Ib ukořistěné uniformy a zbraně, pak se znovu postavil do dveří a s neskrývanou radostí pozoroval, jak Sven jednoho Švéda po druhém důkladně poutá. Pak jim hodili na zem pár otepí slámy, slíbili, že do večera dají jejich veliteli vědět, kde rejtaři jsou, a odešli. Kdyby nebyli vojáci svázáni, byli by mohli vidět, jak Sven a Ib, oba ve švédských uniformách, za chvíli odcházejí a vedou si každý jednoho koně. Sven nakreslil kusem křídy na dveře tři velké kříže na znamení, že obyvatelé domu mají černé neštovice, pak se rozloučil s lbem a rozjeli se oba svým směrem. Ib ještě Svenovi hodně okázale zasalutoval, jak se sluší na vojína, když se rozchází se svým kaprálem.

III

Týž den odpoledne projela vesnicí Rekinde směrem k temným lesům kolem Jungshovedu kolona švédských rejtarů. Vojáci se zimomřivě choulili do dlouhých kabátců; přestalo sněžit, ale mrzlo čím dál tím víc. Kolonu vedl sám plukovník Sparre. Přes noc a během dopoledne ještě navíc připadly spousty sněhu a zakryly všechny stopy, vojáci postupovali krokem, často se zastavovali a hledali cestu. Plukovník Sparre vyslal čtyři jezdce, aby přivedli někoho, kdo by vojáky zavedl k hradu, protože chtěl být v teple a v bezpečí, než se setmí. Vyslaní rejtaři se zrovna chystali vyrazit, když se v záhybu cesty objevil osamělý jezdec a klidným klusem se blížil k švédské koloně.

Sven Paulsen, neboť on to byl, klidně a bezstarostně dojel až k plukovníkovi, zastavil a zasalutoval.

„Kdo jste?“ zeptal se Sparre a zkoumavě si prohlížel Svenovy ostré rysy.

„Ordonance od generála Fabiána Fersena,“ odpověděl Sven zpěvavým jihošvédským dialektem, který si že svého rodného skaanského kraje kolem Gonge tak dobře pamatoval.

„S jakým pověřením?“

„Mám panu plukovníkovi předat tento rozkaz.“

Sven předal Sparrovi list, který měl schovaný pod kabátcem. Sparre si neznámého posla stále podezíravě prohlížel. Ten však bezstarostně, uctivě a s mírným úsměvem očekával, co přijde dál. Sparre konečně rozlomil pečeť, zběžně přelétl list a pak pokynul Svenovi, jenž stál pár kroků od něho.

„Tak u hraběte Fersena že sloužíte?“

„Ano.“

„Kdo vám předal tento rozkaz?“

„Písař pana hraběte.“

„Kdy?“

„Dnes za rozbřesku.“

„Kde jste mi ho měl předat?“

„Ve vesnici Rekinde, kterou jsem právě projel.“

„Znáte cestu na Jungshoved?“

„Jakžtakž.“

„Odkud?“

„Už jsem po ní jel.“

„Poslyšte, kaprále,“ obrátil se Sparre na poddůstojníka, kterého chtěl vyslat s třemi vojáky, „mně se to nezdá. Rozkaz je sice v pořádku, ale ten chlap nemluví pravdu.“

„Pane plukovníku!“ zvolal Sven a zatvářil se nanejvýš dotčeně.

Sparre ho přerušil: „Možná že to pravda je, a jestli se mýlím, pak se vám nic nestane. Ale zatím si nejsem jist, takže vy teď pojedete vedle mě. Jakmile uvidím něco podezřelého, tak vás odstřelím jako zajíce. Jasné?“

„Jasné, pane plukovníku.“

„Kudy vede cesta?“

„Podél tohohle živého plotu a pak lesem.“

Švédům bylo dobře známo, že právě v těchto lesích se ukrývají Svenovi Gongové. Sparre přikázal, aby si jezdci připravili zbraně, a dal rozkaz k odjezdu. V lese bylo ticho a klidno, sníh dusil zvuk kopyt, ale Sparre neustále pozorně sledoval jezdce, který jel těsně vedle něho. Ten byl však, jak se zdálo, zcela klidný a ničeho si nevšímal.

„Kaprál Lundkvist!“ zvolal po chvíli plukovník. „Vezmete si šest mužů a pojedete napřed tímhle průsekem, to bude asi cesta na hrad. Mějte otevřené oči, a jakmile uvidíte něco podezřelého, okamžitě zahájíte palbu.“

Lesní cesta byla uzounká a po obou stranách se tyčilo husté houští vysokých kapradin, janovce a trnčí. Kolona se každou chvíli musela přeskupovat, protože dragounům bránily v cestě poražené stromy nebo pahrbky, mezi nimiž se cesta kroutila. Pomalu, ale jistě se přece jen blížili k cíli a v dálce už chvílemi probleskovaly červené zdi hradu.

V tom okamžiku porušily mrtvé ticho lesa dva výstřely z pistole, které zaštěkly bezprostředně po sobě ze směru, jímž před chvílí zmizela hlídka vedená kaprálem Lundkvistem. Vzápětí se kaprál přihnal bez dechu zpět.

„Pane plukovníku!“ vykřikl. „Na cestě je zátaras z poražených stromů. Za kmeny jsme viděli ležet několik mužů, volali jsme na ně, a když neodpověděli, vystřelili jsme.“

„Výborně, chlapče,“ řekl plukovník. „Splnil jsi svou povinnost. Přesně tohle jsem čekal.“

Podíval se na Svena a zeptal se:

„Znáte nějakou jinou cestu na hrad?“

„Jiná cesta tam nevede,“ odpověděl Sven.

„Dobrá,“ pokračoval Sparre. „Vojáci, jedeme dále. Taste a dávejte pozor na mé rozkazy.“ S těmito slovy vytáhl z pouzdra u sedla pistoli a obrátil se ke Svenovi. „Nezapomeňte, co jsem vám říkal. Teď se bude bojovat, takže budete mít příležitost prokázat, co jste zač. A pamatujte si, že pojedete vedle mě a nehnete se ani na krok.“

„Budu si to pamatovat, pane plukovníku,“ odpověděl Sven naprosto klidně a chladnokrevně.

Jezdci postupovali hlouběji do lesa a Sparre s radostí konstatoval, že se cesta rozšiřuje. Vtom spatřili hromadu poražených stromů. Svenovi lidé k nim natahali osekané větve, aby zátaras zesílili a aby přes něj nebylo možno projet. Sparre si však okamžitě všiml, že práci nestačili dodělat a že na několika místech bude možno ho překonat. Počkal, až se kolona. jezdců shromáždí, a pak vyjel i se svými vojáky před zátaras. Nastalo kratičké ticho, za zátarasem se zdvihla temná postava a vykřikla: „Do nich a nikoho nešanovat!“

Po těchto slovech zaburácela salva, vypálená z bezprostřední blízkosti, a první řada dragounů zakolísala. Plukovník vystřelil z pistole, otočil se, aby vytáhl z druhé strany sedla druhou pistoli, a vtom uslyšel hlasitý vzdech a viděl, jak se Sven s kouřící pistolí v ruce chytá za prsa, zaklání se v sedle a padá na zem. Zůstal ležet bez hnutí.

Sotva rejtaři vystřelili z pistolí, obrátili se směrem k nedokončené části zátarasu. Gongové je však očekávali chladnokrevně. Dlouhými, ostrými listy kos, které měli připoutané na násadách, mířili koním do hrudí, zatímco střelci, ukryti za stromy, pálili jednu ránu po druhé a mířili na jezdce. Zranění koně couvali, vzpínali se a jezdci je nemohli ovládnout.

V tomto zmatku si jedině plukovník Sparre zachoval chladnou hlavu. Uvědomil si, že se jeho vojáci chystají prchnout, zastavil je, zformoval skupinu svých nejlepších mužů a poslal je do protiútoku. Pak se obrátil k ostatním.

„Kaprál Lundkvist si vezme své družstvo a pokusí se obejít zátaras zprava, já půjdu s ostatními z druhé strany. Když to nepůjde jinak, musíte postupovat bez koní. Však jim ukážeme!“

Vojáci se rozdělili do dvou skupin a obrátili se do lesa. Na místě, kde rejtary zasáhla první salva, ležel mrtvý kůň a několik jezdců. Jeden z nich patrně nebyl smrtelně zraněn, protože jakmile plukovník zmizel, zvedl hlavu a opatrně se rozhlédl. Když se přesvědčil, že ho nikdo nevidí, odplížil se po kolenou k zátarasu, přelezl kmeny a zmizel. Vzápětí bylo slyšet radostné výkřiky, které patrně přivítaly jeho příchod. To Gongové zjistili, že se jim vrátil jejich náčelník, a hned se vrhli do tvrdého a neúprosného boje muže proti muži.

Švédové byli v nebezpečné pozici, protože Gongové nejen rychle a dobře stříleli, ale byli rozestaveni do půlkruhu a stromy jim poskytovaly dokonalé krytí. Plukovníkův plán rozptýlit nepřítelovy síly útokem ze dvou stran se rovněž nezdařil. Než se kaprálovi a jeho mužům podařilo sesednout z koní, přivítala je přesně mířená palba, takže nejen nemohli postupovat, ale museli se stáhnout. Při střelbě z bezprostřední blízkosti zasáhla každá rána. Bylo slyšet, jak náčelník své bojovníky nabádá, aby rychle nabíjeli, rejtaři ustupovali, někteří se kryli za mrtvolami svých koní a pokoušeli se o odpor. Když se konečně Gongové připravili k útoku a vyrazili z úkrytu za stromy, bylo vlastně po bitvě.

V tom okamžiku zjistil Sparre, že jeho kůň je zraněn, zvíře se mu chvělo pod sedlem a naříkalo bolestí a plukovník se sotva stačil uvolnit ze třmenů, než kůň padl k zemi. Když vstal, viděl Sparre kus před sebou Svena Paulsena, už bez přilbice, ale ještě v uniformě švédského kaprála.

„Pane plukovníku, vy jste ráčil sestoupit ze sedla?“ zvolal Sven. „Doufám, že budeme mít možnost seznámit se tedy blíže.“ S těmito slovy se Sven vrhl směrem ke Sparrovi, vtom se však mezi nimi objevila skupina prchajících dragounů a rozdělila je.

Mezi výkřiky raněných, výstřely a halasem bitvy pojednou lesem zazněl ryčný hlas polnice. Sven zkameněl a tváří mu mihlo bolestné zklamání. Vítězství bylo jeho, Švédové ustupovali na všech stranách a Gongové tíž sbírali zbraně, které po sobě rejtaři na bojišti nechali, když se ozval jásot vojáků vítajících rychle se blížící troubení.

„To jsou fersenovci!“ vykřikl kaprál a obrátil znovu koně proti nepříteli.

„Správně, chlapci,“ odpověděl Sparre a chytře dodal: „Chtějí se s námi dělit o čest, musíme se postarat, aby byla práce hotova, než dojedou.“

S těmito slovy zformoval Sparre své vojáky k novému útoku, ale Sven a jeho muži se již rozptýlili do malých skupinek a ztratili se v houští po obou stranách cesty.

IV

Sven bydlel v malém, chudičkém domku, myslivecké chalupě za vesnicí Roneklint, na samém okraji hustého lesa. K domku vedla uzounká cesta mezi dvěma vysokými pahorky, takže příchozímu zůstával Svenův příbytek ukryt až do poslední chvíle. Hustý les za domkem ho chránil před ostrými větry od moře, stačilo totiž projít lesem a pocestný stanul na mělkém, zalesněném břehu otevřeného zálivu.

Druhého dne navečer seděl v domku Ib a u ohniště, v němž čadil oheň živený rašelinovými borky, odléval olověné kulky. Pár kroků od něho stála Svenova žena Anna Marie v prostých venkovských šatech a chystala skromnou večeři pro malého světlovlasého klučinu, který netrpělivě přešlapoval vedle ní.

„Maminko, kdy už přijde táta?“ zeptal se klučina jasným hláskem.

„Tatínek,“ trpce se usmála žena, „přijde, až bude moci. Ty se teď pěkně najíš a půjdeš spát, a až se probudíš, tak už tady tatínek možná zase bude.“

Když chlapce uložila, obrátila se žena k Ibovi. „Copak se ti stalo, že jsi dneska večer tak smutný?“

„Ach bože, sestřičko, nechtěl jsem ti to hned říkat, ale musím se ti s tím svěřit – vždyť jde o nás oba.“

„Svěř se, hochu, já už jsem ve světě něco vydržela, vydržím i tohle.“

„Naše sestra Žofie – je po smrti.“

„Má to trápení za sebou.“

„Ale ty nevíš, jak umřela.“

„Však už byla dlouho nemocná.“

„Ba ne, má milá, tu nezabila nemoc. Byl jsem se dneska za ní podívat, protože vím, jakou měla radost pokaždé, když se nám zdařilo něco proti Švédům. Když jsem se opatrně připlížil k Orremandsgaardu, kde teď naposledy sloužila, viděl jsem, že dvůr už mají obsazený Švédi. Křičeli a řádili, vyhazovali okny nábytek a něco hledali. Šafář mi řekl, že je tam zavedli tři poddaní z panství a řekli jim, že tam má paní ukrytý poklad. Opatrně jsem zadními schody vyšel nahoru a otevřenými dveřmi jsem slyšel, jak vojáci vyslýchají bohatou majitelku dvora. Ona že prý nic nemá, ale ti tři, co tam vojáky přivedli, říkali, jen jí nevěřte, celý život nás trápí a ždímá, jistě tady má peníze někde schované. A že prý nejlépe to bude vědět Žofie, co jí slouží a je prý její pravá ruka. Paní svázali palce a dali jí mezi ně hořící doutnák, ale když jen křičela, že nic nemá, přivedli chudinku Žofii. Byla po nemoci celá bledá a vysláblá, tak ji posadili do křesla a uhodili na ni. Řekla jim, že nic neví, oni odpojili z tamburova bubnu šňůru, ovázali ji Žofince kolem hlavy, z paličky udělali páčidlo a začali přitahovat. Aničko, ta ti tak křičela a prosila o slitování a vzpínala k těm katanům ty svoje vyhublé ručičky – ale oni jen, kde prý jsou peníze, kde jsou peníze.“

Ib vstal a poodešel k oknu.

„A co dál? Co potom, lbe?“

„Potom? Potom už nekřičela,“ zašeptal Ib skoro neslyšně.

Vtom se zvenku ozvaly kroky a vzápětí někdo zaklepal na dveře – dvakrát rychle za sebou, pak jednou. Ib signál opakoval na okno, dveře se otevřely a vešli tři muži.

„Bůh s vámi,“ pozdravil jeden z nich hlubokým hlasem a sedl si na lavičku. „Je Sven doma?“

„Také ho čekáme, Ábeli,“ odpověděla Anna Marie, šla ke kotlíku, který visel nad ohništěm, a do tří dřevěných misek rozdělila skoro vše, co v kotlíku bylo.

„Vezměte zavděk trochou řídké polévky. Chléb máte na poličce nad sebou.“

Muži se posadili ke stolu. Ten, který je vedl, sáhl na polici, rozkrájel drobivý chudičký bochník, podal ostatním a usadil se k jídlu. Když dojedli, poděkovali a Anna Marie se jich zeptala, chtějí-li Svenovi něco vzkázat.

„Vzkázat, to je dobré, co!“ řekl Ábel, obrátil se na své kumpány a zasmál se. „Přišli jsme mu říct. že už nehodláme tancovat, jak si Sven vzpomene pískat. Proto jsme taky odešli ze stráže.“

„Proboha, vy jste opustili svá místa!“ zděšeně vykřikla Anna. „Pomoz vám pánbůh, až se to dozví Sven!“

„Jen ať si pěkně hledí svého. My mu nechceme udělat nic zlého, pánbůh chraň, ale když nedrží slovo, nebudeme ho držet ani my. Sliboval nám jídlo, šaty a nějaký ten groš – a zatím nemáme co jist. pokud jde o šaty, co neukořistíme Švédům, to nemáme – a o penězích darmo mluvit. Koleni dokola po polích a po lesích leží ve sněhu kamarádi tak, jak je Švédi zastřelili – a nám se může stát totéž.“

„To tedy může,“ přerušil jej Ib, „zvláště když jste zběhli z hlídky.“

„A za to všecko,“ pokračoval Ábel tvrdohlavě, „nám Sven nedává vůbec nic, ani ten vezdejší chléb. To není správně, a proto jsme mu přišli vypovědět službu, ať si pak pomůže sám – a slibovat může hory doly, komu chce.“

„Chcete-li Svena urážet,“ zrudla Anna Marie, „budete to muset dělat někde jinde, tady to trpět nebudu!“

„Ale jdi, Aničko, co tak zhurta…“

„Anička chce říct,“ přerušil ho mírným tichým hlasem Ib, „že kdyby na to nestačila sama. tak že bych vás odtud mohl vyhodit já, jsem nakonec její bratr.“ S těmito slovy se zvedl v celé své medvědí mohutnosti a blížil se k třem mužům.

„Přátelé, zachovejme mír a klid,“ pravil Ábel dobromyslně. „Však víte, že když se hrnec začne vařit, snadno přeteče. My jsme přišli za Svenem, tomu si chceme postěžovat, protože trpíme nouzi, zatímco on si žije v blahobytu a nadbytku.“

„To tedy jistě,“ poznamenala s trpkostí Anna Marie a ohlédla se po místnosti.

„Alespoň má co jíst. My hladovíme.“

„To se mýlíte. Vy si tu teď sedíte v teple a Sven zatím v mraze pracuje za nás za všechny. A až přijde domů, nebudu mu mít co dát, protože všechno, co jsem měla v domě, jste právě snědli vy.“

V

Zatímco jej v domku očekávala nepříjemná návštěva, vracel se právě Sven z junghovedského hradu, kde byl na výzvědách. Opatrně zlézal hradby, obklopující hrad kolem dokola, krutý mráz mu hrál do ruky, protože švédská stráž se ukryla před větrem ve výklenku a Sven se snadno dostal na dno zamrzlého vodního přikopu. Po okraji příkopu došel až k mostu, kde chtěl přejít záliv a na druhé straně se dostat nahoru a pryč. Sotva se podél pilířů mostu přeplížil na druhou stranu, zaslechl na mostě kroky a hlasy dvou mužů. Jeden šel podle zvuku v dřevákách, druhý zvonil válečnickými ostruhami.

„Tak tedy naše domluva platí, kolem půlnoci jsi tu zpátky.“

„A s dovolením, pane veliteli,“ ozval se druhý hlas šišlavě, „kde mám prosím čekat?“ Když Sven uslyšel podivný šišlavý tón, trhl sebou a zpozorněl.

„Před zámkem, na kraji lesa. Přijde spolehlivý muž, poznáš ho podle toho, že bude pozdravovat od kapitána Kernboka. Nezapomeň, že máš v rukou vlastní život!“

„Nene, pane veliteli. A vy prosím pěkně nezapomeňte, že máte v rukou peníze.“

Sven byl viditelně rozrušen rozhovorem, který právě vyslechl, rychle se však uklidnil, z brašny vytáhl olověnou kuličku, vstrčil ji do úst, vyšplhal se z příkopu, a když viděl, že muž v dřevácích už zmizel v hustém lese. vydal se šouravými kroky a shrbený za důstojníkem.

„Pane veliteli,“ volal šišlavým hlasem s kuličkou v ústech. „Ještě slovíčko. Já bych prosím, s dovolením, radši, kdyby to mohlo být v deset místo o půlnoci.“

„Dobrá, dobrá, tak tedy v deset. Jen když toho chlapa dostaneme, živého nebo mrtvého.“

„Já myslím, prosím, že bude spíš živý,“ dodal Sven s úsměvem, když se k němu důstojník obrátil zády.

O dvě hodiny později postávala na kraji lesa postava ukrývající se mezi stromy před ostrým měsíčním světlem. To Sven Paulsen čekal na svou schůzku s kapitánem Kernbokem od švédských rejtarů. Úderem desáté se otevřel vchod na hrad a z brány na most vystoupila temná postava. Když Sven poznal, že je to jiný důstojník než ten, s kterým mluvil, vystoupil ze stínu.

„Kdo tam?“ zvolal švédský důstojník tlumeně.

„Muž, jenž čeká na kapitána Kernboka,“ ozvala se tlumená odpověď.

„Správně.“

„Tak pan velitel nepřišel sám?“ řekl Sven s úsměvem a už nepředstíral, že šišlá.

„Pověřil mne, abych jej zastoupil,“ odpověděl důstojník. „Víš tedy jistě, kde toho vašeho Gonga najdeme.“

„Ano prosím, nikdo by vám to tu v kraji nepověděl přesněji. Ale kde máte své lidi?“

„Kolem Rekinde a Allerslevu, je jich tam asi ke dvěma stům, to by mělo stačit.“

„To by mělo, dvě stě proti jednomu, to opravdu stačí.“

„A k čertu, snad není sám?“

„Je, pane kapitáne. Stane před vámi sám, protože jeho přátelé ho opustili a zradili.“

„Ty snad nejsi jeden z jeho přátel? Nakonec, jak s ním zacházíte, to je vaše věc, pro nás je hlavní věc Svena Paulsena zneškodnit.“

„Já jsem jenom myslel, že nebudete potřebovat tolik vojska.“

„To jistě ne, v tom případě si ho vezmu na starost sám,“ odpověděl Kernbok. „Bezpočtukrát jsem stál sám proti přesile, ale sám bych nikdy s přesilou na jednoho nešel.“

„Jste statečný muž, pane kapitáne.“

„Říká se to o mně.“

Oba muži pokračovali v cestě lesem beze slova. Sven šel po kapitánově levici a jako ostříž pozorně sledoval každičký jeho pohyb. Kernbok bezstarostně kráčel, šavli po boku a pravou ruku zastrčenou v záhybech žluté uniformy. Po chvíli se ohlédl a zeptal se:

„Kde toho Paulsena najdeme?“

„Tady v lese, to je pro psance nejlepší skrýš.“

Po chvíli vyšli na prostornou paseku. Ostrý měsíční svit vrhal na bělostný sníh dlouhé stíny stromů. Když došli doprostřed mýtiny, kde bylo světlo skoro jako ve dne, obrátil se Sven tváří, k měsíci, zastavil se a pravil klidně a chladně:

„Jsme na místě.“

„Na místě?“ opáčil Kernbok s údivem. „A Sven Paulsen?“

„Stojí před vámi.“

S těmito slovy shodil Sven pláštěnku a zamířil na kapitána dvěma pistolemi. Kernbok učinil rychlý pohyb rukou směrem k opasku, pak však viděl, že je pozdě, a spustil ruce.

„Zdá se, Paulsene, že štěstí přálo tentokrát vám,“ řekl po chvíli s úsměvem a zlehka. „Buď, anebo. Buď vás zastřelím, čímž mnoho nezískám, nebo zastřelíte vy mě, čímž získám ještě méně.“ A s těmito slovy podal Svenovi své dvě pistole s hlavněmi obrácenými k sobě. Sven je vzal a zastrčil si je za pás.

„Šavli si nechte, kapitáne, musel bych toho nést příliš mnoho,“ usmál se Sven. „Pistole dosáhne dál než šavle – a všechny zbraně se berou jen zbabělým.“ S těmito slovy ukázal Sven pistolí do lesa v jinou stranu, kapitán se usmál a oba vykročili směrem do hustého lesa.

Společnost ve Svenově domku se zatím rozhojnila. Nejdříve přišel zakrslý, vyhublý mužík. Promodralé rty, vpadlé tváře a řídké zuby mu vkreslily do tváře obraz bídy a strádání. Byl to také jeden z Gongů a měl tu zvláštnost, že mluvil podivným, šišlavým hlasem, nápadně podobným tomu hlasu, který slyšel Sven, když se skrýval pod jungshovedským mostem. Druhý příchozí měl zraněnou ruku, usadil se vedle Anny Marie, která mu ji zručnými prsty ošetřovala.

„Nevíte, kde by Sven mohl být?“ ptal se šišlavý mužik.

„To nevíme,“ odpověděla Anna Marie, „ale když mu něco chceš, můžeš to říci tady Ibovi.“

„Ba ne, to, co mu chci, nemůžu říci nikomu než Svenovi.“

„Náš milý Tam si asi taky chce Svenovi postěžovat, co?“ řekl výsměšně Ib.

„Kvůli tomu jsem vlastně ani nepřišel,“ odpověděl Tam s očima upřenýma na zem, „ale když už to říkáš, tak opravdu nejsem pod Svenovým vedením zrovna spokojen.“

„My také ne, to není nikdo,“ začali křičet ostatní a vyskočili od stolu.

„A pročpak ne?“ zeptal se klidný hlas v otevřených dveřích. Všichni obrátili zrak ke dveřím a spatřili Svena, jak se švédským důstojníkem vchází do dveří. Překvapeně couvli, neboť si ve chvíli, kdy vzrušeně křičeli, že souhlasí s Tamem, nevšimli, že Sven otevřel dveře. Nikdo z hostů však nebyl tak rozrušen jako Tam, chvěl se po celém těle a vystrašenýma očima těkal od kapitána ke Svenovi a zpátky. V nastalém tichu přistoupil Sven k němu a pomalu a pronikavě se na něj podíval.

„Tame, dobře se podívej, tohle je kapitán Kernbok, kterému jsi chtěl prodat mne a své kamarády. Teď odejdi z mého domu, tentokrát tě propouštím, ale bůh tě chraň, abys mi ještě jednou padl do rukou.“

Tam se díval do země, promodralé rty se pohybovaly, jako by chtěly něco říci, ale hlas ho neposlouchal. Vydal chraplavý zvuk a rychle vyběhl z domu.

„A teď vy ostatní,“ obrátil se Sven k Ábelovi a jeho druhům. „Proč jste opustili svá místa a co pohledáváte tady?“

Svenův příchod a jistota, s jakou jednal s Tamem. na všechny sice zapůsobily, Ábel k němu však přesto vykročil a odpověděl poněkud méně jistě než předtím:

„Přišli jsme ti říci, Svene. co si myslíme. Nejsme s tebou spokojeni, protože pod tebou trpíme nouzi a protože neplníš svoje sliby.“

„Co jsem slíbil!“ zahřměl Sven. „Jídlo, šaty, zbraň a čestnou smrt v boji za vlast. A toho se vám dostane.“

Než Sven domluvil, rozletěly se dveře a neznámý muž spěšně vychrlil:

„Svene, pozor, nepřítel se sem blíží ve dvou kolonách od Egebjergu a Ambaeku.“

Sven se obrátil ke Kernbokovi.

Kapitán se usmíval.

„To nic, Jesi, však nás nedostanou, směrem na lesy kolem Bonsvigu máme ještě otevřené cesty.“

Muž odběhl a Sven pokračoval:

„Já vám rozumím, Ábeli, jen nevím, proč se tajíte s opravdovým důvodem. Říkáš, že chcete nového náčelníka, dobrá, ukaž mi někoho, kdo vás povede lépe, dokáže vymyslit lepší plány a bude smělejší v boji proti nepřijeli.“

„To víš dobře, že takového neznáme,“ řekl tiše Ábel.

„Tak vidíš,“ řekl náčelník, přistoupil k Ábelovi blíž a díval se mu do očí. „Já ti tedy povím, co bys chtěl, ty i všichni ostatní, kteří mají tak nízké myšlenky jako ty. Chtěli byste náčelníka, který by nevyžadoval kázeň a který by vás nechal loupit a okrádat děti této země, který by vám dovolil blaženě si žít, když slušní a čestní lidé trpí, naříkají a pláčou.“

Vtom se ozvalo smluvené znamení a otevřely se dveře. „Jsme obklíčeni,“ sděloval udýchaně další strážný. „Ze všech stran se to hemží Švédy, viděl jsem je, jak se blíží i od bonsvigské strany.“

Tato zpráva vzbudila neklid, všichni se zadívali na Svena, ten se obrátil ke Kernbokovi. Švédský kapitán se opíral u komína o šavli, zlehka se usmíval a snažil se vypadat, jako že vůbec nesleduje, co se kolem něho děje. Ábel přistoupil ke Svenovi, podal mu ruku a řekl naléhavým hlasem:

„Zlobíš se na mne, Svene? Všechno jsem to způsobil já, ostatní za to nemohou.“

„Ale milí přátelé,“ pokračoval Sven klidně a chladnokrevně, jako by nebyl v nebezpečí života, „vy, muži z Gongu, kteří jste zvyklí strádat, hovoříte o nouzi? Dnes jsem viděl smidstrupského faráře, jak chodí od domu k domu a žebrá o kus božího daru. Nepřítel ho vyhnal z domova. Ten byl zvyklý na lepši časy. A vy chcete jiného náčelníka? Slyšeli jste, co se děje, tak proč váháte? Vymyslete rychle, jak se z toho dostat, no tak, Ábeli, za chvíli zabuší nepřítel na dveře, řekni nám, co máme dělat, my tě všichni poslechneme, vzdávám se svého místa a dokáži vám, že se dovedu podřídit rozkazům toho, kdo si bude vědět rady.“

„Kdo chce jiného náčelníka?“ hrozivě zahučel muž s ovázanou rukou.

„Já jsem to říkal,“ odpověděl Ábel a znovu natáhl ke Svenovi ruku. „Teď toho lituji, odpust mi to, nikdo jiný nás vést nemůže.“

Ib po celou tu dobu seděl v koutě, jako by se nechumelilo, teď však vstal a přistoupil k Svenovi. „Tak, ale teď už je toho povídání dost. Řekni nám, co máme dělat, je nejvyšší čas.“

„Aničko, obleč dítě,“ řekl Sven a obrátil se na Kernboka. „Vy jste, pane kapitáne, věděl, co se dnes v noci chystá, proto jste se mi také tak ochotně vzdal. Jste statečný muž, já také – a já teď na vás chci, abyste zachránil mé lidi. A vy to uděláte.“

Kapitán se zatvářil posměšně, ale Sven nerušeně pokračoval.

„Zachráníte mé lidi a jste svobodný muž – když ne, jste mrtev ve chvíli, kdy sem vstoupí první Švéd.“

„Jak je mám zachránit?“ zeptal se Kernbok, na něhož zřejmě zapůsobila Svenova nesmlouvavá rozhodnost.

„Nebude to tak obtížné. Půjdete s nimi směrem, který vám ukáže můj člověk, a potkáte-li vaše vojáky, řeknete, že vám venkované slíbili ukázat, kde se skrývám, a že vás tam právě vedou. Půjde s vámi člověk, který má mou naprostou důvěru.“

„To jsem já,“ prohodil Ib, podíval se na kapitána a poplácal se po opasku, za kterým měl zastrčené dvě pistole.

„Připravte se všichni,“ uzavřel Sven. „A vy, pane kapitáne, budete tak laskav a ovážete si ostruhy, aby vám nezvonily, ano?“

„Ty s námi nejdeš, Svene.?“ zeptala se Anna Marie s úzkostí v hlase.

„Ne, já půjdu jinudy a setkáme se později.“ Přistoupil k ní a tiše dodal. „Víš, že jsme na vyvýšených místech v lese nasbírali hromady chrastí. Kdybychom se někdy dostali do nesnází a kdybys dostala třeba sebenejasnější vzkaz o chrastí ode mne nebo od Iba, musíš ho co nejdřív a co nejvíc zapálit. Je to signál pro mé lidi – a mohl by na tom záviset můj život.“

„Podej mi ruku na to, že se na mne nezlobíš,“ řekl Ábel, když vycházeli ze dveří. „Můžeš vzít jed, že všechno zase napravím. Hned zítra uříznu Tamovi uši – anebo radši hlavu – za to, že tě chtěl zradit.“

„A budeš pak živit jeho ženu a jeho tři děti?“ usmál se Sven.

„To ať mne raději vezme čert!“

„Tak nech Tama na pokoji. Kdybych si býval nevzpomněl na jeho ženu a děti, tak z mého domu neodešel živý.“

Po chvíli se všichni pomalu začali vytrácet zadními dvířky Svenova domu do tmy a s Kernbokem v čele šli tichounkým zástupem z kopce směrem k moři. Kernbokovi v patách kráčel Ib s nataženou pistoli v ruce. Annu Marii, která nesla spícího chlapečka v náručí, vzali doprostřed mezi sebe. Celý průvod šel v naprosté tichosti a každý se opatrně rozhlížel do všech stran.

VI

Měsíc zašel a noc byla temná, začínala houstnout mlha a uprchlíci lehčeji vydechli. Cesta se vinula hlubokým lesem, před nimi v dáli bylo zamrzlé moře. Chvílemi bylo slyšet kopyta koní, Gongové však pokračovali v cestě.

„Zdá se, že Švédům tentokrát unikneme,“ prohodil Ib.

„Možná,“ odpověděl zkrátka Kernbok.

„Tady do močálů u zálivu si těžko troufnou, i když jinak jste zaplavili celou zemi a všude šíříte strach a zlobu.“

„To je osud vojáka v čase vojny,“ odpověděl Kernbok.

„Není. Osud válečníka je bít se v čestném boji, dokud mu stačí sily, ale ne páchat násilí proti bezbranným ženám a dětem.“

„A copak Švédi udělali vašim ženám a dětem?“

„O tom vám povím příběh,“ řekl Ib a uchopil švédského kapitána za rukáv. „Na Orremandsgaardu umučili vojáci ubohou nemocnou služebnou, protože nenašli poklad, který tam snad ani nebyl. Svírali jí hlavu provazem od bubnu, až vypustila duši. A neříkejte mi, že to není pravda, protože jsem to viděl na vlastní oči.“

„Já také,“ řekl stroze Kernbok.

„Ta ubohá dívka byla moje sestra,“ pokračoval Ib, „a ti, co jí to udělali, měli takovou uniformu jako vy, žlutou s modrým pláštěm!“

„A co dále?“

„To jsem si chtěl ještě chvíli nechat pro sebe, než nás provedete do bezpečí švédskými liniemi. Ale když se ptáte, řeknu vám to. Když všichni tihle nelidé odešli, zůstal na dvoře jeden člověk. Pomodlil se za zemřelou a zapřísahal se, že dostane-li někdy do rukou švédského vojáka v žlutomodré uniformě, nevyvázne ten voják životem. Rozumíte, ten člověk se zapřísahal, že na tom závisí jeho věčná blaženost.“

„Rozumím, mluvíš dostatečně jasně,“ odpověděl Kernbok.

„To je všechno,“ pokračoval Ib hlasem, který se mu třásl vzteky. „A teď, až budeme v bezpečí a naši lidé poodejdou, vrazím vám tuhle pistoli do ucha a vypálím. Pak vás pohřbím ve sněhu a útěchou mi bude, že jsem dodržel slovo jako poctivý chlap.“

„Milý příteli, za čestného chlapa já považuji jen takového člověka, který je spravedlivý k příteli i nepříteli. A to jsi ty nebyl, když jsi mi to vyprávěl.“

„Jak to?“

„Něco jsi vynechal.“

„Nevzpomínám si.“

„Když ti vojáci přivlekli nemocnou služebnou a chtěli ji vyslýchat, snažil se jim v tom jeden z nich zabránit a vyčítal jim, že to, co páchají, je zbabělost a krutost, jaká může jen poskvrnit čest švédského vojáka.“

„Ano, to je pravda,“ přiznal Ib rozrušen.

„Tento muž si stoupl před nemocnou dívku, tasil kord a prohlásil, že probodne toho, kdo se odváží na ni sáhnout. Ostatní ho však obešli, hodili mu přes hlavu plášť, přemohli jej a mocí vyvedli z místnosti.“

„Tak to bylo,“ zašeptal Ib. „A ten muž…“

„Jsem byl já.“

„Vy?“

„Ty jsi nepoznal můj hlas?“ zeptal se Kernbok.

Ib se pokoušel odpovědět, ale dokázal pouze zavrtět hlavou.

„A příště, až budeš tak tvrdě odsuzovat mé krajany, tak věz, že mezi těmi, kdo se dopustili toho barbarského činu, nebyl jediný švédský voják. Celý pluk sestává z německých žoldnéřů, je to sebranka, která má místo cti měšec a která jde za vojskem z týchž důvodů jako havrani – protože nechce nic než kořistit;“

„Ano, ano, už vás poznávám po hlase, děkuji vám, pane kapitáne, že jste se bral za mou Žofinku. Užila si u té lakotné pani jen bídy, a pak musela takhle skončit.“ Ib uchopil kapitána za ruku a pevně mu ji stiskl.

V tu chvíli k němu přiběhl Ábel a zašeptal mu: „Myslím, že se za námi někdo blíží.“

Ib poklekl a přiložil ucho k zemi. Bylo slyšet tlumený dusot kopyt.

„Někdo patrně našel stopu a teď jede tryskem za námi.“

„Co budete dělat?“ zeptal se Kernbok.

„To budu muset rozhodnout já,“ řekl Ib s úsměvem. „Vy, pane kapitáne, jste volný a můžete jít. Ještě jednou vám děkuji – a vzpomeňte si na mou Žofinku. Pánbůh s vámi.“ Pak cosi zašeptal svým lidem a ve chvilce zmizel hlouček překvapenému Kernbokovi z očí mezi dvěma pahrbky po pěšince vedoucí na mořský břeh. Kapitán se obrátil a vracel se směrem na Jungshoved.

Když Ib přivedl své lidi na mořský břeh, zastavil se a obrátil se k ostatním.

„Jsme v úzkých, ale myslím, že se nám podaří Švédům uniknout, budete-li se řídit přesně podle toho, co vám řeknu. Přímo před námi, v zátoce před přístavem v Praesto, leží malinký ostrůvek, říkají mu Návnada. Na ten se odtud dá po celý rok přejít skoro suchou nohou, ale je to cestička uzounká a všude jinde je veliká hloubka. Půjdete za mnou jeden po druhém a nesmíte odbočit ze stopy. Moře vypadá zamrzlé, ale je tu silný proud a led je tenký. Musíte mít pořád před očima to světýlko na druhé straně zálivu, to je hospoda v Tappernoje na královské silnici do Kodaně. Aničko, dej mi chlapce – a s pomocí boží kupředu.“

Ib vzal dítě do náručí a vykročil na led jako první. V krátkém rozestupu následovali ostatní za ním a po chvíli byli všichni v bezpečí na ostrůvku obehnaném kolem dokola velikými kameny, mezi nimiž vyrážela uschlá ostřice a ubohá košťátka vřesu. Kolem dokola rostlo několik ošlehaných hlohových keřů, jinak byl ostrůvek pustý. Moře bylo potažené ledem, kam oko dohlédlo po celém zálivu před praestoským přístavem, chvílemi však byl slyšet dutý hukot vln pod ledovým příkrovem. Nejeden z Gongů se otřásl hrůzou, když si teď v bezpečí uvědomil, co se jim při přechodu mohlo stát. kdyby je býval Ib zavedl o pár kroků stranou.

„Chvála pánubohu, jsme v bezpečí,“ usmál se Ib. „Nejen že sem Švédi za námi nemohou, ale hlavně jsme také mimo dostřel jejich ručnic, z toho jsem měl hlavně obavy. Roztáhněme se teď trochu podél břehu a nemusíte se bát dělat sem tam trochu rámus, jen ať nás slyší, třeba se nám podaří vylákat je na led.“

„Tamhle jsou!“ vykřikl jeden muž v hloučku a ukázal k pahorkům pod Roneklintem „Tak jsem je opravdu slyšel, jak jim ržáli koně, když jsme sem přecházeli.“ S těmito slovy vytáhl z opasku pistoli, natáhl kohoutek a vystřelil do vzduchu. Prásknutí výstřelu se jim vrátilo mrazivou ozvěnou – a jako by to byl pro ně smluvený signál, dali se jezdci na pobřeží v tu chvíli do pohybu. Na břehu se na okamžik zastavili, pak však pobídli koně a pomalu vykročili na led. Ib seděl předkloněn na kamenu, nohy měl na ledu a upřeně pozoroval nejasné obrysy koní a jezdců ve tmě.

„lbe, co si počneme, když sem přece jen dojdou?“ zašeptala mu úzkostně jeho sestra.

„Neboj se, Aničko, sem nedojdou,“ ujistil ji klidným, jistým hlasem se stopou smutku. „Mezi nimi a mezi námi je hranice, jakou nikdo z nich nedokáže překročit.“

„Ale podívej se, jak jsou rozestoupeni do šířky. A jsou čím dál tím blíž, už je slyšet, jak spolu mluví.“

„To je pravda – ale poslouchej, teď jim do toho začíná mluvit led, slyšíš? Chudáci – teď už se nedostanou ani zpátky. Kdyby zůstali doma, tak se jim to nestalo.“

V tu chvíli se po zamrzlé hladině ozvalo jakoby táhlé, duté vzdechnutí. Jezdci se zastavili, zdálo se, že se rozmýšlejí, několik jich obrátilo koně zpět ke břehu, bylo však pozdě. Led zaburácel, ozvaly se pronikavé výkřiky. Koně se začali vzpínat a řičet, led se rozhoupal, prohnul a pomalu mizel pod vodou. Jezdci zoufale volali o pomoc, záhy však zmizeli pod hladinou ledové vody, která se nad nimi tiše a nevyzpytatelně uzavřela. Ib s hloučkem přátel stál bez hnutí a díval se na černou hladinu s bílými hřebínky vlnek.

VII

Než začalo svítat, vrátili se všichni opět s Ibem v čele na pevninu a tiše se rozptýlili do všech stran. Ib odvedl Annu Marii s dítětem domů, nanosil jí dříví a vodu a pak se s ní rozžehnal a ztratil se v mlze mezi stromy. Dlouho šel sotva viditelnými stezičkami, zatáčel napravo, nalevo, obracel se a zase směřoval původním směrem, až došel k jezírku uprostřed starého listnatého lesa. Na malém pahrbku nad jezírkem byla mohyla nějakého starodávného severského bojovníka, obklopená podle starého zvyku ze všech stran velkými kameny. Ib přistoupil k jednomu z kamenů a odvalil ho. Objevil se otvor, jímž se Ibová mohutná postava sotva stačila protáhnout. Ib do otvoru vklouzl, sestoupil na dno mohyly, přitáhl kámen zpět, sklonil hlavu a s úsměvem pozdravil Svena, který se právě probíral po zaslouženém a vytouženém spánku.

„Tak odkud přicházíš?“ zeptal se Sven.

„Z pohřbu.“

„Z pohřbu?“ opakoval po něm Sven udiveně a nechápavě.

„Švédští jízdní chtěli vyzkoušet, kdo sahá výš, oni, nebo voda v praestoském zálivu. Voda byla vyšší – a my jsme stáli na Návnadě a dívali jsme se na to.“

„A Anna Marie a ostatní?“

„Jsou v bezpečí.“

„Výborně,“ řekl Sven s úsměvem a pokynul Ibovi, aby si sedl vedle něho na hromádku slámy, která v jejich nouzovém úkrytu představovala lože.

„lbe, teď nás čeká po čertech těžká záležitost, něco takového nám ještě nikdy nikdo nesvěřil.“

„Máš z toho obavy?“ zeptal se Ib.

„Doufám, že jsi v mém hlase nic takového neslyšel. Chtěl jsem jen říct, že úkol, o němž ti teď povím, bude od nás chtít vychytralost i odvahu – a že bychom ho těžko dokázali splnit, kdybychom neměli podporu našich kamarádů a dobrých lidí tady v kraji.“ Ib se spokojeně usmál, pokývl hlavou a zatvářil se soustředěně. „Víš, že jsem teď byl několik dni pryč, asi ses ptal sám sebe, kde se toulám, když se blíží nepřítel. Tak tedy, byl jsem v Kodani, povolali mě do královského sídelního města. Divil jsem se, co by mi kdo mohl chtít, prostému myslivci ve službách Jeho Veličenstva, protože když jsem dostal zprávu, že se mám dostavit do jednoho měšťanského domu, netušil jsem, kdo mne tam volá. Přes švédské linie jsem prošel snadno a v Kodani jsem se hned vydal na udanou adresu. Služebnictvo vědělo, že přijdu, hned mě vpustilo dovnitř, pohostilo mě a pak mi řeklo, abych počkal. Dům to byl bohatě zařízený, říkal jsem si, že tam bydlí jistě někdo mocný, ale nevěděl jsem kdo. Zanedlouho se objevil muž kolem šedesátky, ale statný, veliký, s obrovitým břichem, dlouhým plnovousem a hlasem jak ten nejhlubší zvon. Zpočátku ale mluvil velmi potichu. Ani ti to nebudu, lbe, všechno líčit, aby ses nemusel zbytečně zlobit. Zkoušeli mě. Ten člověk se vydával za tajemníka hraběte Ulfeldta, toho, co přeběhl ke Švédům a co prý má za švédskou stranu vést mírová jednání. dojde-li k nim. Divně se nám to provdala Leonora Christina, všichni ji měli rádi, ze všech děti Christiana IV. nejraději, teď je to žena toho zrádce Ulfeldta… Ale to sem tedy nepatří,“ pokračoval Sven po chvilce zamyšlení. „Nabízel mi peníze a to mě trochu rozzlobilo, takže jsem byl na nejlepší cestě sáhnout po pistoli, ale nedošlo to tak daleko. Řekl jsem mu, že ho lituji, že si vlastně ani nezaslouží poctivou kulku, a že kdybych byl zrádce a byl ochoten brát cizí peníze. Tak jsem nemusel čekat na něj a mohl přijmout nabídku švédského generála Gustava Steenboka, ten už za mnou poslal vyjednavače loni na podzim. Tak jsme si tam chvíli vykládali, až se objevilo, že mne jen zkouší, že je to purkmistr královského hlavního města Hans Nansen a že si mne pozval, protože mi chce svěřit těžký a důležitý úkol. Nebudu tě napínat a vysvětlím ti, co nás tedy čeká, A pak ti ještě vysvětlím, čemu vděčíme za tu čest. že se panstvo obrátilo zrovna na nás.“ Sven vstal, protáhl se a napil se vody z hliněného džbánku vedle hromady slámy. „V téhle nešťastné válce se všechno odkládalo, až už bylo vždycky pozdě. Jeho Veličenstvo a královská rada rozhodli – už dosti pozdě –, aby se před postupujícími Švédy uchránily městské a církevní peníze, a to tak, že se shromáždí a pošlou do Kodaně. Příkaz cestoval pomalu, a tak se stalo, že když Švédové obsadili Fyn, pobrali ve všech městech, co mohli, městské pokladnice jim padaly do klína jedna po druhé. Z Kodaně tedy poslali rychlé posly k veliteli nad ostrovy Lolland a Falster s příkazem, že má zachránit, co bude moci. Generál von Pappenheim je prozíravý muž a měl už všechny církevní peníze i městské pokladnice s čerstvě vybranými daněmi shromážděné a ukryté. Ozbrojeným poslům z Kodaně se ještě podařilo přepravit peníze do Vordingborgu, ale dál už si s nimi netroufali. lbe, ve Vordingborgu je teď padesát tisíc říšských tolarů. A my je s boží pomocí dovezeme do Kodaně.“ Když uslyšel, jaký poklad jim má být svěřen, vytřeštil Ib oči a několikrát naprázdno polkl. „Jen se neboj, hochu, my z toho nezbohatneme. Zdržel jsem se v Kodani do druhého dne a ledacos jsem zaslechl. Vykládá se, že pánové v říšské radě nejsou zrovna v nejlepší shodě, města zle brojí proti šlechtě, však víš, že už před léty se města obracela ještě na nebožtíka krále Christiana se stížnostmi na šlechtu – a to je ve válce je to ještě horší.

Tak jsem také slyšel, že měšťané mají u dvora silný vliv, purkmistr Nansen prý u Jeho Veličenstva má veliké slovo, i když ne tak veliké jako ten Němčík Cabel. Vůbec prý má teď král hodně německých rádců, to víš i královnu si z Němec přivezl, když tam zamlada býval. Jsem rád, že jsem z Kodaně zase pryč, tam ti koluje pověstí, nejistota samá, pomluvy – to tady alespoň víme, na čem jsme, bojujeme proti nepříteli.“

„A pomluvy snad i o dvoru?“ zeptal se Ib s poněkud prostoduchým údivem.

„I to víš, že o dvoru,“ přikývl Sven. „Slyšel jsem v krčmě jakési důstojníky si vyprávět, že prý dvoru docházejí peníze a že purkmistr Nansen prý se Jeho Veličenstvu zaručil, že peníze budou. Byli to takoví vojáčtí tlučhubové a vino jim rozvázalo jazyk. A že prý to má jako od Nansena být trumf proti šlechticům, na které je král prý stejně rozzloben, protože někteří zradili, někteří utekli a ti, co zůstali, se nebránili všichni tak, jak by snad mohli. A to prý je jim všechno jedno, jen když zase bude u dvora za co žít a když prý bude veselo. Jako prý ve čtyřiapadesátém, když byl v Kodani mor a královna Žofie Amálie odjela s dvorem na flensborský zámek a tam si pak všichni žili v radovánkách, bezpečni před nákazou.“

„A to budeme my nasazovat životy…,“ začal nesměle Ib, ale Sven jej přerušil.

„To všechno pusť z hlavy, milý příteli. Jsou to plané pomluvy – a i kdyby nebyly: máme odpovědný úkol, vlast je v nebezpečí, každý pro ni dělá to, co umí a to, co mu svědomí velí. Nám svědomí velí, abychom splnili úkol, který jsme na sebe dobrovolně vzali. A buďme hrdí, že nám ten úkol byl svěřen.“

„Ale padesát tisíc, Svene, to je síla peněz,“ namítl nesměle Ib.

„Máš pravdu, ale ujistili mne, že nebude těžké je převézt, protože jen malá část z nich je ve zlatě a stříbře, většinou jsou to dlužní úpisy, směnky a papíry. A my je převezeme z jednoho cípu Sjaellandu na druhý.“

Ib přikývl, usmál se a spiklenecky na Svena mrkl.

„Znáš faráře ve Vordingborgu?“ pokračoval Sven.

„Pastora Nielsena, co má na zahradě ty úly?“ zeptal se Ib.

„Právě. Tak pro toho mám od purkmistra list. Ctihodný pan Nansen mne ujišťoval, že nám pastor Nielsen pomůže, je to prý čestný vlastenec. Řekl jsem mu, že chudák starý pastor by nám mohl pomoci leda tím, že by přivolával anděly na pomoc – my se budeme muset ohánět sami a budeme potřebovat anděly, kteří dokáží pomoci s prací. Chtěl jsem jen vědět, kde je poklad ukryt. Peníze jsou na zahradě vordingborské fary, v jednom z úlů pastora Christiana Nielsena. Fara ve Vordingborgu je tedy nyní náš první cíl.“

Oba muži vstali, odhodlaně se na sebe podívali a začali se chystat na cestu.

VIII

Před vordingborským kostelem byla na druhý den odpoledne veliká tlačenice. Ke kostelu se sbíhali lidé ze všech stran, bylo vidět místy i skupinky švédských vojáků z posádky, kterou v důležitém městě zanechal král Gustav Karel, když táhl dál na Kodaň. U vrat kostela byla tlačenice největší, biřici se marně snažili udržet vchod volný. Před kostelem postával rovněž hlouček švédských válečníků, přišli okukovat městské krásky, které před vstupem do kostela snímaly závoje z růžových tvářiček.

Jednou z úzkých uliček se blížil ke kostelu vyzáblý dlouhý muž s kápí duchovního a s okružim kolem krku. Byl neobyčejně vyhublý, měl světlé, téměř bezbarvé vlasy, nezdravě bledou pleť a podivně vyhaslé, vodnaté oči. Vedle něj cupitalo půvabné děvče s modlitební knihou ve vyšívaném šátečku. To přicházel do kostela pan kaplan Oluf Tange, a mladé děvče vedle něho byla jeho snoubenka Markéta, dcera pastora Nielsena, u něhož Tange kaplanoval. Když vešli do kostela, zavedl kaplan děvče do první řady a sám si šel sednout do jednoho z křesel u oltáře, mezi dvanáct žáků místní latinské školy, kteří zpívali v kůru. Když zrovna nezapisoval ty, kdo se na další den hlásili ke svatému přijímání, hryzal si bezmyšlenkovitě nehty a hleděl do prázdna.

Den před přijímáním chodili věřící ke zpovědi, to by však sotva způsobilo takový sběh davu. Však také většina přítomných nepozorovala starého bělovlasého pastora, ale ženskou postavu, která s bosýma nohama klečela na stupni vedoucím k oltáři.

„To je Ploštice,“ šeptali si lidé a ukazovali na ni.

„Kdopak je to ta Ploštice?“ zeptal se jeden ze dvou mužů, kteří se s ostatním davem vtlačili do kostela.

„Vy ji neznáte? Což vy nejste zdejší? To je přece ta čarodějnice, co tu po městě a po kraji obchází a očarovává dobytek i lidi. Dnes se poprvé veřejně vyznává a v neděli prý bude muset stát bosa před kostelem ve sněhu. Br, pánbůh nás před ní chraň,“ otřásl se obtloustlý měštěnín a pokřižoval se.

Vtom je přerušilo klinkání zvonečku a přiblížil se k nim kostelník, jenž s důstojnou tváří procházel mezi řadami a dlouhou bílou tyčí strkal do věřících, kteří usnuli v lavicích.

Druhý z obou mužů zavrtěl hlavou a poznamenal: „Divím se, že z toho vyšla s tak mírným trestem. Což nemáme zákon o upalování čarodějnic? Jakpak že ji městská rada nechala vyváznout tak lehce?“

„Milý pane, též jsme si mysleli, že nám městská rada udělá to potěšení, ale babice je zchytralá a nic jí nedokázali, takže to skončilo veřejnou zpovědí. Ale teď už bude konec, hleďte, pan kaplan ukazuje varhaníkovi, že zpověď končí.“

„Ještě ne,“ prohlásil jeden ze dvou mužů. „Ještě se chci zpovídat já.“

S těmito slovy přistoupil ke skupině švédských důstojníků, požádal je, aby mu uvolnili cestu, a vykročil ke zpovědnici. Kaplan Tange mu zastoupil cestu a hlasitým šeptem pravil: „Přejete-li si jiti ke svatému přijímání, musíte nejdříve se mnou, abych si mohl zapsat vaše jméno a stav.“

„To nebude podle mého potřebí, pane kaplane,“ odpověděl muž hlubokým a klidným hlasem a zlehka se pousmál.

„Nechystáte se tedy ke stolu Páně?“

„Chystám se zpovídat.“ odpověděl muž. „O ostatním se můžeme domluviv později.“

Tato slova padla v bezprostředním sousedství klečící ženy. V tu chvíli pozvedla žena hlavu, dosud ukrytou v dlaních, takže bylo vidět vyhublý obličej s vpadlými, žlutými tvářemi a s vějíři vrásek kolem očí a úst. z nichž vyčnívalo několik zčernalých pahýlů po zubech. Cizí muž pohlédl stranou, aby si ženu prohlédl. Jakmile spatřil její zuřivý a mstivý výraz a lstivé oči, trhl sebou, hned se však ovládl a klidně pokročil ke zpovědnici a poklekl. Kaplan stál s otevřenými ústy a překvapeně za ním zíral.

Muž úklonem hlavy pozdravil faráře, pak pozvedl obličej a šeptem pravil:

„Důstojný pane, seďte prosím dál docela klidně a nedejte na sobě ničím znát. že vás má slova překvapují. Přicházím za vámi ve vážné a důležité věci, a pro nás oba je nutné, aby žádné lidské ucho kromě vašeho nezaslechlo, o čem hovoříme. Proto jsem si vybral toto posvátné místo jako nejbezpečnější, jež znám.“

Starý pastor se na muže před sebou díval s výrazem krajního překvapení a pobouřeni. Chvíli mu trvalo, než odpověděl. „V domě božím nemohu obstarávat světské záležitosti, ať se vám jedná o cokoli.“ S těmito slovy se opřel žilnatýma rukama o dvířka zpovědnice a chystal se vstát na znamení, že již nemá cizinci co říci. Ten se na něj však zadíval pronikavým pohledem a pokračoval:

„Zůstaňte prosím sedět, pane pastore. Naléhavě vás o to žádám. Není lepšího místa, kde bych vám mohl sdělit tajné poselství. Za vámi silná zeď, kolem nás nikdo, kdo by nás poslouchal, a nad námi bůh, jemuž troufám oba posloužíme, budeme-li pracovat pro věc, jež je všem lidem nejposvátnější a nejdražší, pro věc vlasti.“

„Kdo… kdo jste?“ vypravil ze sebe stařec.

„Posílá mne za vámi purkmistr Nansen z královského hlavního města Kodaně a jmenuji se Sven. Paulsen. Vy mne možná znáte spíše jako Svena Gonga.“

„Sven Gonge!“ zašeptal farář a napřímil se. „A přicházíte…“

Sven se usmál. „Přicházím, abych si prohlédl vaše včelstva. Mám s sebou pověření, které jsem před chviličkou nepozorovaně vytáhl z rukávu a položil vám do klína. Mezi svými úly máte prý jeden, jemuž se v celé zemi žádný nemůže rovnat.“

Pastor měl v tváři laskavý, ale ustaraný výraz. Zavrtěl pochybovačně hlavou.

„Vy se tedy odvažujete vydat do Kodaně? Bude to těžká a nebezpečná cesta s takovým nákladem a po zimních cestách.“

„Odvažuji, důstojný pane. Kdy budu moci vyrazit?“

„Předám vám všechno dnes v noci.“

„Kde se tedy sejdeme? A kdy?“

„Měsíc zapadá kolem půlnoci, sejděme se tedy ve dvanáct zde v kostele. Do té doby vám pomáhej bůh.“

„Děkuji, důstojný pane, pomoc budu potřebovat. Na shledanou o půlnoci.“

Farář mu požehnal, Sven vstal, vrátil se k svému společníku, což byl jeho věrný druh Ib, a spolu pak oba odešli z kostela. Pastor se zastavil u ženy, jíž říkali Ploštice, udělal nad ní znamení kříže, načež ji dva biřici odvedli do Husí věže, kde trávila dny svého trestu.

Kostel se vyprazdňoval, i kaplan Tange se svou snoubenkou se brali k domovu. Kaplan nabídl dívce rámě a kráčel důstojně s hlavou vzhůru. Markéta se na něj zadívala a tiše řekla: „Mně je té ženy ale líto, řeknu tatínkovi, aby ji ten trpký trest zkrátil.“

„Kdybys ty nám vládla,“ pousmál se bledě a shovívavě Tange, „pak by i ten nejodpornější zlosyn zůstal nepotrestán. Já však tento trest považuji za správný a přiměřený.“

„A myslíš, že je opravdu v její moci čarovat?“ zeptala se dívka a hlas se jí zachvěl strachem a zvědavosti.

„Zcela nepochybně je tomu tak,“ odpověděl kaplan bez nejmenších pochyb. „Takové ženy dokáži využívat tajných přírodních sil, aby ubližovaly svým bližním. Já sám jsem viděl v Jutsku u městečka Nibe stařenu, jež uměla vyvolávat mrtvé, až z toho šla hrůza.“

„Opravdu?“ zeptala se tiše Markéta, otřásla se strachy a přitiskla se k němu.

„Mé srdce, té se již bát nemusíš. Ta už neublíží nikomu,“

„Jak to?“

„Protože byla upálena za hradbami města, v němž žila,“ odpověděl Tange a spokojeně se zasmál. „Ale už o tom nemluvme, za chvíli bude tma a to není dobře o takových věcech hovořit.“

„To ne, já se budu raději těšit, jak spolu zítra půjdeme k apatykáři, co z černého papíru vystřihuje kontrfeje. Pověsím si oba naše obrázky do pokojíčku.“

„Zítra k tomu sotva bude příležitost,“ odpověděl Tange suše. „Po ranní budu si muset skládat na neděli kázání. Dozvěděl jsem se totiž, že se v neděli chystá na mši velící švédský důstojník, generál Vavasor.“

Dívka si povzdechla a pokorně špitla: „Ano.“ Pak zčervenala a řekla: „Ale já tě teď tak málo vídám. Sedím pořád se starou Sidsel a předu, ty nikdy nepřijdeš dolů, pořád vysedáváš ve svém pokoji, jako by mezi námi byly hory a doly. A pro toho švédského kapitána, toho Manheimera, si nacházíš více času než pro mne.“

„Já musím být nejlepším soudcem toho, co je zapotřebí,“ odsekl Tange uraženě. „Když jsou tady teď Švédové pány, musím s ním být, kdykoli se mu zlíbí. Ze dvou zel je nutno volit to menší, a já jsem radši, když je kapitán u mne, než kdyby byl u tebe.“

„Ale vy prý spolu hrajete vrhcáby a kostky – a já mám strach, že ti jeho společnost nebude prospívat.“

„No tak, no tak, přece bys neplakala, však už nejsi malé děvčátko. Nepřeji si žádné výstupy, utři si prosím slzy, ať si otec a Sidsel ničeho nevšimnou.“ Dívka uposlechla a Tange zabušil klepadlem na dveře.

„Jeje, to je dobře, že už konečně jdete,“ zvolala stará hospodyně Sidsel. „Ten švédský kapitán už si dvakrát pro pana kaplana posílal a teď tam nahoře řádí jak pominutý a dělá rámus, jako by nám chtěl zbourat celý dům.“

Tangovi se blýsklo v očích a rychle řekl: „To se za ním budu muset hned podívat, abych jej udržel na uzdě. Večeři mi nahoru nenoste, hlad nemám.“ Políbil Markétce špičky prstů, pokývl hospodyni a rychlým krokem odešel.

Když za sebou zavřel dveře, vrhla se Markétka hospodyni kolem krku a dala se do usedavého pláče. Sidsel ji konejšivě hladila po vlasech a šeptala: „Nonono, holčičko, nakonec se vždycky vše v dobré obrátí. Ale je pravda, že už máš trápení moc dlouho, snad nakonec přece budeš šťastná.“

IX

Tange stoupal po schodech a za dveřmi v patře už slyšel halasná sprostá slova německé vojácké písničky. Vstoupil do svého pokoje a uviděl ležet na posteli menšího zavalitého muže ve švédské jezdecké uniformě. Na zemi měl postaveny džbán a na stolku u postele se válela hromada dopisů, v kterých si zřejmě četl, než ulehl. „K sakru, kaplane!“ zařval na Tanga, „kudy vás čerti nosí? To se dělá, takhle mě tu nechat čekat? Mor a peklo, už jsem chtěl rozkázat, aby pro vás došli do kostela a dopráskali vás sem.“

Kapitán Manheimer měl rudé pijácké tváře, krátce střižené černé vlasy a mohutný knír, jehož špičky se táhly až k očím. Byl podsadité postavy, na prsou měl modře zbarvené brnění, po boku dvojsečný kord s širokou ochrannou hruškou, v níž byla řada čtverhranných otvorů na zachycení špičky nepřítelovy zbraně. Za pasem měl ještě levoruční dýku, jež sloužila střídavě pro útok i obranu.

Kaplan Tange se zmateně rozhlížel po zpustošené místnosti, jako by svůj vlastní pokoj nepoznával. Manheimer se zachechtal. „Zdá se vám, že to tu vypadá trochu neuspořádaně? To víte, něčím jsem se tu musel zabavit, když jste mě tu nechal tak dlouho čekat. Tadyhle jsem si našel vaše milostné dopisy, abych se nenudil…“

„Moje korespondence!“ přerušil ho Tange uraženě, ale nesměle.

„No, mně tyhle dopisy tedy nikdo nepsal,“ zasmál se Manheimer. „A jelikož mi byla trochu zima, nadělal jsem si třísky z té vaší staré židle a naházel ji do krbu. A podpálil jsem ji nějakými popsanými papíry, které jsem našel ve stole.“

Tange na kapitána zděšeně zíral a nebyl mocen slova. Beze slova sebral dopisy, psané pečlivým dívčím písmem, a chystal se uložit je do sekretáře.

„Ale neočekával jsem vás tak nedočkavě proto, abych vám tohleto říkal. Tumáte, tadyhle vypláchněte tenhle pohár od medoviny, pěkně ho utřete a naleštěte, vytáhněte kostky a do toho. Musím se vám revanšovat od posledně a mám na vás jen dvě hodiny, čas utíká.“

„Ano, zahraji si rád,“ odpověděl kaplan, ještě bledý rozrušením, „ale mám jen dva tolary, které vybral kostelník za klení, a ty musím zase odevzdat.“

„Cože, tak v téhle zemi si lidi nemohou ani pořádně zaklít?“

„Nikoli,“ odpověděl Tange spokojeně. „Již anno 1629 nařídil královský zákon pokutu za bezbožnou mluvu a rouhavé klení.“

„Tak jen ať lidi pěkně bezbožně klejí, alespoň budu mít o co vás obehrát. Tak, smrt a peklo, do toho, kaplane.“

Tange rychle připravil pohár, rozprostřel na stůl vyšívaný ubrus, aby nebylo dole slyšet rachot kostek, posadil se a oči mu začaly hořet nepřirozeným leskem. Kapitán začal, hned první hod mu přálo štěstí a rázem kaplana o církevní peníze skutečně obehrál.

„Dokud máte na hábitu ty stříbrné knoflíky, tak máme o co hrát. Tak na co čekáte. Včera jsem jich na vás vyhrál pět, ještě vám nějaké zbývají, tak honem, ať je mohu rychle prodat té vaší hospodyni, jako ty včerejší.“

„To mi nemůžete udělat! Vždyť je to dar od mé snoubenky!“ křikl zoufale kaplan. „Za těchto okolností nemohu hrát dál.“

„Okamžitě budete pokračovat! Třeste kostkami, nebo vám vytřesu duši z těla! Mor a peklo, tak bude to?“

Tange třesoucíma se rukama uchopil pohár. Nejistě jím zatřepal a hodil jednu jedničku a jednu trojku. Manheimer nedočkavě hrábl po poháru s kostkami a hodil.

„Dneska vám štěstí nepřeje, už vám zbývají jen dva knoflíky,“ plácal se do stehen. Byla řada na kaplanovi. Uchopil pohár oběma rukama, zatřepal a hodil dvě šestky.

„Neplatí!“ zařval Manheimer. „Neviděl jsem, jak házíte.“

„Platí!“ vzmohl se kaplan na odpor. „Musí být po právu!“

„Dobrá, dobrá, jak chcete. Ale teď si hodíme o zbytek knoflíků – buď je máte všechny zpátky –, anebo je mám všechny já.“

„Dobře, o všechny.“ přikývl Tange, jemuž štěstí dodalo odvahy. Hodil – a padly mu dvě dvojky. Pak byla řada na kapitánovi, jenž hned napoprvé hodil šestku a čtyřku. Tange byl smrtelně bledý, když kapitánovi podával své kněžské roucho a když kapitán ostrým kordem uřezával poslední knoflíky.

„Že vám tolik sejde na nějakém hloupém knoflíku!“ smál se Manheimer. „Já znal šlechtice, ten za večer prohrál dvě venkovská sídla a ani nehnul brvou… Ale když vám na nich tolik záleží, tak si je nechte. Mějte si je všechny, já vás nechci obrat o dárek od snoubenky,“ a s těmito slovy přistrčil kaplanovi všech deset knoflíků.

„Opravdu si je mohu nechat?“ podíval se na něj Tange s jistými pochybnostmi a nedůvěrou v očích. „Jsou pro mne velice cenně.“

„Nechte si je,“ řekl Manheimer s lišáckým úsměvem, „ale něco za něco. Necháte si knoflíky a za to mi povíte, kam schoval farář kalich a ostatní stříbro.“

„Tak to bohužel nepůjde,“ odpověděl Tange odměřeně, „protože to nevím.“

„Dobrá, dobrá, už o tom nemluvme,“ prohodil kapitán. „Vy si necháte své tajemství a já vaše knoflíčky.“

„Přísahám, že to nevím,“ vypravil ze sebe Tange přiškrceně.

„Ale vždyť já vám to věřím. No co, prodám zítra knoflíky vaší hospodyni a zase budou nějaké penízky.“

„Milosrdný bože! Odpřisáhl jsem, že to nepovím živé duši!“ naříkal bledý kaplan.

„Tak to řekněte tamhle do krbu a budete mít pokoj,“ zasmál se Manheimer. „A když nechcete, tak já je nakonec můžu jít prodat hned,“ dodal a vstal.

„Ne!“ zvolal kaplan. „Všechno opatruje hrobník,“ zašeptal a sklonil hlavu.

„Kdo?“

„Hrobník. Dojdu za ním.“

„Dobrá. Tady jsou knoflíky. Ale jestli mě chcete oklamat. tak vás chraň pánbůh, co vám udělám, jakmile to zjistím! Jděte, já si zatím trochu odpočinu.“ S těmito slovy si Manheimer lehl i s holínkami a ostruhami na Tangovo lože a zavřel oči. Neležel ani hodinu, když se na schodech ozvaly šoulavé kroky pastorovy hospodyně Sidsel. V domnění, že kaplan je ve svém pokoji a sám, zlehka zaklepala a vstoupila. Když uviděla na posteli Manheimera, vykřikla leknutím, kapitán se vzbudil, posadil se a posměšně si starou ženu prohlížel od hlavy k patě. „Copak, stará, přišla sis se mnou zašpásovat? Kdyby ti bylo o nějaký ten rok méně, neřekl bych ne, ale takhle? No, přines aspoň něco k pití a uvidíme.“

„Přišla jsem za panem Olufem,“ odpověděla stará žena, „myslela jsem, že je tady a že si píše na neděli kázání.“

„Chachá, ten a kázání? Nedejte si nic namluvit. Před chvílí jsme dohráli kostky, obral jsem ho o všechny stříbrné knoflíky, víte, takové, co jste ode mne onehdá koupila. No a pak jsem ho poslal za krčmářem pro nějaké pití, než dorazí společnost.“

„Společnost?“ zeptala se zděšeně hospodyně.

„Čertovo kvítko, co? Vymyslel si, že bychom si mohli navečer, až bude v domě všechno spát, přivést nějaké to děvčátko a trochu si užít.“

Sidsel na něj chvíli upírala zděšený pohled, pak se jí oči zalily slzami, obrátila se, a jak nejrychleji mohla, se odšourala z pokoje a odbelhala dolů po schodech. Manheimer se spokojeně zachechtal, protáhl se a znovu ulehl v očekávání věcí příštích. Nemusel čekat dlouho, protože; po chvíli se ozvaly na schodech kradmé kroky a Tange potichu otevřel dveře. Kaplanovi svítily oči a jeho obličej prozrazoval prudké vzrušení.

„Ale, ale,“ podivil se Manheimer, „ani jsem pana kaplana tak brzy nečekal. Tak co hrobník? Dá si říct?“

„Kdepak hrobník. Měl bych pro pana kapitána lepši návrh. Chcete uzavřít výhodný obchod?“

„Proč ne, když je výhodný.“

„Tak tedy: za prvé mi vrátíte ty dva tolary, které jste na mně vyhrál. A za druhé mi na svou důstojnickou čest slíbíte, že půjdete za Sidsel a řeknete jí, že jste ty knoflíčky sebral u mě v pokoji.“

Manheimer vyskočil z postele, jednou rukou vytrhl kord a druhou smýkl kaplanem ke zdi. „Cože, ty modlita prokletá! Já tě připíchnu na zeď, ty štěnice. Já, kapitán Manheimer, měl bych se přiznat k loupeži, když jsem se jí navíc ani nedopustil?“

Tange zbledl, ale neztratil sebejistotu. „Pane kapitáne, zachovejte klid a vyslechněte můj návrh. Nebudete litovat.“

„Tak tedy sem s tím – a pěkně rychle. Abych nelitoval, to je nakonec hlavně ve vašem zájmu,“ dodal kapitán a výhrůžně pozvedl kord.

Tange se vyprostil ze sevření Manheimerovy levé ruky, vzal ze stolu lampu a vyšel se podívat za dveře, zda někdo neposlouchá. Pak se vrátil, stoupl si před vousatého, kapitána a podíval se mu zpříma do očí. Chvíli mlčel, pak polkl na prázdno a konečně ze sebe vypravil:

„Za to vám nabízím, že vám ukážu, kde můžete získat sumu padesáti tisíc říšských tolarů.“

Manheimer vytřeštil oči a zapotácel se. Opřel se oběma rukama o stůl a prudce zrudnul. Pak tiše a bezbarvě opakoval jako ze sna: „Padesát tisíc říšských tolarů!“ Po několika vteřinách se však vzpamatoval a výhrůžně se naklonil k bledému duchovnímu.

„Kaplane, vy jste se buď zbláznil, anebo si ze mne děláte dobrý den. Dejte si na mě pozor!“ zařval.

„Dovolte!“ ohradil se Tange. „Je tomu tak, jak vám říkám. Když jsem přišel do kostela, vyslechl jsem rozhovor několika mužů, z něhož jsem zjistil, že dva z nich mají tento poklad z kostela odvézt a dopravit ho do bezpečí. Řeknu vám, kde ty peníze jsou. Získat je budete muset už sám.“

„Tak je to tedy pravda? Padesát tisíc tolarů? Příteli, pro takovou sumu bych zabil vlastního bratra! Tak sem s tím, kde jsou ty penízky! Já už se o ně postarám. A vy nebudete litovat.“

X

Po chvíli vyšel z domu pastora Nielsena ozbrojený muž v dlouhé modré kápi. To kapitán Manheimer se smělým vojáckým krokem vydal za pokladem. Jeho kroky směřovaly k Husí věži kde hodlal najít spojence Přistoupil k jednomu z nich, z jizvenému, ošlehanému muži s prošedivělým plnovousem a vzal ho kolem ramen.

„Vidím, že kapitán Nieler zase prohrál, co mohl. Kamaráde, máš se pouštět jen do takové hry, kde můžeš vyhrát.“

„Ty nějakou takovou znáš?“ zeptal se Nieler nakvašeně.

„Přišel jsem ti o ní povědět,“ prohodil Manheimer s úsměvem. „Můžeš vyhrát takových – abych nepřeháněl – sto stříbrných dukátů.“

„A co pro to musím udělat?“

„Nasadit život.“

„Takových peněz za tak malou sázku? To mi budeš muset vyložit.“

Manheimer se usmál, sebral pláštěnku a pohybem ruky pokynul Nielerovi, aby ho následoval. Venku se Manheimer přesvědčil, že je nikdo neposlouchá, naklonil se ke zjizvenému válečníkovi a šeptal: „Dostal jsem rozkaz, abych zabavil nějaké důležité dokumenty, které si tady v kostele mají dnes v noci vyzvednout nějací Dánové. Kromě těch papírů mají dostat ještě částku tří set stříbrných dukátů – a tuhle kořist si mohu podle válečného zákona nechat jako odměnu. Na pomoc si mohu vybrat, koho budu chtít, a řekl jsem si tedy, že to svěřím tvým osvědčeným rukám.“

„Hm, opravdu jen tři stovky?“ zabručel nedůvěřivě Nieler.

„Možná míň, možná víc, chápeš, že jsem neměl příležitost ty peníze spočítat.“

„Tak dobrá, půjdu s tebou,“ souhlasil po chvilce rozmýšlení hubený kapitán:

„Vezmi si s sebou pár vojáků, budeme je možná potřebovat. Ale nikdo z nich se nesmí o našem úkolu za žádnou cenu nic dovědět. Ty doklady jsou velice důležitě – a přísně tajné.“

„No jo,“ zahučel Nieler, který podobné jemné úkoly neměl zvláště v lásce, a kdyby nebylo oněch slíbených sta dukátů, byl by Manheimera sprostě odmítl, a dodal, že když to není rozkaz, že nikam nejde. Manheimer pokračoval:

„Já si vezmu také čtyři muže, obě skupiny musejí mít po svítilně, ale ať je vojáci schovají pod pláštěnky. Pokud si pamatuju, vedou do kostela tři vchody, všechny je obsadíme, ty budeš hlídkovat před hlavním vchodem a já půjdu dovnitř. Budeš mít s sebou před hlavním vchodem své čtyři muže, a kdyby ti od ostatních dveří dávali znamení světlem, tak tam buď někoho pošleš, nebo tam půjdeš sám, podle situace. Jasné?“

„Jasné, ale připadá mi to trochu příliš snadné na tak slušnou odměnu.“

„Neříkej hop, dokud nepřeskočíš,“ usmál se Manheimer.

Nedlouho před půlnocí kráčela desetičlenná skupina tichými uličkami k vordingborskému kostelu. Vojáci se snažili jít co nejtišeji, ale občasné zacinkání zbroje přece jen prozrazovalo, že skupina je po zuby vyzbrojena. Nedaleko kostela zahlédli na okamžik několik mužů, kteří se rozptýlili, jakmile uviděli vojáky s lucernami, jejichž svit dlouhé vojenské kápě nedokázaly zcela ukrýt. „Vidíš, bude jich na to víc,“ zamumlal Manheimer zjizvenému Nielerovi. Ten se usmál, zamnul si ruce a spokojeně prohodil: „Tím líp!“

U kostela se vojáci rozestavili podle Manheimerova plánu, Manheimer sám přistoupil k hlavnímu vchodů a zabušil jilcem kordu na dveře. Nikdo neodpověděl, ale slabý přísvit, který byl dosud vidět klíčovou dírkou, okamžitě zmizel.

Manheimer zabušil znovu a křikl do klíčové dírky: „Otevřte, ve jménu švédského krále!“

Po chvilce se ozvaly šouravé kroky a z kostela promluvil hluboký a klidný mužský hlas: „Kdo se to dobývá tak pozdě do domu božího?“

„Otevřte a uvidíte,“ odpověděl Manheimer a ušklíbl se.

„Nemám u sebe klíč od hlavního vchodu, kdybyste se laskavě obtěžoval ke vchodu od márnice, tamtudy vás vpustím.“

Kapitán cosi nezřetelně zabručel a vykročil kolem kostela. Na Nielera pokývl, aby zůstal u vchodu. Uvnitř kostela, na druhé straně dveří, položil urostlý muž s hlubokým hlasem konejšivě ruku na rameno starému faráři, který se celý třásl rozčilením a strachy.

„Důstojný, pane, teď už přenechte všechno mně. Můžete bez obav odejít; u dvířek za oltářem, do farní zahrady, nemají hlídku. Děkuji za vše.“

Pastor přikývl, udělal nad mužem znamení kříže, odšoural se k nízkým dvířkům za oltářem a vyšel vchodem, jímž se předtím do kostela vloudil kaplan Tange. Kapitán Manheimer zatím došel ke vchodu u márnice a zaklepal. Bylo slyšet skřípění klíče v nenamazaném zámku a dveře se pomalu otevřely. Tange popsal hrobníka kapitánovi jako vysokého štíhlého muže v hnědé kápi. Právě takového spatřil nyní Manheimer před sebou, jakkoli jej viděl pouze nejasně, protože muž držel v ruce svítilnu tak, aby osvětlovala příchozího, ale jeho samotného nechávala ve stínu.

„Čeho si žádáte, pane?“ zeptal se muž klidným hlubokým hlasem.

Manheimer přikázal vojákovi, jehož si s sebou přivedl, aby hlídal vchod, a vkročil dovnitř. Tlumeně se zeptal: „Ty jsi tady hrobník?“

„Hrobník a zpěvák, milostivý pane.“

Manheimer se nedůvěřivě usmál. Muž totiž pohnul rukou a pod pláštěnkou zazvonila ocel. „V tomhle městě chodí hrobníci ozbrojeni?“ zeptal se Manheimer.

„Ano, v noční době někdy ano.“

Manheimer se na chvíli zamyslel a pak se rychle zeptal: „Víš, kde farář přechovává kalich a ostatní stříbro?“

„Ano, vím.“

„Můžeš mi je ukázat?“

„Nebude-li se vznešený pán bát jít tam se mnou, pak ano.“

„Proč bych se měl bát? Jsem voják.“

„Když přišli Švédi, schoval farář stříbro do bedničky, kterou ukryl v kryptě pod oltářem, tam kde jsou uloženy mumie.“

„Kamaráde, ty jsi sice hrobník, takže máš s mrtvými stále co do činění, ale já si troufám říci, že jsem jich v životě viděl přece jen víc než ty. Jdeme se na ty mumie podívat. Jdi napřed.“

Muž otevřel za oltářem poklop v podlaze a začal sestupovat. Manheimer pokynul vojákovi, jenž zůstal hlídat ve dveřích, a zašeptal mu, aby rychle přivedl kapitána Nielera i jeho čtyři muže. Pak rovněž začal sestupovat po žebříku do krypty.

Když hrobník, tedy Sven Gonge, sestoupil do krypty, pověsil svítilnu na jeden ze sloupů, které podél zdi nesly klenbu krypty. Manheimer spatřil ve světle lampy dosti prostorné sklepení s dvěma těžkými železnými dveřmi do dalších rodinných hrobek. Jedny dveře měly hustou mřížovou výplň a skrz ni bylo vidět ve vedlejší hrobce matné světlo. V kryptě, kde nyní stanul Manheimer a Sven, byla řada rakví potažených černým suknem nebo kůží a bohatě zdobených železným kováním.

„Smrt a peklo!“ hvízdl s údivem Manheimer. „Pan pastor si našel pěkný úkryt pro svůj vzácný poklad.“

„Ale milostivý pane, ten prostý kalich a pár kousků stříbra, to přece není tak vzácný poklad.“

„Však já taky nemyslím na ten ubohý kalíšek. Příteli, já dobře vím, že tady liška farář ukrývá velkou sumu peněz. Ty mi je teď pěkně všechny vydáš. Klást odpor nemá smysl, kostel je obklíčen, a budeš-li se vzpouzet, tak řeknu svým vojákům, aby tě pověsili na nejbližší skobu. Řekl jsem to dost jasně?“

Manheimer muže, s nímž nyní hovořil, neznal, a tak si nevšiml, že při zmínce o velké částce peněz muž pozvedl oči a beze slova zaťal zuby. Kdyby jej znal, věděl by, že nic nedovede jinak klidného Svena rozzlobit do takové míry, jako zrada, a dal by si pozor. Manheimer si však svou věcí byl tak jist, že muži před sebou nevěnoval valnou pozornost a rozhlížel se po kryptě.

„Ano, vzácný pane, zcela jasně,“ odpověděl Sven s vážnou tváří. „Já ovšem nejsem také tak zcela bez pomoci, když už jste se zmínil o svých mužích. I já tu mám své vojáky.“ Sven se usmál a ukázal směrem k rakvím. „Myslím ty mrtvé kolem.“

„Chceš si ze mne tropit šašky, troupe!“ houkl Manheimer výhrůžné.

„Jen se pojďte podívat, jsou to docela zdatní chlapci,“ usmál se Sven a pokročil k rakvím. Manheimer se podíval za ním, vtom vykřikl a o krok ustoupil. Za každou z rakví se totiž vztyčila postava ramenatého, divoce vyhlížejícího muže. Klidně a nevzrušeně se dívali Manheimerovi do očí, pak přišli ke Svenovi a obstoupili ho, všichni dobře vyzbrojeni nejrůznějšími zbraněmi. Sven jim cosi pošeptal a všichni čtyři muži zase zmizeli.

„Tys je poslal pryč?“ řekl Manheimer udiveně.

„Ano, vzácný pane, tady jejich pomoc nebudu tolik potřebovat.“

„Jak myslíš. Tak teď mi rychle ukaž, kde jsou ukryté ty peníze, a já ti nic neudělám. Radím ti, aby ses nevzpouzel, protože tenhle poklad já bych vyrazil i ze samotného Belzebuba.“

„A kdybych se přece jen vzpouzel?“

„Pak bys zakusil, jak dovede kousat švédská ocel.“

„Vzácný pane, nebál byste se bojovat na takovém místě? Viděl jste, jak rychle se mrtví proměnili v živé – a zrovna tak rychle se mohou živí proměnit v mrtvé.“

V tu chvíli se na žebříku do krypty objevil kapitán Nieler a za ním slézali jeho vojáci.

„Další,“ zvolal Sven, „netušil jsem, že je vás tolik.“

„Ještě jich je několik venku,“ odpověděl mu Nieler.

„Ale ať už sem snad nikdo nechodí, jinak tady bude v kryptě moc veliká tlačenice,“ řekl Sven, přiskočil ke svítilně a strhl ji ze sloupu. Svítilna spadla na zem a roztříštila se. Krypta se ocitla v naprosté, neproniknutelné tmě. Manheimer slyšel, jak Sven odstavuje žebřík, vrhá se k rakvím a ukrývá se za nimi jako za improvizovanou barikádou.

„Rychle, světlo!“ křikl Nieler na vojáky, kteří zůstali nahoře a za oltářem bezmocně kleli, neboť nemohli dolů na pomoc svým druhům. Přivázali tedy alespoň svítilnu, kterou s sebou měli, na pochvu šavle a na dlouhém řemeni ji spustili do krypty. Svítilna ozářila žlutavé, vpadlé tváře mumií v rakvích, nad rakvemi zaprášené staré praporce, povívající v průvanu, a muže připraveného odrazit prvního útočníka za vysokou rakví přitaženou ke zdi. Za mřížovými dveřmi do další hrobky bylo vidět slabý přísvit, v němž se rychle pohybovalo několik postav. Zdálo se, jako by neměly nejmenší zájem o to, co se děje v hlavní kryptě pod oltářem.

„Na něj!“ křikl Manheimer a tasil. „Kdo ho dostane, toho bohatě odměním!“ S těmito slovy se mu podařilo, přestože nebyl nejmladší a nejlehčí, vyhoupnout se na rakev.

Sven měl v ruce připravenou pistoli, a jakmile se Manheimer objevil před ním, namířil mu na prsa a vypálil. Kapitán se zapotácel, kulka se mu však odrazila od ocelového kyrysu. Manheimer se zasmál a učinil proti Svenovi výpad kordem. Sven se ráně vyhnul, využil toho, že Manheimer nemohl v nevhodné pozici s nataženou rukou rychle reagovat, a vedl kordem ránu na hlavu. Manheimer se však rychle narovnal, takže ho Svenův kord zasáhl jen do levého ramene. Vtom se na rakev vyhoupli dva vojáci, kteří se stačili do hrobky dostati ještě než Sven strhl žebřík. První ránu zachytil Sven do své těžké kápě, vyhnul se ráně druhého vojáka, rychlým výpadem vystihl okamžik, kdy první voják neměl chráněná prsa. a zasáhl ho mezi žebra. Muž se zhroutil na rakev s tlumeným, chrčivým výkřikem. Jeho kamarád udělal chybu, jaké se zkušený válečník nesmí dopustit – podíval se, co se stalo jeho druhovi. Toho využil Sven a sekl vojáka prudkým úderem do pravého předloktí. Voják zaklel, chytil se za ruku a seskočil z rakve.

Kapitán Nieler se mezitím přeplížil na druhou stranu rakve, aby mohl učinit na Svena výpad z boku. Jakmile zraněný voják seskočil z rakve, rozhlédl se Sven po bojišti a spatřil vlevo od sebe Nielera, jak rukou ukazuje Manheimerovi, aby upoutal Svenovu pozornost. Sven uskočil doprava, učinil proti Nielerovi výpad, první ranou jej minul, ale při druhé ráně uslyšel, jak se kord smýkl o okraj Nielerova krátkého kyrysu a vjel mu hluboko do těla. V přítmí matně blikající svítilny nebylo skoro nic vidět, ale když si Sven kord zase přitáhl, vyrazil Nieler bolestný výkřik a zhroutil se Svenovi k nohám.

Právě ve chvíli, kdy se Nieler kácel k zemi, dostal se Manheimer znovu na vysokou rakev a pln zuřivosti se znovu chystal Svena napadnout. Sven zachytil jeho první ránu kápí a při druhé ráně vedl obranný pohyb zdola s takovou silou, že kapitánovi vyrazil kord z ruky. Okamžitě chtěl úder opakovat, v Nielerově krvi mu však uklouzla noha, takže Manheimera opět minul. Ten vytasil dýku a zaútočil na Svena svou pravou rukou, byl však v nevýhodě, protože měl Svena daleko od sebe, ztratil rovnováhu a spadl z rakve na druhou stranu.

Vtom se ozval jásavý výkřik od otvoru do krypty za oltářem. Vojákům se podařilo svázat roztržené oltářní roucho, přivázali je za sloupek a začali se po tomto improvizovaném provazovém žebříku spouštět dolů. První voják slezl do krypty, druhý se chystal za ním a už seděl s nohama spuštěnýma do sklepení, když se najednou z přilehlé hrobky rozlehlo pronikavé zahvízdání. Sven se usmál, rychle se rozhlédl po klenuté kryptě, vytáhl druhou pistoli, zamířil a rozstřelu svítilnu, kterou vojáci spustili na Nielerův rozkaz. Krypta se znovu pohroužila do nejčernější tmy.

„Přátelé, Sven Paulsen Gonge se s vámi loučí. Nepřešla-li vás ještě chuť, pak někdy na shledanou!“

Po těchto slovech bylo slyšet zaskřípění dveří, otvíraných a zavíraných v zarezlých závěsech, a pak už jen rachot rychle přivíraných závor, těžkých, kovových a pevných.

Když vojáci shora podali další svítilnu a když se po dlouhém snažení Manheimerovi podařilo vyrazit dveře, byla vedlejší hrobka již dávno prázdná a po Svenovi, po jeho lidech, a hlavně po pokladu nebylo už dávno ani stopy.

„Smrt a peklo!“ drtil Manheimer kletby mezi zuby. „Tohle mi tedy zaplatíte! Kaplan, farář, i ten zatracený Sven! To neznáte kapitána Manheimera!“

XI

Hlavní dvůr panství Iselingen ležel asi na míli severovýchodně od města Vordingborgu. Panství spravoval krajský hejtman Tycho Hoeg, zavalitý, plešatící muž kolem padesátky, jemuž rostlo břicho týmž tempem, jakým mu vypadávaly vlasy. Modré oči, zalité v tlustých tvářích, neprozrazovaly přílišnou bystrost a nejnápadnější na celém obličeji byla mohutná, rozlitá dvojitá brada, která téměř úplně skrývala ozdobný uzel šátku uvázaného kolem krku.

Na večer druhého dne po tom, co vordingborský farář předal Svenovi peníze, seděl pan Tycho ve velkém pokoji iselingenského sídla a hrál se svým písařem dámu. Uprostřed místnosti byl masivní stůl z dubového dřeva, kolem dokola stály židlice s vysokými opěradly, potažené kůží a pobité mosaznými hřeby. V rohu u planoucího krbu seděl pan Tycho v košili a domácím kabátci, s lokty opřenými o stolek.

„Poslyšte, písaři, kdyby se vás někdo ptal, co jste zač, tak mu můžete s klidným svědomím odpovědět, že jste lump a darebák. Já mu tady prokazuji tu čest a milost, že s ním hraju dámu, a on mě obere o tři stříbrňáky.“

„Já, Milosti…,“ zděšeně pípl drobný písařík.

„Mlčet!“ zaburácel hejtman. „Povídám, že hraje falešně – tomu je snad rozumět, ne? Jak jinak bych já mohl prohrát!“ Tuto pozoruhodnou myšlenku však pan Tychov nemohl již dále rozvinout, protože v tu chvíli vstoupil sluha a oznámil, že před vchodem stojí Espen Naas, bohatý kupec z Vordingborgu, s jakousi ženskou bytostí a žádá pana hejtmana o přijetí.

„Ale, přišel mi ukázat dcerušku, lišák kupecká. Tak ať počká, já se musím obléci a připravit. Řekni mu, že mám práci, nebo si něco vymysli a zdrž ho. A vy, písaři, honem, přineste mi ty holínky s velikými ostruhami, hřeben a tamhle zrcadlo. A hněte sebou.“

Zatímco mu písař obouval boty, pokoušel se pan Tycho začesat si již dosti značnou pleš. Oblékl si karmazínový kabátec a zálibně se na sebe podíval do zrcadla, opřeného o konvici na stole. „Tak, a teď honem do sklepa, přines láhev červeného a tři skleničky. Čisté! A ať se mi ve sklepě zase neztratí nějaká ta láhev! Tady je klíč.“

Písař se neodvážil protestovat a s řadou úklon vycouval z pokoje. Hejtman ještě stačil po stole rozházet řadu papírů, aby to vypadalo, že měl před kupcovým příchodem plno práce, když Espen Naas vstoupil. Vyhublý, lišácký a vlezlý kupčík vedl za ruku mladičké děvčátko, které upíralo oči k zemi a stydlivě se červenalo.

„Buďte mi vítáni,“ spěchal jim pan Tycho vstříc. „No, pěknou dcerušku máš, Espene Naasi, pěknou. Tak co, maličká, chtěla by tu se mnou zůstat a dělat starému pánovi společnost?“ Dívenka se podívala na hejtmana, který se usmíval a marně se snažil skrýt, že mu v ústech nezbyly už skoro žádné zuby, zčervenala ještě víc a beze slova opět sklopila oči.

„No, tak teď šla pěkně dolů k hospodyni, já už se s tatínkem dohodnu.“ Dívence se očividně ulevilo, že může odejít, udělala oběma pánům poklonu a odběhla.

„Copak bude chtít starý vydřiduch Espen, když mi ji tu nechá jako společnost, co?“ šťouchl hejtman kupce pod žebra a zachechtal se.

„Já a vydřiduch, milostivý pane? Mně bude úplně stačit ta sláma, co máte ve stodole. Však může být děvče rádo, že se dostane do vznešeného domu.“

„Tak to je moc, Espene, to, to je moc. Dvě stodoly slámy už jsi mi vyplundroval a tohle je třetí. Jak já to vyúčtuju,“ naříkal pan Tycho Hoeg.

„S účtováním nebudou potíže,“ zasmál se chraplavě kupec. „Však slámu prodáváme Švédům, a jiné panstvo tady už stejně nebude.“

„Kolik ti dali za tu poslední dodávku?“

„Ještě ani groš, ten šílený kapitán pořád nechce zaplatit. Na dnešek mi slíbil peníze napevno, ale když jsem za ním ráno byl, řádil jako pominutý a vykřikoval, že ho kaplan Tange okradl o padesát tisíc říšských.“

Pan Tycho se rozchechtal tak, že se zakuckal, plácal se do stehen a nemohl se utišit. „Cože, kaplan, ta bledule? A o kolik žes to říkal?“

„Padesát tisíc říšských,“ odpověděl Espen. „Ale něco na tom bude, protože jsem z kapitána Manheimera nakonec dostal, že pastor Nielsen tenhle poklad předal tomu Svenu Paulsenovi, tomu Gongovi, co se tu po kraji o něm teď tolik mluví. Má prý peníze dopravit do Kodaně. Je taky pravda, že v noci byl ve městě alarm.“

Hejtman Hoeg však už byl pohroužený do vlastních myšlenek, a kupce jako by ani neposlouchal. „Padesát tisíc!“ mumlal si. „To bych se mohl postavit i králi…“

Vstoupil sluha a ohlásil, že na zámek přišli dva muži a chtějí hovořit s panem hejtmanem. Sluha nevěděl, kdo muži jsou, s nikým prý nemluví a táhnou prý s sebou saně s dvěma pivními soudky, takovými, jako používají markytáni, když táhnou za vojskem s pitím.

„Pošli je sem,“ rozhodl hejtman.

Sluha odešel a po chvíli vstoupili do místnosti Sven s lbem. Sven měl kapuci pláštěnky na hlavě, takže mu nebylo skoro, vidět do obličeje. Když šel od dveří k hejtmanovi, bylo jasně slyšet, že je ozbrojen. Ib zůstal stát u dveří a pozorně si všechno prohlížel.

„Pane hejtmane,“ pravil Sven, přistoupil ke stolu a stáhl si z hlavy kapuci, „přicházím k vám s žádostí o pomoc.“

„Ke mně?“ zeptal se Hoeg udiveně.

„Dostal jsem tadyhle s mým druhem za úkol dovézt švédskému generálu do Praesto dva sudy vina. Cesta je obtížná a víno těžké, potřebovali bychom do saní zapřáhnout koně – a toho jsem si od vás přišel vypůjčit.“

„Máte ke generálovi doporučující list?“ zeptal se pan Tycho a natáhl ruku.

„Nemám žádný list,“ odpověděl Sven. „Muž, jenž mne posílá, mi věřil. Vy mi budete muset také věřit.“

„S dovolením, smím se zeptat, odkud je to víno?“ uklonil se s poníženým úsměvem Espen Naas.

„S dovolením, smím se zeptat, odkud je ten muž?“ zeptal se Sven a změřil si kupce ostrým pohledem.

„Jeho rovněž posílají, z města s tajným posláním,“ řekl hejtman.

„V tom případě bych mu rád poradil, aby se zachoval jako já a nikdy se nesvěřoval cizím.“ Sven se obrátil na kupce a pokračoval: „Také jste přišel pana hejtmana požádat o pomoc? Vidíte, jak dobře lidé znají svého hejtmana: s důvěrou se na něj obracejí všichni, kdož tak či onak slouží Švédům a potřebují pomoci.“

„Co tím chcete říci?“ zeptal se nejistě Hoeg.

„Že čas plyne a že mi budete muset půjčit toho koně, protože ho potřebuji co nevidět zapřáhnout do saní.“

„Bůh vám pomoz, příteli, ale já vám pomohu těžko,“ pokrčil hejtman rameny. „Dva koně mi zkonfiskovalo vojsko, když táhlo s těžkými kusy na Kodaň, dva mi zabavil švédský královský dvůr, když se Jeho Veličenstvu utopili koně v průlivu, a zbyla mi jen jedna stará klisna, která stejně k ničemu není.“

„Mně bude stačit, takže si ji s vaším dovolením vypůjčím.“

„Ať mě vezme čert, jestli vám ji půjčím.“

„Budu si ji tedy muset vypůjčit bez vašeho dovolení,“ poznamenal suše Sven.

„Cože!“ zasmál se hejtman, „člověče, vždyť já na vás prostě mohu zavolat své lidi a dát vás vyhodit.“

„Kdybyste to udělal, zavolal bych já svoje lidi,“ řekl Sven klidně.

Ib stál u dveří a začínal jevit známky netrpělivosti a významně harašit zbraněmi. Kupec na druhé straně nadmíru tichounce seděl u stolu a jakoby z dlouhé chvíle si cosi brkem čáral po papírech, které tam měl hejtman rozložené. Hejtman se podíval, co mu tam kupec čmárá, a s úžasem spatřil, že na papíře je velkým písmem napsáno jedno slovo: „VYHOVĚT!“ Hejtman byl zvyklý řídit se vždy podle kupcových dobrých nápadů a učinil to i tentokrát, i když nechápal, proč na něm Naas chce, aby pocestnému vyhověl. Zasmál se tedy zlehka a prohodil:

„Ale příteli, vždyť já jen žertoval.“

Sven se usmál a řekl: „Pane hejtmane, vždyť já jsem také nemluvil vážně. Proč bych si měl brát vašeho koně mocí silou, když vím, že mi ho rád dáte dobrovolně, že?“

Než stačil hejtman odpovědět, vmísil se do hovoru kupec Naas.

„Pan hejtman se na mne dívá, chápu, že moje přítomnost není asi právě vhod, ale kdyby pánové sešli na okamžik dolů, já bych s panem hejtmanem rychle vyřídil, co je zapotřebí, a odešel bych – a pak byste mohli v klidu vše projednat.“

„Nebude to trvat dlouho?“ zeptal se Sven.

„Nebude,“ ujistil ho hejtman. „Ať vám dole dají najíst a napít, a jakmile dojíte, můžete se vrátit.“

Sven si nevšiml ničeho podezřelého, přijal hejtmanovu nabídku a pomalu odcházel z místnosti. Ib se k němu připojil, dupal, harašil zbraněmi a dělal veliký rámus, ale jakmile se ocitli za dveřmi, ztichl, přitáhl si Svena k sobě a zašeptal mu do ucha: „Mně se to nechce líbit, ten kramář se náramně podezřele tvářil, když ses k němu obrátil zády. Však já hned zjistím, co mají za lubem.“ S těmito slovy odepjal šavli a podal ji Svenovi. „Počkej na mě dole. Ti dva něco chystají,“ řekl a skrčil se za dveřmi, které si nechal pootevřené.

„Ti dva něco chystají,“ začal kupec týmiž slovy, sotva Sven s lbem odešli.

„Myslíte?“ řekl hejtman a zíral na kupce s otevřenými ústy.

„A kdo byste řekl. že byl ten, s nímž jste mluvil?“

„Mně se zdál hned podezřelý,“ odpověděl hejtman nezávazně.

„Vždyť to nebyl nikdo jiný než Sven Gonge.“

„Cože, Sven Gonge!“ opakoval po něm hejtman a vyskočil. „Sven Gonge s padesáti tisíci říšských?“

„S nimi nebo bez nich, ale je to on. Nic bych se nedivil, kdyby se v těch jejich sudech skrývalo něco docela jiného než těžké víno.“

„Správně! Ukryli v sudech peníze a teď se budou snažit projít s nimi švédskými liniemi.“

„Právě tak,“ zamnul si Espen Naas ruce. „Také si to tak představuji.“

Oběma mužům nadšením a zaujetím stouply hlasy, takže Ib slyšel u pootevřených dveří každičké slovo. Skřípal zuby vzteky a občas mimoděk zahrozil zaťatou pěstí. No počkejte, kujóni, mumlal si pod vousy.

„Než odjedou, musíme ty sudy prozkoumat,“ mínil hejtman.

„Vůbec je nesmíme nechat odjet,“ opáčil kupec.

„Hm, ale jak to chcete zařídit? Jak jim v tom zabráníme?“

Kupec se chvíli rozmýšlel a pak se zchytrale usmál. „Něco mě napadlo. Vy je tady oba zdržíte pěkně do rána, teď mi napíšete dopis plukovníku Sparrovi na Jungshoved, však on už sem rád pošle oddíl schopných vojáků, jednak vám ledacos dluží a jednak sám vypsal na Svenovu hlavu odměnu. O těch penězích se v dopisu pochopitelně nezmíníme: Švédi ať si spánembohem vezmou Svena, my si vezmeme jeho soudečky. Co říkáte?“

„Kupčíku! Kramáříčku! Espenku!“ jásal hejtman pan Tycho a plácal dlaní do stolu. „Jedinečné! Skvělé! Za to se vám odměním – a bohatě!“

„V to doufám. Řekl bych, že polovina celkové částky byla by přiměřená.“

„Polovina!“ zalapal hejtman Tycho Hoeg po dechu.

„Inu ano, polovina. Nebo si snad přejete, abych věc ohlásil kapitánu Manheimerovi? Pak by ovšem váš podíl zmizel asi úplně.“

„Tak dobrá, dobrá, dostaneš polovinu,“ souhlasil pan Tycho, protože ho nenapadlo nic lepšího a nezmohl se na odpor. „Ale kdo ten dopis na Jungshoved panu plukovníkovi doručí?“

„Pane hejtmane, přece si nemyslíte, že bych něco takového svěřil někomu jinému. Já sám doručím dopis plukovníku Sparrovi, jen ho teď musíte rychle napsat.“

Ib se za dveřmi usmál, přestože začínal dostávat křeč do nohou, jak se bez hnutí krčil a skoro ani nedýchal. „Však nepůjdeš sám,“ pomyslel si, „já tě doprovodím a ukážu ti, kupčíku jeden.“

V místnosti bylo chvíli ticho, pak bylo slyšet šustění písku, jak pan Tycho vysoušel písmo na dopisu, pak šustění papíru, jak ho skládal. „Dobrá, já ho uschovám tak, že ho nikdo nenajde – a doručím ho spolehlivě. Ale jak se dostanu ze zámku, aby mě nikdo neviděl?“ zeptal se Espen Naas.

„Snadno,“ odpověděl hejtman. „Tadyhle vedle krbu jsou tajné dveře, vyjdete do chodby, po chvíli narazíte na levé straně na točité schodiště – pozor, schody jsou úzké – a to vás dovede rovnou na zahradu. Tam už je cesta volná.“

Oba spiklenci se zasmáli, pak uslyšel Ib kroky a tiché cvaknutí zámku u tajných dveří. Dále již nečekal a spěchal za Svenem.

XII

Hejtmanovi dva sluhové se na Iba dívali s jistým podivem, když vstoupil do místnosti, protože napadal na jednu nohu, v které měl ještě stále křeč z nepohodlné pozice za dveřmi. Beze slova přišel ke stolu, uchopil konvici s pivem a důkladně se napil. To jej, jak se zdálo, poněkud povzbudilo, pokývl Svenovi a řekl:

„Je to tak, jak jsem říkal. Liška se chystá v noci na kuřátka. Pan hejtman mě požádal, abych ti vyřídil, že mu máš prokázat tu čest a odebrat se k němu, očekává tě. Má něco velice důležitého a neodkladného na srdci.“

Sven vstal a šel ke dveřím, Ib ho následoval, ve dveřích se však obrátil a řekl dvěma sluhům, kteří tvořili iselingenskou posádku a byli hejtmanovou jedinou ochranou: „Dobří lidé, zajděte za hospodyní a vyřiďte jí od pana hejtmana, že mi má dát najíst a napít, ale aby to bylo rychle, protože já se musím okamžitě vydat na cestu.“ Povzbudivě se na oba usmál a zavřel za sebou dveře.

„Tak co,“ zašeptal Sven, „co ses dozvěděl?“

„Slyšel jsem každé slovo. Vědí, kdo jsi, a dohadují se, co vezeme s sebou. Hejtman napsal list švédskému plukovníkovi, co velí posádce na Jungshovedu, a prozradil mu, že jsi tady. Kupec už je s dopisem na cestě.“

„Kupec! Ten darebák usmolená!“

„Právě ten. Ale já mu s tímhle posláním trochu pomůžu.“ řekl Ib a zahrozil pěstí, aby nebylo mýlky, jak si svou pomoc představuje. „Zatímco budeme pryč, musíš si za každou cenu sehnat koně a okamžitě vyrazit, jak nejrychleji můžeš. Nejlepší bude, když pojedeš přes pole. A domluvme se, kde se pak sejdeme.“

„Pojedu poli východním směrem až k cípu lesů u Lekkinde a tam na tebe počkám. Kdyby ses zdržel a já už byl pryč, stačí, když budeš sledovat stopy saní, nemohu být daleko, Jel bych dál severním směrem, abych se vyhnul Praesto.“

„Dobrá, hejtman ti koně dá, vždyť tady má všeho všudy dva muže. Mnoho Štěstí!“

Ib stiskl Svenovi ruku a vrátil se do místnosti, kde mu mezitím už hospodyně připravila bohaté občerstvení. Když dojedl a vypil konvičku medoviny, rychle vstal a oblékl se. „Spánembohem, dobří lidé, a děkuju vám. Já se musím vydat zase na pouť.“

„V téhle temnotě se odvážíte ven?“ zeptala se hospodyně a otřásla se hrůzou. Nijak se netajila tím, že se jí ramenatý a dobromyslný Ib líbí, a s nepokrytým zalíbením sledovala, jak mu chutná její jídlo.

„Inu to víte, povinnost volá. Musím západním směrem na Lungby, budu tam pro nás oba hledat ubytování. Pozdravujte mého přítele, pana hejtmana, a že nechám děkovat za pohoštění. Teď si vzpomínám, že vám vzkazuje, abyste mě někdo dovedl se svítilnou do zahrady, mám prý vyjít tamtudy, zadní stranou.“

Sluhové zažehli svítilnu a vyprovodili Iba zahradou až na kraj polí. Když se obrátili a vrátili do zámku, nasypal Ib čerstvý prach na pánvičky svých dvou pistolí a vydal se zčerstva severozápadním směrem. Kupčík zatím putoval týmž směrem po královské silnici, opíral se o tlustou hůl, kterou si uřízl v křoví, a byla v něm malá dušička. Nebyl už nejmladší, krátil se mu dech a už mu nohy nešlapaly tak rychle, jak by chtěl, a navíc se mu ještě v hlavě honily nejrůznější hrůzostrašné historky o loupežích a vraždách, o něž v čase války není nikdy nouze a jež lidé v tomto kraji poslední dobou šmahem přičítali působení obávaného Svena Gonga. Kupec Naas neměl ještě navíc tak docela čisté svědomí, a tak se mu nešlo lehce, ale vidina poloviny neslýchaného pokladu se mu vznášela před očima jako lákadlo mocnější než červík strachu, jenž neodbytně hlodal v jeho hubeném, nahrbeném těle.

Široko daleko nebylo jediného stavení, vítr fičel po zimních polích a lučinách a každý závan větru či prasknutí větvičky popíchlo kupčíkovo srdce do zuřivého cvalu. Rozhlížel se kolem sebe a říkal si, že příhodnější místo a chvíle pro loupežné přepadení na celém širém světě asi není. A právě v tu chvíli uslyšel z pole kroky někoho, kdo si zřejmě nedělal starosti s tím, aby ho nebylo slyšet. Kupec se zastavil a ohlédl se, ale viděl, že nazpět k iselingenskému sídlu by se vrátit už nestačil. To už spatřil, jak se k němu po poli blíží mohutná mužská postava a uslyšel spokojené prozpěvování nočního pocestného. Ib si prozíravě upevnil šavli a zbraně tak, aby při chůzi nebylo slyšet, že je ozbrojen.

„Bůh pozdrav mírumilovného pocestného,“ vypískl kupec pronikavým, ale roztřeseným hlasem, ještě než k němu Ib vůbec došel.

„Dík!“ řekl stroze Ib a usmál se pro sebe, když uslyšel, jaký má kupčík strach.

„Zdá se, že máme stejnou cestu,“ pokračoval rychle Espen Naas, „tak to můžeme jít spolu, že?“

„Ano,“ odpověděl Ib.

Espenova odvaha, měl-li kdy jakou, klesala s každou lbovou úsečnou odpovědí níž a níž. Udělal krok stranou, aby neměl Iba tak blízko. Zdálo se, že rozmluva vázne, a tak kupec sebral žalostné zbytky své odvahy a začal znovu:

„Ošklivý večer pro osamělé pocestné, kteří mají před sebou dlouhou cestu, co říkáte?“

„To jdete tak daleko?“ zeptal se Ib.

„Ó ne, ó ne, já jen tadyhle kousek směrem na Jungshoved a hned budu doma,“ drmolil rychle Espen. „A s dovolením, že se ptám, pán jde také tím směrem?“

„Právě tím.“

„Inu, to je dobře, to je dobře, alespoň nás bude víc, já mám totiž ještě několik společníků.“

„I jděte, společníků?“ vykřikl Ib hlasem, který Espenovi klidu zrovna příliš nedodal.

„Inu to… ano, mám tak dva tři, oni,… oni šli trochu napřed.“

„Dobře činíte,“ odpověděl Ib uklidňujícím tónem, „není dobré v tento čas vydávat se na cestu sám, po cestách se potulují lupiči a marodéři a ohrožují mírumilovné pocestné na majetku i životě. Vidíte před námi vlevo ten vysoký dub? Tak na něm před několika dny jednoho kupce oběsili a o všechno ho okradli.“

„Probůh!“ sípí kupec a zapotácel se hrůzou tak, že se musel opřít o hůl.

„A nadto má cestu o kus dál severním směrem obsazenou Sven Gonge se svými válečníky. Nikomu nedovolí projít, dokud ho neprohledají.“

„Neprohledají? A pročpak?“

„Inu to víte, hledají, jestli někdo nenosí zprávy či dopisy Švédům. A běda tomu, koho s něčím takovým nachytají. To je rovnou synem smrti!“

Kupodivu se zdálo, že tato s dostatečným důrazem pronesená poznámka neudělala na kupce příliš silný dojem. Bylo vidět, že se zaradoval a zlehka hned také řekl, že on s sebou žádné dopisy nenosí.

„Já také ne,“ řekl Ib znovu úsečně. Vrtalo mu hlavou, proč kupec náhle tak ožil.

„A vy jste toho Svena a ty jeho Gongy už viděl?“

„Několikrát. Ale mně nic neudělají. Prokázal jsem jím jednou jistou službu a znají mě. Ale kdepak máte ty své společníky, neztratili se vám?“

„Asi nám nějak utekli, budeme muset přidat, abychom je dohonili.“

„Však nebude takový spěch,“ usadil ho stroze Ib. „Nejdřív mi pěkně povíte, kam jste schoval dopis, který jste chtěl doručit švédskému veliteli na Jungshovedu.“

„Dopis… jaký dopis? Já o žádném dopisu nic nevím.“

„Nemá smyslu zapírat, slyšel jsem vás, jak jste se o tom s hejtmanem Hoegem domlouvali, a od té chvíle jsem vám v patách.“

„Bůh mně buď milostiv, ubohému nevinnému muži!“ klesl kupec na kolena a začal ječet a spínat ruce k Ibovi. „Jak byste jen mohl ublížit nevinnému? Jsem vdovec, mám ve Vordingborgu tři nevinná dítka.“

„Sem s tím dopisem!“ zahřměl Ib a vytáhl pistoli.

„Ale vždyť já žádný dopis nemám,“ fňukal Espen a začal ronit slzy. „Asi jste přece jen neslyšel všechno, vždyť pan hejtman se rozhodl, že dopis zítra ráno doručí na hrad sám. Řekl mi to, když mě vyprovázel.“

„Budu vás muset prohledat,“ řekl Ib váhavě, protože nevěděl, co si má myslet.

„Ale prosím, prosím,“ souhlasil rychle a ochotně Espen a vstal. Ib ho pečlivě prohledal, kapsy, boty, rukávy, podšívku, ale dopis nikde. Ib si nevěděl rady co dál. Oba muži se dali opět do pochodu, vtom si Ib na něco vzpomněl. „Ještě čepici, na tu jsme zapomněli!“

Espen ochotně strhl čepici z hlavy a podával ji Ibovi. Přitom se zlehka a téměř neznatelně usmál. Ib si toho všiml a kupcův osud byl tímto úsměvem zpečetěn.

Vtom se však za záhybem cesty již objevil cíl jejich cesty, věže jungshovedského zámku nabývaly stále určitějších obrysů. Kupec si oddechl, každý krok jej vzdaloval bezprostřednímu nebezpečí, viděl už před sebou temné stíny stráží na ochozech a slyšel větrné korouhve skřípající na vrcholech věží. Oba pocestní došli k dlouhému dřevěnému mostu, který se táhl přes úzký jazyk mořského zálivu pod hradem. Espen už byl zcela vyčerpán, ale přidal na mostě ještě víc do kroku. Vtom Iba napadla spásná myšlenka. Chytil Espena za tlustou hůl, kupec se bránil, nechtěl ji pustit, Ib ho tedy popadl v pase a jednou rukou ho shodil přes zábradlí z mostu dolů. Ozval se zdušený výkřik, z věže houkl výstřel z ručnice, ale to už byl Ib z dostřelu.

Ib byl přece jen silnější, a tak zůstala hůl v rukou jemu. Byla to silná bezová větev a dopis byl ukryt v otvoru, který si do hole kupec Espen Naas vydlabal.

XIII

Na půli cesty mezi Vordingborgem a Jungshovedem, východně od lekkindských lesů, stál ve stráni malý skromný domek. Na půdě seděli v hromadě slámy dva lidé: Tam, který se před časem pokusil zradit Svena a prodat ho kapitánu Kernbokovi, a jeho žena, známá v kraji pod jménem Ploštice. Minulé noci se jí totiž podařilo oklamat stráže u Husí věže ve městě Vordingborgu a uprchnout z vězení. Domek jeho původní obyvatelé opustili po příchodu Švédů a Tam už se v něm zdržoval několik dní. Zůstával v podkroví, protože mu ve slámě bylo tepleji, než kdyby ležel na hliněné podlaze v přízemí, a taky proto, že v podkroví byl lépe ukryt. Stačilo vytáhnout žebřík a spustit přiklop a jeho úkryt byl nepřístupný.

Ploštice byla zahrabaná do slámy tak hluboko, že jí byla vidět jen hlava opřená bradou o obě ruce. Tam si právě dělal malý otvor v drnové střeše, aby viděl ven a mohl sledovat, nejde-li někdo po cestě.

„Ale no tak, Tame,“ naléhala žena, která ho už drahnou chvíli bavila barvitým líčením svého vychytralého útěku, „to nemáš vůbec nic radost, že jsem se ti zase vrátila?“

„Ale mám,“ odpověděl Tam svým šišlavým hlasem s výrazem naprosté lhostejnosti. „Kdybys alespoň byla přinesla kus chleba, já mám takový hlad, takový hlad.“

„Prosím tě, jak bych z té díry ve věži mohla přinést chleba! Já jsem měla jiné starosti, mně šlo o to, abych se odtamtud vůbec dostala. Ostatně kdybys něco dělal, bylo by co jíst.“

„Co mám ještě dělat? Vysekal jsem si v říčce dlouhou díru a snažil jsem se nalovit úhoře, ale nechytil jsem ani rybku. Takhle už to nejde,“ naříkavě si stěžoval Tam. „Kdybych se býval nedal zlákat k té zradě na Svenovi, ten nám alespoň jídlo opatřil a občas ještě něco navíc.“

„Jen kdyby se to bylo povedlo, však by za něj bylo celých třicet stříbrných, jenomže tys to zkazil, jako vždycky – ale už se o tom nehádejme a…“

„Pst!“ přerušil ji náhle Tam, „tiše, někdo se blíží po cestě k domku.“

„Kdo je to?“ ptala se Ploštice a už se nedočkavá zvědavostí soukala z hromady slámy.

„Už je nevidím, jsou moc blízko u domu, ale hned je uslyšíme, když se chystají dovnitř.“

Před domkem zastavily malé saně, z nichž právě dva lidé vypřahali koně. Podle šatu to byli muž a žena. Střecha širokého klobouku zakrývala ženě tvář, přes ramena měla přehozen modře pruhovaný plášť lemovaný kožešinou. Muž byl vysoký a ramenatý, oblečený po venkovsku. Byli to však Sven a Ib na cestě s pokladem z Vordingborgu. Saně a ženský oděv koupil Sven od markytánky, která jezdila po kraji a prodávala Švédům medovinu a pivo.

„Myslím, že medovinu můžeme na saních nechat přes noc.“ řekl Ib tlumeným hlasem. „I kdyby se jí něco přihodilo, tak si s tím hlavu lámat nemusíme. Na ten druhý soudek už jsem našel místo.“

„Kde?“

„Tady ve slámě ve chlívku.“

Sven se usmál, podvázal si ženské šaty a pomohl Ibovi zvednout ze saní zadní ze dvou soudků a odnést ho do malého přístěnku. Koně vypřáhli a vzali s sebou do jediné místnosti v domku.

„Pěkný nocleh jsme si to našli,“ řekl Ib, když uvázal koně v rohu a dal mu krmení. „Znal jsem tu rodinu, co tady bydlela; když panstvo uteklo do Kodaně, tak se odstěhovali do dvora a od té doby tu nikdo nebydlí. Když jsme otevřeli, pobíhaly tu myši a tadyhle v ohništi je sníh napadaný komínem.“

„To už se nedivím, že jsi mě tak brzy našel,“ usmál se Sven. „Umíš se dívat kolem sebe. Ale teď si musíme pořádně zatopit, abychom to tu trochu vyhřáli. Na okno pověsíme pláštěnku, aby zvenku nebylo vidět, že tu jsme, kdyby někdo jel kolem.“ Sven sáhl do brašny, kterou si s sebou přinesl ze saní, a začal vytahovat zásoby na večeři. „A ty bys zatím mohl skočit ven k saním a načepovat z druhého soudku trochu medoviny, abychom měli jídlo čím zapít.“

Celý jejich rozhovor poslouchali na půdě Tam s Plošticí. Leželi na řídké prkenné podlaze a škvírami sledovali, co se pod nimi děje. „Slyšíš to,“ šeptala Ploštice svému muži. když Sven s lbem rozdělávali oheň a Ib vycházel ven pro medovinu, „mají na saních soudek s medovinou.“

„A toho jídla na stole,“ naříkavě špital Tam, „alespoň kousíček si z toho moci vzít!“

Když Sven zavěsil svou vlastní kápi a Ibův plášť na dvě malá okénka, šel se podívat ven, zda skrz okna přece jen neprosvítá červenavá záře krbu a žlutavý přísvit louče. Jakmile Sven vykročil. Ploštice rychle vstala a odsunula stranou jedno z volně položených prken podlahy.

„Co to děláš?“ rozklepal se strachy Tam. „Nezapomeň, že mi jde o život!“

„Musím se nám oběma postarat o nějakou tu večeři, ne?“ odpověděla Ploštice a zasmála se.

„Večeři?“ opáčil nechápavě její vyhublý muž a s údivem ji pozoroval, jak odtrhuje z krovu jednu z hrubě přitesaných, zašpičatělých tyčí, které držely travnaté došky na střeše, a rychle ji spouští otvorem v podlaze.

„A hned bude co jíst,“ zašeptala spokojeně, napíchla na špičku tyče bochníček chleba a rychle si ho přitáhla k sobě. „A teď ještě něco od masa,“ zasmála se a vzápětí vytáhla pěknou uzenku. Tam na ni zíral s otevřenými ústy a nezmohl se na jediné slovo. Pak ze sebe přece jen vypravil:

„To už stačí. Poznají, že jsme tady, a bude zle.“

„Mluvíš, jak ti rozum stačí.“ usmála se jeho žena. „Když je člověk chudák, tak se nesmí moc rozhlížet a rozmýšlet. Nakonec takovouhle hostinu nám pánbůh nepošle každý den. Večeři bychom měli, teď rychle ještě něco na snídani.“ S těmito slovy vytáhla ještě jeden černý chléb a hrudku tvrdého tvarohu. Chystala se tyč spustit ještě jednou, když uslyšela zvenku kroky. Rychle tyč vytáhla, zasunula prkno na místo a ani nedýchala.

Když se Ib vracel se džbánkem medoviny, prozpěvoval si. Zatím si nevšiml, že jim jídlo zmizelo ze stolu. Zato když položil na stůl džbánek s nápojem, překvapením vykřikl a v obličeji se mu zračil bezmezný úžas. „Kde máme jídlo!“ zvolal konečně. „Podívej, stůl je jako vymetený a ještě jsme neměli v ústech.“

Sven tuto záhadu pochopitelně také nemohl rozluštit a oba se dohadovali, seč byli. Ploštici nad nimi na půdě to připadalo nesmírně zábavné. Nakonec dospěl Ib k názoru, že jim jídlo sebraly myši. Svenovi se to nezdálo, ale Ib spor uzavřel tím, že to tedy mohly být buď myši, nebo nějaký skřítek, ale jelikož za svého života viděl víc myší než skřítků, klonil se spíše k názoru, že jídlo sebraly myši.

„Ať jim slouží,“ zasmál se Sven. „Budeme se muset spokojit s tím, co nám zbylo.“

Skromnou večeři snědli Sven s lbem beze slova. Když dojedli, chtěl Ib vědět, jaké má Sven další plány a jak chce s drahocenným nákladem pokračovat v cestě.

„Budeme pokračovat jako dosud,“ řekl klidně Sven.

„Ale myslíš, že to půjde tak snadno?“ ptal se nejistě Ib. „Já bych řekl, že to lehké nebude. Však už teď o našem tajemství vědí tři lidé.“

„Slyšíš?“ šeptala Ploštice Tamovi, „mají nějaké tajemství, tomu musíme přijít na kloub.“

„Za prvé kapitán Manheimer; ten jen hořel po tom, aby si s tebou pohovořil, když jsme odcházeli z kostela, a ten to jen tak nenechá. Za druhé hejtman Tycho Hoeg a za třetí – ano, ten už nám potíže dělat nebude, ten už je tam, kde by měli být i ti druzí dva. Kudy budeme pokračovat?“

„Do jungshovedských lesů, tam nás budou čekat naši lidé,“ odpověděl Sven. „Pak se dáme západním směrem po zemi, až se dostaneme na sever od města Koge a odtamtud dál pak po ledu přímo do Kodaně. Po celé cestě nám budou zajišťovat bezpečnost Gongové, každé dvě míle budeme mít připraveného čerstvého koně. Neboj se, lbe, všechno dobře dopadne.“

„To bych moc chtěl,“ řekl Ib, „já mám totiž také jistý plán. Pomýšlím totiž na ženitbu a rád bych si vzal malou Ingrid, dceru šafáře z Holmegaardu. Ale šafář mi ji nedá, když ze mě něco nebude, takhle jsem jenom válečník na vlastní pěst – i když za dobrou věc. A tak jsem si myslel, že když se nám to všechno podaří, že si budeme moci něco přát, a já bych si přál, jestli by mi ti páni u dvora nemohli zařídit, abych se stal strážmistrem v královské gardě. To bych měl nádhernou uniformu – a šafář by mi svou dceru jistě neodmítl.“

Když druhý den zrána Sven Paulsen s lbem vyrazili, stoupalo právě slunce nad temnými lesy. Vzduch byl čistý, nebe bez mráčku. Nad polí poletovala veliká hejna černých křičících havranů. Sven seděl na saních vepředu ve svých ženských šatech a s plstěným kloboukem staženým hluboko do čela, Ib si udělal pohodlí na zadním sudu.

Ale průhledem ve střeše domku se za malými saněmi dívaly oči z bledého a vpadlého obličeje. Tam se probudil a zjistil k svému nezměrnému překvapení, že je na půdě sám. Ploštice jej v noci opustila, aniž si toho všiml a aniž mu řekla, proč odchází. Žebřík, který minulého večera před Svenovým příchodem vytáhl nahoru, ležel povalený ve sněhu na druhé straně chatrče.

Sven zvolil cestu podél říčky, která se kroutí krajem od lekkindského lesa. Doufal, že je stráň nad řekou ukryje před švédskými jízdními hlídkami.

„Podívej, jak pěkně vychází slunce,“ šťouchl do Svena Ib. „To nám věstí šťastný den.“

„Může být,“ odpověděl Sven tlumeně. „Ale co nám asi věstí ti švédští jezdci, co tak pěkně vycházejí z toho záhybu cesty před námi?“

„Máme přece povolení,“ zašeptal Ib a zašilhal před sebe, aby nemusel pohnout hlavou.

Záhy uslyšeli ve sněhu tlumený dusot kopyt a již se k nim přihnali čtyři jezdci. Ib strhl čapku z hlavy a pozdravil, Sven seděl s otěží v ruce, jakoby schoulený mrazem.

„Co vezete?“ zeptal se kaprál, jenž hlídku vedl.

„Trochu medoviny a šťávu z voskovníku,“ odpověděl Ib.

„Voskovník vzal čert! Načepujte mi medoviny,“ řekl kaprál.

Ib načepoval, švédský kaprál se napil.

„K čertu, vy darebáci!“ houkl na ně, když pohár vypil. „Medovinu máte napůl zmrzlou a křtěnou až bůh brání. Máte povolení prodávat vojsku?“

„Ano prosím, zde,“ pravil Ib uctivě a podával kaprálovi usmolený cár papíru.

Kaprál se na papír zběžně podíval. „V pořádku,“ zabručel. „Kterým směrem se berete?“

„Na Jungshoved.“

„To se hodí, odpoledne se tam chystám taky, pak mi připomeňte, abych vám zaplatil za medovinu. Můžete jet.“

Jezdci odklusali. Ib se za nimi díval, a když se ztratili v nejbližší zatáčce cesty, řekl zuřivě:

„Oni se nám smáli!“

„To potěšení jim rád dopřeju,“ usmál se Sven, „zvláště, když nám nechali náš sud. Ale ještě nemáme vyhráno, jak se budeme blížit k Jungshovedu, bude hlídek čím dál tím víc, protože Švédi teď na hradě mají velitelství a štáb. Přesídlil tam z Vordingborgu generál Vavasor.“

Vzápětí se ukázalo, že Svenova předpověď byla správná. Znovu se ozval dusot kopyt na zmrzlé půdě. Ib se vztyčil na saních a spatřil, jak mezi pahorky projíždí jezdecký oddíl. Jakmile Švédi spatřili saně, otočili koně a blížili se k nim. Ib se nahnul k Svenovi a šeptal mu:

„Tentokrát to bude horší, podle uniforem jsou to Fersenovi rejtaři, z těch, co jsme je oloupili tam v té lesní chaloupce a obrali je o uniformy.“

„Mlč, já vím,“ odpověděl Sven. „Však oni se budou také chtít jen napít jako ti před nimi.“

Jezdci zastoupili saním cestu a přikázali Svenovi zastavit. Následovaly tytéž otázky a odpovědi jako předtím. Ib podal veliteli povolení k obchodu.

„Komu to patří?“ zeptal se velitel hlídky a ukázal na saně a sudy.

„Tady tetičce,“ řekl Ib a ukázal na postavu před sebou. „Ale je stará a bolí ji zuby, špatně se jí mluví, tak mě poprosila, abych ji doprovodil.“

„V pořádku, můžete pokračovat,“ řekl velitel hlídky a pobodl koně.

„Počkej chviličku, kam ten spěch!“ zvolal jeho soused, který se v tu chvíli naklonil kupředu a svým palašem zvedl Svenovi střechu plstěného klobouku z čela. Dragouni vykřikli a začali klít, když spatřili pod širokou střechou klobouku vousatý Svenův obličej. Několik dragounů vytáhlo pistole.

„Ať mě vezmou všichni čerti!“ zasmál se kaprál vítězoslavně. „On starým známým sedí rovnou před očima a ani nepípne. Jestlipak se na mě pamatuješ?“

Prvním pohledem poznal Sven kaprála, jehož uniformy použil při setkání s plukovníkem Sparrem – a druhý pohled jej přesvědčil, že jakýkoli odpor by byl v této situaci nemožný. Byli obklíčeni kolem dokola a výhrůžně na ně hledělo osm temných hlavní pistolí.

Sven vstal, shodil z hlavy kapuci a klidným, pevným hlasem řekl: „Kaprále, nemýlíte se. Jsem opravdu Sven Gonge. Jsem vaším zajatcem, vysloužil jste si dnes svých třicet stříbrných.“

„Budou se mi hodit,“ zasmál se kaprál. „Propiju je na tvé zdraví.“

„Mohl byste mí udělat jinou službu – a větší,“ řekl Sven. „Až mne přivedete na Jungshoved, budu jistě oběšen. Doma mám ženu a malé dítě. Nemohl bych jim tady po kamarádovi poslat pozdrav?“

„Tvůj kamarád pojede s námi.“

„Vždyť je to jen ubohý venkovan, ničeho zlého se nedopustil, se mnou spolčen není, pan plukovník ho určitě propustí.“

„Může být,“ řekl kaprál, který Iba zřejmě nepoznal. „Tak si s ním promluv, ale jen několik slov.“

Sven se naklonil k Ibovi a pošeptal mu: „Začni brečet.“ Ib jej okamžitě poslechl a propukl v srdcervoucí nářek.

„Vidíš ten otvor vysekaný dole v říčce? Až budeme u něj, přeřízneš lano, kterým je přivázaný sud, a necháš ho tam spadnout. – Nepřestávej brečet!“

Ib vyl jako pes na měsíc.

„Pak se sem pro sud vrátíme. Jen si musíme dobře zapamatovat místo – měj oči otevřené.“

„Tak už to bude?“ křikl kaprál.

„Vteřinku,“ odpověděl Sven a šeptem dodal: „Je to jasné?“

„Někde mi vypadl nůž.“

„Tak mě obejmi a vytáhni si můj.“ Ib učinil, jak mu Sven přikázal, a nůž mu vytáhl. Sven se vrátil mezi švédské rejtary, kaprál mu přikázal, aby usedl znovu na saně, a vyrazili. Po třech stranách byly saně obklíčeny švédskými jezdci, po čtvrté straně byl sráz, na jehož dně se vinula zamrzlá říčka.

Ib se znovu usadil na zadním sudu. Dělal, jako by si balil nohy do houní, a přitom se mu nepozorovaně podařilo přeříznout lano na sudu, který teď na saních držel už jen vlastní váhou. Když dojeli přímo nad otvor v ledu, přitočil Sven koně až k okraji srázu a pak ho prudce šlehl bičem. Kůň sebou trhl, Ib vykřikl, spadl ze saní a přitom uštědřil sudu mohutný kopanec. Sud se kutálel po srázu, zprvu pomaleji, pak čím dál tím rychleji, až zmizel přímo v otvoru, který si do ledu vysekal Tam ve snaze nalovit něco k večeři.

Všechno to proběhlo tak nepozorovaně a nenápadně, že si žádný z dragounů nevšiml ničeho podezřelého. Ibův pád odvedl pozornost od sudu, dragouni se domnívali, že se Ib pokouši o útěk a sáhli po pistolích, ale Ib zůstal ležet na sněhu a naříkal. Když konečně vstal, řekl s ulehčením: „Zaplať bůh, že jsme ztratili jen ten sud s odvarem z voskovníku – medovina nám zůstala.“

Kaprál se zasmál a řekl: „Příteli, tobě to myslím může být už docela jedno. Moc bych se divil, kdybys sis ještě užil toho či onoho. Tak honem, nasedat, a drž se, nebo tě dám na ty saně připoutat.“

Ib vlezl na saně a naklonil se ke Svenovi.

„Tři balvany,“ zašeptal.

„Pařez na druhém břehu,“ odpověděl mu Sven a nepozorovaně se usmál.

XIV

Od té doby, co Sven z jungshovedského kraje narychlo odešel a zdržoval se v okolí Vordingborgu, počet švédských jednotek na hradu a v okolí vzrostl nebývalou měrou. Všechny vesnice v širém okolí musely poskytnout vojsku kvartýry, krajem objížděly tlupy švédských vojáků na koních, plenily a sbíraly kontribuce na jídlo pro vojáky, a hlavně na krmení pro koně. Toho mělo vojsko čím dál tím větší nedostatek.

Jednotka rejtarů, která eskortovala Svenovy saně, se proto také záhy rozrostla, jak se k ní připojovaly skupinky jezdců, jež potkávala kolona cestou. Uprostřed kolony táhl kůň malé saně, na nichž seděl Sven ve svém ženském plášti a za ním Ib. Sven byl vážný, ale jeho rysy vyjadřovaly klidné odhodlání. Chvílemi se nakláněl k Ibovi a cosi mu šeptal, jinak seděl bez hnutí, díval se před sebe a nedbal na pronikavé pohledy zvědavců, kteří se k nim připojovali. V lese za Orremandsgaardem se kaprál zdržel na konci kolony s několika jezdci, jimž líčil, jakým způsobem se mu podařilo slavného náčelníka Gongu zajmout. Když vyjeli z lesa, pobodl kaprál koně, aby se dostal do čela kolony, protože ji chtěl na hrad přivést osobně, aby nebylo pochyb, že zásluha o polapení náčelníka Gongů i odměna vypsaná na jeho hlavu patří jen a jen jemu. Když projížděl do čela kolony kolem saní, zjistil ke svému zděšení, že jeden ze zajatců zmizel. Ib se ztratil, aniž si toho kdokoli z jezdců povšiml. Kaprál zaklel, vynadal jezdcům obklopujícím saně, nakonec si však řekl, že hlavni je přivést zajatce, o němž všichni vědí.

Na hradním nádvoří se kolem Svena okamžitě sběhl dav švédských vojáků, kteří se na Svenův účet bavili, vysmívali se mu a vtipkovali o tom, co ho asi čeká. Kaprál okamžitě po příjezdu seskočil z koně a běžel ohlásit velkou zprávu plukovníku Sparrovi. Sven jako by nadávky a obhroublé vtipkování vojáků neslyšel, seděl zahalen do svého ženského pláště a díval se upřeně před sebe. Mezi kolemstojícími vojáky se hloupým vtipkováním zvláště vyznamenával jakýsi mladičký trubač, jehož neomalené nápady přijímali ostatní s hurónským chechtotem a nadšením. Svenův klid a zdánlivá lhostejnost ho popichovaly. a aby svou hru trochu oživil, strhl Svenovi z hlavy klobouk. Tím jako by se Sven probudil, podíval se na mladíka a řekl:

„Proč mě nenecháš na pokoji? Máš plno kuráže, protože máš kolem sebe regiment vlastních vojáků a já jsem sám a odzbrojen. Kdybychom se setkali jen ve společnosti slunce a větru, stačila by ti i myší díra na to, aby ses přede mnou schoval.“

„K čertu, já že bych se před tebou schoval?“ vykřikl mladičký trubač. „Spíše bych udělal myší díru do tebe, aby se skrz tebe mohlo dívat slunce a foukat vítr.“

S těmito slovy tasil kord a začal jím výhrůžné mávat Svenovi kolem hlavy. Sven vstal ze saní, chvíli stál bez hnutí, pak bleskurychlým pohybem zachytil do pláště Švédův kord, sklonil hlavu a vrhl se proti němu, kord mu vykroutil jediným rychlým pohybem z ruky, vojáčka nadzvedl a mrštil jím mezi jeho kamarády. Ještě než se mladý trubač stačil zvednout, přistoupil Sven ke starému, zjizvenému strážmistrovi, který dosud stál bez hnutí a beze slova kouřil dlouhou dýmku, podal mu mladíkův kord a řekl:

„Pane strážmistře, tady je kord – a poučte to děťátko, že proti bezbrannému pozvedne zbraň toliko zbabělec.“

Vtom se na schodišti objevil plukovník Sparre v doprovodu kaprála od rejtarů. Sparre seběhl po schodech a zastavil se před Svenem.

„Tak se tedy setkáváme znovu. Svene Gongu!“

„Ano, pane plukovníku.“

„Kaprále, vaši lidé mohou sesedat. Zajatce dáte prohledat a dva muži ho budou hlídat ve sklepě, než se vrátí generál Vavasor.“

Hrad Jungshoved byl tak přeplněn vojskem, že téměř praskal ve švech. Král Gustav Karel připravoval obležení Kodaně a přiváděl na Sjaelland další a další rezervy. Vzhledem k tomu, že nebylo kde vojáky ubytovat, rozšířili Švédové vojenské ležení i na druhou stranu hradu, kde byla neopevněná hospodářská stavení. Vojsko tam stavělo že slámy a větví nouzové chatrče, které se táhly až k samému kraji lesa. Všechna hospodářství a dvory v okolí hradu dostaly rozkaz vozit ten den na hrad slámu na stavbu těchto nízkých chatrčí pro další oddíly regimentu generála Vavasora. Padací most byl spuštěn a brána otevřena, na hrad vjížděl jeden žebřiňák slámy po druhém.

Když Svena přivedli zpět na nádvoří hradu, měl už svůj obvyklý šat, předtím skrytý pod ženským pláštěm. Ruce měl spoutané za zády. Kaprál ho dal postavit k postranní zdi na prvním nádvoří a dvěma drabantům dal rozkaz, aby ho hlídali s pistolemi v rukou.

„Jestli vám uteče, můžete se rozloučit se životem. Nikdo nesmi s vězněm promluvit. Kdybyste pojali podezření, že chce uprchnout, okamžitě střílet!“

Kaprál se spokojeně usmál, přihladil si špičky knírů a vydal se za plukovníkem Sparrem pro odměnu vypsanou za dopadeni Svena Gonga.

Po půlhodině přijel na hrad generál Vavasor se svým štábem. Sparre jej očekával na nádvoří a podal mu hlášení o tom, jaký jeho rejtaři udělali úlovek: Vavasor, jak se zdálo, nesdílel plukovníkovu radost. Svraštil černé obočí, seskočil z koně a zostra vykročil ke Svenovi.

„Tak co, ty lupiči, ty lumpe, konečně tě máme, co?“ křikl na něj vzteklým hlasem.

„Konečně ano,“ odpověděl Sven nevzrušeným hlasem.

„Teď už ti nepomůže ani svěcená voda, šibeničníku! Teď už si tě podržíme, a ať mě vezme čert, jestli se ti podaří nám pláchnout.“

„Jsem odzbrojen a svázán a může si na mě dovolovat kdejaký holobrádek, takže se zdá, že máte asi pravdu.“

„Však bys nám teď už neuškodil ani rozvázaný a ozbrojený,“ zasmál se generál.

Sven jen pokrčil rameny. Generál si toho nevšiml, zdálo se, že je pohroužen do vlastních myšlenek. Najednou zaťal pěsti a pohrozil Svenovi:

„Darebáku! Lapko! Kde je můj syn? Před dvěma dny odjel z hradu a nevrátil se. Přiběhl jen jeho kůň, zkrvácený a zraněný.“

„Váš syn?“ opakoval Sven. „Vaše Milosti, pane generále, vašeho syna neznám. Na polích a v lesích nemíváme ve zvyku vyptávat se nepřítele na jméno, než na něj zaútočíme – a i kdyby nám byl své jméno pověděl, neřekl bych, že by nás naplnilo takovou hrůzou, že bychom ho bývali nechali uniknout.“

Generál se beze slova otočil a odešel. Sparre šel o krok za ním a teprve po chvíli se odvážil zeptat:

„Dostanu nějaký rozkaz ohledně zajatce?“

Vavasor se zastavil a ohlédl se na plukovníka.

„Poslyšte, Sparre, já mám dojem, že královský válečný zákon mluví pro každého dostatečně jasně. Vyveďte ho před hrad a dejte ho odstřelit.“

„Začíná se stmívat.“

„Tak mu postavte na hlavu lucernu, aby měli vojáci na co mířit.“

„Kolik mužů na to mám určit?“ zeptal se Sparre, jemuž úkol nebyl zřejmě docela po chuti.

Generál zavrtěl hlavou v zoufalství nad hloupými otázkami. „Spočítejte mu knoflíky na kabátu a kolik jich bude, tolik pošlete střelců. Prosím vás, pošlete jich, kolik chcete! A už mi s tím dejte pokoj!“

Sparre se vrátil ke Svenovi.

„Tvůj osud je zpečetěn, Gongu,“ řekl. „Za hodinu budeš zastřelen. Máš nějaké přání?“

„Ne, pane plukovníku. Od chvíle, kdy jsem začal bojovat proti Švédům, jsem byl připraven zemřít. A věřte mi,“ usmál se Sven, „že jsem mnohokrát byl smrti blíž než teď.“

„Mám ti poslat kněze, aby se s tebou pomodlil?“

„Prosil bych o to.“

Sparre se otočil a odešel ke strážnici, odkud několik vojáků celý rozhovor sledovalo. Jednoho z nich si vzal stranou.

„Bente Arvedsone,“ řekl a vzal ho kolem ramen, „staral jsem se o tebe od té doby, co jsi byl malý kluk. Dnes ti to poprvé připomínám a chci, abys pro mě za to něco udělal.“

„Pane plukovníku, pro vás skočím třeba do ohně,“ odpověděl mladý voják.

„To nemusíš,“ usmál se Sparre. „Stačí, když si vybereš šest kamarádů, mužů, které znáš a na které se můžeš spolehnout. Obsadíte s nabitými karabinami všech šest východů z nádvoří. Žádný z řadových vojáků nesmi na nádvoří bez zvláštního povolení. Ty sám budeš dávat pozor na vězně – a jakmile uvidíš cokoli podezřelého, položíš mu karabinu na prsa a spustíš. Je to rozkaz generálův i můj. Je všechno jasné?“

„Naprosto, pane plukovníku,“ odpověděl voják a usmál se. „Spolehněte se.“

Sparre ho odvedl ke Svenovi.

„Před chvílí jsi říkal, že už jsi byl dříve smrti blíž než teď. Nemysli si, že nám ještě něco vyvedeš, Bente, přitáhni mu uzel na rukou a přivaž ho tady k tomu železnému kruhu ve zdi. A ty, Svene Gongu, ty si teď dělej, co umíš. Podaří-li se ti i odtud uniknout, jsi ten nejvychytralejší chlap v celém Dánsku. Sbohem a bůh buď milostiv tvé hříšné duši.“

„Doufám, že bude,“ odpověděl Sven. „Nezapomenete mi poslat toho kněze, pane plukovníku?“

„Hned ho tu máš. A až přijde, stoupneš si, Bente, na tři kroky od nich.“

Za chvíli zazněl na druhé straně hradu buben. Plukovník přikázal skupině vojáků, aby na pokraji lesa, na místě popravy, vykopali hrob. Bent Arvedson si vybral svých šest pomocníků a obsadil všechny východy z nádvoří. Sám si stoupl pod hlavní schodiště a nespouštěl ze Svena oči. Otevřely se dveře nad hlavním schodištěm a vyšel muž v krátké černé pláštěnce vojenského duchovního. Když sešel ze schodů, připojil se k němu mladý Arvedson a společně přešli nádvoří. Voják se zastavil několik kroků od zajatce, aby slyšel, o čem bude s knězem hovořit.

„Synu můj,“ začal kněz, „když jde člověk na smrt, potřebuje duchovní útěchu, aby se připravil na osud, jaký jej čeká. Jsi připraven?“

„Důstojný pane, neslyšel jste nikdy moje jméno?“ řekl Sven.

„Slýchal jsem je téměř denně od chvíle, kdy jsme vstoupili do téhle země,“ odpověděl kněz.

„Jste muž učený a moudrý – myslíte, že člověk, který se odhodlá bojovat proti nepříteli a vykoná to. co jsem vykonal já, a odváži se toho, čeho jsem se odvážil já, není připraven na smrt?“

„Proč jsi mne tedy dal zavolat?“

„Abych vám dal možnost vykonat dobrý skutek.“ odpověděl Sven.

Voják, jenž je poslouchal, udělal krůček blíž, aby lépe slyšel. „V čí prospěch?“

„Mých nepřátel. Generál, který mě odsoudil k smrti, mne tu před chvílí proklínal a ptal se, co jsme udělali s jeho synem – myslí si, že jsme ho zajali nebo zabili my. Oplatím mu zlé dobrým – a vy toho budete nástrojem. Proti tomu jistě nebudete nic mít?“

„Jistěže ne, jen pověz, co víš o mladém Fendrichu Vavasorovi.“

„Nejdříve budete muset za panem generálem zajít a tlumočit mu můj návrh: dozví se to, ale musí mou popravu o hodinu odložit. Potom se vy co nejrychleji odeberete dolů do vsi a vyhledáte konšela Petra Fose. U něj najdete ženu s dítětem, a když jí vyřídíte pozdrav od Svena Paulsena, prohlásí se vám jako moje žena. Té řeknete, že jsem na hradu zajat a že si má co nejrychleji vzpomenout na toho, jenž leží v chrastí, že na tom závisí lidský život. Neříkejte o nic víc ani míň a dobře si zapamatujte, co vám odpoví. Tuto odpověď pak vyřídíte mně – a pan generál se ode mne potom dozví, kde najde syna.“

„A dáváš mu na to své slovo?“ zeptal se kněz dychtivě.

„Nikoli. Dávám mu na to svůj život.“

Kněz rychle odběhl, po chvilce se opět vrátil, v běhu zavolal na Svena, že generál jeho návrh přijal, a spěchal do vsi.

Švédský voják ustoupil opět k hlavnímu schodišti z hradní budovy, Sven osaměl u svého kruhu ve zdi. Opíral se o zeď, tiše a nehnutě. Valem se stmívalo, začínalo sněžit, vojáci s lopatami a krumpáči se vraceli, hrob byl již zřejmě vyhlouben. Ve chvíli, kdy se otevřela brána a oddíl vojáků vcházel do nádvoří, ozvalo se z psince, u něhož Sven stál, podivné duté vrčení. Sven chvíli poslouchal, pak pomalu lhostejně a jakoby nezúčastněně obrátil hlavu směrem k místu, odkud zvuk vycházel.

„Svene!“ zašeptal známý hlas a Svenovi se rozbušilo srdce.

„Jsi to ty, lbe?“ odpověděl Sven a snažil se nepohybovat rty, aby nebylo vidět, že něco říká.

„Ano. Dostal jsem se do hradu s nákladem slámy, prolezl jsem sklepem, vylezl okénkem a připlížil jsem se až k psincům.“

„Kde jsou naši lidé?“

„Svene Paulsene, vy s někým mluvíte?“ vykřikl náhle Bent Arvedson, který poodešel od schodů a přiblížil se ke zdi, aby v soumraku neztratil Svena z očí.

„Modlím se otčenáš,“ odpověděl Sven.

„Tak se modlete, máte to zapotřebí.“

Sven pokračoval:

„Buď vůle tvá – máš zbraně?“

„Dvě pistole a dýku.“

„Chléb náš vezdejší dejž nám dnes – rozcupuj kus doutnáku a smíchej s prachem – odpusť nám naše viny – vstrč to potom do hlavní, pak se nějak dostaň na druhou stranu hradu a odpal pistole do slaměných chatrčí, aby začaly hořet. Pak se sem vrať – a zbav nás od zlého.“

Sven doříkal slova modlitby a viděl, jak se od psince odlepil temný stín a zmizel ve vánici.

Úderem šesté vyšel z hradu plukovník Sparre. Sešel po schodech a odešel k vrátnici, kde zabušil na okno. Když se otevřely dveře, řekl rázně:

„Strážmistře! Dvanáct mužů a tambura, každý tři náboje. jednu nabít. Nastoupí pod schodištěm a budou čekat na další rozkaz.“

Sven slyšel každé slovo, ale jako by si ničeho nevšímal, veškerá jeho pozornost byla soustředěna na to, co se děje na druhé straně hradu. Nedočkavě čekal na smluvené dva výstřely z pistole. Vojáci nabíjeli zbraně, vtom se ozvaly na padacím mostu kroky a objevil se kněz, rychle vyběhl po schodech a zmizel v hradní budově. Několik kroků za ním se přihnali dva vojáci a křičeli, že kolem dokola začíná hořet les. Hlídky, které rozestavil Bent Arvedson, neudržely nápor vojáků, všichni se vyhrnuli na nádvoří a hnali se na hradby, aby spatřili požár.

Na nádvoří panoval strašlivý hluk, ale Sven si všiml, že se znovu otevírá sklepní okénko a temný stín se opět blíží k psinci.

„K sakru!“ zamumlal, „jak to, že nehoří ubikace!“

„Tiše!“ odpověděl Ib šeptem. „Dneska velím já, začnou hořet, až bude čas. Pistole má Ábel.“

Horní okna hradu se začínala červeně zbarvovat a nad hradbami se na několika místech objevilo zřetelné světlo požáru. Plukovník Sparre vyslal dva jezdce, aby zjistili příčinu a rozsah požáru.

Rámus a zmatek byly čím dál tím větší, pozornost byla soustředěna jen na les, když tu se náhle ozvaly dvě slabé rány z pistole. Od psince bylo slyšet spokojené zamručení. Svenovi bušilo ve spáncích, potily se mu dlaně, stál však bez hnutí a tvářil se klidně, protože několik kroků před ním stál Bent Arvedson s karabinou a upřeně ho pozoroval.

Vzápětí se ozval pronikavý výkřik:

„Ubikace hoří!!!“

Vojáci se hnali od hradeb, aby se co nejrychleji dostali na místo dalšího požáru. Do toho se sypala hustá oblaka sněhu, ozařovaná dvěma požáry, foukal studený vítr, odevšad zněl rámus, kletby, výkřiky a povely. Uprostřed tohoto zmatku se náhle ozvala salva z mušket, až zařinčelo sklo v oknech. Víření bubnů se mísilo s výkřiky raněných, zmatek dostupoval vrcholu. Vojáci se řítili horempádem na strážnici pro zbraně.

„To jsou Gongové!“ křičel nějaký voják. „Na druhé straně se to jimi jen hemží, zabíjejí na potkání a blíží se jich prý ještě víc.“

Plukovník Sparre stál u padacího mostu a netrpělivě čekal, až se vrátí vyslaní jezdci. Když zahřměla salva, utíkal rychle na nádvoří a přiběhl k Arvedsonovi, který stál nehnutě na svém místě.

„Stoupni si přímo k vězni,“ houkl mu do ucha a hlas se mu chvěl špatně potlačovanou zuřivostí, „a jakmile se jen zatváří, že chce utéct, okamžitě ho odpráskni.“ Běžel dál ke strážnici, kde začal šikovat vojáky.

Střelba na druhé straně houstla, a když Sparre odvedl vojáky na druhou stranu, zůstal Sven se svým strážcem na nádvoří sám. To byla chvíle, na kterou tak toužebně čekal.

„Dávej na něj dobrý pozor, protože ti chce utéci!“ zahřměl najednou hluboký a jasný hlas. Arvedson se udiveně otočil po hlasu, Ib se objevil u psince, a než se nešťastný Švéd stačil vzpamatovat, srazila ho k zemi dobře mířená rána z Ibový pistole. Ib přiskočil ke Svenovi, přeřízl provaz, kterým měl vězeň spoutané ruce, a oba muži vyběhli otevřenou hradní bránou, aniž by se jim v tom kdokoli snažil zabránit.

Zanedlouho se na druhé straně hradu ozval několikrát pronikavý hvizd. Střelba začala řídnout a v záři požáru bylo vidět, jak se Gongové pomalu stahují do lesa, švédští vojáci jim nemohli zastoupit cestu, protože měli před sebou hořící řady slaměných chatrčí.

XV

Za časného rána ještě před rozedněním byla říčka táhnoucí se z lekkindských lesů svědkem horečné činnosti. Několik mužů v obvyklém venkovském oděvu tohoto kraje bylo zabráno do prozkoumávání dna říčky dlouhými bidly s bodci na koncích, několik dalších rozšiřovalo sekyrkami otvor v ledu, který přikrýval hladinu. Na břehu měli rozdělaný oheň a plameny vrhaly na sníh kolem červenavý přísvit. Chvílemi, když oheň vzplanul a vylétl z něho sloup jisker, osvítil i prudké srázy po obou stranách říčky, a na vrcholu srázu, jímž si říčka razila cestu, bylo vidět několik temných postav, patrně hlídek.

Nebylo ostatně snadné vysvětlit si přítomnost těchto stráží, neboť kolemjdoucí by ani podle oděvu mužů u vody, ani podle jejich činnosti nemohl pojmout žádné podezření. Vypadali docela jednoduše jako venkované, kteří využívají zamlžené noci k lovu úhořů a kteří si zažehli hraničku, aby přilákali ryby k otvoru vysekanému v ledu. Sven Gonge a Ib dávali ostatním rybářům instrukce. Sven stál na okraji ledu s dlouhým bidlem v ruce a klidně, pomalu, píď po pídi prozkoumával dno; obličej měl klidný, jen upřený pohled očí vyjadřoval napětí, které Sven pociťoval. Znovu a znovu se přesvědčoval, že stojí tak, aby viděl na jedné straně pařez a na druhé straně tři šedé balvany, jak si je s lbem zapamatovali jako poznávací znamení. Ib pomáhal sekat led, aby mohl Sven bidlem dosáhnout ještě dál po proudu. Chvílemi se na Svena podíval, ale ani jeden, ani druhý nic neříkal a práce probíhala v naprostém tichu. Konečně Sven vytáhl bidlo, vztekle je odhodil na led a tiše zaklel:

„Čert aby vzal toho zatraceného kaprála! Kvůli němu jsme tady ten sud pohřbili, už se tu hmoždíme celou noc, začíná pomalu svítat a sud pořád nikde.“

„Asi ho voda odnesla ještě kousek dál,“ řekl Ib uklidňujícím tónem. „Budeme muset ještě sekat.“

„Už je pozdě, za chvíli začnou jezdit švédské hlídky a určitě by pojaly podezření, kdyby tady viděly tolik lidí. Musíme se rozejít a sejdeme se opět navečer na témž místě. Ibe, odvolej hlídky.“

Gongové uhasili oheň, zaházeli ohniště sněhem a jeden po druhém mizeli v hustém lese. Sven a Ib zůstali na břehu říčky sami. Sven si sedl na jeden z balvanů u vysekaného otvoru a dlouho seděl beze slova, hlavu v dlaních. Ib na něj upíral oči.

Konečně zvedl Sven hlavu a řekl:

„Co když nás někdo předešel a sud vylovil a odvezl?“

„Proboha, ani to neříkej,“ vzdychl Ib, „já bych to nepřežil. Co by si o nás pomysleli v Kodani – a hlavně o tobě, vždyť mně nikdo nic nesvěřil.“

„Ten sud se musí najít, kdybych měl prohledat celou tuhle zatracenou řeku.“

„A kdybych ji já měl až do dna vypít,“ dodal Ib, který měl pocit, že by měl Svena nějak přetrumfnout. Najednou sebou Ib trhl a chytil Svena za ruku. „Pst! Slyším za námi kroky.“ Oba se rychle ukryli za balvanem.

Záhy bylo skutečně slyšet kroky na zmrzlé kůře na sněhu. Na pěšině mezi pahrbky spatřili muže v selském. Na chvilku se zastavil a rozhlížel se, pak pomalu vykročil dál směrem k místu, kde Gongové celou noc pátrali a rozšiřovali otvor v ledu.

„Podívejme se, staří známí,“ ušklíbl se Sven opovržlivě.

„Opravdu, Tam. Tedy před tím se opravdu nemusíme skrývat. Kdyby měl v úmyslu zase nám něco vyvést, tak tu pro něj máme připravený hrobeček, v kterém najde naprosté pohodlí!“ dodal Ib výhrůžně.

Sven i Ib vstali a vykročili ke břehu. Jakmile je Tam spatřil, zastavil se, jako by chvíli pomýšlel, že uteče. Pak si to zřejmě rozmyslel a zůstal stát na místě, jako by čekal, až k němu přijdou.

Když přišli blíž, křikl Ib: „Dobré jitro, náš dobrý a věrný příteli Tame. Copak tu pohledáváš tak časně zrána?“

Tamovi se chvěl hlas, když odpověděl:

„Čekám na vás.“

„Na nás!“ podivil se Sven. „Ale to bys neměl, Tame, když jsme spolu naposled hovořili, varoval jsem tě, aby ses střehl mi ještě někdy přijít na oči, a řekl jsem ti, že když se to stane, budeš synem smrti.“

„Ano, to máš pravdu, Svene, a kdybys ten slib splnil, tak by se nestalo žádné neštěstí, protože se mnou už to nemůže být horší.“

Tamovi se šišlavý hlas roztřásl tak, že mu skoro nebylo rozumět, bylo vidět, že bojuje sám se sebou, nakonec už jen šeptal:

„Já vím, že jsem se proti tobě těžce provinil, Svene, ale věř mi, že jsem si za to taky vytrpěl své. Pořád jsem prosil za odpuštění a pánbůh mě vyslyšel a zařídil to tak, abych mohl svůj čin napravit. Proto jsem sem přišel včera navečer, když jsem viděl, že se chystáte tady pracovat.“

„Včera navečer?“ opakoval Sven.

„Ano, stál jsem celou tu dobu schovaný tamhle za tím ostružinovým houštím a třásl jsem se zimou.“

„A proč jsi tu tedy čekal?“

„Nechtěl jsem za tebou jít, když tu byli ostatní, věděl jsem, že by se mi smáli a odháněli mě. A tak jsem zůstal schovaný a čekal, až budeš sám. Iba nepočítám, ten ví všecko, co víš ty.“

Nával vzteku nad Tamovou opovážlivostí už Svena přešel, a když se Tam zmínil o Ibovi, mihl se Svenovou tváří úsměv.

„A viděl jsi všecko, co jsme dělali?“

„Ano, viděl jsem také, jak jste ten sud shodili ze saní do řeky.“

„Ty!“ vykřikli Sven i Ib jednohlasně.

„Vím dokonce, co v něm bylo.“

„A víš také, kde je?“

„Stojíš na něm.“

Sven byl tak překvapen, že se nezmohl na odpověď. Tam pokračoval: „Ten otvor, do kterého jste sud shodili, jsem si vysekal já, protože jsem tam chtěl nasadit sítě na ryby. Když jsem sítě vytáhl, objevil jsem taky ten váš sud a vytáhl jsem ho na břeh. Já jsem totiž byl na půdě toho domku, kde jste s Ibem přenocovali, a slyšel jsem, co jste si tam říkali a jak jste se radili. Když jsem ten sud našel a uslyšel jsem, jak v něm cinkají peníze, měl jsem ohromnou radost, že mě potkalo takové štěstí a že teď budu moci odčinit alespoň částečně svou vinu. A tak jsem sud zahrabal tady do toho hlubokého sněhu na břehu a řekl jsem si, že ho budu hlídat, dokud si pro něj nepřijdete.“

„A jak jsi mohl vědět, že si pro něj přijdeme? Copak jsi taky neviděl, že mě zajali Švédové?“

„Inu viděl, viděl,“ usmál se Tam. „Však jsem taky hned vzal nohy na ramena a běžel do lesa a sehnal jsem Ábelova malého kluka a řekl jsem mu, aby tatínkovi rychle vyřídil, co se stalo. Od Ábela jsem běžel dál za Bentem a za Vangem a taky jsem jim to vylíčil. Nechtěli mi věřit, Bent po mně hodil kusem ledu, a Jens Železná košile mě připoutal ke stromu, abych mu neutekl, než přijdou ostatní a poradí se, a když se poradili, tak mi hrozili, že na mě poštvou psy. Nakonec jsem ale žebral a prosil tak dlouho, až mě pustili, a já jsem obíhal dál tvé lidi a všude jsem vyřizoval, co se stalo. Celý den mi to trvalo, teprve když se začínalo stmívat, jsem byl hotov, to už si to tví lidé potvrdili od Iba a začali se ze všech stran stahovat na hrad. Takže já jsem věděl, že se zase objevíš a že si pro milý soudek přece jen přijdeš,“ dodal Tam a stydlivě se usmál.

Sven byl dojat a podal Tamovi ruku. Tam ji vděčně přijal, podíval se Svenovi do oči a řekl:

„Mohu doufat, že mi promineš mé provinění?“

Sven neodpověděl, ale místo toho poklepal Tama po ramenou.

„Tame!“ poskakoval Ib netrpělivostí, „ty lumpe, to tys nám ukradl naši nádhernou večeři! Pojď na mou hruď!“

„Za všechno může ta ženská zlá, že to se mnou málem špatně skončilo.“

„Už ani slovo o tom,“ zasmál se Sven. „Tame, jsi můj přítel a druh jako dřív.“

Tamovi se rozzářily Oči, samou radostí poskakoval po sněhu a plácal se do stehen. „Bože, a já už myslel, že tahle slova nikdy neuslyším. A přimluvíš se za mě u ostatních?“

„Tame, podívej se na mě!“ řekl Ib, postavil se před něj, nadýchl se a napjal svaly. „Nejde ze mě strach? Víš, co já jsem zač, když se do něčeho pustím! No a od této chvíle, když se na tebe někdo křivě podívá, bude mít co dělat se mnou! Doufám, že jsi spokojen.“

„Hlavně že máme peníze,“ řekl Sven. „Teď je tu přes den necháme uschované a večer si je vyzvedneme. Tame, pojď s námi, v lese nás budou čekat naši lidé. musíme jim vylíčit tvé zásluhy.“

XVI

Téhož dopoledne přijela na nádvoří usedlosti daleko na druhé straně řeky silná jízdní hlídka. Jezdci sesedli, někteří začali krmit a napájet u studně koně, ostatní se usadili na hromadě slámy a bez ohledu na mráz se dali do jídla a pití. Majitel skromné usedlosti se musel uchýlit do chléva. Stál ve dveřích, v náruči držel malé dítě a zvědavě pozoroval vojáky i koně. Z koní se kouřilo, jezdci vypadali rovněž unaveně, zdálo se, že za sebou mají dlouhou a namáhavou jízdu.

Domek sestával ze dvou prostinkých místností, jež byly rovněž zaplněny vojáky. Velitel oddílu, náš dobrý známý kapitán Manheimer, netrpělivě chodil sem a tam a tvářil se nepřístupně a nakvašeně. Den po tom, co hejtman Tycho Hoeg odeslal kupce s dopisem pro plukovníka Sparra na Jungshoved, ještě vyslal posla do Vordingborgu, aby přivedl kapitána Manheimera, že se s ním potřebuje čemsi poradit. Posel kapitána zastihl ve chvíli, kdy se chystal vyrazit se skupinou jezdců na další výpad proti Svenu Gongovi. Srdnatý válečník držel právě k vojákům povzbuzující řeč, v níž mimo jiné slíbil, že z vlastní kapsy zdvojnásobí odměnu, jež byla vypsána na Gongovu hlavu. Vojáci tuto zprávu přijali s hromovým jásotem a vyhazováním klobouků. Hejtmanův vzkaz ještě navíc sliboval, že kapitána uvede pronásledovanému na stopu, a tak se hlídka ze všeho nejdříve vydala na iselingenský zámek za hejtmanem Tychem Hoegem.

Hejtman podal kapitánovi podrobnou zprávu o všem, co se na zámku událo: že s sebou uprchlíci vezou dva soudky na saních, že Sven se nedal zlákat k tomu, aby zůstal přes noc, a vydal se hned s hejtmanovým koněm dál. Hospodyně, kterou povolali k výslechu, oběma pánům s úsměvem, vyvolaným vzpomínkou na Ibův apetit i jeho ostatní mužné přednosti, ochotně sdělila, že se oba muži chystali severozápadním směrem na Lundby. Hejtman ani kapitán nevěnovali jejímu úsměvu valnou pozornost, což byla chyba. Ani je nenapadlo, že by hospodyně třeba měla vlastni názor na to, kam se muži chystali, a sdělila jen to, co se mělo dostat dál: že totiž Sven s Ibem odjeli směrem přesně opačným než ve skutečnosti.

A tak se jezdci kapitána Manheimera vydali směrem, který je každým krokem vzdaloval od dvou mužů, jež pronásledovali. Ti zatím postupovali podél pobřeží, zatímco kapitán odjížděl hlouběji do vnitrozemí, a tak neměl ani tušení o tom, co se událo na Jungshovedu. Když Manheimerova jednotka konečně dorazila do Lundby, zjistilo se, že dvůr je již přes týden obsazen švédským oddílem a že žádní podezřelí cizinci se v okolí po celou tu dobu neobjevili. Kapitánovi konečně svitlo, že je někdo podvedl, a urychleně vyrazil na Jungshoved – urychleně, když s nechutí, protože stále ještě doufal, že se mu Svena podaří lapit na vlastní pěst, a uvažoval asi tak jako kupec Espen Naas neblahé paměti: Gonga odevzdáme pánům náčelníkům, poklad si necháme. Tato naděje se zmenšovala, když se Manheimer musel jet vyptávat na Jungshoved.

Tam přijel den po Svenově útěku a dvou požárech. Na hradě panoval stále nesmírný zmatek, Sparre byl pryč, kaprál, který Svena polapil, také, a nikdo nebyl schopen Manheimerovi říci, kterým směrem se uprchlíci z hradu dali. Kapitán se tedy nedověděl nic. Nevěda, kterým směrem uprchlíky pronásledovat, vracel se tedy zase nazpět do Vordingborgu.

Ze dvora se ozval halasný smích a křik vojáků a Manheimer se šel k oknu podívat, co se děje. Viděl, že se vojáci sběhli kolem někoho, kdo právě vešel do dvora a na něco se jich ptá.

Byla to jakási malá, ošuntělá postavička v krátkém kabátci z hrubé, podomácku tkané látky. Krátké rukávy jen z poloviny kryly vyhublé hrubé ruce se svraskalou hnědou kůží. Nohy vězely v kožených jezdeckých kalhotách a vysokých rybářských holínkách, na hlavě seděla červená vlněná čapka, pod níž vylézaly prameny špinavě šedých vlasů. Neznámý o něčem dychtivě a naléhavě hovořil s vojáky, kteří se mu stále smáli, ale i přes jejich řehot uslyšel kapitán několikrát své jméno. Zaklepal tedy na okno a houkl na vojáky, aby neznámého přivedli.

„Co chceš?“ zeptal se hrubě a neomaleně.

Obličej neznámého se stáhl k podivnému úsměvu, při němž se mu ve tvářích objevila spousta ostrých vrásek. Chraptivým a pisklavým hlasem odpověděl:

„Ach, vzácný pane, honím se po kraji od místa k místu a hledám kapitána Manheimera. Ráčíte to, prosím, milostivý pane, být vy?“

„Ano, co má být.“

„Tak to bychom si měli promluvit pár slov.“

„Tak dělej, mluv honem a pak táhni ke všem čertům!“ zahřměl kapitán, kterého popudil výsměšný tón odpovědi, zdálo se mu, že v ní necítí dostatečnou úctu. Přímý pohled očí neznámého a úsměv jeho bezzubých úst ho rozčilil ještě víc.

„Já chci ale mluvit s vámi,“ pokračoval neznámý, „nikoli s vašimi vojáky. Ať nás tu nechají o samotě.“

„Moji lidé zůstanou tady,“ odpověděl Manheimer.

„Tak to budu muset zase jít. Dokud tady budou oni, nedostanete ze mě ani slovo.“

„Že ne?“ vykřikl vztekle Manheimer. „To se ještě uvidí.“

„To se neuvidí, milostivý pane.“

„O kom jste chtěl se mnou mluvit?“

„O tom, po němž pátráte.“

„Smrt a peklo!“ rozzářila se Manheimerovi tvář. „Je-li tomu tak, ať je tedy po vašem. Nechte nás tu na chvíli o samotě.“

Vojáci uposlechli, ač neradí.

„Tak co, pane kapitáne, bylo po vašem, nebo po mém?“

„Mluv, k čertu! A k věci!“

„Strpení, jen strpení, také mi léta přibývají, už nemám té síly. Posaďme se na chvíli – a s dovolením.“

S těmi slovy vzal neznámý do rukou džbánek medoviny a hltavě ho jedním tahem vyprázdnil. Manheimer měl co dělat, aby dokázal krotit svou netrpělivost.

„Tak povídej, co víš.“

„Vím, že jste vytáhl s vojáky, protože chcete polapit Svena Paulsena nebo Svena Gonga, jak se mu tady v kraji taky říká. Taky vím, že vás už nějaký čas vodí za nos a tahá vás po kraji z východu na západ a zase zpátky.“

„Dobrá, dobrá,“ bručel Manheimer, „ale kde je teď?“

„Kde je teď?“ zachechtal se chraplavě neznámý. „To právě chci, abyste zjistil.“

„Tak ty to nevíš? Ty nevíš, kde se skrývá?“

„Jaký by pak mělo smysl vyhledávat vás, pane kapitáne?“

To už bylo na Manheimera trochu moc. „Proklatě! Tohle tě přijde draho,“ vykřikl a tasil kord.

Neznámý ho uchopil za ruku a domlouvavým hlasem naléhavě řekl: „Zachovejte přece klid, pane kapitáne. Posaďte se a chvíli mě klidně poslouchejte. Člověk aby myslel, že má před sebou dítě s mlíkem na bradě, a ne zkušeného válečníka. Jak říkám, nevím, kde teď Sven je, ale znám ho, vím, co si dokáže vymyslet, a slibuju vám, že vás k němu dovedu. Nevím taky, kolik s sebou veze, ale na tom nezáleží, sebereme všechno a budeme se dělit napolovic.“

„Dělit? Napolovic?“ opakoval Manheimer ohromeně.

„Vy polovinu, já polovinu.“

„Padesát tisíc říšských tolarů!“ zasmál se kapitán. „To víš, že se budeme dělit.“

„Tolik peněz?“ zašeptal neznámý a obličej se mu rozsvítil nadšeným úsměvem. „Tak, milostivý pane, tím líp. Práci napůl, peníze napůl.“

„Jistě,“ kývl Manheimer hlavou, „spravedlnost je spravedlnost.“

„Vy se mi smějete, pane důstojníku. Ale bude, jak říkám. Buď dostanu polovici – anebo všechno. A pokusíte-li se mne podvést – no, uvidíme pak, kdo s koho. Máte možná více sil, to se uvidí zanedlouho. Máte hodně lidí, já jen sebe. Ale to vám přísahám, dělejte si co chcete, neodejdete z této země a Svenovy peníze vám budou prokletím, nedostanu-li já svůj díl.“

Hlas a výraz neznámého měl v sobě cosi tak záhadného a zároveň výhrůžného, takovou rozhodnou sebedůvěru, že se Manheimer cítil znovu podroben.

„Mor a peklo,“ zasmál se nuceně a mávl rukou, „to je řečí, vždyť vám povídám, že se budeme dělit.“

„To se všechno ukáže.“

„Vy patříte ke Gongovým lidem?“ zeptal se Manheimer klidně.

„Nikoli.“

„A co jste vlastně za chlapa?“

„Nejsem taky chlap.“

„Nejste chlap.“

„Ne, já jsem ženská, tady v kraji mi říkají Ploštice.“

„Ženská!“ opakoval Manheimer a opovržlivě se zasmál.

„Ano, pane kapitáne, ale smát se mi proto nemusíte, však ještě uvidíte, že dokážu tolik co chlap.“

„A jak tedy podle tvého názoru chytíme toho zatraceného Svena Gonga?“

„Podívejte,“ řekla žena, přisedla ke kapitánovi blíž a snížila hlas, „pokud vím, snaží se jít stále severozápadním směrem, což je taky nejrozumnější, protože tam bude nejméně vojska. Až dosáhnou okolí města Koge, budou chtít přejít záliv do Kodaně, dokud je zamrzlý. My je ale musíme dostat, ještě než se dostanou tak daleko. Proto byste měl dát vojákům rozkaz nasedat, vyrazíme severozápadním směrem a brzy sejdeme z královské silnice. Vy vydáte rozkaz svým lidem a já…“

„Ty vydáš rozkaz mně!“ zasmál se Manheimer a ušklíbl se.

„Nikoli, milostivý pane,“ odpověděla Ploštice s úsměvem, „já vás poprosím o koně, který by dokázal držet krok s ostatními.“

„Máš ho mít, babice!“ křikl Manheimer a odešel na dvůr.

Po půlhodině vyjížděl oddíl ze dvora. Ploštice jela vedle kapitána Manheimera, schoulená a zahalená do modré jezdecké kápě švédských rejtarů.

XVII

V noci zapálili Gongové velikou stodolu sena a stoh slámy na sever od Jungshovedu, aby odlákali pozornost Švédů od toho, co se dělo na druhé straně hradu. Kdekdo se hnal k požáru, Sven zatím v klidu vyhrabal sud ze sněhu, kam ho pohřbil Tam, a s Ibem ho odnesl do lesní skrýše. Peníze a papíry, zašité ve dvou kožených vacích, vyndali ze sudu a zašili do břicha čerstvě složeného dvanácteráka. Jelena sebrali téhož večera myslivci hejtmana Tycho Hoega i s listem, který měl myslivec rovněž doručit na švédské velitelství ve městě Koge. Sven chtěl nyní tento úkol vzít na sebe a vykonat ho místo myslivce – ovšem po svém. Převlékli se tedy s lbem za panské myslivce a chystali se na cestu.

Narychlo vybudovaný lesní úkryt hostil onoho večera celý zástup Gongů, kteří se zřejmě vypravovali na delší cestu. Většina jich měla na zádech nebo přes rameno cestovní vak, všichni měli střelné zbraně a na řemenu na prsou celou řadu růžků se střelným prachem. Všechny zbraně měly švédské značky a byly pečlivě vyleštěny a udržovány. Říšská rada odmítla poskytnout Svenovi zbraně, dílem proto, že je potřebovala pro pravidelné jednotky, dílem proto, že Gongům tak docela nedůvěřovala. Nebyli poddaní, nepodléhali nikomu než Svenovi, a ten odmítl podřídit se velení jungshovedského hejtmana. Když říšská rada zbraně odmítla, rozhodl se Sven s ostatními Gongy, že si budou muset opatřit zbraně sami, a na shromážděných bojovnících bylo vidět, že rozhodnutí splnili naplno: vyzbrojeni byli znamenitě. Všichni si své zbraně opatrovali jako oko v hlavě a podle péče, jakou jim zcela zřejmě věnovali, bylo vidět, že tento ve válce tak. vzácný poklad nevlastní dlouho.

Nikdo neřekl ani slovo, všichni pozorovali Svena, jak zašívá jelenovi břicho, když do něj ukryl dva kožené vaky s pokladem. Když byl hotov, kývl na Iba, který uřízl zbytek režné nitě a uhladil srst, aby řez nebyl v kůží vidět.

„Tak,“ řekl Ib, „a můžeme pomalu vyrazit.“

„Jak je venku?“ zeptal se Sven.

„Zamračeno, měsíc nesvítí, je tma a dosti hustá mlha.“

„V tom případě vyrazíme bez prodlení. Každému je jasné, co má dělat? Všechny plány jsou jasné?“

„Ano, jasné,“ odpověděli shromáždění Gongové.

„Šest vás půjde za námi a bude nám krýt záda. Přitom nezapomeňte, že máte spálit každý švédský sklad sena a slámy, na který narazíte. Držím slovo, slíbil jsem jeden říšský tolar za každý zapálený stoh, a protože vím, že vy také svou práci uděláte tak, jak jste slíbili, tady jsou peníze předem – je tam ještě něco navíc.“

Sven vložil Ábelovi do ruky váček s mincemi.

„Cestu všichni znají, směr je jasný – vyrazíme.“

Jeden po druhém vycházeli ozbrojení Gongové z úkrytu. Venku stály připravené saně se zapřaženým koněm. Naložili statného jelena, rozhlédli se po známých a přátelích a s úsměvem vyrazili na nebezpečnou cestu. Noc byla temná a nevlídná, kolem dokola jen strašidelné tvary holých keřů a stromů. Na ty však byli Gongové zvyklí, ne nadarmo se pohybovali po lesích tak často právě v noční čas. Dokud jely saně lesem, následovali je ozbrojení Gongové ve dvou zástupech po cestě. Když vyjel Sven s nákladem z lesa, na okamžik zastavil, ještě jednou zopakoval instrukce a pak již pohnal koně do vytrvalého klusu.

Manheimerův oddíl postupoval zatím ve dne po silnici severním směrem kolem města Praesto, které hodlal kapitán obejít, aby se vyhnul zbytečnému zdržení. Rejtaři se pochechtávali a vtipkovali na účet vyhublé a napohled ubohé postavičky, která se klátila v sedle vedle kapitána a vypadala, jako by měla za další půl míle spadnout z vysokého jezdeckého sedla a už nevstat.

„Myslím, že se nemusíme tak hnát,“ poznamenala Ploštice. „Takhle za dne se Sven Gonge ven neodváží.“

„Už tě to zmáhá?“ posmíval se Manheimer. „To brzy.“

„Ale kdepak, vzácný pane. To bych pro vás byla špatný průvodce Ale Sven je liška podšitá, ten se nebude vystavovat nebezpečí v pravé poledne. Budeme se raději trochu poptávat po kraji, abychom nestáli na místě, když musíte za každou cenu jezdit.“

Záhy nato dorazili k městečku Baarse, kde se královská cesta dělí na dvě větve, jedna odbočuje severozápadním směrem, druhá pokračuje téměř rovnou na sever ke Krige. Přímo u křižovatky stála malá kovárna a vousatý, umouněný mistr právě koval jezdeckého koně. Když viděl, že se k němu blíži vojenský oddíl, položil kladivo a zvědavě se na Švédy díval. Ploštice zajela až k němu.

„Pomáhej pánbůh, Asmusi,“ zavolala na něj a usmála se údivu, s jakým ji poněkud těžkopádný kovář poznal. „Neviděl jsi tu od rána žádné pocestné?“

„Pocestné?“ opakoval kovář a s otevřenými ústy na ni civěl. „Heleme se, Bodil, to jsi ty? Z tebe se stal chlap?“

„To víš, Asmusi, není mi takhle o nic líp. Ale tys mi neodpověděl, na něco jsem se tě ptala.“

„A co by to mělo být za pocestné?“

„Jeden dva muži na saních s koněm. Vezou dva sudy.“

„Ty jsem tedy neviděl. Ale kdybys bývala přišla včera, mohla sis vydělat nějaký ten groš.“

„Jakpak to?“ zeptala se Ploštice.

„Na Engelholmu se zjančila kráva, vstoupil prý do ni zlý duch, není ani na žití, ani na umření. Vydali se shánět, kdo by mohl krávu zaříkat, nikoho nenašli, tak jeli pak do města pro felčara, ale to víš, co zmůže felčar proti zlým duchům.“

Ploštice se prostoduchému silákovi usmála a Manheimer se tvářil nechápavě.

„A koho vlastně hledáš?“ zeptal se kovář.

„Však ho znáš, Asmusi. Pamatuješ, jak tě loni dal zavřít do šatlavy, když tě přistihl, jak pytlačíš v královských lesích?“ Kovář zrudl vzteky a zaťal mohutné pěsti.

„Cože, Sven Paulsen? Ten? Toho ať odnesou všichni čerti do pekla a tam ať se věčně smaží! Tak toho vy hledáte? Však mu za chvíli nebude už stačit dech, pekelníkovi, už se po něm ptal houfec před vámi, dobří lidé.“

„Jaký houfec?“ popojel Manheimer až ke kováři a zuřivě se na něj podíval.

„Ten maličký plukovník, co je ležením na Jungshovedu,“ odpověděl kovář a hluboce se uklonil, „Sparre mu myslím říkají. Ten tu projížděl s oddílem jízdných už včera ráno a ptal se, zrovna jako tady Bodil, jestli jsem prý neviděl Svena nebo jestli jsem o něm něco neslyšel.“

Manheimer se mračil a hryzal si špičku kníru.

„Kterým směrem jel plukovník dál?“ zeptal se.

„Přímo severně, prosím. Jako na Koge, ale Sven s dovolením asi nepojede po královské silnici, ten tu zná každou pěšinku, každý kámen.“

„Tak to tedy my pojedeme doleva,“ řekl kapitán.

„Chtěla jsem právě poradit totéž,“ potvrdila svraskalá jezdkyně po jeho boku.

„Určitě něco zase chystají teď tyhle dny,“ pokračoval kovář. „Viděl jsem tudy přejít několik Gongů a dneska brzy ráno přijel Jens Železná košile na pěkném černém koni, abych mu prý prohlédl podkovy. Tady u nás kováme většinou jen přední nohy, když je teď železo tak drahé, tenhle kůň měl okovány všechny čtyři – a podkovy byly v pořádku. Říkal mi, ať ho prý pořádně prohlídnu, že má před sebou dalekou cestu. Jakou, ptám se ho, a on jen opakuje, že prý dalekou. Zasmál se odjel tadyhle po silnici vlevo.“

„Vyrazíme,“ řekl Manheimer a pobodl koně. Ploštice kováři pokývla a připojila se zase ke kapitánovi. Kovář se pokřižoval, chvíli se za ní díval a pak se zase vrátil k práci.

„Co teď?“ zeptal se Manheimer, když jeli chvíli mlčky.

„Teď mu musíme přijít co nejdřív na stopu,“ odpověděla babice. „Berou-li se Gongové tímto směrem, musí tudy Sven taky. Pochybuju, že by si jeden z jeho lidí dal kovat koně a jezdil tu po kraji časně zrána jen pro potěšení. Mohli bychom to zařídit pro nejbližší chvíle tak, že vy byste se ubytoval se svými lidmi tady v první vesnici před námi. Poloha je výhodná, když rozestavíte stráže, nemůže vám nikdo uniknout. Já se zatím podívám do vedlejší vsi a pokusím se nenápadně vyzpovídat ženu toho Jense, co o něm mluvil kovář.“

„Smrt a peklo, babo.“ zaklel Manheimer, „něco v té hlavě máš, to je málo platné. A co to ten kovář blábolil o krávě a o zlém duchu? Ty se taky zabýváš čarováním?“

„Ach milostivý pane, co bych měla odpovědět. Když už někdy člověku nic lepšího nezbývá.“

Kapitán se zamyslel. Pak přivedl koně blíž a tlumeným hlasem se zeptal: „Umíš taky věštit? Z ruky?“

„To je to nejmenší.“

„Pravdivě?“

„Jako že dýcháte.“

„Tak věšti mně!“ řekl Manheimer a stáhl z pravé ruky rukavici. „Když to bude pravdivé, dostaneš dva zlaťáky.“

„A jakpak poznáte, je-li to pravdivé?“ usmála se Ploštice a pichlavě se na něj podívala.

„Už jsem si jednou dal věštit, od velice slavného muže a pravého mistra, ten by tebe strčil snadno do kapsy. Předpovíš-li mi totéž, budu vědět, že to umíš a že mluvíš pravdu.“

„Podejte mi ruku.“

Přitáhla koni uzdu, aby šel pomaleji, vzala Manheimera za ruku, obrátila ji dlaní vzhůru a chvíli ji prohlížela.

„Podivuhodná znamení,“ řekla po chvíli. „Co já už jsem se načetla rukou, ale taková znamení jsem ještě v životě neviděla. Co vám vyložil ten neznámý muž, to ovšem nevím, ale stojí tu psáno, že nezemřete ani ve vodě, ani na zemi. Souhlasí to s tím, co vám předpovídali jiní?“

„Ano, jistým způsobem by se to mohlo shodovat,“ řekl kapitán pomalu a zamyšleně. „Jistým způsobem. A o tom, budu-li bohatý, o tom tam není nic?“

„To prosím ne, pane kapitáne,“ odpověděla Ploštice vážným hlasem. „To není v lidské ruce nikdy psáno.“

„Ne? A kde je to tedy psáno?“

„V lidské hlavě, protože to, čím se staneme, si vždycky rozhodujeme sami! – Tak, pane kapitáne, vesnici máme před sebou, nechte koně i jezdce odpočinout, dejte pozorovat cestu, a já se zatím pokusím dozvědět něco víc. Shledáme se zanedlouho.“

XVIII

Byly asi dvě hodiny s půlnoci, když Gongové dorazili do velikého lesa severně od městečka Everdrupu. Ostrý severní vítr honil mraky po temném nebi, chvilkami zablikaly hvězdy a hned se zase ztratily za mraky. Tentokrát unikl Sven svým nepřátelům šťastnou náhodou: Manheimer odbočil na radu kováře v Baarse doleva a bral se příliš daleko na západ, zatímco Sparre postupoval dále po královské silnici na Koge a dostal se jednak, příliš dopředu, jednak příliš daleko na východ.

Sven tedy postupoval zhruba uprostřed mezi nimi. Znal v kraji skutečně každou pěšinku a snažil se držet neustále poblíže lesa, kde by v případě nouze našel nejbezpečnější úkryt. Saně doprovázeli čtyři Gongové na koních, dva na dostřel muškety jako předvoj, druzí dva ve stejné vzdálenosti vzadu. Když vjeli do lesa, zahoukal Sven jako sova, aby dal svým lidem znamení zastavit. Zastavil saně, opatrně se rozhlédl a polohlasem řekl Ibovi:

„Zatím se nám daří jim unikat, myslím, že ten nejhorší úsek máme za sebou. Teď si na chvíli odpočineme, najíme se, nakrmíme koně a zase vyrazíme. Půjde-li to takhle dál a bude-li nám přát štěstí, mohli bychom, až se rozední, být už v lesích před Koge.“

„Nedaleko odtud nás má čekat Jesper s čerstvým koněm, takže zpomalovat bychom nemuseli,“ řekl Ib a rozložil si z vaku na těle jelena řádné posilněni.

Sven a Ib odpočívali a jedli. Ostatní Gongy nebylo vidět. Když uslyšeli soví zahoukání na znamení, že saně zastavily, stáhli se k okraji lesa, sesedli z koní, čekali a naslouchali do tmy.

Sven vybral k odpočinku nevelkou paseku, na jejímž okraji byly narovnány čerstvě pokácené a nařezané kmeny. Přes paseku vedla lesem uzounká a velice špatně sjízdná cestička. Po obou stranách cesty se mezi stromy jako živý plot táhlo husté houšti malin, bodláčí a ostružin, takže se z lesa na cestu téměř nedalo proniknout. Napříč lesem, kolmo na tuto cestu, vedl hluboký a široký příkop, který kdysi odváděl vodu z opevněni už dávno rozbořeného hradu na druhé straně lesa, na jeho severozápadním konci. Přes tento příkop položili lesní dělnici několik kmenů a otvory zaplnili klestím a drnem, aby se po tomto můstku dostali pohodlně na druhou stranu. Bez mostu přes hradní příkop by se cesta stala pro povozy nesjízdnou.

„Tak, Ibe, dopij, dojez, nebuď tak hladový, musíme dál. Cože s tebou není řeč?“

„Pořád mi vrtá hlavou ten zatracený kovář Asmus. Všiml sis ho, když jsme obcházeli kolem Engelholmu. nedaleko té jeho kovárny? Právě něco vykládal nějakému Švédovi a mně se zdálo, že náramně koukal, co to vezeme na saních.“

„Kdepak,“ ujišťoval Sven svého druha, „určitě nás nepoznal v tomhle pestrém převlečení. A i kdyby nás poznal, než stačí vzkázat na hrad a než by za námi stačili někoho vyslat, budeme za horami.“

„Nezapomeň, Svene, že ten by tě utopil na lžíci vody od té doby, co jsi ho dal loni zavřít za pytlačení.“

„Však mám pro strach uděláno. Uvidíme, teď se musíme snažit postupovat co nejrychleji dál.“

Nasadili koni ohlávku a nasedli do saní. Vtom se lesem ozvalo dlouhé soví zahoukání. Sven sebou trhl. Vzápětí se ozvalo zahoukání znovu, tentokrát z druhé strany lesa, a bezprostředně po něm práskl z téže strany výstřel z muškety. Na cestě za nimi se ozval dusot kopyt a k saním na pasece se přihnali oba muži z hlídky.

„Švédi se blíží!“ sotva popadal dechu první, který zarazil koně před saněmi. „Rychle pryč! Jedou v dlouhé řadě kolem lesa a mají někoho, kdo jim ukazuje cestu.“

Ib stál jako zkamenělý a díval se na Svena.

„Kolik jsi jich napočítal. Tame?“ zeptal se Sven už zase zcela klidným hlasem.

„Je jich dvanáct a k tomu ještě ten průvodce.“

„A co to zahoukání, co jsme slyšeli předtím?“ zeptal se Sven.

Ib zvedl hlavu od země, kde v kleče poslouchal, a řekl: „Jede sem i naše druhá hlídka.“

Ještě než vstal, přihnali se z druhé strany druzí dva jezdci a zastavili odfrkující koně přímo u saní.

„Dostali se nám do zad,“ hlásil jeden z nich hlubokým hlasem. „Jedou jeden po druhém podél lesa.“

„Kolik jich je, Ábeli?“

„Napočítal jsem jich dvanáct a kromě toho ještě průvodce. Je to našinec, slyšel jsem ho mluvit, dánsky, jeli kolem nás blízko, když přejeli, tak jsem dal znamení.“

„Kdo vystřelil?“

„Jeden z nich, když mě slyšel zahoukat. Vystřelil jen tak nazdařbůh, ale málem se mi trefil do koně.“

„My dva vyrazíme, lbe, ty si tady ulom větev a připevni k ni nůž. Budeš bodat koně, teď musí ukázat, co v něm je. Vy tady zůstanete, dokud neuděláte na cestě zátaras, větví a poražených kmenů tu máte dost. Dva nasednou a popojedou sto dvě stě kroků za námi a tam udělají další překážku na cestě, tak jak jsme se dohodli. Střílejte, jak to jen bude možné, miřte dobře a snažte se zasahovat jen důstojníky. Pak nás musíte zase dohonit.“

S těmito slovy švihl Sven opratí a kůň se saněmi zmizel v lese.

Ibovo tušení bylo oprávněné, prozradil je skutečně kovář Asmus. Jakmile mu saně zmizely z dohledu, vypůjčil si od švédského jezdce koně a hnal se za Manheimerem. Dostihl ho zanedlouho, protože oddíl odpočíval v nedaleké vesnici, zatímco Ploštice byla na výzvědách. Kovář už dlouho po kraji pytlačil a vyznal se tam nejméně tak dobře jako Sven, nedalo mu tedy mnoho práce zavést Manheimera a jeho dragouny nejkratší cestou k lesu u Everdrupu, kam zamířili, když Ploštice vyčenichala, že tam na Svena mají čekat čerství koně. Nedaleko vsi narazil Manheimer na skupinu Sparrových vojáků, které plukovník na zpáteční cestě z marného výletu do Koge pro jistotu rozdělil, aby táhli krajem ve větší šířce. Kapitán velícímu důstojníkovi sdělil, co považoval za vhodné a potřebné, ale zase ne tolik, aby prozradil, proč Svena pronásleduje, a Sparrovi rejtaři se k němu připojili. Měl tedy více vojáků, mohl zformovat širší rojnici a blížit se k větší části lesa. Kovář je vedl přesně, a kdyby býval Sven prozíravě nerozestavěl stráže, byli by ho Švédi dostali bez nejmenší námahy.

Jak Svenovi ohlásily jeho dvě hlídky, rozdělili se Švédové, když dojeli k lesu, do dvou skupin. Manheimerova skupina první objevila vstup do lesa, obklopeného hustým houštím. Byla to právě cestička, po které před nimi jely Svenovy saně. Na okraji lesa se s nimi kovář rozžehnal, přijal odměnu za prokázané služby a odjel vrátit vypůjčeného koně. Kapitán zformoval své jezdce do dvou řad, po každé straně cesty jela jedna řada, sám jel s Plošticí v čele.

Byli již dlouho na cestě, jízda byla namáhavá, ale na staré ženě nebylo znát ani stopu únavy, kymácela a kývala se v sedle jako dřív a neustále pobízela Manheimera, aby přidal, že musejí jet rychleji, jinak že jim Sven ujede. Šedivé vlasy se jí uvolnily pod čepicí a dlouhé prameny za ní vlály v rychlé jízdě. Dragouni už se jí nesmáli, výsměch ustoupil jisté úctě, možná i strachu, když uslyšeli, co o této staré ženě vyprávěl kovář Asmus za dlouhé jízdy. Dokonce se zdálo, že i kapitán Manheimer k ni získává jistou úctu a ohled, a dělal, co mu radila.

Jezdci nyní rychlým klusem projížděli lesem, až dojeli na paseku, kde Sven přednedávnem odpočíval a kde se jim nyní postavil do cesty zátaras z kmenů a větví.

„Smrt a peklo!“ zaklel Manheimer. „Ti darebáci nám zastavili cestu.“

„Zaplať pánbůh,“ odpověděla Ploštice, „tohle je to nejlepší, co nás mohlo potkat.“

„Co to povídáš, babice?“

„Myslíte, že by si dávali tu práci, aby nám stavěli do cesty takovouhle překážku, kdyby Sven Gonge nebyl nablízku a v úzkých? Teď alespoň víme, že jsme mu na stopě. Dejte rozkaz, vzácný pane, ať několik vojáků sesedne a zátaras odstraní, a my se zatím trochu stáhneme do pozadí, kdyby náhodou na druhé straně někdo číhal. Gongové totiž svůj cíl obvykle zasáhnou a já bych tím cílem být rozhodně nechtěla.“

Tři rejtaři sesedli a začali odtahovat větve a kmeny. Vtom se na druhé straně zátarasu objevil žlutavý záblesk a lesem se rozlehl třesk dvou výstřelů. Následovala salva z karabin Manheimerových vojáků. Ploštice se stáhla s koněm ještě dál, aby byla kryta silným stromem. Manheimer zůstal na místě a okamžitě po salvě jeho jezdců se najednou jeho kůň vzepjal a padl zasažen k zemi. Kapitánovi se podařilo uvolnit nohy ze třmenů a uskočit, aby ho kůň pod sebou nerozmačkal. Obrátil se čelem k zátarasu a vtom viděl, jak se jeden z jeho vojáků kácí a padá ze sedla.

„Má to za sebou,“ zasmála se Ploštice, vyjela z úkrytu a uchopila opuštěného koně za ohlávku. „Nasedejte, vzácný pane, pistoli do ruky a budeme pokračovat.“

Zátaras byl snížen natolik, že ho mohli přeskočit. Manheimer se vyhoupl do sedla a dal rozkaz pokračovat v jízdě. Tentokrát však už nejel v čele. Na pasece ležel sníh, na jehož pozadí se zátaras ještě přece jen odrážel, takže ho bylo jakžtakž vidět, ale na úzké lesní cestě slabý přísvit hvězd zmizel a nebylo vidět na půl kroku, všechno halila číhavá a zákeřná tma.

„Rychleji, rychleji,“ pobízela navzdory neproniknutelné tmě Ploštice kapitána. „Nezapomeňte, že Sven jezdí rychle – a má na to právě takovou tmu jako my.“

Než to dořekla, nastal mezi prvními jezdci zmatek, několik koní upadlo, ozvaly se dva výstřely.

„Co se zase děje?“ křikl Manheimer a viděl, jak se Ploštice s koněm kácí k zemi. To je dobře, pomyslel si, konečně to dostala.

„Natáhli mezi stromy lano,“ odpověděla Ploštice a vstala z mrtvého koně. „Půjčte mi palaš, já to přeseknu.“

Manheimer jí podal palaš a řekl: „A jak chceš teď jet dál, když pod tebou odpráskli koně?“

„Ale co,“ odpověděla žena a zakuckala se smíchy. Podala kapitánovi šavli, a než se nadál, seděla už za ním v sedle. Dostala se za něj na koně tak rychle, že jí v tom ani nestačil zabránit. Kapitán se na ni obrátil, hotov vybuchnout vzteky, ale Ploštice ho předešla a šeptala:

„Pane kapitáne, musíme dál, dál, nezapomeňte, že mě ještě stále potřebujete. Podívejte se před sebe, přimhuřte oči a možná že uvidíte toho, koho pronásledujeme.“

Daleko před sebou zahlédl Manheimer na sněhu skutečně jakýsi stín, což mohly být Svenovy saně. Tento pohled ho smířil s nepříjemnou spolujezdkyní, přesto však zaryl koni ostruhy do slabin. Ploštice ovšem čekala, co přijde, držela se kapitána jako klíště, a když se kůň vzepjal. jen se zasmála kapitánovi do ucha.

„Správně, jen zčerstva, o mě nemějte strach, já se držím pevně a stačí mi na to jedna ruka, v druhé mám pistoli s nataženým kohoutkem a tu bych vám, vzácný pane, radši odpálila rovnou do hlavy, než abych se od vás dala oddělit. Až někoho zastřelí, vezmu si jeho koně, ale zatím se budete muset smířit s mou společnosti. Až se budeme k těm saním blížit, ať vaši rejtaři střílí jen na koně, lidi už si pak pochytáme.“

Kapitán vzteky skřípal zuby, ale dal jezdcům rozkazy nabíjet a mířit na koně, až se dostanou na dostřel.

„Podívejte, pomaličku začíná svítat. Ale co to?“ zvolala překvapeně Ploštice. „Oni se zastavili!“

V slabém přísvitu, který byl před nimi v dálce jasnější, bylo. vidět, že se saně zastavily a že kolem nich je jakýsi pohyb. Vzápětí se saně opět daly do pohybu.

„O mne se nemusíte obávat, pane kapitáne,“ říkala mu babice do ucha, „i kdyby tam byli schovaní nějací střelci, já jsem za vámi dobře schovaná, vás tak hned neprostřelí, a jinak mě nezasáhnou.“

„Tebe budou věšet a ještě vplétat do kola, čarodějnice jedna,“ syčel vztekle Manheimer.

„Pane kapitáne, vy žertujete. A to nejste první, kdo mi něco takového předpovídá, ale to víte, přání je odjakživa otcem myšlenky. Nejdřív se podělíme o penízky a ostatní se uvidí.“

Když dorazili k příkopu, zjistili, že můstek je stržený. Manheimer zaklel a vztekle mávl rukou. „Co teď?“

„Nezbývá než nasadit koním ostruhy a přeskočit,“ navrhla Ploštice.

„Se dvěma kůň nepřeskočí.“

„Ale ano, jen do toho.“

Manheimer couvl pár kroků a dal rozkaz ostatním, aby příkop přeskočili, vždy tři jezdci najednou. První tři šťastně přistáli na druhé straně hlubokého příkopu, a v tu chvíli zahřměly dva výstřely a dva jezdci se skáceli k zemi.

„No prosím!“ vykřikla Ploštice, když s kapitánem zdárně přeskočila příkop, sklouzla na zem a. chytila jednoho z volných koní za ohlávku. „Můžeme pokračovat, den začíná a my jsme pomalu u cíle.“

Vyškrábala se do sedla a pronásledovatelé se znovu rozjeli. Než pobídla koně do cvalu, sáhla Ploštice pod pláštěnku a vytáhla plechovou lahvici, z které si vydatně přihnula, a pak ztěžka vydechla a zaklela. Rozednilo se natolik, že bylo již na bílém sněhu jasně vidět všechny tmavší předměty – a daleko před sebou znovu spatřili malé saně s jedním koněm. Ploštice vykřikla radostí, když zjistila, že se saním rychle přibližují.

„Dobří lidé, za chvíli se napijete, a to zaslouženě. Sven Gonge a jeho švagr jsou před námi. Máme je v hrsti!“

Koně už byli vyčerpáni dlouhou jízdou a jezdci se jim každou chvíli zarývali ostruhami do boků. Saně vyjely z lesa a hnaly se po pláni, v šedivém, špinavém ranním světle bylo vidět jen koně s nataženou hlavou, muži jako by zmizeli.

XIX

„Ostruhy, kapitáne.“ sténala Ploštice, „kdybyste znal Svenovu úskočnost jako já, nespoléhal byste se tolik na to, že jsme mu v patách. Ještě nám může uniknout.“

„Ale k čertu!“ křikl Manheimer, „uletět nám ten chlap přece nemůže. – Smrt a peklo, podívejte! Máme vyhráno. Hurááá!“

Z okraje lesa v tu chvíli vyrazil roj jezdců a roztáhl se po poli na Manheimerově křídle. Byli to Sparrovi rejtaři, kteří se teprve za svítání vymotali z lesa. Manheimerovi vojáci je přivítali hromovým jásotem, který ještě zesílil, když bylo jasné, že nenadálá posila se chystá odříznout saním cestu.

Manheimer mával palašem a křičel nadšením.

„Tak co, ženská, co říkáš?“

„Říkám to, co předtím. Ještě ho nemáme.“

Saně zabočily stranou, aby se dostaly dále od Manheimerových jezdců, obrátily se k nim bokem, takže bylo najednou oba muže vidět, jak se skrývají téměř vleže a za sebou mají navršen pytel s krmením pro koně.

„Není už ten kůň na dostřel karabinou?“ zeptala se Ploštice.

„Zkusit to můžeme,“ odpověděl Manheimer a rozkázal jednomu z rejtarů, aby se pokusil koně zasáhnout. Voják zastavil, zalícil a chvíli pečlivě mířil, než vypálil. Kůň pokračoval v letu po pláni, saně za sebou.

Vtom však saně zastavily a vystoupili z nich dva muži.

„Konečně,“ oddechl si Manheimer a naposledy nasadil zpěněnému koni ostruhy. Sparrovi jezdci už oba uprchlíky obestoupili. Muži stáli beze slova, bledí a se skloněnou hlavou nad uštvaným koněm, který únavou padl do sněhu.

„Sven Paulsen!“ křikl netrpělivě důstojník velící Sparrovým mužům.

„Kde jsou sudy!?“ zařval Manheimer vzteky.

Ploštice zaječela, jako když ji na nože bere, jakmile oba muže spatřila. Manheimer byl první, kdo se v nastalém zmatku a křiku ovládl. Hodil jednomu ze svých mužů otěže, seskočil z koně a protlačil se mezi vojáky k oběma mužům.

„Který z vás je Sven Paulsen?“ zařval na ně.

„Sven Paulsen? To prosím nejsme ani jeden, ani druhý,“ odpověděl menší z obou šišlavě.

„Ani jeden ani druhý!“ opakoval po něm Manheimer zuřivě. „Mor a smrt a peklo! Tak co jste zač?“

„Milostivý pane, ušetřte naše ubohé životy, smilujte se nad dvěma chudáky. My jsme jen dva obyčejní lidi, jeli jsme do Bregentvedu pro porodní bábu, a když jsme v noci přijeli tadyhle do lesů, tak jsme narazili na nějaké lidičky, pobíhali po lese a křičeli a kladli nám na srdce, abychom si pospíšili, je-li nám život milý, že je tu moc a moc nebezpečno, tak jsme tedy prosím bili do koně, abychom se odtamtud dostali co nejdřív.“

„A komupak jsi ty měl přivézt porodní bábu, Tame, co?“ ozval se hlas mezi vojáky.

„Mé ubohé ženě,“ odpověděl vysušený mužík.

Ploštice vystoupila z kruhu, strhla si z hlavy čapku a stoupla si před oba muže s rukama v bok.

„Tvé ubohé ženě!“ opakovala a rozchechtala se.

Tam zbledl a upřeně se na ni zadíval. Byl tak překvapen. že se na okamžik nezmohl ani na slovo. Pak se vzpamatoval, vrhl se jí kolem krku a začal ji zuřivě objímat a přitom jí pošeptal do ucha: „Nic nepopírej!“

Pak se obrátil k oběma důstojníkům:

„Vidíte, tady jsem se shledal se svou milovanou sestrou. ta mi může dosvědčit, že mluvím pravdu.“

„Sestrou?“ opakoval s údivem důstojník velící Sparrovým mužům.

„Ano,“ odpověděl Manheimer. „Jede s námi, aby nás přivedla na stopu Svenu Gongovi.“

„A tadyhle pan důstojník na mě přece také nemohl zapomenout, však to není tak dávno, co jsme spolu mluvili,“ pravil Tam s poníženým úsměvem a postavil se před velitele Sparrových rejtarů.

„Odkud bych já měl tebe znát?“

„Ale milostivý pane, rozpomeňte se. Nikdo neví lépe než vy, jak málo já bych mohl mít společného se Svenem Gangem, já jsem to přece byl, kdo vám na jungshovedském hradu sliboval, že si vysloužím tu odměnu, co na Svena je vypsaná, a že ho chytím.“

„Nu ano, to je pravda, už tě poznávám.“

„Takže jsme se nakonec celou noc honili marně,“ povzdechl si Manheimer. „Ten darebák nás opět oklamal.“

„Kdy jsi potkal Svenovy lidi?“

„Něco s půlnoci, jak začali střílet.“

„A potom už jsi je neviděl?“

„Pánbůh chraň,“ odpověděl Tam naříkavě. „Já jsem si všímal jen svého ubohého koně a nemyslel jsem na nic, než jak se dostat co nejdřív pryč.“

„Podívejte se, jestli nemají zbraně!“ řekl Manheimer dvěma ze svých vojáků. Vojáci prohledali saně, ale nenašli nic než starou houni a pytel s krmením.

Zatímco prohledávali saně a Manheimer je sledoval očima, přišourala se Ploštice k Tamovi a pošeptala mu:

„Víš, kde je Sven?“

Tam zamrkal.

Druhý důstojník svolal Sparrovy rejtary a řekl:

„My vyrazíme a zkusíme ještě štěstí jiným směrem.“ Pozdravil taseným kordem a vyjel v čele svých mužů.

Manheimer metal blesky z očí a bezradně se díval hned na saně, hned zase na Ploštici.

„Co teď?“ štěkl vztekle. „Jestli si ten darebák myslí, že mi tu beztrestně bude střílet vojáky, tak se mýlí!“

„Já bych řekla, že si v nejbližším dvoru nebo vesnici trochu odpočineme a pak začneme znovu.“

„Už ji to zmáhá,“ uchechtl se škodolibě Manheimer.

Žena byla smrtelně bledá v obličeji, sotva stála na nohou a potácela se, když přikročila blíž ke kapitánovi.

„Ale ne,“ zasmála se nepřirozeným hlasem. „Zmožená ještě nejsem.“

Stoupla si před kapitána a stáhla si modrou jízdeckou kápi z levého ramene. Manheimer spatřil na bílé hrubé haleně velkou rudou skvrnu. Jeden z posledních výstřelů v lese ji zasáhl do ramene, překonala však bolest a ránu zatajila, aby mohla jet dál. Teď už ji však ztráta krve připravovala o poslední zbytek sil.

„Potřebuju si jen trošku odpočinout,“ zašeptala a opírala se přitom o saně.

„To si zasloužíš,“ řekl Manheimer. „Bratříček tě může ošetřit. Přeju brzké uzdravení.“

Škodolibě ji pokývl, nasedl do sedla a vycválal v čele svých jezdců dál. Stará zraněná žena za vy la vztekem a bolestí, zahrozila kapitánovi pěstí a křičela za ním bezmocným hlasem:

„Budeme se dělit!“

Po chvíli se Manheimer i se svými jezdci ztratil mezi stromy na okraji lesa. Ani jednou se neohlédl.

„Víš, kde je Sven?“ zašeptala Ploštice a sklesla na pytel s krmením na saních.

„Jakpak bych nevěděl,“ odpověděl Tam. „Ještě stále čeká za Jungshovedem a hlídá si penízky.“

„Tak co tady ty děláš s těmi saněmi?“ šeptala čím dál tím slaběji.

Tam se usmál: „Vždyť jsem to říkal, jedu své ubohé nemocné ženušce pro doktora.“

Ploštice neodpověděla. Měla zavřené oči a ležela v bezvědomí na saních.

XX

Náčelník Gongů unikl svým pronásledovatelům v lese prostou lstí. Manheimer zahlédl v dálce před sebou, jak saně na okamžik zastavily: této kratičké zastávky využil Sven k tomu, aby dvanácteráka shodil do zamrzlého vodního příkopu. Pak seskočil s lbem ze saní a po příkrém úbočí příkopu se svezli za jelenem a odtáhli ho hlouběji do lesa. Do saní zatím nasedl Tam se svým druhem a oba okamžitě pokračovali v jízdě. Několik hodin později, asi ve chvíli, kdy Manheimer zjistil, že se zbytečně hnal za někým jiným, seděl již Sven Gonge s lbem na venkovském žebřiňáku na nákladu slámy, v níž se skrýval jelen s pokladem, a spokojeně a za veselého zpěvu ujížděli po královské silnici směrem na Koge. Sven zastavil dva venkovany, kteří měli slámu dodat do švédského velitelství v ležení na severozápad od Koge, a za pomoci svádivě zvonícího váčku peněz se mu podařilo přemluvit je, aby mohl s Ibem dodávku zařídit místo nich. Jelena ukryli hluboko v slámě, vyměnili si s Ibem s venkovany šaty a domluvili se s nimi, že prázdný žebřiňák i se spřežením nechají u jednoho kupce ve městě, kde si pak majitelé mohou vůz klidně zase vyzvednout. Ib se usmíval a zářil jako slunce, které jim pomalu stoupalo nad hlavami. Ležel na zádech a pohodlně se v celé své nemalé délce protahoval ve slámě a vyrážel přitom podivné hluboké a neartikulované zvuky, které měly představovat zpěv. Chvílemi se zvedal a přisedával si ke Svenovi, který dělal kočího, aby mu sdělil, jak bezmezně ho obdivuje.

Právě kolem nich přejela švédská jízdní hlídka a neuznala jejich žebřiňák ani hodný pohledu. „Opravdu, Svene,“ jásal Ib, „nikoho na světě nemám tak rád jako tebe. Já mám nejchytřejšího a nejmazanějšího náčelníka pod sluncem. Pět čertů je na tebe krátkých, i když si stoupnou jeden druhému na ramena. Ale já ti slibuju, že se ti brzy dostane odměny. Jakmile vjedeme do města Koge, tak vstanu a na veřejné ulici tě obejmu. – Musíš uznat, že krásnější odměnu si ani nemůžeš přát.“

Sven ani nestačil odpovědět, protože vzápětí už Ib ležel opět na zádech ve slámě a ze samé radosti začal znovu zpívat, ještě hlasitěji a ještě falešněji než předtím.

A tak přijeli do Koge. Hlídka u městské brány se na ně jen zběžně podívala a hned dala znamení, že mohou pokračovat, a vzápětí uskutečnil Ib přes Svenův odpor svůj slib a přímo na náměstíčku ho objal.

Ven z města vyjeli právě tak snadno, jako vjeli do něj. Když náklad dojel na švédské velitelství, byl už Sven i s jelenem pryč. Ib dojel do nepřátelského ležení sám, Složil slámu a vrátil se s prázdným vozem do města, kde ho nechal u kupce, jak bylo domluveno.

Kapitán Manheimer s dvanácti rejtary a plukovník Sparre s šedesáti muži už od časného rána pročesávali celý kraj a marně se snažili zachytit nějakou stopu po obou uprchlících. Jako by se po nich země slehla.

Sven měl v plánu, jak si správně zapamatovala Ploštice, dostat se do Kodaně po ledu přes širokou zátoku mezi Koge a Kodaní. Cesta to byla o tři míle kratší, ale hlavně mnohem bezpečnější; věděli, že jakmile vstoupí na led a vzdálí se od pobřeží, budou v bezpečí, protože na zamrzlou mořskou hladinu se za nimi nikdo neodváží. S Ibem se Sven rozžehnal asi na půli cesty mezi švédským ležením a městem Koge, nedaleko malé rybářské chaloupky, stulené pod kulatými pahorky na dostřel muškety od pobřeží. Ib mu pomohl donést k chaloupce jelena a pak jel dál. Dveře do chatrče byly jen přivřeny na smyčku z rybářského lana. Když Sven sešel k pobřeží a rozhlédl se, spatřil majitele domku nedaleko břehu na ledu s harpunou v ruce a s malými saněmi vedle sebe, jak chytá úhoře otvorem vysekaným v ledu. Vrátil se k rybářově chaloupce a zahrabal jelena hluboko do sněhu. Teprve pak sešel znovu mezi zasněženými dunami ke břehu a zavolal na rybáře. Muž se usmál, když se ho Sven zeptal, zda by ho mohl převést po ledu do královského hlavního města.

„Á, tak vy máte nějaké řízení v Kodani?“ zeptal se.

„Správce na panství mě posílá do města za panstvem něco vyřídit.“

„Přede mnou nemusíte nic tajit,“ řekl rybář s úsměvem, ale bylo vidět, že si není příliš jist. „Já jsem prosím poctivý člověk a už jsem přes záliv převáděl několik vašich lidí.“

„Mých lidí?“ žasl Sven.

„Ano prosím, navenek šaty venkovské, vespod hedváb. Teď zrovna na svatého Valentina jsem převáděl urozenou paní a dcerušku jeho hraběcí Milosti pana Hannibala Sehesteda, taky se braly do města. A taky se vydávaly za venkovanky, za selky, i šaty k tomu měly, ale nožky ne, ty schovat nemohly, a měly je malé, a ruce taky schovat nemohly, a měly je bělounké a neupracované. A vezly s sebou takový větší uzlík, prý šatstvo, ale když jsem ho vzal do ruky, tak to v něm zvonilo právě tak, jako když stříbro o stříbro a o zlato cinká.“

Sven se usmál. „I já vezu s sebou takový větší uzlík.“

„Jako bych to byl nevěděl,“ pokýval hlavou rybář. „Však vás i s uzlíkem dovedeme, kam budete potřebovat. A budete to mít snazší a pohodlnější než Sehestedovic paničky, ty musely dva dny čekat, než jsem si stloukl saně a pořádně jsem sanice pobil železným pásem. Bydlely tady v chalupě a jedly co já. Když jsme na jih od hlavního města dorazili ku břehu, daly mi za námahu pět tolarů. Dobrý výdělek za tři dny.“

„Já dám dvakrát tolik,“ řekl Sven.

„Opravdu?“ divil se rybář a zářil radostí. „Rád je v bázni boží přijmu. Šetřím si, abych se mohl vykoupit a přestěhovat se.“

Došli k rybářově chatrči.

„Kdy hodláte vyrazit, prosím pěkně?“

„Myslím, že dnes s večerem,“ odpověděl Sven. „Rád bych si předtím trochu odpočinul.“

„Budu připraven. Vy si zatím tady u mne můžete lehnout – budete spát tak dobře jako ty dvě hrabinky.“

Pozdě odpoledne, chvíli před setměním, se vrátil Ib. Nepodařilo se mu dosud dozpívat píseň, kterou začal na nákladu slámy, a teď se halasně blížil vítěznému závěru. Rybář se venku připravoval na cestu. Když se Ib dověděl, že Sven spí, okamžitě ztichl, usadil se před chatrčí a dal se s rybářem do polohlasného rozhovoru.

„To vy patrně s tím druhým pánem se chystáte, ne?“ zeptal se rybář. Zručnými prsty, jimž, jak se zdálo, vůbec nevadil mráz, splétal si přitom popruh k saním.

„Dozajista,“ přisvědčil Ib. „My jsme totiž nerozluční. Cestujeme ostatně ve stejném pověření.“

„Inu, jeho pověření už znám,“ poznamenal rybář.

„Cože? Jeho pověření že už znáš?“

„Toť se ví, jak jsem ho poprvé spatřil, hned jsem si všechno domyslel.“

„Domyslel?“ opakoval jen bezmocně Ib a nechápavě zavrtěl hlavou.

„Však už jsem mnohému vysoce urozenému pánu pomáhal uprchnout, když přišel do naší země Švéd.“

„Ach ták. Tak tedy poslyš, dobrý příteli, my nejsme ani vysoce, ani nízce urození, nejsme vůbec urození, ale jak nás tu máš před sebou, jsme lepší než ti nejlepší šlechtici v celém Dánsku. Vidím, že jsi muž počestný a poctivý – a jako takový musíš přece uznat, že nejlepší člověk je ten, kdo nasazuje vlastní život ve službě vlasti. Nemám pravdu?“

„Na to bych prosím řekl, že máte.“

„Tak vidíš. Jakmile urození páni dostali vítr, jakmile se začal blížit Švéd, pohřbili pěkně horempádem poklady a rozutekli se do všech stran. Ale ten muž, co spí u tebe v domku, a já, jeho druh, my jsme zůstali na svých místech, bránili jsme se, jak jsme nejlépe uměli, hatili jsme nepříteli jeho plány, podpalovali mu skladiště, bili jsme se s jeho vojskem cínem i nocí – nevěřil bys, kdybych ti měl vykládat, jak jsme se s nepřítelem bili. A proto ti říkám, že jsme zrovna tak dobří lidé jako urození páni – a ještě o něco lepší.“

Rybář přestal plést popruh a obličej se mu rozzářil upřímným a obdivným úsměvem.

„Je-li tedy pravda, co mi zde říkáš,“ rozevřel náruč, aby Iba objal, „pak už také vím, kdože vy to vlastně jste. Však tu poslední dobou šly pověsti o tom, jaké má Švéd potíže v hejtmanství jungshovedském a jak statečně se tam proti němu lidé staví. Včera před polednem přišel jeden konšel z města se švédským důstojníkem, byli tady u mne v chalupě a pátrali po dvou mužích, prý na útěku. Teď tedy vím, že jsem dnes poskytl přístřeší Svenu Gongoví a jeho druhu Ibovi, synu Ábelovu.“

„Tak o mně se říká, že jsem jeho druh,“ usmál se radostně Ib. „Inu, to je dobře, to je dobře. A to taky jsem, na to můžeš vzít jed.“

Hodinu před půlnoci vyšel měsíc, všechny přípravy k cestě byly dokonány. Cestovatelé se posilnili chlebem a pivem, ohřátým nad ohništěm v rybářově chaloupce, pak si Sven oblékl kabátec z ovčí kůže a Ib nabil pistole.

„Na tuhle cestu zbraně potřebovat nebudete,“ poznamenal rybář.

„I kdož ví,“ usmál se Ib. „Třeba se nám podaří zastřelit nějakého racka, já k smrti rád střílím racky.“

Pak dal Sven pokyn k odchodu. Rybář přivázal opět dveře. společně vyhrabali ze sněhu jelena a ukryli ho na saních pod dvěma otepmi slámy. Když se dostali z dosti strmého svahu ke břehu a vytáhli saně na led, zastavil se rybář a obrátil se ke Svenovi.

„Na něco jsme přece jen zapomněli, a potřebovat bychom to mohli víc než ty vaše pistole.“

„Copak?“

„Sochor.“

„Já pro něj dojdu,“ řekl Ib. „A jestli chceš, Svene. vezmu tam zpátky ty kabátce, aby je mohl tady náš přítel vrátit ke kupci, kde si je majitelé vyzvednou. Tak bylo s nimi domluveno. Vy můžete zatím pomalu vyrazit, já vás dohoním.“

Sven svlékl kabátec, Ib se obrátil a šel nazpět k rybářově chalupě.

Od domku nebylo přímo na moře vidět, protože stál mezi dvěma vysokými písečnými dunami, aby nebyl tolik vystaven ostrému mořskému větru. Když Ib přicházel mezi oba pahorky, zdálo se mu, že slyší v blízkosti odfrknout koně. Zastavil se, chvíli poslouchal, ale když byl všude klid, šel dál. Sotva udělal několik kroků, zvuk se opakoval. Ib se rozhlédl jako přimražený a spatřil před domem ve tmě matný obrys osedlaného koně. Sáhl po pistoli, ale neměl čas se dále rozmýšlet, protože mu na rameno padla pádná ruka a ozvalo se:

„Na slovíčko, příteli.“

Ib blahořečil tomu, že stojí zády k měsíci, protože si uvědomil, že ruka i hlas patří kapitánu Manheimerovi a že jeho vlastní tvář vyjadřuje bezradnost a zděšení.

„Strč pistoli zase za pás a pojď se mnou pěkně dovnitř.“

Smyčka, kterou byly zavřeny dveře do prosté chalupy, byla přeříznuta. Ib se nevzpíral a vstoupil dveřmi, jimiž před krátkou chvílí vyšel.

Manheimer se dopátral Svenova posledního úkrytu poměrně rychle a snadno, díky šťastné náhodě. Když se vracel z marného lesního tažení, narazil v jedné zájezdní hospodě na dva venkovany, kteří se tam bezstarostně veselili za snadno vydělané peníze. Manheimer, jeho lidé i koně byli tak vyčerpáni, že se kapitán rozhodl, že si v hospodě odpočinou, a teprve až načerpají sil, pojedou dál. Oba sedláčci si zatím statně přihýbali, byli čím dál tím hlučnější a kapitán zaslechl několik poznámek o podivuhodném obchodu, jaký uzavřeli s neznámým mužem: že prý za ně udělá jejich práci a ještě jim za to zaplatí. Kdo by nepřijal? Manheimer nachmeleným venkovanům objednal ještě jednu konvici medoviny a vytáhl z nich všechno. Únava jako když z něho spadne, vzal si nejlepšího koně ze stáje a se dvěma rejtary vyrazil, nikdo v hospodě nevěděl kam. Ještě než dorazili do Koge, padl první z jeho dvou rejtarů, druhý uštval koně v ulicích města nedaleko kostela. Ve městě si kapitán vzal čerstvého koně, vyptal se u kupce, kde si venkované vyzvedli povoz, odjel do švédského ležení a i tam se vyptal – a k půlnoci konečně dorazil k rybářské chatrči, sotva z ní rybář se Svenem a s lbem odešli.

Teď vkročil Ib do jediné místnosti domku a napjatě se rozhlížel, aby zjistil, zda je Manheimer sám. Zbytky ohně z ohniště vrhaly červenavý přísvit na šedohnědé hliněné zdi. Byl s kapitánem Manheimerem sám.

„Co jsi zač?“ zeptal se drsně kapitán.

„Ubohý, chudý rybář, urozený pane.“

„A co pistole? Podívejme se, on má hned dvě! Tak je pěkně rychle odlož na stůl a popovídáme si.“

Ib váhal.

„Jeden krok nebo jedno mrknutí a moji lidé tě odprásknou jako psa.“

Ib pistole položil na stůl.

„Ještě máš nějaké zbraně? Nic tu neschováváš?“

„Ne prosím.“

„A nač potřebuješ tyhlety?“

„Urozený pane, člověk se musí bránit, jak může. V těchto časech války a nepokoje je všude plno lupičů, domek mám osamělý, při pobřeží, kdo by mě ochránil?“

„Ach ták, tak to jsi ty, kdo tady převádí uprchlíky přes záliv, co?“

„Ano prosím, to jsem já,“ odpověděl Ib váhavě.

„A dneska v noci jsi měl převést Svena Gonga!“ zahřměl Manheimer.

„Svena Gonga?“ opakoval po něm Ib.

„Ano, Svena Gonga. A jeho poklad, bezvýznamnou sumičku pouhých padesáti tisíc říšských tolarů. Vidíš, že vím vše.“

Ib horečně přemýšlel jak dál, nevěděl si rady a zdálo se mu, že tentokrát jsou opravdu v koncích – právě ve chvíli, když už si mysleli, že mají vyhráno a že se jim vše krásně zdařilo.

„Kde je Sven Gonge v této chvíli?“ pokračoval kapitán ve výslechu.

„Nevím to prosím jistě,“ řekl váhavě. „Za soumraku odešel, prý do města, a řekl, že se vrátí k půlnoci.“

„A peníze?“

„Ty prý bude mít s sebou,“ odpověděl Ib rychle. Jakmile si začal vymýšlet, šlo mu to už samo.

„A jak jste se chtěli dopravovat přes záliv?“

„Na saních.“

„Kde je máš?“

„Dole u břehu.“

„Půjdeme se tam spolu podívat. Ale nejdřív sežeň světlo.“

Ib přistoupil k ohništi, Manheimer si zatím zastrčil za pás jeho dvě pistole. Ib zapálil louč a upevnil ji na stole.

„Ale než vyrazíme,“ pokračoval Manheimer, „tak shoď plášť, ať se podívám, jestli nemáš ještě někde nějakou zbraň.“

Ib uposlechl. Ve světle louce spatřil Manheimer zelený myslivecký oděv, jaký mu popsali oba venkované, když se mu snažili vylíčit, jak oba uprchlíci vypadali. Kapitán si překvapeně hvízdl, ale hned se zase ovládl a začal Iba prohledávat.

„A co že nosíš dvoje šaty?“

„Nosím, pane kapitáne, nosím, je taková krutá zima.“

„Nesnesitelná, opravdu.“ ujistil jej Manheimer „Buď té lásky a rozepni si kabátec.“

Ib poslechl.

„Vidím, že jsi mluvil pravdu, další zbraně už zřejmě nemáš.“

„Urozený pane, proč bych vám měl lhát,“ odpověděl Ib s nevinnou tváří. „K tomu nevidím důvodu.“

„Já také ne,“ přisvědčil Manheimer. „Teď se ale půjdeme podívat ke břehu. A abychom snad nezabloudili nebo abychom se jeden druhému neztratili, když tak málo svítí měsíc, povedu si tě radši tady na té smyčce.“

Kapitán sejmul ze zdi rybářské lano, udělal na něm smyčku a nasadil ji Ibovi na krk jako oprátku.

„Rozuměj,“ smál se kapitán, když kladl smyčku Ibovi kolem krku, „je to projev přátelství. Nechci, aby nás něco rozdělilo.“

„Urozený pán si chce se mnou zažertovat,“ pokusil se Ib také o chabý úsměv.

„Teď pěkně zhasneme světlo a přivážeme zase dveře a pak se vydáme dolů ke břehu. Dávej pozor, ať ti po cestě neujede noha, já mám totiž ve zvyku jezdit potmě s nataženou pistolí a tu ti teď budu držet u spánku. Jak trhneš lanem, zmáčknu spoušť. Dovedeš si jistě představit, jaký zármutek by mi způsobilo, kdybych ti prohnal hlavu kulí. Tak, a jde se. Svět ještě nenosil takovou čarodějnici, aby mě od tebe dokázala odloučit na tom krátkém kousku, co nám zbývá.“

Kapitán se sklonil nad loučí u stolu, aby ji uhasil. Ib udělal krok k ohništi, obrátil se a ve zlomku vteřiny následoval za kapitánem, který už se po něm ve dveřích obrátil.

„Hyjé!“ zasmál se Manheimer ve dveřích a trhl lanem, na němž měl Iba připoutaného.

Ve chvíli, kdy kapitán vsunul nohu do třmenu, uslyšeli jakési slabé zasténání, ohlédli se a spatřili, jak se o zeď chatrče opírá nějaká postava. Manheimer sebou trhl a vytáhl pistoli. Vtom udělal Ib krok kupředu a zastavil se koni vedle hlavy. Postava natáhla ruce a zasípala:

„Budeme se dělit!“

Manheimer hlas okamžitě poznal, i když bylo slyšet, jak je vysílený a zmučený bolestí. Hlasitě se rozchechtal a křikl: „Smrt a peklo, to už je zase ta Ploštice.“

„Budeme se dělit!“

„To víš, že se budeme dělit!“ zabručel Manheimer a vyhoupl se do sedla. Natáhl kohoutek pistole a zamával jí Ibovi před očima. Pak pobodl koně a rozjel se ke břehu.

Ib poslušně šlapal koni po boku, oči upřené na pistoli. Manheimerův kůň začal potřásat hlavou, frkat, pak se zastavil a skočil stranou. Ib skočil rychle za ním, aby se nenapjalo lano.

„Zatracený čert, co to do toho zvířete vjelo?“ křičel Manheimer, přitáhl uzdu a zasadil koni ostruhy.

„Ne tak hlasitě, urozený pane,“ řekl Ib. „Mně se všecko zdá, že v mlze vidím někoho u břehu, že už by Sven byl zpátky?“

Manheimer se zarazil a podíval se směrem, kterým ukazoval Ib. Vtom kůň hlasitě a bolestivě zaržál, sklonil hlavu a vzepjal se znovu a ještě výš, zatřásl hlavou a pak se vrhl na zem a třel si hlavu o sníh. Manheimer pustil Ibovo lano, pistole mu vypadla z ruky a už se bezmocně válel po zemi.

„Pojď mi pomoci!“ křičel. „Ty troupe, ty hnojokyde, cos mi to udělal s koněm, začarovals ho nebo co?“

Ve chvíli, kdy Manheimer pustil smyčku a pistoli, vrhl se Ib po zbrani. Teď stál nad Manheimerem s pistolí v ruce.

„Urozený pane,“ odpověděl s úsměvem, „já skoro nic, jen jsem mu strčil do ouška takový malinký žhavý uhlíček z ohniště.“

Než Ib větu dořekl, kapitán vstal a už držel v ruce druhou pistoli. Vtom vystoupil ze tmy muž, natáhl k Manheimerovi ruku. šlehl výstřel, kapitán vykřikl a skácel se znovu k zemi. Kůň se hnal s nataženou hlavou a bolestným ržáním pryč.

Sotva Manheimer vykřikl a zhroutil se k zemi, ozvaly se nedaleko nich šouravé kroky ve sněhu a objevila se před nimi Ploštice, o berli, šaty celé zkrvavené.

„Dělit, dělit!“ sípala, ještě než se k nim dovlekla.

„Ale kdepak,“ řekl vztekle Ib, „jaképak dělení, dostaneš to všechno.“ –

Rozvázal smyčku, kterou měl ještě kolem krku a spoutal jí Ploštici nohy i ruce, přestože se bránila, jak mohla. Pokoušela se křičet, a tak jí Ib vrazil do úst roubík z jejího šátku, který jí ovázal kolem hlavy.

Sven Ibovo počínání netrpělivě sledoval.

„Musíme okamžitě vyrazit,“ řekl. „Zvuk výstřelu a tahle bláznivá babice by mohly přilákat pozornost.“ Zastrčil pistoli za pás a vykročil ke břehu. Ib přistoupil k Manheimerovi a sklonil se nad ním. Kapitán nedýchal.

„Tak moc jste nás chtěli chytit a nakonec se vám to nepovedlo,“ řekl na adresu obou. „Tak alespoň teď budete mít to potěšení podívat se, jak od vás odcházíme nadobro.“

Zvedl Manheimera, posadil ho se zády opřenými o balvan a s obličejem k moři, a do ruky mu dal kord. Spoutanou Ploštici posadil vedle kapitána, poodstoupil a obdivně se na své dílo zadíval. Pak se skupince hluboce uklonil a řekl:

„Sbohem, lidičky. Jistě nám přejete šťastnou cestu.“

Nato se rozběhl po bílém nočním sněhu za Svenem a za rybářem, kteří už vykročili po ledu směrem ke královskému hlavnímu městu.

XXI

Svenův odhad se prokázal jako správný, zdálo se opravdu, že na širokou a nebezpečně vyhlížející ledovou plochu se za nimi nikdo neodváží. Po několika chvílích ztratili břeh z dohledu, ještě několikrát se na kratičkou chvíli zastavili a poslouchali, zda nezaslechnou od břehu něco podezřelého, ale neuslyšeli nic. Byla klidná, bezvětrná noc, mrzlo, jen praštělo, po půlnoci zapadl měsíc, ale rybář šlapal s naprostou jistotou dál. Bylo jasno, na nebi se mihotaly hvězdy a tři muži se saněmi a s kapitálním jelenem pokračovali mlčky a zostra v cestě severním směrem. Když už měli podlé rybářových slov za sebou více než polovinu cesty, zastavili se na malý odpočinek. V rychlosti pojedli pár soust, která si vzali s sebou na cestu, a vzápětí zase vyrazili dál, protože jim bylo zima a oheň rozdělat nemohli. Zanedlouho se objevila hustá mlha, ale rybář znal cestu přes záliv tak dobře, že nemuseli ani zpomalit.

Mrazivé ranní červánky do červena barvily ostrou špičku kostela svatého Mikuláše, když Sven, Ib a rybář vstoupili konečně na břeh na úpatí pahorku ve Valby, předměstí za hradbami na jih od hlavního města. Společnými silami vynesli všichni tři unavení muži saně s jelenem na břeh a z posledních sil se brali k městské bráně. Stráže je do města vpustily bez řečí. Přestože bylo dosti časně zrána, byl všude v ulicích živý ruch a všude vládlo podivné vzrušení, jež dostoupilo vrcholu před bránou královského zámku Rosenborgu uprostřed starého města. Vznešeně odění pánové živě gestikulovali a přeli se, jedni se tvářili radostně, druzí věšeli hlavu. Netrvalo dlouho a Gongové se dozvěděli příčinu rozruchu v ulicích královského hlavního města.

Dorazili do Kodaně zrána dne dvacátého sedmého února léta Páně 1658. Pozdě večer předešlého dne, v době, kdy se chystali v rybářově chatrči na cestu, byl ve městě Roskilde konečně podepsán mír a válka se Švédskem skončila. Lidé se radovali, že je konec válčení a konec útrapám ve městě, které se připravovalo na dlouhé obléhání, i na venkově, zpustošeném nepřátelskými vojsky. Ti, kdo se tvářili vážně a věsili hlavu, už se doslechli o tom, jaký mír to královští vyslanci v městě Roskilde podepsali. Kruté podmínky si vymínil švédský král. Dánsko zůstalo ochromeno, ztratilo spoustu území. Ještě horší bylo, že si Gustav Karel nadiktoval ponižující požadavky. Do začátku května musí Dánsko živit švédské vojsko, musí postoupit Švédům dva tisíce najatých a vyplacených žoldnéřů – a musí vypovědět všechny zahraniční smlouvy a aliance.

Tohle všechno ovšem lidé, radující se v ulicích, nevěděli a Gongově, kteří strávili řadu dní ve vyčerpávající honičce se Švédy, také ne. Radost byla proto v ulicích veliká, jen Ib měl jisté pochybnosti o tom, zda jejich úspěšná a odvážná jízda napřič ostrovem Sjaelland se uzavřením míru nestala zbytečnou a dojde-li patřičného ocenění. V hostinci, kam se uchýlili, aby si trochu odpočali a najedli se, ho Sven musel dlouho utěšovat a přesvědčovat, že tomu tak není a že ani po uzavření míru by poklad, který přivezli, nebyl v bezpečí před lidmi, jako je kapitán Manheimer.

Před polednem, když si odpočali v hostinci, vydali se Sven s Ibem k domu kodaňského purkmistra Hanse Nansena, od něhož se jim dostalo jejich pověření. Saně, které za malý peníz odkoupili od rybáře, táhli za sebou, ale po ulicích nevzbuzovali žádnou pozornost. Lidé se radovali ze zpráv o podepsání míru, a pokud si obou mužů všimli, pomysleli si patrně, že jsou to služebníci, kteří vezou panstvu uprchlému do Kodaně zvěřinu z panských lesů.

V purkmistrově domě se dověděli, že pan Nansen není doma, odešel prý na královský zámek, protože Jeho Veličenstvo svolalo na poledne schůzi nejvyšší říšské rady k projednání míru, který královští zmocněnci podepsali. Vydali se tedy k novému královskému zámku Rosenborg, nebyli však sami, odevšad se sbíhalo množství čumilů, všichni se chtěli podívat na panstvo přicházející na zasedání rady a doufali, že se jim snad podaří dozvědět se něco bližšího o míru z Roskilde. Když se Sven a Ib protlačili až k bráně, zastavili je dva halapartníci. Zkřížili před nimi dlouhá břevna svých zbraní a odmítli je vpustit do zámku, neboť mají prý přísný příkaz nevpouštět nikoho, kdo nemá do činění s říšskou radou.

Sven si stoupl stranou a s úsměvem čekal, až půjde někdo, kdo by jim vymohl vstup. Ve srovnání s nebezpečími a překážkami, jaké museli po cestě překonat, nebral tuto poslední překážku příliš vážně. Ib se však ve své netrpělivosti pustil s hlídkou do prudké hádky a přesvědčoval oba nevinné vojáky, že se jim zle povede, když je okamžitě do zámku nevpustí.

„A copak tam chcete tak naléhavého?“ ptal se seržant, který stráži velel.

„Vezeme Jeho Veličenstvu důležitou zprávu,“ zamračeně opáčil Ib.

„Důležitou zprávu? Obyčejného jelena, to je něco důležitého?“

„Příteli, takového jelena jsi ještě neviděl. Tenhle jelen má cenu takových padesáti tisíc říšských tolarů!“

„To jistě, jelen a padesát tisíc říšských,“ zasmál se seržant.

„Přesně tak. A to nepočítám maso, kůži a paroží,“ ujistil ho Ib. Chtěl seržanta přesvědčovat dál, ale Sven mu dal znamení, aby se s ním přestal přít, a ukázal na obstarožního muže s bílými vousy, který přicházel k bráně.

„Purkmistr Nansen přichází, ten už to zařídí,“ řekl Sven Ibovi tlumeně a vykročil purkmistrovi vstříc. Jakmile ho starý pán spatřil, usmál se, podal mu ruku a zvolal:

„Sven Gonge! Nezklamal jsi nás. Splnil jsi úkol?“

„Milostivý pane, úkoly, které na sebe dobrovolně vezmu, mám ve zvyku plnit beze zbytku.“

„Výborně, výborně! Jeho Veličenstvo bude mít velikou radost. A mně osobně jsi udělal takovou radost, že si to ani nedovedeš představit. A proč vlastně stojíte tady před bránou? A co to máte na těch saních?“

„Před bránou stojíme proto, že nás hlídka nechce, pustit dovnitř. A na těch saních je, jak ráčíte vidět, dvanácterák. Má cenu padesát tisíc říšských tolarů.“

Purkmistr se rozesmál, vysvětlil oběma strážným, že tyto dva muže mohou do zámku vpustit, aniž by porušili rozkaz, a zavěšený do Svena vkročil do otevřené brány. Ib se vítězoslavně podíval na seržanta a na hlouček zvědavců u brány, chytil popruh saní a vykročil za nimi.

Když přešli prostranné nádvoří, pokynul jim Nansen, aby chvíli počkali, a vešel do hlavní budovy. Po chvíli vyběhl lokaj a řekl Svenovi, aby šel s ním. Zavedl ho do přijímacího pokoje v prvním patře, kde už na něj čekal purkmistr Nansen. Usmál se a řekl:

„Rada začne zasedat asi za půl hodiny. Řekl jsem Jeho Veličenstvu, že jste tu, a on projevil přání vás vidět. Za chvíli vás přijme, pojďte, dovedu vás do předpokoje.“

Nečekali dlouho, než se otevřely dveře. Ve velké pracovně s dubovým stropem a obrovitým mramorovým krbem seděl za těžkým stolem střízlivě oděný, nenápadný muž kolem čtyřiceti let, králův německý poradce, tajemník a písař Kryštof Gabel. Nansen se Svenem zůstali stát u dveří a čekali, až si jich povšimne král Frederik, který netrpělivě a s nasupeným obličejem chodil po místnosti sem tam. Jindy klidný až netečný panovník, byl zřejmě pod dojmem neúprosných podmínek míru se Švédy krajně rozrušen. Po chvíli se však přece jen probral ze zamyšleni, přistoupil k návštěvníkům a řekl:

„Ano, ano, pan purkmistr, tak už nám vedete toho hrdinu?“

„Prosím, Milosti, přivádím vám myslivce Svena Paulsena, jemuž jeho lidé říkají náčelník Gongů.“

„Slyšeli jsme o tobě mnoho chvály, Paulsene.“

Sven se uklonil, ale neodpověděl. Král pokračoval:

„Úkol, který jsme ti na radu purkmistra Nansena svěřili, jsi tedy splnil?“

„Splnil, Milosti. Tak. jak se mají plnit všechny úkoly, které svěří vlast.“

„A peníze? Kde jsou? Přivez! jsi je?“

„Jsou dole na nádvoří na saních.“

„Všechny? Celá částka?“

„Vaše Veličenstvo si jistě nemyslí, že bych se odvážil předstoupit před vás, kdyby tomu tak nebylo.“

„Dobrá, dobrá,“ usmál se Frederik ÍII. na Svena. „Nic zlého jsme tím nemysleli. A jak Švédové, pronásledovali vás?“

„Trochu,“ pokrčil rameny Sven.

„Věděli, co převážíte?“

„Věděli, Milosti.“

„Výborně, výborně. Kdyby mělo Dánsko víc takových, jako jsi ty, vedlo by se zemi lépe.“

Král přistoupil k oknu, aby se podíval na saně, o nichž mu řekl Sven. Chvíli se díval na nádvoří, pak se obrátil a zeptal se:

„A kde jsou peníze? Já vidím jen saně s jelenem.“

„Ten nám posloužil za měšec, nic lepšího jsme neměli.“

„A ten muž, který tam stojí u těch saní, to je kdo?“

„To je. Milosti, člověk, jemuž jsem zavázán hlubokými díky a bez něhož bych úkol, který mi byl svěřen, nikdy nemohl splnit.“

„Je-li tomu tak, pak ho přijmeme také. Ať přijde sem.“

Sven přistoupil k oknu a zamával na Iba, aby šel nahoru. Ib se radostně zasmál, chytl jelena, jediným pohybem si jej hodil přes ramena a vběhl dovnitř. Za chvíli byly slyšet jeho kroky v předpokoji. Vběhl do přijímacího pokoje, zastavil se, položil králi jelena k nohám a poklekl před nim.

„Vstaň, synu, jen vstaň, slyšeli jsme, že sis počínal statečně, a chceme tě ujistit naší milostí.“

Ib vstal a uklonil se.

Frederik III. se zasmál, pokynul Gabelovi a Nansenovi, aby se šli podívat na jelena, a řekl:

„Pánové, to je poprvé, co dostáváme zemské poplatky v takovém baleni.“

Ib se konečně odvážil promluvit, odkašlal si a jeho silný bas zaduněl:

„Tento jelen stál Švédy mnoho lidských životů.“

„A vás?“ zeptal se král.

„Vaše Veličenstvo, Sven Gonge si umí poradit.“

„A jak bys chtěl, abychom se ti odměnili za tvou věrnost?“ zeptal se král.

Ib mlčel, jen se prosebně díval na Svena.

„Když Vaše Veličenstvo dovolí, přednesl bych jeho prosbu za něj. Ib Abelsen se ve službě Vašemu Veličenstvu a vlasti díval každý den smrti do očí, od chvíle, kdy jsme spolu ve Vordingborgu převzali tento poklad. A za tuto věrnou službu chce odměnit tím, že bude smět nosit uniformu strážmistra královské gardy.“

„Tuto prosbu mu rádi splníme.“

Nastalo krátké ticho, během něhož vstoupil jakýsi mladý muž, přistoupil ke Gabelovi a něco mu pošeptal. Pak s úklonou opět odešel.

Gabel se obrátil ke králi a řekl tichým hlasem: „Říšská rada je připravena k zasedání.“

„Dobrá, nebudou čekat dlouho,“ řekl král a obrátil se znovu ke Svenovi.

„A jakou odměnu žádá za své služby náčelník Gongů?“

„Za své služby?“ opáčil Sven. „Nedomníval jsem se, že by se měly nějak splácet, protože král a vlast mají právo žádat od svých poddaných, aby jim sloužili.“

„Tentokrát jsi však nasadil svůj život, který je pro nás cennější než pro tebe samého,“ usmál se král.

„Dovolil bych si nesouhlasit. Má-li podle Vašeho Veličenstva můj život nějakou cenu, pak je i pro mne příliš cenný na to, abych ho prodával za peníze jako nějaký kramář svá zbožíčka. Já jsem jen dodržel slovo. Slovo muže je dluh, který je nutno splatit – a já jsem ho splatil.“

„Pravda, pravda, hrdinně jsi plnil svůj slib. S hrstkou lidí jsi zadržoval nepřítele, zbavoval ho munice a zásob, odzbrojoval jeho vojáky a ničil mu sklady píce. Anglický velvyslanec Mr Meadowe mi říkal, že právě to byl jeden z důvodů, jenž přiměl Gustava Karla uzavřít mír. A nakonec nám přímo ze švédských linii přinášíš tento poklad. Kdo z našich poddaných by se odvážil slíbit něco takového? A kdo by dokázal takový slib dodržet? Proto tě chceme odměnit.“

Sven se usmál a vzpomněl si, jak říšská rada odmítla vyzbrojit jeho lidi

„Může být. Vaše Milosti, ale já nechci. Jsou-li mé zásluhy opravdu takové a nedokázal-li by opravdu nikdo jiný udělat to, co já. čím by mě Vaše Milost chtěla odměnit?“

„Do naší ruky vložil bůh veškerou pozemskou moc. Nám náleží plnit spravedlivá přání našich poddaných.“

„Pak tedy mám jedno přáni a prosím, aby bylo splněno,“

„Mluv, dobrý muži,“ pokynul král rukou.

„Přál bych si, aby si na mne Vaše Milost vzpomněla, až budu moci Vašemu Veličenstvu a vlasti něčím prospět.“

„To je vše?“ zeptal se Frederik III. překvapeně. „Ano, to je vše,“ odpověděl Sven Gonge klidným a rozhodným hlasem a uklonil se. Král pokynul hlavou, audience skončila.

XXII

Sven zůstal ještě v Kodani, ale Ib neměl stání a dva dny po audienci na královském zámku se zase vydal na cestu. Byl vyšňořen přesně podle svých představ jako strážmistr královské osobní stráže: šarlatový kabátec s bílým lemováním, žluté kalhoty ke kolenům, holínky pod koleny rozšířené, klobouk s červeným pérem a dlouhý kord z ušlechtilé oceli.

Naplněn radosti nad dlouho vytouženým vybavením, vyšlapoval si Ib zčerstva směrem na jihozápad. Měl namířeno na zámek Holmegaard napříč na druhé straně ostrova Sjaellandu. Holmegaard patřil šlechtické rodině Skeelů, ti však hned, jak vypukla válka, uprchli do Kodaně a nechali na panství jen starého správce. A právě za tímto mužem, přesněji řečeno za jeho dcerou Inger, vypravil se Ib ve své nové uniformě.

Starý ovdovělý správce bydlel s dcerou v podzámčí na samém kraji bažin, které zámek obklopovaly ze tří stran. Inger stála u okna a spráskla ruce, když uviděla, jak se blíži vyšňořený kavalír, kterého na dálku nemohla poznat, viděla jen, že už zdaleka mává širokým kloboukem. Správce vyšel Ibovi vstříc, zavedl ho dovnitř a dovolil mu, aby se uvítal s Inger, která se červenala radostí nad tím, že Iba zase po dlouhé době vidí – a ještě navíc v takové parádě. Hned přinesla ubrus a prostřela a vyhladovělý Ib se s obvyklou chutí pustil do skromného jídla, jež mu dívka předložila, a bohatě je zaléval medovinou. Když se s ní vítal, pošeptal jí Ib, že jeho návštěva není jen zdvořilostní, a dívka teď celá nedočkavá čekala, co řekne tatínek, až se mu Ib představí jako nápadník jeho dcery.

Ib se s velkou chutí krmil a přitom oslňoval starého Kaspera Dama vyprávěním o audienci na královském zámku a o tom, jaké milosti se těší u dvora, říšské rady i purkmistra královského hlavního města. Líčení svých úspěchů korunoval zprávou, že ho Sven slíbil zaměstnat na jungshovedském panství jako myslivce. To vše, řekl nakonec, vypráví jen proto, že vysoce a hluboce miluje spanilomyslnou slečnu Inger a chce si ji vzít za ženu. Ví prý dobře, že starý pan Dam je dobrý a pečlivý otec a svou dceru by nikdy nedal nikomu, kdo by jejího srdíčka nebyl hoden. Doufá přitom, že se mu správce podařilo přesvědčit, že on sám Srdce jeho dcery hoden je.

Starý, ustaraný správce byl zcela zaplaven lbovou výmluvností, a jakmile se mu podařilo Iba přerušit a říci jediné slovo, vyjádřil svůj Souhlas. Vtom se rozletěly dveře a Inger, která poslouchala, co se nad jídelním stolem dohodlo, vběhla dovnitř a vrhla se otci kolem krku, dala mu pusu a pak objala svého obrovitého ženicha.

„Poslyšte, otče,“ zasmál se Ib a držel přitom Inger za ruku, „nečekal jsem, že vás s dceruškou najdu v těchhle skromných komnatách. Jste tu na zámku sami, panstvu ho opatrujete, mohli byste si vybrat to nejlepší, co tu mají. Už jste tam s Inger dávno mohli být nastěhováni. Nakonec, měla by si zvykat, kdo ví, jestli postupem času se po mém boku na takovýhle zámek taky nezmůže.“

Nebylo tak zcela zřejmé, zda tento dodatek Ib myslel vážně, Inger však ani v nejmenším nepochybovala o tom, že její v šarlatu oděný ženich jí dokáže takovýhle zámek také opatřit. Nakonec, říkala si v duchu, zasloužil by si ho více než ten vyžilý opilec, mladý Skeel, co ho má zdědit. Zářila pýchou a vítězoslavně se podívala na otce, ale ten jen smutně kýval hlavou.

„Mluvíš, jak ti rozum stačí,“ řekl a trpce se usmál. „Já bych měl nechat Inger bydlet nahoře na zámku, když tam ve dne v noci řádí soldáti? Podívej se, Ibe, já jsem starý člověk a mám dost práce sám se sebou, natož abych musel ještě bránit nevinnou pannu.“

„Nevěděl jsem, že jsou tady vojáci,“ řekl Ib s údivem. „Co je to za jednotku?“

Inger se snažila, seč byla, dát otci znamení, aby mlčel, ten však nechápal nebo nechtěl chápat a prostoduše se otázal: „Copak to na mě šermuješ rukama, děvenko?“

„Panebože,“ zavrtěla Inger hlavou a slzy ji vstoupily do očí, „myslela jsem si, že bychom alespoň dneska mohli mluvit o něčem jiném než o válce a o Švédech.“

„Tamhle právě jede na zámek nějaký důstojník,“ prohodil Kasper a ukázal rukou ke vchodu do hlavní zámecké budovy.

„Á, podívejme se,“ řekl Ib pomalu a zlověstně, „teď už vím, proč na tebe Inger šermovala rukama, Kaspere Dame. Ona dobře ví, že s těmito lidmi já mám jisté otevřené účty.“

Stařík nechápal, o čem Ib mluví, a díval se na něj s otevřenou pusou.

„Ib chce říct,“ vysvětlovala Inger tatínkovi, „že lidé z tohoto pluku mu způsobili velikou křivdu, utrápili totiž jeho krásnou sestru Žofii k smrti.“ Obrátila se k Ibovi a naléhavým hlasem, s očima plnýma slz, ho prosila: „Ibe, můj milý, nech je protentokrát na pokoji, moc tě o to prosím. Však máme dnes proč být spokojeni, měli bychom tedy děkovat pánubohu a nepokoušet osud. Prosím tě pěkně.“

„Já bych řekl, že je Ib asi nechá na pokoji, jak říkáš, protože tam nahoře sedí šest chlapů a pijí a řádí a hrají karty.“

„Jenom šest?“ řekl Ib nevzrušeně a v celé své délce a mohutnosti se vztyčil před starým správcem. „Tak já vám něco povím, Kaspere Dame: vy mě neznáte. I když jich je tam nahoře šest, tak se mezi ně já odvážím, když na to přijde, i kdyby mě to do hodiny mělo stát krk. Ale nevěs hlavu, má milá, dneska je nechám na pokoji, přestože jsem složil slavnou přísahu. Dneska jsem šťastný člověk.“

S těmito slovy přistoupil Ib k dívčině a vzal ji za ruku. Starý Kasper se potutelně usmíval, kýval hlavou a spokojeně si cosi brblal pod vousy. Venku se stmívalo, v pokoji už bylo skoro úplně tma, v červeném přísvitu ohně se stařík se zalíbením díval na lavici, na které seděli dva hezcí mladí lidé a drželi se za ruce. Ženich rázem stoupl v jeho očích ještě víc. Za chvíli se venku ozvaly kroky, otevřely se dveře a hřmotně vstoupil švédský voják.

„No prosím, tady je!“ vykřikl, „člověče zatracená, já vás hledám po celém zámku. A heleme se, vy máte návštěvu,“ dodal, když uviděl Iba, který se pomalu zvedl v temném koutě, kde předtím nebyl vidět. „Tím líp. Páni nahoře mě poslali pro víno, takže pan strážmistr jistě půjde s námi a pomůže nám ho odnést.“

„Ano, půjdu s vámi,“ řekl Ib pomalu a rozvážně.

„A slečinka!“ řekl voják a zablýsklo se mu v očích. „To bude teprve veselo, ta půjde taky s námi, ne?“

„Taky?“ opakoval po vojákovi Ib.

„Jistě. Pokud ovšem pan strážmistr netouží po tom, aby si pro ni páni důstojníci přišli sami. Stačí slovo a jsou tu.“

„Půjde taky s námi,“ řekl Ib.

Starý správce se na něj, podíval pohledem plným překvapení a nejistoty. Inger ho rozechvělou rukou chytila za rukáv a snažila se ho zadržet, ale Ib jako by to nebral vůbec na vědomí. Urovnal si svou zářivě novou uniformu do patřičných záhybů a smetl z rukávu smítko prachu.

„Jdeme,“ řekl s dokonale zahraným klidem, který ovšem ani zdaleka necítil.

Správce vzal veliký svazek klíčů, zapálil louč a vyšel ze dveří jako první. Za malou chvíli už bylo vidět Iba, jak s košem lahví v ruce stoupá ze sklepa do prvního patra, kde byli shromážděni švédští důstojníci. Za ním ztěžka šlapal Kasper Dam, popadaje dech. Vlekl podobný koš s lahvemi vína a Inger mu pomáhala táhnout ho po schodech. Průvod uzavíral voják, který pro ně přišel a který si na vlastni pěst ve sklepě přivlastnil dvě láhve vína. Z každé kapsy kabátce mu vyčnívalo hrdlo jedné láhve.

Když došli skoro ke dveřím, řekl voják: „Teď už cestu najdete i beze mě, že?“ a hleděl se rychle ztratit.

„Myslím, že ano,“ řekl Ib a přátelsky mu pokynul.

Voják se vrátil ke svým kamarádům, kteří si zařídili strážnici ve sklepě. Když šel kolem okna, ukázal jim dvě láhve, které se mu ve sklepě podařilo ukradnout. Pohled vzbudil na strážnici velké nadšení.

Když Ib se správcem otevřeli dveře, vyvalil se z místnosti hustý štiplavý kouř, protože většina důstojníků se rychle chytla nové módy, kouření dýmky. Uprostřed začaděné místnosti byl dubový stůl a kolem něho šest rozpálených důstojníků s mírně tuhnoucím pohledem a nejistými pohyby, svědčícími o postupující opilosti. Dva měli svlečené kabátce a seděli jen v košilích s vyhrnutými rukávy. Když oba příchozí postavili na stůl koše s vínem, uvítal je jásot, zpěv a nadšený řev. Správce se okamžitě vytratil, Ib s Inger zůstali.

„Sem s lahvemi!“ vykřikl jeden z oficírů, jehož nářečí jasně prozrazovalo německý původ. „Nalejte si, pánové, připijeme na zdraví Luciferovi.“

Tento návrh vzbudil všeobecné nadšení, všichni hrábli po pistolích, které měli položené před sebou na stole, a naplnili hlavně vínem. Pak si těmito svéráznými poháry pijáci přiťukli a za halasného řevu a chechotu připili knížeti pekel.

„A sakra,“ vykřikl jeden z důstojníků, když se po přípitku zhroutil do křesla a zvedl hlavu, „podívejme se, jakou pěknou holčinu nám tadyhle strážmistr přivedl. Kdopak to je?“

Inger se dosud skrývala za lbem, teď si ji však všichni všimli, vstali od stolu a obstoupili Iba i nešťastné děvče.

„Je to moje milá,“ řekl Ib a stoupl si před ni.

„Tvoje milá, ty balíku!“ křikl důstojník s mohutnými vousisky a chytl Inger za ruku. „Teď to bude moje milá!“

„Moje taky!“

„A moje!“

„Vypadni, lumpe!“

S těmito výkřiky a s halasným smíchem tlačili pijáci s vousáčem v čele Iba ke dveřím. Ibovi sršely z očí blesky, náhle uskočil stranou, vytrhl od pasu kord a chystal se k obraně. Jeden z důstojníků si pospíšil, a ještě než mohlo k něčemu dojít, řekl smířlivým tónem:

„Ten dobrák má pravdu, je to nakonec jeho děvče, ať si ji nechá. My si budeme v klidu dále popíjet a pro dnešek necháme ženské ženskými. Pane strážmistře, zavolejte nám sem starého správce, ať nám přinese ještě jeden košík vína. Já vám zatím tu vaši malou ohlídám.“

Ib se chviličku rozmýšlel, pak vrátil kord do pochvy a vykročil. Jakmile překročil práh, zabouchly za ním dveře a zevnitř se ozval mohutný chechot.

„A teď je naše!“ křikl oficír, kterému se podařilo Iba vymanévrovat.

„Ještě ne!“ zařval Ib, bez sebe vzteky, rozběhl se a mohutnou silou vyrazil dveře, ještě než je zevnitř stačili zajistit železnou zástrčkou. Ib skočil do místnosti, jednou rukou postavil Inger za sebe ke zdi a druhou tasil.

„K čertu!“ křikl a švihl kolem sebe kordem, takže před ním vznikl uctivý polokruh. „Když si chcete hrát na válku, tak tedy pojďte, však uvidíme, komu děvče patří!“

Tuto smělou výzvu přivítali ostatní posměšným řevem.

„Na zdraví pana strážmistra!“ chechtal se vousáč, připil Ibovi a pak skočil ke krbu, kde měl postavený kord. „Chce si hrát na psy a na zajíce, no to se pobavíme!“

Ostatní stáli v půlkruhu kolem Iba, který s přimhouřenýma očima a sevřenými rty čekal, kdo odkud první udeří, v postoji, jaký by učitel šermu jistě při nejlepší vůli nemohl schválit. Najednou se půlkruh mužů v jednom místě rozestoupil a jeden důstojník vykročil a stoupl si před Iba. Tento muž se vynořil z rohu místnosti, kde až dosud beze slova všechno dění pozoroval jako divák na lehátku ze tří židlí. Pitky svých kamarádů se rovněž nezúčastnil. V ruce držel svíci, kterou sebral ze stolu a která mu ozařovala obličej. Ibův výraz se proměnil, jakmile spatřil vážné a rozhodné rysy důstojníkova obličeje.

„Znáš mne?“ zeptal se důstojník.

„Ano.“

„Tak jdi a děvče tady nech.“

„Ano,“ odpověděl Ib, zastrčil kord do pochvy, obrátil se zády k oficírům, kteří zírali s otevřenými ústy na proměnu, jaká se se strážmistrem udála, a vykročil z místnosti.

Muž, jenž v poslední chvíli zabránil krveprolití, byl kapitán Kernbok.

Když sešel Ib na dvůr, narazil na starého správce, který se strachem v očích pozoroval okna rytířského sálu. Ibova první reakce byl vztek a užuž se nadechoval, aby budoucímu tchánovi řekl svůj názor na to, že se honem ztratil a nechal svou dceru napospas nebezpečí. Ale pohled na skleslou, zhroucenou postavu bezmocného staříka a na hrůzu v jeho očích ho zarazil. Poplácal starého po zádech a bezstarostným hlasem řekl:

„O Inger se nemusíte obávat. Nic jí neudělají. Je tam člověk, který se mi za ni zaručil;“

„A kdopak to je?“ zeptal se správce s údivem.

„Jeden švédský důstojník.“

„Švédský důstojník?“ opakoval po něm posměšně správce. „To nám tedy hodně pomůže.“

„Kaspere, ničeho se neobávejte,“ uklidňoval jej Ib. „Tohohle člověka já jsem viděl jednat se svými nepřáteli tak, jak my bychom snad nejednali ani s přáteli.“

Jistotu, s jakou uklidňoval staříka, však Ib ani v nejmenším necítil, naopak, byl čím dál neklidnější, protože Inger se neobjevovala, Kernbok byl přece jen sám proti šesti mužům, rozdivočelým pitím – a nahoře v sále byl hluk čím dál tím větší. Ozýval se odtamtud smích, zpěv, a hned zase výkřiky a hádavé hlasy. Za chvíli hádanice přestala a bylo vidět, jak se pijáci jeden po druhém v pravidelných intervalech mihají kolem okna, každý z nich svíci v ruce. Ib začínal mít strach.

„Začali tancovat kolo,“ šeptal vystrašený správce. „Jsou to šílenci, nedávají si pozor s otevřeným ohněm, jen kdyby tušili, že jedna jiskra z těch jejich svíček by to tady stačila všechno zničit. Čtyři sta liber střelného prachu mají pod sebou ve sklepě, hlupáci.“

„Co to povídáte, člověče!“ chytil ho Ib za ruku. „Čtyři sta liber prachu? Kde se tady vzal?“

„Královská rada ho poslala pro města Praesto a Vordingborg, jenže se to tam nedostalo, protože Švédové tam byli dřív. Tak to tady uskladnili u nás, aby se to nedostalo nepříteli do rukou. Ale nikdo o tom neví.“

„Jdeme se na tu prachárnu podívat,“ rozhodl Ib.

„To nejde,“ zhrozil se správce, „prach je uskladněn v zadním sklepení a tam je vchod z té místnosti, co si v ní vojáci zařídili strážnici.“

„A co má být.“ odpověděl Ib zlehka a mávl rukou. „Když tni pomůžete, tak je odtamtud všechny vyhážeme. Kolik jich tam je?“

„Čtyři.“

„Tak jdeme.“

„Ale Ibe, chlapče milý, co chceš dělat?“ bědoval stařík, chvěl se strachy a držel Iba za rukáv. „Jak já bych ti, prosím tebe, mohl pomocí. Copak nevidíš, jak jsem starý a slabý?“

„Vidím, vidím,“ odpověděl nepřítomně Ib a díval se přitom zvenku do okénka strážnice. „Jste starý a slabý, ano, to jste. Hmm, uvidíme.“

Vtom se v sílícím hluku z rytířského sálu ozval pronikavý výkřik.

Ib, popíchnut dlouhým a žalostným výkřikem, se vzchopil a dvěma skoky se ocitl na schůdcích do sklepení. Stařík přiběhl za nim a snažil se ho ještě zadržet. Tahal ho za rukáv a žadonil: „Ibe, člověče nešťastná, rozmysli si to ještě. Co chceš dělat?“

Ib mu vytrhl ruku a zhurta odpověděl:

„Neslyšel jste, jak Inger křičela? Musím tam, abych to všecko skoncoval.“

„Ty se tam mezi ně odvážíš sám? Mezi čtyři ozbrojence?“

„Ano, sám.“

Jedním trhnutím otevřel Ib dveře a skočil doprostřed malé sklepni místnosti. Levou i pravou rukou chytil po jednom vojákovi, a než se stačili vzpamatovat, odhodil je prudkým pohybem na zeď. Jeden zůstal ležet, protože uhodil o zeď hlavou a omdlel, druhý zdušeně zařval a pokoušel se vstát. Ib ho kopl patou do prsou a už držel zbývající dva, každého jednou rukou.

„Když budete klást odpor, pobiju vás všechny. Když budete hodní, nic se vám nestane,“ křikl na vojáky.

Jednoho si přidržel Ib kolenem a druhého zatím spoutal řemenem od šavle. Jeden z prvních dvou vojáků však zatím vstal, a pomalu se plížil ke stolu, kde měl položenou šavli. Ib se neodvažoval pustit vojáka, kterého držel kolenem, a proto chytil do ruky těžkou cínovou konvici a vší silou ji mrštil po vojákovi ke stolu. Trefil ho přímo do hlavy a srazil ho jako kuželku. Pak odepjal řemení dalšímu, spoutal ho, vstal a rozhlédl se. Jeden z dvou dosud nespoutaných vojáků se vymrštil současně s lbem a vrhl se na něj s nožem v ruce. Starý správce, který ze dvora okénkem pozoroval, co se ve sklepení děje, křikl hrůzou, když uviděl, jak se vojákovi zablýskla v ruce dýka. Ib se otočil a bleskurychle uskočil právě ve chvíli, kdy se voják napřahoval k ráně. Voják ztratil rovnováhu a zapotácel se, toho využil Ib, přiskočil k němu, chytil ho za ruku a vrazil mu jeho vlastní dýku do hrudi až po střenku. Voják udělal dva potácivé kroky, pak mu z úst vyrazil proud krve a hned nato se nebožák zhroutil.

„Tak vidíš, tohle sis mohl ušetřit,“ řekl Ib a smutně pokýval hlavou.

Čtvrtý z vojáků ležel pod stolem, patrně ještě omámený úderem cínové konvice, Ib mu svázal ruce a vstal.

„Tak, už je to,“ vystrčil hlavu ze dveří a zavolal na správce. „Cesta je volná, jde se.“

„Ach bože můj, zeťáčku, cos to jen udělal!“ bědoval stařík.

„To nic, to je jen začátek,“ řekl skromně Ib a spokojeně se rozhlédl po vykonaném díle. „Ostatní přijde za divili. Smál jste se, když jsem říkal, že se vypořádám s šesti. Tak teď si je tedy všechny vezmu na svědomí, jestli to bude možné.“

Vzal ze stolu svítilnu a posvítil starému na klíče. Po chvilce hledání našel stařík ten pravý a odemkl dveře do sklepení, kde vzápětí oba zmizeli.

XXIII

V rytířském sále pokračovala zatím přerušená zábava. Oficíři si mysleli, že Kernbok chce Iba oklamat, a byli velice překvapeni, když viděli, že se kapitán chystá odvést Inger pryč.

„Počkat, počkat!“ postavil se mu vousáč do cesty. „Máte sice na maličkou právo jako první, když jste toho jejího goliáše dostal pryč, ale co se bude dít, bude se dít tady.“

„Co se bude dít, nemůže se dít tady,“ odpověděl Kernbok klidně a přitáhl si opasek s kordem, „protože mám v úmyslu děvče odvést tomu, kdo mi ji svěřil a spolehl se na mé důstojnické slovo.“

„Cože? A co naše zábava? Tak to ne!“ ozývaly se hlasy ostatních mužů.

„Z toho nebude nic, přátelé,“ odpověděl Kernbok klidně, ale pevně. „Toho člověka už vaše zábava stála příliš mnoho.“

„Tohohle? Vždyť jsme ho jaktěživi neviděli.“

„Ta dívka, kterou jste umučili na Orremandsgaardu, protože vám nechtěla říct, kde má její paní peníze, byla jeho sestra.“

„Nono,“ křičel německý žoldnéř, „tenhle Kernbok je ten nejnudnější kazatel, jakého znám.“

„Pánové, žádné spory, žádné spory,“ křikl jiný z oficírů. „Kernbok ať si klidně káže, my si necháme holku a bude pokoj. Každému to, co ho těší.“

„Kapitán Ziegler pronesl velice praktický rozsudek,“ řekl Kernbok. „smůla však je, že nikdo nemá ani v nejmenším v úmyslu se podle něho řídit.“

„Můj milý pane kapitáne,“ pokračoval Ziegler sladce a výsměšně, „chtěl bych říci jen tolik, že když má někdo tak nezřízenou touhu poučovat své spolubojovníky o tom, co se sluší a patří, tak by měl taky mít schopnost své názory prosadit.“

„A tuto schopnost já podle vás nemám?“

„Já jsem si alespoň nikdy nevšiml, že byste ji nějak prokázal.“

„To vás nemusí překvapovat, pane kapitáne,“ odpověděl Kernbok. „Já svých sil používám pouze tehdy, když vím, že budou nasazeny k dobrému cíli. Házet perly do moře považuji za zbytečné.“

Kernbok si od počátku přál vyhnout se za každou cenu sporu, ale nedařilo se mu zachovat takový klid, jaký by býval chtěl. Zieglerova slova a jeho opovržlivý tón ho pomalu ale jistě přiváděly do varu.

„Vážený pane kapitáne,“ řekl Ziegler pomalu a zřetelně. „Plýtváme časem a slovíčkaříme. Tadyhle naše krásná slečna se jistě diví, že jí šest statečných důstojníků dosud nesložilo hold. Vy nám v tom bráníte, a proto bychom vás rádi požádali, abyste dobrovolně opustil tento sál. Všimněte si prosím, že říkám dobrovolně, protože jinak bychom byli nuceni vyvést vás za dveře mocí.“

Kernbok udělal krok k Zieglerovi. „Vy!“

Ziegler se s úsměvem rozhlédl po ostatních oficírech a odpověděl: „Domníváme se, že bychom na to celkem mohli stačit. Také jsem se zmínil o dveřích, protože mi to připadá pohodlnější než vás vyhazovat oknem. Dáváte-li přednost tomu, zůstat radši zde, pak pouze pod jednou podmínkou.“

Kernbok se kousal do rtů, oči mu planuly a cítil, jak mu ve spáncích buší krev. Po sebeovládání byla veta.

„Rozumím vám, Zieglere,“ řekl a hlas se mu chvěl potlačovaným vztekem. „Chcete se bít – a já vám to potěšeni nehodlám upírat.“

„Konečně!“ vykřikl Němec radostně a zamnul si ruce. „Náš milý pan kapitán je trošinku nechápavý.“

„Budu se s vámi bít,“ pronesl pomalu Kernbok a měřil si Zieglera od hlavy k patě. „Ale bude to také pod jednou podmínkou.“

„A to?“

„Nemohu se bít se všemi a chci věřit, že mají tolik cti v těle, že mne nenapadnou.“ Rozhlédl se po ostatních oficírech a pokračoval: „Ať vás tedy všechny zastoupí Ziegler a pro jednou změří sily s poctivou švédskou ocelí. Ale když zvítězím, patří děvče mně a vy ji necháte odejít.“

Tuto podmínku všichni bez rozmýšlení přijali, tím spíše, že Ziegler byl znám jako velmi dobrý šer miř.

„A kdybyste – proti všemu očekávání – přece jen nezvítězil?“ zeptal se s jedovatě sladkým úsměvem.

„Pak se alespoň nebudu muset dívat na to, co tady hodláte páchat.“

„Takže můžeme začít,“ netrpělivě křikl Ziegler, „čím dřív tím líp. Jako vyzývatel navrhuji, abychom si levé ruce svázali šerpou a bojovali dýkou v pravé ruce. Už jsem tento způsob několikrát vyzkoušel,“ dodal se zlověstným úsměvem, „a musím říci, že se tak ušetří spousta času a okolků.“

Kernbok souhlasil. Ostatní si znovu nalili do pistolí a připili Zieglerovi na zdar v souboji.

„Tak, můj vzácný pane kapitáne,“ řekl Ziegler, otřel si rukávem rty a odložil na stůl láhev od vína, kterou právě jedním dlouhým douškem dopil, „jestli se chcete pomodlit, tak si pospěšte, protože za chvilku už na to nebudete mít čas.“

Z kabátce stáhl modrou šerpu, uvázal si ji kolem levého zápěstí a druhý konec podal Kernbokovi. Ostatní si vzali ze stolu každý po svíci a rozestavili se do kruhu několik kroků od duelantů.

Dvě třetiny rytířského sálu byly nyní zahaleny v temnotě. Světlo svící dopadalo na Kernbokovy odhodlané a pochmurné rysy a na posměšný úsměv, který neopouštěl Zieglerovu tvář.

Najednou se od dveří do sálu ozval podivný, dutý hluk, jako by před dveře někdo přitáhl nějaký velký těžký kus nábytku. Jeden z oficírů přiskočil ke dveřím, rychle je zamkl a s klíčem v ruce se vrátil k oběma soupeřům.

„Tak, alespoň tuhle zábavu si prožijeme pěkně v klidu,“ smál se. „Tady máš, Kernboku, klíč si schovej, chceš ho přece potom použít, ne?“ A s těmito slovy strčil klíč Kernbokovi do kapsy. Vtom se z druhé strany sálu ozvalo několik rychlých, lehounkých krůčků.

„Hrom do toho!“ křikl oficír. „Kde je ta holka?“

Všichni se začali rozhlížet po sále, ale Inger byla pryč. Právě v tu chvíli se pohnula vedle krbu část zdi a v otvoru, který se vytvořil v dřevěném ostění, se objevilo slabé světlo. Jeden ze Švédů skočil směrem ke krbu, ale zastavil se, než k tajnému vchodu doběhl protože spatřil, jak do sálu klidným, odhodlaným krokem vchází Ib.

„Na slovíčko, urození páni,“ řekl. „Nejdřív se musíme zkusit dohodnout, teprve pak se můžeme začít prát.“

„Lumpe!“ křičeli na něj oficíři, „kam jsi zašantročil to děvče!“

„Ta je tam, kde má být. Ale nepřišel jsem se s vámi bavit o ní. Vy budete teď mít dost, práce sami se sebou.“

Klidný, sebejistý, podivuhodně vážný a rozhodný tón lbová hlasu na všechny přece jen zapůsobil. Ziegler si odvázal šerpu z levé ruky, přistoupil k němu, začal mu šermovat před očima dýkou a křičel:

„Víš, co já udělám? Já tě tady tou dýkou připíchnu na futro, zavolám svoje lidi a dám tě umrskat k smrti!“

„To se tedy načekáte, než vaši lidé přijdou,“ usmál se Ib. „Vaši lidé leží do jednoho ve sklepení, někteří mrtví, někteří spoutaní.“

Pijáci se zarazili, začínal se v nich probouzet nepříjemný pocit.

„Spoutaní?“ křičeli.

„Ano, dva z nich.“

„Mrtví?“

„Ano, druzí dva.“

„Kdo se to k čertu odvážil?“

„Já jsem se to k čertu odvážil,“ opakoval Ib. „Račte mě laskavě vyslechnout, pěkně jedno po druhém. Slíbil jsem, že vám povím něco, abyste zapomněli na to děvče, co jste tu měli, a sliby se mají dodržovat. Vaše lidi jsem pobil a spoutal, protože mi bránili v cestě do dalšího sklepení, kde je ukryto pár soudečků prachu.“

„Prachu!“

„Nějakých čtyři sta liber, nic víc,“ ujistil je Ib. „U všech těch sudů jsem vyrazil dno a ze sklepení přes dvůr až za příkop jsem nasypal z prachu pěknou cestičku.“

Opilí důstojníci zkoprněli a v rozpacích se dívali jeden na druhého. První se vzpamatoval Ziegler.

„A proč jsi to všechno dělal?“ zeptal se.

„Abych vám připomněl jednu událost, která se stala před časem v jungshovedském hejtmanství. Tam jste se shromáždili, v témž složení jako dnes, tam jste trápili jednu starou paní a umučili její služebnou.“

„Tak tuhle historku už známe nazpaměť,“ řekl Ziegler a posměšně se podíval na Kernboka.

„Já jsem tenkrát nad tou mrtvou plakal.“

„Ne, tak ty jsi nad mrtvou plakal, i ty děťátko ubohé. No to je opravdu dojemné. A hrozně důležité.“

„Dnes večer ji pomstím,“ řekl pevně Ib.

„A co když už to nestačíš!“ vykřikl Ziegler a skočil po Ibovi.

Kernbok se však postavil mezi ně a řekl: „Nechte ho domluvit!“

Ziegler skřípal zuby rozčilením. „To jste šlechtic, Kernboku, že se stavíte za toho balíka?“

„Vy že jste šlechtici!“ vykřikl Ib a trpce se zasmál. „Vy, kteří vedete válku jako stádo lupičů! Vy, kteří poskvrňujete ne svou vlastní čest, protože žádnou nemáte, ale dobrou pověst švédského národa, v jehož jménu máte bojovat!“

„K sakru! Hrom a peklo!“ ječel Ziegler. „Jděte mi z cesty, Kernboku, neslyšíte, že nás uráží?“

„Já vás neurážím, to ne,“ odpověděl Ib. „Ale vyhodím vás do vzduchu, všechny, jak jste tady.“

„Ty?“

„Jděte se podívat z okna a pak mi řekněte, jestli jsem vykonal všechny přípravy dosti pečlivě.“

Vojáci přistoupili k oknu a dívali se ven. Po bílém sněhu od vchodu do sklepení se táhla tmavá čára na most přes vodní příkop a dál. Za mostem stál starý správce s rozžatou lampou v ruce. Zatímco se všichni napjatě dívali z okna, položil Ib Kernbokovi ruku na rameno a zašeptal mu: „Pojďte se mnou!“

Kapitán se chviličku rozmýšlel, ale nakonec podlehl vrozenému lidskému instinktu, který každému diktuje, aby se bez odporu podřídil silnějšímu a mocnějšímu – a to byl v tuto chvíli bezpochyby právě Ib. Chytil kapitána za ruku a odtáhl ho s sebou k tajným dveřím, stiskl jednu z osmihranných výplni v panelové zdi a vystrčil kapitána otvorem, který se ve zdi otevřel. Vtom se Ziegler otočil a vrhl se na ně. Ib se zastavil ve dveřích, a když viděl, že se k němu Němec žene, rychle tasil a pokročil krok kupředu.

„Vás si dobře pamatuju z Orremandsgaardu!“ vykřikl a vrhl se na kapitána. Rozehnal se kolem sebe kordem, a když kapitán ustoupil ve zmatku před tímto pohybem, který neznal z žádné učebnice šermu, nahnul se Ib dopředu a prudkým pohybem vrazil Zieglerovi hrot kordu rovnou do hrudi. Dva důstojníci se kapitánovi hnali na pomoc, ale to už byl Ib ve dveřích, které se mu ještě včas podařilo za sebou přibouchnout. Když němečtí důstojnici přiběhli ke krbu, zaslechli z druhé strany zvuk závory, jíž Ib dveře upevnil. Za dveřmi se ještě dunivě rozlehlo: „Modlete se k pánubohu, nešťastníci! Za chvíli už se nebudete moci modlit.“

Kolem Zieglera, ležícího na podlaze, už se rozlévala kaluž krve. Z posledních sil zvedl kapitán hlavu, ukázal ke dveřím a zašeptal:

„Zkuste druhé dveře. Chyťte ho, než bude pozdě.“ Bylo však již pozdě. Zieglerovi vyrazila z úst růžová pěna, kapitán zaklel a s hlubokým vzdechnutím se zhroutil. Jeden z důstojníků se snažil otevřít dveře, ale záhy se o to přestal snažit, protože si vzpomněl, že klíč od vchodu do sálu sám vlastnoručně strčil do kapsy Kernbokovi. Druhý důstojník, který mu přispěchal na pomoc, se snažil dýkou vypáčit zámek, ale dýku zlomil. Zkusil to ještě jednou, druhá dýka se nezlomila, dveře se rozletěly, ale před nimi stála barikáda z nábytku, jejíž hlavní součástí byla obrovitá skříň. Barikádu tam nastavěl Ib právě ve chvíli, kdy se Ziegler chystal k souboji s Kernbokem.

Ze sklepení se zatím ozýval křik a řev spoutaných vojáků. Podle toho, co Ib ve sklepení dělal, nebyl nikdo z nich na pochybách o tom, co se chystá. Ib se nad nimi nakonec slitoval a pustil je ze sklepení.

„Proboha dobrého, milostivý pane kapitáne,“ bědoval jeden z nich, když vyšli na dvůr, „náš kamarád Hans Alfson, ten, co jste ho praštil tou konvicí, ještě žije, smilujte se nad ním taky!“

„Já tedy nejsem zrovna kapitán, i když mi tak říkáš,“ usmál se Ib, „ale žije-li tvůj kamarád, tak ho taky spánembohem necháme žít dál.“

Ib seběhl do sklepení, chytil zraněného Švéda pod paží a vynesl ho přes nádvoří až na druhou stranu vodního příkopu, do bezpečné vzdálenosti od zámku. Tam už čekali Kernbok, Inger a starý správce.

Němečtí oficíři měli otevřené okno z rytířského sálu vysoko v prvním patře zámku a ve večerním tichu se krajinou až k lesu nesly jejich výkřiky a prosby. Byl jasný večer, nebe bylo poseté hvězdami, do nádvoří bíle svítil měsíc a mírumilovná, klidná noc tvořila lhostejný rámec tragickému děni na zámku.

Zajatcům se spojenými silami konečně podařilo odstrčit a rozebrat barikádu, kterou jim Ib navršil za dveřmi, ale nedostali se dál než na konec chodby, kde nalezli těžké dubové dveře, dobře zpevněné železným kováním. Ty už překonat nedokázali, a proto se rychle vrátili do sálu. otevřeli okno a začali křičet o pomoc a o slitování.

Když Ib převedl vojáky ze sklepení přes most vodního přikopu, vzal správci z ruky svítilnu.

„Kaspere Dame,“ řekl správci, „vezměte teď Inger za ruku a odejděte s ní k učiteli do vsi Egede, ten vám rád poskytne na jednu noc přístřeší. Na to. co se tady teď bude dít, byste se radši neměli dívat.“

Kernbok položil Ibovi ruku na rameno. „Opravdu sis dobře rozvážil, co chceš udělat?“ zeptal se vážným a pohnutým hlasem.

„Neptejte se mě na to, kapitáne. Od té doby, co jsme se naposledy viděli, jsem měl dost času všechno si pořádně rozvážit.“

„Ibe.“ připojila se Inger, „nám se spolu nikdy nepovede dobře, když se o našich zásnubách stane tak hrozná věc.“

„Jdi, už jsem řekl,“ odpověděl Ib zkrátka a otevřel dvířka u svítilny. „Moje sestra nebude mít pokoj v hrobě, dokud nesplním, co jsem slíbil.“

„Já jsem ji dobře znala.“

„Umučili ji k smrti, a ona nikdy nikomu ani stéblo křížem nepřeložila.“

„Byla to dobrá duše a byla hodná.“

„Proč to říkáš?“ zeptal se Ib.

„Pěkně chceš uctít její památku, jen co je pravda.“

„Jednou jsem přísahal, a proto musejí umřít.“

„A já říkám, že nesmějí umřít,“ dupla Inger do umrzlého sněhu, sklonila se ke svítilně a rychle sfoukla plamen. „Špatné přísahy se nemusí plnit.“

„Ale Inger, co to děláš!“ křikl Ib a smutným hlasem dodal: „Já jsem myslel, že jsi na mé straně.“

„To jsem, to jsem, můj milý,“ vrhla se mu dívčina kolem krku. „A právě proto, že jsem na tvé straně a chci, aby se nám spolu dobře vedlo, nechci, abys spáchal takovou nespravedlivost. Vždyť ty máš tak dobré srdce, tak proč musíš být v den našich zásnub tak zatvrzelý?“ Kernbok ustoupil několik kroků, opíral se o zábradlí na kraji můstku a snoubence pozoroval, ale do rozhovoru nezasahoval, protože si patrně říkal, že co nedokáže Inger, nedokázal by on také. Ib stál bezradně a nevěděl kudy kam. Inger pokračovala: „Žofinka by sama určitě nechtěla, abys udělal něco takového. Víš to právě tak dobře jako já, však jsme ji měli oba stejně rádi.“

Vtom k němu přistoupil Kernbok, který se přece jen odhodlal k několika slovům, a řekl:

„Příteli, ještě slovo. Chtěl bych, abys věděl, že většina z tvých nepřátel, kteří tak krutě nakládali s tvou sestrou, už není naživu, protože je při několika střetnutích zabili lidé Svena Gonga. Mezi těmi nešťastníky tady na zámku je z nich už jen jeden jediný.“

Ib se obrátil na Kernboka. mávl rukou, usmál se a řekl:

„Ba ne, kapitáne. Mezi těmi už není žádný.“

„Ale je, Ziegler.“

„Ten už není mezi živými,“ odpověděl Ib a ukázal Kernbokovi svůj kord. V měsíčním světle bylo vidět, že je na špičce zbarven krví.

„Vidíš, tak co bys ještě chtěl?“ špitla Inger.

„S tebou teď nemluvím,“ odpověděl přísně Ib. „Myslel jsem, že jsi na mé straně, a zklamal jsem se.“

„Já za to nemohu,“ hrnuly se Inger slzy do očí, „mně je jich líto.“

„Dobrá, vždyť mně je jich také lito,“ řekl po chvilce zamyšlení Ib. „Ať si jdou tedy v pokoji svou cestou.“

„lbe, miláčku!“ vykřikla Inger a vrhla se mu znovu kolem krku.

„Tak, jsi spokojena?“ zeptal se jí strážmistr královské gardy a objal dívku kolem ramen.

„Jsem, jsem spokojená a šťastná.“

„Dobrá, dobrá, tak teď jdi s tatínkem napřed, nechte mě tu chvíli o samotě. Chci chvíli přemýšlet a pak za vámi přijdu do Egede k učitelskému. Tamhle ti zůstanou naživu, ale bude přece jen lepší, když tady nezůstaneš.“

Inger s otcem odcházela po cestě k lesu, Kernbok se pomalým krokem bral zpátky k zámku. Ib zůstal sám a zamyšleně se díval na hvězdami poseté předjarní nebe.

XXIV

S přicházejícím jarem se po celé zemi rozletěla zpráva o tom, že byl se Švédy uzavřen mír. Král Gustav Karel se v březnu nalodil a odplul do Hälsingborgu a admirála Wrangela pověřil velením nad zbývajícími jednotkami na dánském Sjaellandu a dohledem nad tím, aby se podle podmínek roskildského míru švédské jednotky stahovaly. Ale než k tomu mohlo dojít, poslal Gustav Karel svého nejbližšího důvěrníka Erika Dalberga za admirálem Wrangelem s tajným příkazem, aby zastavil naloďování švédských jednotek a hledal záminky k tomu, aby vojsko v Dánsku zatím zůstalo. Wrangel s radostí tohoto rozkazu uposlechl a hned umístil několik jízdních pluků do kvartýrů ve Vordingborgu a okolí. Bez ohledu na to začal pozvolna opět pulsovat mírový život, v Jutsku i na ostrovech, tedy také v jižním Sjaellandu, Svenově a Ibově domovu. Panstvo se vracelo na zpustošená panství, nevolníkům všude přituhoval režim, jak nad sebou i správci a vrchní opět cítili dozor pánů, kteří chtěli ze svých panství co nejdřív opět mít své staré příjmy. Nebylo to snadné, spousta usedlostí byla opuštěna, zvířectvo vybito, všude kolem spoušť, jakou po sobě ponechává vojna. Příroda jako by o ničem takovém nevěděla. Mráz pominul, přišly jarní mlhy, tálo, pak přišly první jarní deště a smyly zbytky sněhu, poslední památky na zimu, jaké v krutosti nebylo pamětníka.

Koncem měsíce března roku 1658 vracel se Sven z jungshovedského hradu domů do své chaloupky k ženě a chlapci. Byl teplý, slunný den, skřivani prozpěvovali, na poli za sebou dva volci táhli měkkou půdou dřevěný pluh a za robotníkem, který dobytčata pobízel do chodu, pomalu a rozvážně kráčel na dlouhých červených nohách čáp a dlouhým zobanem se přehraboval v čerstvé brázdě a lovil červy a žížaly. Vzduch voněl svěžestí, země vydechovala kořennou, opojnou vůni jara.

Vrchní lovčí jungshovedského panství se vrátil ke svým všedním povinnostem a měl plné ruce práce, protože honitba na panství byla v nepořádku, lesy zanedbány, všude stopy války, bojů a plenění. Panstvo chtělo co nejdřív začít opět lovit a – což bylo pro ně ještě důležitější – obnovit těžbu dříví, která představovala valnou část peněžních zdrojů panství. Sven uvažoval o tom, že i jeho lidé si budou muset opět zvyknout na všední namáhavou práci v lesích a na polích, práci sice mnohem bezpečnější než boje proti Švédům, ale také namáhavější, jednotvárnější a vynucenou, což bylo pro Gongy, z domovského kraje navyklé svobodě, to nejtěžší. Sven sice nevěřil, že by mír se Švédy měl dlouhého trváni, ale pochybnosti v tomto směru si nechával pro sebe od chvíle, kdy se vrátil z Kodaně, kde se v okolí dvorských kruhů ledacos doslechl. Švédové prý nemají v úmyslu mír dodržet, podepsali ho jen naoko, protože naléhalo Holandsko. Dánsko je oslabené, Gustav Karel prý určitě bude chtít využít situace a srazit zemi na kolena definitivně, aby vládl nejen nad svou zemí, ale také nad Dánskem, Norskem, tehdy ještě dánskou provincií, a nad třemi jihošvédskými provinciemi, které patřily Dánsku. Před svými lidmi a před Ibem tyto zvěsti tajil, ale ti se záhy měli dovědět jisté novinky sami.

V době, kdy se Sven vracel domů a kdy jej na prahu domku vítal jeho malý klučina, který teď byl na vrcholu blaha, protože měl tatínka skoro každý den doma, vracel se Ib Abelsen z dalšího pěšího výletu za svou snoubenkou na Holmegaard. I tam se už vrátilo panstvo, starý správce bědoval, co má práce, že už na nic nestačí, vesničané prý nechtějí robotovat a on že už toho nechá a že požádá pány, aby si našli někoho jiného. Ib už uvažoval o tom, jak bude muset pro starého zařídit nějaký výměnek, až se s Inger ožení, což bude ještě téhož léta.

Z těchto úvahách ho v lesích nedaleko jungshovedského hradu vyrušil tlumený zvuk kopyt na měkké, provlhlé lesní cestě. Vzápětí se v ohybu cesty objevily dvě jezdkyně a v uctivé vzdálenosti za nimi jejich sluha Mladší z obou jezdkyň jela první, a když spatřila Iba, pobídla koně, rychle dojela k němu a zastavila. Z mladého grošáka shlížel na Iba rozesmátý, ještě napůl dětský obličej pěkné dívenky, s tvářičkami červenými od větru a s velkýma černýma očima, které se na strážmistra královské gardy upíraly vesele a důvěřivě. Byla to Karen Buchwaldová, dcerka paní Alžběty Buchwaldové z Hofdingsgaardu, vdovy po bývalém jungshovedském hejtmanu, která teď žila na rodinném sídle na východ od města Vordingborgu. Když dojela k Ibovi a zarazila koně, zvolala rozesmátým hlasem:

„Podívejme, Ib Abelsen, jsi to opravdu ty?“

Ib zamával kloboukem a uklonil se mladé jezdkyni.

„Panna Karen! To jsem rád, že jste mě poznala, slečinko, to bude těma vašima krásnýma očima.“

„To jistě,“ smála se Karen, „ale kde jsi přišel k téhle náramné uniformě?“

„Daří se mi ve světě. Od té doby, co jste si ode mne brala ptáčátka a co jsme spolu chodili po lese, jsem se ve vší skromnosti trochu proslavil.“ Obrátil se k paní Alžbětě, uklonil se jí a řekl: „Vaše Milost patrně jede na návštěvu na Jungshoved?“

„Na pěknou návštěvu,“ pokývala paní hlavou s trpkým úsměvem. „Utíkáme z domova, protože nám zámek i dvůr obsadili Švédi a roztahují se tam, jako by jim to patřilo.“

„Švédi?“ opakoval Ib překvapeným hlasem. „Ale vždyť už máme podepsaný mír. Copak ještě neodtáhli na Fyn a do Holštýnska?“

„Někteří ano, ale ve Vordingborgu jsou stále ještě dva regimenty, jsou to naverbovaní němečtí rejtaři, každý den vyjíždějí do kraje sbírat kontribuce, kradou a loupí na co přijdou. Nějak se jim doneslo, že jsem na Hofdingsgaardu sama s dcerkou, stará vdova jen s několika sloužícími, a tak tam přijeli, nějaký kapitán s oddílem vojáků. Ten důstojník hned začal vyhrožovat, že nám zapálí zámek nad hlavou na všech čtyřech stranách, když mu neřekneme, kde prý máme zahrabané zlato, stříbrné nádobí, neotevřeme sklep a já nevím co ještě. Co jsem mohla já chudák dělat? Klíč k vinnému sklepu jsem jim dala, začali hned pít. takže jsem dala osedlat koně a honem jsme obě ujely.“

„Ale paní Alžběto, Milosti, vám se přece nemůže nic stát, když máte vedle sebe takového andílka, jako je panna Karen,“ řekl Ib a uklonil se dívence, které lichocení vousatého hromotluka dělalo dobře. „A kam se tedy paní se svým andílkem bere?“ dodal Ib.

„Chceme se uchýlit k panu hejtmanovi na Jungshoved a požádat ho o pomoc proti těm soldátům. Ať se pěkně stará o mír v hejtmanství, jako to dělal můj muž.“

„Pánbůh vám pomoz, ale pan hejtman vám pomůže asi těžko,“ pokrčil Ib rameny. „Sám má dost práce s tím, aby se ubránil před lapky a loupežníky, taky se tu často potulují zbytky žoldáků a marodérů, co se táhnou za vojskem, vyhánějí lidi z domů a rabují. A lidi tu pomalu žádní nejsou, východním směrem jsou na panství opuštěny dva velké dvory, na sever šest dvorů a vesnic, tadyhle na západ v kraji za lesy je zpustošeno a opuštěno sedm dvorů. Městečko Arnbaek je celé vypálené a není tam ani živé duše. Takhle to vypadá na hejtmanství jungshovedském. Milosti.“

„Ach bože,“ povzdechla si paní Alžběta.

Ib pokýval hlavou a dělal, jako že přemýšlí, ačkoli měl odpověď připravenou. Znal paní Alžbětu a také se vzápětí dočkal odpovědi. Po chvíli mlčení tedy prohodil:

„Kdyby paní Alžběta ráčila dovolit, něco bych milostivé pani snad navrhl, věděl bych o někom, kdo by možná mohl a dokázal pomoci. Vím o dvou lidech, kteří by vám byli platnější než celý pan jungshovedský hejtman.“

„Kdo je to?“ zeptala se vdova nedočkavě

„Zná paní Svena Gonga?“

„Ty myslíš Paulsena, toho lovčího na jungshovedském panství? To je ale přece poddaný, nemá titul ani erb.“

Ib se usmál, když pani Alžběta odpověděla přesně tak, jak očekával, a prohodil: „Inu, erby a tituly paní Alžbětě zatím mnoho nepomohly. Sven není poddaný, ale to je vedlejší.“

„Maminko, takhle nemluvte,“ obrátila se na starou pani Karen. „Sven Gonge je můj hrdina, všichni o něm teď mluví, jaký je to skvělý muž a jaké hrdinské skutky prý vykonal. Pojďte, pojedeme za ním. já bych ho tak ráda viděla, třeba bude tak hodný a pomůže nám. až uslyší, v jaké jsme tísni.“

„Pomůže, jistotně,“ přesvědčoval je Ib. Usmál se a dodal: „Ještě jsem neviděl nikoho, kdo by dokázal říci ne, když panna Karen. řekne ano.“

„Ale mluvil jste o dvou mužích,“ řekla nasupeně paní Alžběta. „Kdo je ten druhý?“

„Jeho jméno se neodvažuji vůbec pronést, když paní Alžběta zavrhla Svena Gonga.“

„Jen to řekni. Ibe, mně to přece řekneš, ne?“ naléhala Karen s úsměvem.

„Ten druhý,“ řekl konečně Ib, „to je člověk, který bez Svena nezmůže vůbec nic.“

„Že jsi to nakonec ty?“ zasmála se Karen.

„Ano, milostivá slečinko, jsem to já, o nikom lepším alespoň nevím.“

„Tak pojďte, promluvíme s tím vaším Svenem Gongem,“ prohlásila nakonec paní Alžběta. „Tonoucí i stébla se chytá.“

„Chytá, chytá,“ přisvědčil Ib, „jenže stéblo ho nezachrání. To by na záchranu nestačilo.“

Paní Alžběta s dcerou pobídly koně, sluha se vydal za nimi, Ib šlapal oběma urozeným paním po boku.

„Ještě bych rád urozené paní něco poradil,“ prohodil po chvíli Ib.

„Až bude paní mluvit se Svenem, radil bych k mírnosti. Bývá někdy poněkud nedůtklivý, a to si pak nedá od nikoho rozkazovat.“

„No,“ prohlásila paní Alžběta a opovržlivě se usmála, „doufám, že alespoň ví, jakou úctou a poslušenstvím je povinován vůči panstvu a urozeným. Připadá mi, že mu prokazujeme zcela mimořádnou milost, když se samy bereme za ním a chceme vložit svůj osud do jeho rukou.“

„Na to je, prosím, Sven zvyklý. Neposlal snad pro Svena letos v zimě sám Jeho Veličenstvo král Frederik? A nevložil do jeho rukou věc, na které záviselo do jisté míry blaho jeho říše?“

„A co ten tvůj Sven na to?“ zeptala se paní Alžběta a útrpně se usmála.

„Když mu chtěl králův posel radit, co a jak má dělat, a když mu neprojevoval dostatečnou důvěru, tak mu Sven řekl, že může vyřídit u dvora, že chtějí-li někomu něco svěřit, ať k němu mají plnou důvěru – anebo ať se poohlédnou po někom jiném. Okol však Sven přece jen přijal a se svým druhem se odvážil toho, čeho se neodvážili jiní. Úkol byl s boží pomocí splněn.“

Karen se podívala na matku, pustila otěže a sepjala ruce. „Maminečko, prosím pěkně, pojď, řiďme se radou Iba Abelsena a pojeďme za Svenem Gongem.“ Obrátila se k Ibovi a pokračovala: „My mu nebudeme nic rozkazovat a budeme s ním jednat tak, jak se sluší dvěma ženám v tísni, když se uchylují o pomoc.“

Paní Alžběta neříkala nic.

„Prosím? Nerozuměl jsem paní Alžbětě. Co říkala urozená paní?“ řekl s přehnanou zdvořilostí Ib a po straně přitom mrkl na Karen.

„Kde bydlí ten váš lovčí, co se s ním musí tak v rukavičkách?“ zeptala se.

„Ó ano, prosím, už chápu,“ uklonil se Ib. „Jen dále tímto směrem, již urozené paní rozumím.“

Zanedlouho už se blížili ke Svenovu skromnému obydlí mezi vsí Roneklint a jungshovédským hradem.

Ib se nemýlil. Sven s radostí přijal prosbu panny Karen, aby jim pomohl, dokonce přimhouřil oči nad tím, jak s ním mluvila paní Alžběta, a klidně se usmíval.

XXV

Téhož dne odpoledne se z vesnic Gjerderodu a Rekinde, kde se za švédské války zdržovali Svenovi lidé, začínaly trousit hloučky mužů vyzbrojených mušketami a krátkými širokými šavlicemi. Brali se směrem k Hofdingsgaardu, a když se začínali blížit k zámku paní Alžběty, ztráceli se jeden po druhém a mizeli mezi stromy.

Předešlého dne se všichni Gongové shromáždili na Svenův příkaz – a poprvé od vypuknutí bojů na jižním Sjaellandu dostali žold za své služby. Na všechny to hluboce zapůsobilo a Sven tak stoupl v jejich očích ještě výš, v neposlední řadě proto, že dostali více peněz, než se ve své skromnosti odvažovali doufat. Někteří z nich dokonce to, co jim po právu patřilo, ale co jim Sven musel nejdříve vymoci, považovali za obzvláštní přízeň. Byl to výsledek Svenova pobytu v Kodani, kde se mu podařilo pro své lidi získat alespoň peníze, když už je dříve říšská rada odmítla vyzbrojit.

Nedlouho po tom, co se Gongové ponořili do lesa, objevili se na cestě k Hofdingsgaardu čtyři jezdci. Byli to: Sven, který jel v čele s pannou Karen vedle sebe, paní Alžběta a Ib. Sven se nenudil, protože Karen po zvyku mladých dívek jela pusa k nezastavení. Zato paní Alžběta zarytě mlčela, jako by po jejím boku nikdo nebyl, a Iba zcela přehlížela. Když Karen zrovna nejela vyřídilka, pokukovala stranou po hrdinovi, o němž v poslední době tolik slyšela, a porovnávala muže, jehož viděla vedle sebe, s obrazem, který si vytvořila v dívčích snech o mužném náčelníku Gongů.

Chvíli jela společnost mlčky, až to Karen nevydržela a hlasem chvějícím se napětím a nedočkavou dychtivostí vyhrkla:

„A jak si vlastně hodláte s těmi vojáky poradit? Jistě, už na to máte nějaký plán, svěřte nám ho, prosím pěkně. Já vím, že své slovo dodržíte a že se s maminkou budeme moci vrátit zase dómů, jenže nevím, jak to chcete udělat.“

„Ale co,“ zasmál se Sven a mávl rukou. „Však ono to nebude tak hrozné. Máme před sebou asi tři možnosti. Ta první, nejlepší a nejsnadnější by byla, kdyby už Švédi byli pryč, kdyby prostě odtáhli sami.“

„To se bohužel asi nestalo.“

„Pak bychom tedy měli druhou možnost, totiž v klidu s nimi promluvit a snažit se je přimět k rozumu. Nakonec, máme mír a musíme postupovat slušně a obezřetně.“

„Slušně a obezřetně!“ výsměšně po něm opakovala paní Alžběta. „A to si myslíte, že pomůže? Promluvit s nimi!“

„Nikoli, paní,“ odpověděl Sven klidně, „nemyslím, že to pomůže, je to jen jedna z možností a my ji musíme vyčerpat. Nepomůže-li to. máme třetí možnost, totiž použít síly. Však už něco vymyslíme a nějak si s nimi poradíme. Ale než k tomu dojde, dám vás odvést do bezpečí do Mehrnu, tam vás pastor nechá pobýt na faře, než tady tu maličkost vyřídíme.“

Chvíli jeli mlčky, když tu náhle Ib zastavil koně, naklonil se k zemi a chvilku poslouchal. Pak se narovnal v sedle a řekl: „Někdo jede za námi.“

A opravdu, vzápětí se na křižovatce lesních cest, již právě přejeli, objevil jezdec.

„Takže tedy víme, že sami ze zámku neodtáhli,“ poznamenal Sven klidně a usmál se na paní Alžbětu.

„A co si počnete?“ zeptala se paní Alžběta s rostoucí úzkostí v hlase, ale také o poznání mírněji. Její laskavost, jak se zdálo, rostla s tím, jak přibývalo nebezpečí.

„Budeme to muset zkusit s tou druhou možností, o které jsem se zmínil,“ usmál se na paní Alžbětu Sven.

Rejtar už přijel tak blízko, že bylo vidět balík šatstva, který měl před sebou na sedle, svázaný a připoutaný koženým řemenem. Za pouzdry na pistole na opasku měl zastrčené dvě velké mosazné mísy a za sebou měl přes sedlo přehozenou živou ovci, která halasným bečením dávala chvílemi najevo, jak nepohodlně se jí jede. Rejtar sám byl vytáhlé, ramenaté chlapisko s černými vlasy a vousisky a s mohutným nosem. Vojenský klobouk s širokou střechou měl posazený nakřivo, kymácel se v sedle a narudlá barva jeho tváří i lesk v očích svědčily o tom, že patrně není tak zcela střízlivý. Už zdálky bylo slyšet, jak si bez přestání zpívá pořád totéž kolem dokola:

„Gebe Gott; dass es immer,

es immer so wäre.“1

Paní Alžběty a jejího doprovodu si voják nevšiml, dokud do nich téměř nevrazil. Dva kroky od skupinky zarazil koně, zmateně se díval na jezdce před sebou a zdálo se, že se chvilku rozmýšlí, zda náhodou nemá vidiny. Vzápětí se však vzchopil, narovnal se v sedle, tasil a rozmáchlým pohybem pozdravil po vojensku palašem obě dámy. Přitom si zpíval stále totéž, o tom, aby takhle bylo pořád, ach, pořád, i když trochu pozměnil melodii a zpíval o poznání falešněji.

„Pozdrav pánbůh, dobří lidičkové,“ pozdravil, když konečně dozpíval, téměř nesrozumitelnou švédsko-německou hatmatilkou. „Teď, když máme mír, tak můžeme jet kousek spolu, co říkáte? Já mám rád dobrou společnost.“

„Ty zásoby, co vezete s sebou, to bude asi kořist, co? To zrovna moc na mír nevypadá,“ poznamenal zamračeně Ib.

Rozjařený voják si nevšiml Ibova tónu a spokojeně se rozhlédl po svých snadno nabytých zásobách. „Jo jo, nějaký ten hadřík, kousek parády, něco na ozdobu domu, něco na prodej a něco k snědku. To víte, jsme lidé potřební, a když člověk nedostane to, co má rád, musí mít rád to, co dostane, že jo. To je moje krédo.“

„Vy tedy loupíte a pleníte pořád dál, i když už je uzavřen mír?“ zeptal se vojáka Sven.

Rejtar patrně otázce nerozuměl, protože se usmál, pak mávl rukou, vzdychl si a odpověděl:

„Ano, bohužel. Máme mír, ale já bych si dal snad vrtat koleno, jen kdyby tahleta příjemná válčička mohla ještě alespoň půl roku pokračovat. Tedy já vám řeknu, a na to jsem ochoten přísahat na všechny svaté, co pomáhají statečnému válečníkovi, že jsem v životě neviděl hodnější a ctihodnější lidi než Dány. Když jsem válčil ve Španělsku, to bylo jinačí, tam se domácí lidi bili ve dne jako draci a v noci nás vraždili a pobíjeli jako šelmy. Když jsme přišli do Itálie, dávali nám otrávené víno. V chudé zemi má člověk hlad, protože už tam není co ukrást, a polovina nás umřela hlady…“

„A pročpak nepomřela hlady i ta druhá polovina?“ přerušil ho Ib.

Voják se zachechtal, řekl: „Protože ta pochcípala žízní,“ a srdečně se svému vtipu zasmál. Pak pokračoval:

„Ale tady? Kdepak, tady se máme jako v nebi, lidi jsou tu hodní a zbožní, neperou se, nebrání se, když se někde objevíme, tak prostě utečou, ale nejdřív nám vždycky ještě pěkně naplní truhlice a almary. Jo, pánové, tady se to válčí, jen co je pravda.“

„A kdepak jste válčili dneska, co?“ zeptal se Sven.

„Jo, tak to si poslechněte, to vám musím vylíčit,“ breptal spokojeně soldát. „Na tenhleten den nezapomenu, až se jednou vrátím domů, tak si na jeho památku udělám do trámu v seknici ten nejhlubší zářez, jaký tam kdy byl. Tak dneska jsme vjeli na koních venkovanovi do síně, koně jsme krmili rovnou ze zásuvek zrním, pěkně v klidu jsme si vybrali, co měl doma pěkného, medoviny popili, ovce pobrali, co jsme nevypili a neodtáhli s sebou, to jsme vylili, a když ten troup začal nakonec křičet, tak jsme ho přivázali ke kamnům, nejdřív se ještě musel svléknout, a pak ho jeden kamarád párkrát přetřel pochvou od šavle, a on musel přitom zpívat:

Gebe Gott; dass es immer,

es immer so wäre.

Chlap brečel a přitom zpíval, no pohled k nezaplacení. No a my jsme si zatím pěkně v klidu rozebrali, co se nám líbilo a hodilo. To vám říkám, na tenhle den nezapomenu, co budu živ, tak jsem se snad ještě nepobavil. Ať ze mě můj strážný anděl udělá třeba velrybu, jestli vám lžu. To byl, panečku, den.“

„A proč zrovna velrybu?“ zeptal se udiveně Ib.

„Protože bych sebral tadyhle panenku, posadil bych si ji na záda a plaval bych pryč,“ zasmál se rejtar a kývl na Karen. Dívenka zbledla strachy, ale když se podívala na Svena, byla v jejích očích důvěra a zároveň úpěnlivá prosba. Tahle bezmezná důvěra byla pro Svena výmluvnější a lichotivější než ta nejkrásnější slova.

„Mohla by se mnou třeba jet domů, třeba bych si ji pak dokonce i vzal za ženu, kdyby byla hodná,“ dodal ještě rejtar a díval se na Karen se stále větším zalíbením.

„Přijde na to,“ řekl Sven a zasmál se vojákově prostoduchosti.

„Na co?“

„Co když ti nedovolíme, aby sis ji odvedl?“

„Ale kamaráde, co to vykládáš?“ zvolal voják s upřímným překvapením v hlase. „Kdo by mi v tom, prosím tebe, mohl zabránit? Ty jsi snad její bratr nebo co?“

„Je to moje dcera!“ pronesla paní Alžběta co nejdůstojnějším hlasem, aby zdůraznila, jaký je to rozdíl, být její dcerou a být Svenovou sestrou. Pomyšlení, že by její dceru mohl někdo mít za sestru neurozeného člověka, jehož ještě navíc měla za poddaného, jí zřejmě nahánělo ještě pořád větší hrůzu než skutečné nebezpečí, které její dcerušce hrozilo.

„Aha, tak už to chápu,“ pokývl voják hlavou. „Takže tadyhle ten je tvůj muž.“

Paní Alžběta zrudla, švihla do vzduchu bičíkem a řekla:

„Já jsem paní Alžběta Buchwaldová z Hofdingsgaardu, jsem urozená šlechtična a tenhleten muž je jen poddaný.“

„Poddaný?“ opakoval po ní voják. Bylo vidět, že slovu nerozumí a nechápe, o čem to ta obstarožní paní mluví. „Takže vy nejste nakonec vůbec v přízni?“ zeptal se.

Sven neříkal nic a jen se usmíval.

„Je to sloužící,“ pravila paní Alžběta. „Dovolili jsme mu, aby nám jel po boku, protože se chvástal, že nás dokáže ochránit před urážkami a nebezpečími, jakých jsme se po cestě obávaly.“

„No, když je to tak,“ odpověděl rejtar, „tak to už můžu mít úplně čisté svědomí. To já si vás tedy odvedu s sebou obě. Tu mladou, že má krásný obličej, a tu starou, že má krásné šaty. A vy, dobří muži, mi dosvědčíte, že jsem si je zabral, až přijedou moji kamarádi, aby se na ně nesápali také.“

„A kdepak vlastně máš ty svoje kamarády?“ zeptal se ho Ib.

„No jo,“ řekl voják udiveným tónem, „taky nechápu, kde se vlastně toulají, asi jsem se dostal nějak moc napřed. Ale už je za námi slyšet nějaké hlasy, myslím, že už jedou. Ano, jsou to oni!“

Byli to tři jezdci, jeli krokem a zpívali z plných plic.

„Kolik vás vlastně bylo, když jste vyjížděli z Vordingborgu?“ zeptal se Sven.

„Nejdřív nás bylo dvanáct, ale kapitán poslal nás čtyři, abychom se trochu poohlédli po kraji, a sám s ostatními jel zatím napřed na ten zámek, co hledal.“

„Dvanáct!“ řekli najednou Sven a Ib a podívali se na sebe.

„Kapitána máme dobrého, chtěl, aby byli všichni spokojení a aby měl každý slušnou kořist a přišel si na své. No, tak teď mi tadyhle stará paní udělá něco k vůli a zajede se mnou kousek do lesa,“ řekl voják a chytil koně paní Alžběty za otěž. „Jistě nebudete mít nic proti tomu, když tam z vás stáhnu tenhleten kabát, než si ho všimnou moji kamarádi. Ti kdyby viděli, jaké máte drahé šaty, tak je z vás strhají kousek po kousku a na mě nic nezbude. Tak pojeď, stará.“ trhl za ohlávku a obrátil se na koně. Paní Alžběta si myslela, že toto oslovení platilo jí, a znovu zrudla bezmocným vztekem. „Musí to být v cuku letu, dám vám tadyhle nějaký starý kabátec, aby vám nebylo zima.“

Paní Alžběta se na Svena podívala prosebným pohledem. Nakonec strach přece jen potlačil její pýchu, paní Alžběta se dlouho kousala do rtů, ale konečně vyhrkla:

„Což mi opravdu nepomůžete, Svene?“

„Vy jste paní Alžběta Buchwaldová z Hofdingsgaardu,“ odpověděl Sven a pokrčil rameny, „a budete se muset poohlédnout o pomoc u urozené šlechty. Je pod vaši důstojnost hledat pomoc u poddaných.“

„Ale můj milý Svene Gongu, přece nebudete tak krutý a kvůli několika neuváženým slovům mě nevydáte napospas,“ šeptala naléhavě paní Alžběta a měla slzy v očích.

„Urozená paní se zapomíná před cizími lidmi,“ řekl uctivě Sven. „Služebník přece nemůže být milý. A ochrana, kterou jsem vám slíbil, to bylo jen plané chvástání.“

„Tak bude to?“ houkl netrpělivě rejtar, který zatím popojel několik kroků napřed k lesu.

„Pomůžu vám,“ řekl paní Alžbětě rychle Ib, „když přisvědčíte na všechno, co budu říkat, ať se vám to líbí, nebo ne, a budete hrát se mnou.“

„Bože můj, samozřejmě, jen rychle,“ sykala paní Alžběta. „Tak dobrá,“ řekl Ib. „Jen ať si něco zkusí.“ Obrátil se na rejtara a řekl klidně: „Tak podívej, kamaráde, necháme už těch hloupostí, paní s tebou nikam nepůjde.“

„A pročpak ne? Kdo jí v tom zabrání?“ divil se voják.

„Já jsem manžel urozené pani.“

„Manžel? Ty, strážmistře?“

„Nevěříš? Tak se jí zeptej sám,“ prohodil lhostejně Ib.

Rejtar se překvapením nezmohl na odpověď a podíval se na paní Alžbětu.

„Ano. ano.“ prohodila tiše, „je tomu opravdu tak.“

„A ta malá tadyhle?“

„To je naše dcerunka.“ odpověděl rychle Ib. „Víš, řeknu ti, každý táta by za takové dítě mohl nebi děkovat. My jsme se tadyhle s paní brali z lásky, protože ona neznala nikoho, kdo by byl tak jejímu srdci blízký jako já a kdo by nosil tak pěknou uniformu jako já – a z lásky bývají ty nejlepší děti. Není to pravda, paní Alžběto?“

Paní přikývla, rty se jí chvěly a hlas jí vypověděl službu. jak se snažila potlačit pláč. Karen se obrátila ke Svenovi a vyčítavě se na něj podívala.

„Tak takhle plní náčelník Gongu své sliby?“ řekla trpkým tónem. „Čekala jsem od vás něco docela jiného, Svene.“

„Však nebudete zklamaná.“ konejšil ji Sven klidným, hlubokým hlasem. „Vždyť zatím nám nehrozí žádné nebezpečí.“

XXVI

Ve chvíli, kdy se švédský rejtar obrátil znovu na paní Alžbětu a chytil jejího koně znovu za otěž, aby ho i s jezdkyní odvedl do lesa, začali na něj křičet a mávat jeho tři druhové, kteří se už přiblížili natolik, že svého kamaráda poznali. Voják se tedy svého záměru vzdal a otěže zase s kyselou tváří pustil.

Podobně jako jejich předchůdce měli i tři další rejtaři kolem sebe i na sobě rozsáhlý lup, šatstvo, cínové a mosazné nádobí, podřezané slípky i husičky, jeden z nich měl dokonce před sebou po jedné straně sedla zavěšený měděný kotlík jako buben. Nezavrhli nic a pobrali všechno, co se podle jejích názoru dalo ve Vordingborgu nějak zpeněžit.

Jezdci měli také rozpálené tváře a rovněž neseděli v sedle příliš jistě. Bylo vidět, s jakou pozorností se po cestě věnovali medovině a pálence, které se jim podařilo po různých staveních najít. Od chvíle, kdy k nim tří rejtarovi druhové dojeli, sledoval Ib pozorně Svena. Tušil, že se něco brzy stane, a čekal na nejmenší znamení, aby vykonal svůj díl práce.

„Hele, Heinz, cos to tady pobral za společnost?“ křikl jeden z vojáků na jezdce, který je předešel.

„Výbornou společnost,“ odpověděl rozjařený Heinz. „Tadyhle panenka bude moje žena. ta stará je její matka, obě jsou po právu moje kořist, zajal jsem je, ještě než jste sem dorazili vy – a tadyhle ti dva mi to dosvědčí, když bude potřeba.“

„A ta stará jaké má nádherné šaty!“ vykřikl obdivně jiný z vojáků.

„To bych prosil,“ odpověděl majetnicky ten, jehož jmenovali Heinz. „A kolem krku těžký řetěz s přívěskem. Ten bych ti prodal, co mi za něj dáš?“

„Já bych od tebe koupil ten její plášť, měl bych dárek pro děvče ve městě.“

„A co tihleti dva,“ řekl třetí z jezdců. „Co jsou to zač? Ten jeden má uniformu, vypadá jako strážmistr, ne?“

„Ano, jsem strážmistr,“ odpověděl Ib ochotně.

„A ten druhý v zeleném a s loveckým rohem – co ty jsi zač?“

„Já jsem lovčí,“ odpověděl Sven, „a mohl bych pánům vojákům pěkně zahrát.“

„Tak nám zahraj,“ řekl Heinz.

„Rád,“ odpověděl Sven. Nasadil roh ke rtům a nejdřív třikrát dlouze zatroubil hlubokým tónem. Les jim zvuk rohu vzápětí ozvěnou vrátil, ale to už Sven troubil myslivecký signál, jaký se používá, když se shromažďují lovci k lovu. Heinz se spokojeně usmíval a rozhlížel se kolem sebe a naprosto lhostejným a nezúčastněným hlasem prohodil:

„Tamhle někdo přichází po cestě a má na sobě kabátec.“

„Vidím, vidím,“ odpověděl Sven právě tak lhostejným hlasem.

„Tak co bude s naším obchodem, Heinzi, mám koupit ten pěkný řetěz, co má kolem krku máma tvé ženy?“

„Kdepak, ten se prodá na váhu, vždyť je to stříbro. Ten plášť, ten bych ti postoupil – za takové tři stříbrné tolary, to máš skoro zadarmo.“

„Tři stříbrné?“ opakoval voják. „To by šlo, ale dáš mi k tomu ještě její klobouk.“

„Máš ho mít,“ souhlasil Heinz.

„Ale je to opravdu dobrá látka? Doufám, že to není ošizené,“ pochyboval kupující, obrátil se k paní Alžbětě a mnul v ruce okraj jejího pláště. Paní mlčela, její dřívější sebejistota byla tatam. Jen vrhala bezmocné a žadonící pohledy na Svena.

„Smilujte se už, Svene, prosím vás o to,“ šeptala mu do ucha Karen. „Copak nevidíte, jak ji trápí? Jak dlouho ji chcete ještě trestat?“

„Já nepomýšlím na žádné trestání,“ uklidňoval děvčátko Sven. „Když o mně mluvila opovržlivě, říkala jen to, co si myslí a co si myslí všichni lidé z jejího a vašeho stavu. Já jsem jen čekal, protože jsem doufal, že se nám podaří zbavit se těch hlupáků po dobrém, abychom nedělali zbytečný rámus, neupozornili na sebe ty ostatní a nedali jim možnost, aby se na nás připravili.“

„Ale vždyť chtějí z maminky stáhnout kabát!“ naléhala Karen. „Alespoň kvůli mně něco udělejte. Nedovolujte jim to, prosím pěkně!“

„Tak dobrá,“ řekl konečně Sven, „kvůli vám. Já vás téhle společnosti zbavím.“

„Poslyšte, dobří muži,“ obrátil se ke čtyřem vojákům, „necháme nesmyslného žertování, ne? Chováte se jako děti a handrkujete se o něco, co vám nepatří a nikdy patřit nebude.“

„Ale, ale!“ začali vykřikovat rejtaři, překvapeni Svenovými slovy i jeho výhrůžným tónem. „Kdopak nám v tom zabrání?“

„Já!“ křikl Sven, strhl svého koně stranou, zaryl mu do boků ostruhy, takže se kůň vzepjal a skočil proti dvěma jezdcům, kteří byli Svenovi nejblíž. Jednomu se podařilo uskočit, druhý dostal ránu do hlavy Svenovým mysliveckým mečíkem. Ve chvíli, kdy Ib pochopil Svenův úmysl, zdržel svého koně, takže se ocitl pár kroků za Heinzem. V okamžiku, kdy se Sven vrhl proti dvěma jezdcům, naklonil se Ib v sedle, chytil Heinze za nohu a jediným mocným trhnutím ho vší silou vyhodil ze sedla. Heinz spadl po hlavě na zem a kůň ho zadníma nohama přeskočil. Zbývající dva jezdci se snažili vytáhnout pistole, ale nevedlo se jim to, protože měli za opasky a za pouzdry na pistole zastrkány mísy, talíře a jiný lup a byli obtíženi naloupeným šatstvem. Ještě než si stačili uvědomit, jak lehkomyslně si počínali, uslyšeli, jak na ně Sven volá:

„Ohlédněte se! Jakmile se pokusíte vystřelit, je po vás.“

Vojáci se zarazili. Po obou stranách cesty se na kraji lesa vynořili tři muži, všichni měli muškety v rukou a všichni mířili rovnou na ně. Heinzovi se podařilo vstát, mírně jako ovečka podával Ibovi svůj kord a pistole a naříkavě si povzdechl:

„Pěkné kamarády jsme si to našli, jen co je pravda.“

„To víš,“ poplácal ho Ib po rameni, „na tom božím světě si člověk musí dávat zatracený pozor.“

„Složte zbraně a položte je před sebe na zem. A žádné hlouposti!“

Rejtaři celkem dosti ochotně odhodili zbraně. Dva z Gongů se k vojákům přiblížili a hromádku zbraní sebrali.

„Tame a Jensi, svážete jim ruce,“ přikázal Sven, „a odvedete je i s koňmi na Jungshoved. Když dají pokoj, tak je nechte naživu, kdyby se snažili klást odpor, okamžitě je odstřelíte. Když to stihnete, víte, kde nás najít.“

Když vydal tyto stručné pokyny, kývl Sven na svého druha a všichni čtyři se vydali opět dál směrem na Hafdingsgaard:

Karen sledovala kratičký boj úplně bez dechu, a než se vzpamatovala, bylo po všem. Teď pobídla koně, přijela ke Svenovi a němým úsměvem se slzami v očích mu poděkovala.

Ib se spokojeně usmíval a mnul si ruce, urovnával si záhyby na své milované uniformě a říkal si, že tenhle počinek je dobrým znamením pro nastávající podnik.

„Kdopak je ještě tohle?“ zvolal Sven a ukázal před sebe na cestu, kde se objevily dvě mužské postavy a pomalu se blížily k jezdcům.

„Ten jeden je Ábel,“ odpověděl Ib, „toho druhého neznám.“

Ještě než k nim oba muži došli, zaduněl Ábelův mohutný bas: „Tady ti vedu muže, který chodil krajem a vyptával se po tobě a všude tvrdil, že ti nese důležité zprávy a že s tebou nutně potřebuje mluvit.“

Sven s lbem upřeně pozorovali cizího muže a nemohli poznat bledé, bezvýrazné rysy jeho obličeje. Trvalo jen chviličku, než si Sven vzpomněl, s kým mají tu čest:

„Ale to je přece zbožný pan kaplan, seznámili jsme se v den, kdy jsme šli spolu ve Vordingborgu ke zpovědi, nevzpomínáš si?“

„Ano, jsem to já,“ odpověděl bezbarvým hlasem kaplan Tange. „Hledám vás už celý den a…“

„To je v pořádku,“ přerušil ho Sven, „hned se domluvíme.“ Obrátil se na Ábela a řekl: „Jak to vypadá? Viděl jsi tam někoho?“

„Na zámku je podle mého počtu osm chlapů a všichni řádí jako smyslu zbavení. Už jsme byli skoro ve vsi, když jsme tě zaslechli, jak troubíš.“

„Když urozená paní dovolí,“ obrátil se Sven na paní Alžbětu, „dovede vás a pannu Karen tento můj člověk do Mehrnu, kde budete moci vyčkat, dokud Švédy nedostaneme ze zámku. Doufám, že to nebude trvat dlouho.“

Paní Alžběta souhlasila a se Svenem se rozloučila náramně srdečně a zdvořile. Pak podala Svenovi ruku Karen a usmála se na něj.

„Tak, a teď vy, knězi,“ obrátil se Sven na Tanga. „Co vy mi můžete nést za novinu? A prosím ve vší stručnosti, schyluje se k večeru a my potřebujeme dokončit jednu důležitou věc.“

„Právě kvůli této důležité věci za vámi přicházím. Snad bych vám v tom mohl být k užitku.“

„Vy!“ vykřikli Sven a Ib zároveň, jeden s údivem, druhý s opovržením.

„Proč ne? Posledních několik dní se zdržuji u hofdingsgaardského správce, a tam teď řádí švédští vojáci. Mohu vám ukázat tajnou chodbu, kterou byste se nepozorovaně dostali na nádvoří zámku. Vydám vám je všechny do rukou, vojáky i jejich důstojníka, a vy si s nimi můžete udělat, co budete chtít.“

„A tohle byste udělal vy, duchovní, člověk míru?“

„Ano, to bych udělal,“ odpověděl Tange pevně a rozhodně.

„Tak poslouchejte, kaplane: já vám nevěřím.“

„To je možné, ale než uplyne dnešní večer, dám vám důvod k tomu, abyste mi uvěřili, lepší důvod, než jaký jste měli dosud.“

„Jak tomu mám rozumět?“

„Ach pane náčelníku, musím se vám k něčemu přiznat. Byl jsem to naneštěstí já, kdo vás vyzradil, když jste v zimě odváželi poklad z Vordingborgu.“

„Slyšel jsem, že to tak bylo, lidé mi to říkali,“ díval se na něj upřeně Sven, „ale netušil jsem, že budete vy sám mít tu odvahu mi to přiznat do očí.“

„Nemohu už tím ztratit více, než jsem již ztratil,“ sklonil Tange hlavu. „Farář mne vyhnal z domu, jeho dcera mi vrátila zásnubní prstýnek a já jsem musel odejít z města jako žebrák, v opovržení a vysmíván všemi. Odebral jsem se tedy do Kodaně a chtěl jsem se dát naverbovat do vojska, abych hrdinným činem mohl svou zradu smazat, ale mír přišel dřív, než se mi k tomu dostalo příležitosti. Pěšky jsem se tedy vydal opět z hlavního města, abych si někde našel útočiště, až jsem zakotvil na Hofdingsgaardu, tamní správce je můj vzdálený příbuzný. Začal jsem učit jeho děti číst a psát a probíral jsem s nimi biblickou dějepravu. Tam jsem včera v klidu pracoval, když tu náhle se tam objeví on, ten ďábel v lidské podobě, ten podlec, ten mrzký kapitán, příčina všech mých běd – jen tak si tam vjel na koni, aby loupil a plenil. Tu mi konečně vzkypěla žluč a zmocnila se mě touha pomstít se mu za neštěstí, jež mi způsobil. Hned jak urozená paní uprchla, vydal jsem se tedy hledat vás.“

„Co je to za kapitána?“

„Žoldnéř, Němec rodem, jmenuje se Manheimer.“

„Manheimer!“ vykřikli oba Gongové.

„To je vyloučené, mýlíte Se,“ řekl Ib.

„Ó nikoli,“ odporoval Tange, „však mám dobrý důvod, proč si ho zapamatovat.“

„Ale ten byl přece zastřelen v zimě nedaleko Koge.“

„Ano, slyšel jsem to vyprávět od Bodil, dcery Ebbovy, té, jíž přezdívají Ploštice. Ta to nakonec také přežila, jak mi sama řekla, vylízala se z toho; A kapitán, ten měl na sobě pod kabátcem lehký kyrýsek, takže když jste na něj vystřelili, omráčilo ho to, ale zraněn nebyl, koule prý kyrysem nepronikla, jen do něj udělala jamku.“

„A teď tedy chcete zradit Manheimera nám – právě tak, jako jste zradil nás Manheimerovi?“ zeptal se Sven.

„Chci mu splatit to zlo, jež přivodil, a napravit to, čím jsem se prohřešil proti vám.“

„Ano, ano. Tak já vám pěkně děkuju, ale my vaši pomoc nepotřebujeme. Vy si půjdete svou cestou, my také. To nám oběma bude nejprospěšnější.“

„Vy tedy odmítáte mou pomoc?“ ptal se Tange s nevírou v hlase. „A jak se chcete dostat na zámek? Kapitán ho má dobře obsazen!“

Ib se srdečně zasmál Tangově otázce a dodal: „To už budete asi muset nechat na nás.“

„Tak dobrá, pane náčelníku Gongů,“ řekl Tange, který si představoval výsledek svého rozhovoru se Svenem poněkud jinak, „já tedy půjdu svou cestou, když si to přejete. Setkáme se na Hofdingsgaardu a vy uvidíte, že vám moje pomoc může být ještě k užitku.“

„Může být,“ odpověděl Sven lhostejně. „Ale myslím, že se naše cesty ještě chvíli nerozdělí. Když už jste vynaložil tolik námahy na to, abyste mne našel, tak půjdeme kus cesty pěkně spolu, dokud se nedostaneme kousek dál.“

„Rozumím,“ řekl Tange, „máte mne za podezřelého a nedůvěřujete mi.“

„Moc ne, pane knězi, moc né.“

Po chvíli jízdy odbočili ze silnice a brali se užší lesní cestou, která se kroutila lesem k hofdingsgaardskému zámku. Zámek byl ze tři stran obklopen vysokými valy. Na čtvrté straně tekla přímo pod hradní zdí říčka, pramenící z lekkindského jezera, dostatečně široká, aby zámku poskytovala ochranu a ještě napájela vodní příkopy po zbývajících třech stranách. Na jihovýchodní straně byl široký padací most, jehož brána vedla rovnou na nádvoří mezi dvěma podlouhlými křídly zámku. Kolem dokola byl zámek obklopen hustým lesem, který končil asi na dostřel muškety od zámku, takže kolem valů byla mýtina. Z lesa se k hlavnímu vchodu táhla široká alej vysokých, rozložitých jilmů a topolů.

Gongové došli na okraj lesa a uviděli zámek v celé kráse, ozářený paprsky pomalu se sklánějícího slunce. Padací most byl vytažen. Sven s Ibem se opatrně plížili alejí dál, zatímco ostatní zůstali v krytu lesa, odpočívali a hlídali kaplana, aby se jim nepokusil utéci.

Na konci aleje stál strážný s mušketou přes rameno. Voják na hlídce vrhal lítostivé pohledy k zámku a k oknům v patře, odkud se ozýval ohlušující ryk písní, křik, povykování a nesrozumitelná slova.

Sven sáhl Ibovi na rameno, a když se Ib ohlédl, němě pokývl hlavou směrem k vojákovi na hlídce. Ib přikývl a zašeptal:

„Dobrá, bude alespoň o jednoho méně. Zůstaň tady, schovej se za strom a sleduj, jak dokonale to provedu.“

Sven se usmál a ustoupil za mohutný starý jilm. Ib si připravil pistoli, vstrčil ji do kabátce, který si na prsou rozepjal, a jako kočka se lehounce a neslyšně blížil k strážnému, plížil se od jednoho stromu v aleji k druhému jako duch. Voják se opíral o strom a neměl sebemenšího tušení, že bude záhy přerušen v příjemných myšlenkách, jimiž se zabýval. Ib se blížil, zdálo se. že klouže trávou a listím jako duch. Když dosáhl stromu, o který se opíral voják, opatrně se vztyčil z přikrčeného postoje v celé své obrovité výšce, vyskočil a oběma rukama vojáka sevřel do kleští. Strážný zaklel, otočil se a uviděl Ibův vousatý obličej. Nechápal, co se to s ním vlastně děje, protože ho ani ve snu nenapadlo, že by ho mohl na hlídce někdo obtěžovat či znepokojovat.

„Odhoď mušketu!“– sykl mu do ucha Ib a vzápětí si uvědomil, že nemusí šeptat, protože ho v zámku při kraválu, který tam dělají, rozhodně nikdo neuslyší. Voják se pokoušel vykroutit z lbová mocného sevření, ale marně, když Ib ucítil, že se mu začíná vrtět v náručí, sevřel ho ještě pevněji, až nešťastník začal dušeně křičet.

„Mlčíš!“ řekl výhrůžné Ib, protože nechtěl riskovat. „Jestli jen kvákneš, zakroutím ti krkem tak, že ti ho už nikdo nenapraví. Já tady mám s tebou dělat nějaké štráchy? Dej si pozor!“

S těmito slovy ubohého rejtara zdvihl, chytil ho pravou rukou, nadhodil si ho do podpaží a jako hromadu hadrů ho nesl k lesu.

„Panebože na nebi,“ naříkal rejtar šeptem, „co se mnou ubohým, nešťastným člověkem chcete udělat?“

„Sežeru tě zaživa!“ slíbil mu Ib, „jestli nebudeš pěkně v klidu a budeš mi mačkat mou novou uniformu. Jsi přece jen trochu těžký, zkusíme, jestli bys nemohl kousek jít sám, co říkáš? Myslím, že to bude pro oba pohodlnější.“

Pustil strážného na zem, chytil ho za límec a vedl ho před sebou k místu, kde čekal Sven.

„Pánbůh buď milostiv mně hříšnému! Smilujte se nade mnou!“ sípal voják a spínal ruce ke Svenovi. „Já jsem jen obyčejný, poctivý německý rejtar a s těmi tam nahoře nemám nic společného.“

„A co tenhleten kalich?“ řekl Sven a ukázal na slisovaný stříbrný kalich, který vyčníval vojákovi z kapsy.

„Někdo z těch druhých ho upustil na cestě, tak jsem ho sebral, abych ho vrátil právoplatnému majiteli, prosím.“

„Už vidím, že ti budu muset zpřelámat pár kostí v těle,“ prohodil výhrůžným hlasem Ib.

„Přísahám, na co chcete, že je to tak, jak říkám.“

„Tak mi ten kalich dej, my ho majiteli zaručeně vrátíme,“ usmál se Sven. „A teď dávej pozor, co ti povím, máš příležitost zachránit si život.“

„Pánbůh vám to zaplať, milostivý pane. Kdybyste věděl, jak já jsem je prosil a nabádal, aby nechali toho loupeni a plundrování…“

„Mlč už, k sakru, a poslouchej!“ dupl výhrůžně Ib.

„Kdo vašemu oddílu velí?“

„Kapitán Manheimer.“

„Dobře.“ obrátil se Sven k Ibovi, „tak v tomhle tedy Tange opravdu nelhal. Tak dobře poslouchej: ty teď půjdeš na zámek a vyřídíš panu kapitánovi, že ho pozdravuje Sven Gonge. Řekneš mu, že mám se svými lidmi obsazený les kolem dokola a že kapitánovi dovolím odjet bez překážek, pokud s sebou ovšem nepoveze žádný lup. Budeme čekat, dokud bude slunce svítit na dva vysoké komíny na zámecké střeše. Nebude-li do té doby pryč, neodejde odtud živý. Vyřídíš to beze zbytku?“

„Račte se prosím spolehnout, do posledního puntíku, milostivý pane Gonge,“ odpověděl rejtar a tvářil se, jak nejpřívětivěji uměl. Nato se hluboce uklonil a zmizel. Ib zapomněl sebrat mušketu, kterou strážný na jeho rozkaz odhodil, teď když běžel kolem stromu, sebral ji voják rychle ze země a pelášil dál. Když doběhl k padacímu mostu, musel dlouho a hodně nahlas křičet, než ho v zámku zaslechli. Gongové viděli, jak kapitán přistupuje k oknu a něco volá na nádvoří, vzápětí šel padací most dolů. ale jakmile přes něj strážný přešel, rychle ho zase vytáhli.

Několik minut bylo ticho, pak propukl v nádvoří mohutný řev.

„Zdá se, že se budeme muset uchýlit k třetí možnosti,“ řekl Iba pokrčil rameny.

„To záleží na nich,“ odpověděl Sven, „ale ví bůh, že v lom případě nenechám Manheimera vyváznout živého.“

Ještě než to dořekl, objevili se švédští rejtaři v oknech. Manheimer něco křičel, nebylo mu sice rozumět, ale ze zaťaté pěsti, kterou mával směrem, kde tušil, že se skrývá Sven a Ib, bylo naprosto jasné, co asi říká. A vzápětí propukl znovu křik a řev, ještě silnější než předtím.

„Dobrá, pánové,“ řekl Sven. „Víme tedy, jak se věci mají. Kdo chce kam, pomozme mu tam.“

XXVII

Slunce zapadlo a začínalo se valem stmívat. Mír a klid lesa rušil jen rámus ozývající se ze zámeckých oken, vojáci zpívali, dupali a povykovali. Alejí k hlavni bráně se v začínajícím přítmí strom od stromu plížila řada mužů. Kaplan Tange mezi nimi nebyl, Sven mu dovolil odejít, když se s Ibem vrátil k ostatním po rozhovoru se strážným. Když se Gongové dostali k posledním stromům před příkopem, naproti vchodu do zámku, zastavili se. Sven a Ib se vydali každý na jednu stranu na obhlídku valů, plížili se opatrně od keře ke keři, od jedné vyvýšeninky k druhé a snažili se najít místo, kde by bylo možné dostat se přes příkop na druhou stranu, pod zámecký val. Ib ani tentokrát nezapomněl na svou obvyklou péči o svou milovanou uniformu, a než se vydal na obhlídku, svlékl kabátec a pověsil si ho na větev posledního stromu v aleji a plížil se jen v košili. Rámus na zámku polevil, zdálo se, že Švédi pocítili nebezpečí.

„Smrt a peklo!“ křikl Manheimer svou oblíbenou kletbu, a práskl pěstí do stolu. „Vystřelíme si z nich; bude legrace a zároveň uvidíme, jak jsou blízko.“

Řekl vojákům, co hodlá učinit, a jeho rejtaři to přijali s halasnými projevy nadšení.

„Budeme to muset zkusit jinak,“ řekl Sven, když se s Ibem a s ostatními opět sešli na konci aleje naproti bráně. „Jinudy se tam není možné dostat, jen tady přes most. Za chvíli bude tma, měsíc hned tak nevyjde, takže nebude skoro vidět. Jeden z nás bude muset přeplavat příkop, dostat se nahoru na val a pokusit se otevřít bránu a spustit most zevnitř. Hlásí se někdo dobrovolně?“

„Ano,“ ozval se hluboký Ábelův bas, „já.“

„Půjde o život, když tě spatří.“

„Vím,“ odpověděl Ábel. „ale v zimě jsem ti jednou večer něco takového slíbil a už dlouho se trápím, protože jsem neměl příležitost svůj slib dodržet. Když to dopadne dobře, vrátím se, když se to nezdaří, tak si vzpomeňte občas na mou ženu a kluka.“

Ábel se rozhlédl po svých přátelích, usmál se na ně a pomalu a opatrně slezl po příkré stěně vodního příkopu na dno k vodě. Za chvíli se hladina rozčeřila a bylo vidět, jak se přes vodní příkop pohybuje vodou jakýsi temný stín. Na druhé straně se vyškrábal z vody a pomalu a opatrně lezl po hradním valu nahoru. Sven sledoval každičký jeho pohyb s bezdechým napětím.

„Hlídejte pozorně,“ obrátil se po chvilce k ostatním, „a jakmile se v okně něco objeví, dva z vás okamžitě vystřelí. A miřte tak, abyste zasáhli.“

Vzápětí se skutečně v otevřeném okně objevil temný stín a zastavil se. Sven mávl rukou, práskly dva výstřely a postava zůstala stát. Odpovědí jim byl výbuch opovržlivého chechtotu.

Manheimer si skutečně s Gongy zažertoval, jak předtím upozornil své vojáky. Dal uvázat na karabinu polštář a zapnout kolem něj kabátec od uniformy. Jeden z vojáků si klekl pod okno a pomalu touto figurínou pohyboval nad hlavou, až Gongové vystřelili. Oba výstřely zasáhly, kulky z polštáře vypadly, sotva vojáci rozepjali kabát.

„Však já jsem si myslel, že jsou nablízku,“ chechtal se srdečně kapitán. „Tak, teď si budeme muset vymyslet něco jiného, abychom si nějak ukrátili dlouhou chvíli. Zítra ráno dorazí posila z města a do té doby už to nějak vydržíme. Skočte ještě dolů ke správci pro košík vína, ať pošle pořádné francouzské, nebo že uvidí.“

Jeden z vojáků si vzal svíci a odešel splnit příkaz. „Kaprále,“ pokračoval Manheimer. „na nádvoří u brány postavíte hlídku. Postarejte se, aby se mládenci často střídali, můžou si tam vzít láhev vína.“

Kaprál určil prvního muže na hlídku. Voják si nabil mušketu, zamával ostatním a šel. Manheimer ho zastavil ve dveřích.

„Budeš pořádně hlídat, závisí na tom tvůj vlastní život. Kdybys viděl nebo slyšel něco podezřelého, okamžitě udělej poplach.“

Manheimer s kaprálem a několika dalšími vojáky byli v hlavní obytné místnosti zámku, přeplněné nejrůznějšími věcmi, které si vojáci porůznu nakradli a naloupili. Když úspěšně zakončili pokus s oblečeným polštářem v okně, dal Manheimer přitáhnout z ložnic paní Alžběty a panny Karen peřiny a polštáře a. nacpat je do okna, aby byli v bezpečí před střelbou zvenku. Zanedlouho se otevřely dveře a vešel rejtar, jehož Manheimer poslal ke správci pro víno, a za ním kaplan Tange s košíkem plným lahví vína přes ruku.

„Smrt a peklo!“ křikl mu Manheimer na uvítanou, „člověče, kde se touláte celý den, já jsem si už myslel, že jste nám snad ze zámku utekl.“

„Nikoli,“ odpověděl Tange, „seděl jsem ve své podkrovní komůrce a věnoval se svému dílu.“

„A teď jste tedy ze své podkrovní komůrky sešel, protože jste tím svým dlouhým nosem vyčmuchal, že došlo na francouzské vínečko zámecké paní, co?“

„Nikoli, to není toho příčinou.“ odvětil škrobeně. Tange a kysele se na Manheimera usmál. „Když jsem teď za soumraku chodil chvilku po hradbách, abych se nadýchal čerstvého vzduchu, zavolal na mne někdo z druhé strany přikopu. Když jsem se chvíli rozhlížel, zjistil jsem, že je to jistá stará žena. Požádala mne, abych vám vyřídil, že ti čtyři rejtaři, které jste vyslal k polednímu do vsi kolem, byli přepadeni lidmi Svena Gonga a byli zajati. Té staré ženě zde v kraji lidé říkají Ploštice.“

Manheimer se rozesmál. „Ploštice!“ křičel a bouchal pěstí do stolu, „moje stará přítelkyně, čarodějnice, co mi předpověděla, že neumřu ani na zemi, ani ve vodě.“ Sotva to dořekl, do místnosti vtrhl voják. „Hlídka u brány hlásí,“ chrlil ze sebe překotně, „že jeden z Gongů se dostal přes přikop a vylezl na klenbu brány nad padacím mostem.“

„Smrt a peklo!“ křičel Manheimer vztekle. „Jak se tam dostal, proč na něj ten darebák strážný nevystřelil?“

„Poslušně hlásím, že chtěl střílet, pane kapitáne, ale když ten chlap slyšel, jak natahuje kohoutek, schoval se za cimbuří na portálu.“

„A co má být,“ křičel kapitán, „co to je za vojáka, když nedokáže vylézt na hradbu? Jak vyleze nahoru, má ho pod sebou jako na dlani.“

„Ale tím se vystaví střelbě těch Gongů, co číhají na druhé straně příkopu,“ poznamenal fendrich, který seděl u stolu a pohrával si s kostkami.

„Je tma, půjdeme to dolů obhlédnout,“ rozhodl Manheimer. „Zlatý dukát tomu, kdo toho vetřelce zneškodní.“

Tuto nabídku vojáci uvítali s nadšením a už se horempádem hrnuli na nádvoří, samý vtip a žert.

Za stromy v lese se začínalo šířit bledé měsíční světlo, i když měsíc nebylo z nádvoří dosud vidět. Když sešli na nádvoří, byli už rejtaři opatrní, nemluvili a tiše přeběhli od schodiště přes nádvoří pod obranný val. Tam si všichni doplnili prach na pánvičkách mušket a čekali na Manheimerovy rozkazy.

„Tak kdo to chce zkusit jako první?“ zeptal se kapitán.

Jeden z rejtarů vystoupil a řekl, že by to rád zkusil.

„Počkej, nejdřív se ještě jednou podíváme, jestli ti darebáci dávají pozor,“ řekl kapitán. „Sundej si klobouk, nasaď ho na hlaveň pušky, a až vylezeš skoro nahoru na val, tak ho vystrč nad sebe.“

Voják se vyšplhal pod vrchol hradby, vystrčil mušketu s kloboukem a okamžitě se ozvaly dva výstřely a klobouk sletěl na nádvoří.

„Míří docela slušně, troubové venkovští,“ bručel Manheimer s neochotným obdivem v hlase.

Ostatní rejtaři byli poněkud schlíplí a jejich původní nadšení a ochota vydat se na hradbu a odstranit vetřelce byly tytam. Bezradně a mlčky se vojáci dívali jeden na druhého a vtom se z druhé strany valu, od cimbuří nad bránou a nad padacím mostem ozval hluboký hlas:

„Přátelé, pozor na ně! Všichni sešli na nádvoří a stojí dole!“

„Já tě dám zaživa přitlouct k bráně, až tě dostanu!“ řval vztekle kapitán Manheimer.

„Jestli mě dostanete!“ ozvalo se výsměšně z druhé strany valu.

„Přines rychle jednu dvě peřiny,“ zašeptal Manheimer jednomu z vojáků, „zkusíme něco jiného.“

Voják odběhl do budovy a vzápětí se vrátil s těžkou, dobře nacpanou duchnou.

„Jeden muž vezme peřinu a ponese ji opatrně před sebou na vzdálenost natažených rukou. To je pevný štít, tím nepronikne žádná střela z jejich zbraní. Za ním půjde druhý s nataženým zámkem na mušketě a bude se krýt, až dojdete na korunu valu, jasné?“

Tento nápad dával větší naději na úspěch a kaprál hned určil dva muže, aby příkaz provedli. Pod vrchol valu vynesl první voják peřinu vysoko nad hlavou, druhý šel se zbraní v ruce za ním. Když se oba dostali ke koruně hradby, vzal první voják peřinu tak, jak mu to přikázal Manheimer, druhý se skryl za něj a oba pomalu postupovali směrem k bráně a pečlivě se přitom kryli před střelbou z druhé strany vodního příkopu. Manheimer tento pokus napjatě pozoroval a bezděky sledoval postup obou vojáků nejen očima, ale sám také postupoval od místa, kde vojáci zahájili postup, k bráně. Ostatní se pomalu šourali s ním, hlavy zvrácené nahoru a oči upřené na oba vojáky. Najednou se voják s peřinou zastavil, druhý přiklekl a zalícil. Vtom zahřměl výstřel, klečící rejtar pustil pušku, bolestně vykřikl a zhroutil se na bok. Druhý voják objal peřinu a bez rozmyšlení se vrhl po strmém valu dolů a skutálel se Manheimerovi téměř k nohám.

„Smrt a peklo!“ křičel Manheimer a kopal do něj. „Jak jsi to kryl svého kamaráda, ty ničemo ničemná?!“

„Milostivý pane, přísahám, že to nebylo mou vinou,“ klečel voják a spínal k Manheimerovi ruce. „To jsou snad ztělesnění ďáblové, Erik se kryl za mnou, držel jsem peřinu, jak jste přikázal, ale střela přišla shora, oni asi číhají v těch vysokých stromech, nahoře v korunách, protože jsem viděl, jak výstřel šlehl tamodtud.“

Voják měl pravdu, Sven opravdu vyslal dva ze svých mužů do koruny dvou vysokých stromů na konci aleje. Odtamtud ovládali skoro celé zámecké nádvoří, s výjimkou úzkého proužku podél vnitřní strany obranného valu. Sami pak byli dokonale kryti větvemi a nebylo je v korunách stromů vůbec vidět. Manheimer se přestal na vojáka vztekat, pochopil, že má pravdu a že za smrt svého kamaráda opravdu nemůže, a rychle ustoupil pod ochranu zámeckého valu a pokynul ostatním, aby se rovněž kryli.

„Musíme na ně vymyslet ještě něco lepšího,“ šeptal fendrichovi. „Tentokrát do toho půjdu sám.“

XXVIII

Podél zdi přešel co nejblíž ke vchodu do zámecké budovy a nekrytý kus nádvoří rychle přeběhl a zmizel na schodišti. Rejtaři stáli bez hnutí, civěli ke vchodu, kde zmizel jejich kapitán, a čekali, co se bude dít. Kaprál poslal dva muže nahoru, aby přitáhli tělo mrtvého kamaráda, a když se vrátili, zjistil, že střela šla skutečně shora a že voják s peřinou měl pravdu.

Tu se však jejich pozornost obrátila opět k zámecké budově, protože v ústí schodiště se objevila ženská postava, na okamžik se zastavila a pak rychle přeběhla nádvoří. Vynalézavý Manheimer se chystal k dalšímu úskoku, tentokrát v převleku: měl na sobě šaty paní Alžběty Buchwaldové z Hofdingsgaardu, urozené dámy z vysoké šlechty, která by se patrně netvářila příliš laskavé, kdyby ho v nich viděla. Když přiběhl ke svým vojákům zašeptal:

„Až vám dám pokyn, začnete všichni strašlivě řvát, co nejhlasitěji, aby ti darebáci tam venku neslyšeli toho jejich kumpána, kdyby na ně něco volal. Až uvidíte, jak se rozběhnu, vypálíte dvě rány do vzduchu, ne najednou, jednu po druhé. A křičte jako posedlí a dělejte rámus ze všech sil.“

Ve stínu hradby a pod její ochranou plížil se teď Manheimer v ženském převleku kolem brány, a když ji přešel, začal pomalu a opatrně stoupat po valu nahoru. Když byl asi uprostřed, zamával pravou rukou a vojáci začali křičet jako posedlí. Z druhé strany, hradeb bylo slyšet, že se Ábel snaží něco říci, ale ať křičel jak chtěl, nebylo mu v řevu Manheimerových rejtarů rozumět ani slovo. Kapitán vylezl na korunu valu, kde ho zalilo světlo již vyšlého měsíce. Vojáci začínali chápat, co má jejich velitel v úmyslu, a řvali tedy ještě usilovněji. První odpálil svou mušketu, když k tomu dostal příkaz od kaprála. Kapitán běžel po vrcholu hradby, viditelný a zranitelný ze všech stran, úzkostlivě křičel a volal o pomoc a dělal, jako by prchal, jako by se chtěl dostat pryč, a přitom se pomalu ale jistě blížil k bráně. Na druhé straně příkopu panovalo mrtvé ticho.

„Střílejte, pro Kristovy boží rány!“ křičel Ábel, protože zblízka Manheimera poznal a pochopil, co má asi v úmyslu a jaké mu hrozí nebezpečí. Ábela však nebylo na druhé straně slyšet, jeho hlas se utápěl v strašlivém řevu a ryku, který vyluzovali Manheimerovi rejtaři na nádvoří, skrytí pod hradbou před zraky Gongů v aleji i na stromech. Kaprál dal znamení a z nádvoří se ozval další výstřel. Když zahřměl výstřel, klesl Manheimer na kolena, vytrhl přitom pistolí, kterou měl připravenou, zamířil a vypálil. Než se rozptýlil obláček kouře po výstřelu, zmizel už kapitán zase za hradbou a rychle seběhl, či lépe řečeno skutálel se zase na nádvoří.

Ale z klenutého oblouku nad branou se ozval hlasitý výkřik plný bolesti a zoufalství. Ábel se vztyčil a v bolesti se vypjal do oblouku jako luk, párkrát zašermoval křečovitě napjatýma rukama, udělal několik klopýtavých kroků k vrcholu valu, a když ho dosáhl, zhroutil se na stranu, jež vedla do dvora. Jeho mrtvé tělo spadlo Manheimerovi a jeho rejtarům k nohám.

Rejtaři propukli v jásot, někteří vyhazovali klobouky, jeden dva dokonce ze samé radosti vystřelili jen tak nazdařbůh do vzduchu, ale Manheimer je nechal řádit. Z druhé strany valu jim odpovědí bylo hluboké a zlověstné ticho. Kapitán nadšení svých vojáků nesdílel, protože byl prozíravější než oni. Od chvíle, kdy se vrátil z úspěšné výpravy proti nepříteli skrytému nad bránou, se mračil jako čert a z očí metal zuřivé blesky. Jeho fendrich k němu přistoupil a začal kapitánovi lichotit za skvěle provedený úskok, ale Manheimer ho přerušil.

„Tohle vypadá vážně, nebude to asi opravdu žádná legrace,“ řekl, když si odvedl fendricha kousek stranou. „Když se tam dostal jeden, dostanou se tam i ostatní, protože kuráž ti lumpové mají, to se jim musí nechat. Budeme se muset nějak nenápadně ztratit.“

„Také mě to napadlo,“ přikývl fendrich, „a dokonce si myslím, že jsem na něco přišel. Mohli bychom se zbavit těch nejdotěrnějších.“

„Jak? Sem s tím!“

„Postavíme pár vojáků ke schodišti, po obou stranách, ale tak, aby je kryl stín. Když někdo přejde po nádvoří bez krytí, bude jasně vidět, Gongové si ho všimnou a budou střílet.“

„To znamená, že ho zastřelí.“

„Může být,“ zasmál se poddůstojník. „Ale bude vidět, kde jsou ukryti, protože je prozradí záblesky z jejich zbraní, a naši hoši je snadno vyřídí. Tak se zbavíme těch, kteří jsou skryti nahoře ve stromech, můžeme se vydat nahoru na obranný val a odtamtud už si nějak poradíme s tím zbytkem dole.“

„Hm,“ bručel Manheimer, „možná, možná. Ale k tomu bychom museli někoho obětovat. Kdo půjde přes nádvoří? Pochybuju, že by pan fendrich sám se chtěl dát zastřelit, co?“

„Myslel jsem si, že by se k tomu znamenitě hodil ten bledý kněžour,“ usmál se fendrich a luskl prsty.

„Ne!“ odmítl ho kapitán bryskně. „To není plán důstojný válečníka. Klidně si z něho budeme střílet, můžeme si s ním pohrávat a krátit si tak dlouhou chvíli, ale nikdo nesmí říct, že kapitán Manheimer je zbabělec a nasazuje za sebe jiné, protože si netroufá bojovat sám. Tentokrát uprchnu já před Svenem Gongem, dosud musel prchat on přede mnou. Není žádná hanba ustoupit před nepřítelem, který se Člověku nepostaví tváří v tvář a bojuje z úkrytu.“

„Ale pane kapitáne, jak se odtud dostaneme? Oni nás jen tak nenechají odejít, když jsme předtím jejich nabídku odmítli – vlastně na ni vůbec neodpověděli.“

„Pane fendrichu, všechno jde, když se chce. Náš ústup je promyšlen do všech podrobností,“ řekl ne právě skromně Manheimer a poklepal si na čelo, „a to tady! Jdeme zpátky do rytířského sálu a tam vám povím, v čem spočívá můj plán. Své muže necháte tady hlídat a půjdete se mnou.“

Fendrich dal vojákům příslušný rozkaz a společně s kapitánem se opatrně odplížil do zámecké budovy. Když vešli do sálu, našli tam kaplana Tanga. Seděl za stolem a před sebou měl prázdnou láhev od vína.

„A sakra, tak tedy na zdraví, tohle bych si taky dal říct,“ zasmál se Manheimer, „my se tu venku bijeme a pan kaplan si tady pěkně v klidu popíjí. Poslouchejte, jestli vám zbylo ještě trochu rozumu v hlavě a jestli mi tu nespadnete pod stůl, tak mi řekněte: je z nádvoří ještě nějaký jiný východ než bránou s padacím mostem?“

„Je-li, pak o něm nevím,“ odpověděl Tange bez rozmyšlení.

„Na které straně je podle vás příkop nejmělčí?“

„Těžko říci,“ odpověděl Tange váhavě, „snad je to na západní straně, to je ta strana, kde není žádný val a vodní příkop je přímo pod hradní zdí. Tam prý kdysi za starých časů bývala z kamenů úzká cestička přes příkop. Když je jasno a svítí slunce, je ještě někdy vidět, že jsou ve vodě nějaké vyvýšené kameny.“ Na chvíli se zamyslel a pak dodal: „Ale pomýšlí-li pan kapitán na to, dostat se nějak ze zámku pryč, tak tím směrem to půjde asi sotva; protože branka, která tam vedla, je už dávno zazděná.“

„Říkáte na západ,“ opakoval si po něm potichu a přemýšlivě Manheimer, „to znamená, že tam teď je stín, protože měsíc je ještě hodně nízko. Můžete mi ukázat příkop tady shora?“ dodal nakonec.

„Prosím, zajisté, vede tam okno z pokoje panny Karen.“

„Tak pojďte – a rychle!“

Tange pomalu vstal a vedl Manheimera do jedné z místností v patře zámku.

Vzápětí se z nádvoří ozvaly výkřiky, hluk a střelba. Kapitán se hnal nazpět do sálu.

„Už jsou tady!“ křičel. „Na útěk nebude čas. Fendrichu, za mnou!“ vykřikl kapitán, tasil dlouhý kord a běžel ke dveřím, kde se srazil s několika rejtary. Než stačili popadnout dech a cokoli říci, začal Manheimer křičet:

„Mor a peklo, chlapi, co se to tam děje!“

„Pane kapitáne, je s námi konec!“ vypravil ze sebe jeden z meh, bledý a udýchaný. „Vůbec jsme si jich nevšimli, nevím, jak se to mohlo stát, ale dva z nich se nám vplížili do zad, jeden jen tak v košili, a vběhli rovnou mezi nás. Dvěma z nás se podařilo vystřelit, ale myslím, že nezasáhli. Celý val se jen hemží jejich lidmi. Hnali se k bráně… slyšíte, teď právě začaly rachotit řetězy, to už spouštějí padací most.“

„Tak a teď co nejrychleji pryč, jde o všechno,“ sykl Manheimer. „Kaplane, rychle nějaký dlouhý řemen nebo lano, aby dosáhlo až na zem z toho okna, co jste mi teď ukazoval.“

„Kde bych prosím vzal něco takového,“ odpověděl Tange. „Jedině snad správce, ale ten je ve svém domečku na druhé straně nádvoří a tam není možné se dostat.“

„Přineste prostěradla z ložnice!“ obrátil se Manheimer na vojáky.

Dva odběhli a vzápětí byli zpátky se čtyřmi prostěradly. Nařezali z nich podélné pruhy asi půl lokte široké a rychle je začali svazovat. Rámus, křik a řinčení zbrani sílily, vojákům na útěku se ještě podařilo zabouchnout za sebou dveře do zámecké budovy a jakžtakž je zatarasit, ale Manheimer věděl, že je jen otázkou několika minut, než tuto překážku Gongové překonají. Ze dvora bylo slyšet, jak Sven dává svým lidem příkazy a povzbuzuje je. Kapitán jeho hlas okamžitě poznal, ačkoli od jejich setkání v kryptě vordingborského kostela už uplynula drahná chvíle.

„Odtáhněte z okna tu peřinu,“ přikázal vojákům, „a zkuste, jestli se vám je podaří zasáhnout z muškety.“

Dva rejtaři přistoupili k oknu a rozkaz splnili, ale Gongové byli opatrní a drželi se těsně u zdi, takže nebylo možné na ně vůbec zamířit. Zato se však ozval výstřel zvenku a jeden ze dvou švédských rejtarů vykřikl a pustil mušketu, protože ho rána zranila do lokte. Manheimer přikázal, aby okno zase zakryli, protože viděl, že nápad zasáhnout někoho z okna je neproveditelný.

Dveře v přízemí se prohýbaly a praštěly pod údery jakéhosi berana, kterého si Gongové rychle někde opatřili. Jakmile bylo lano z rozřezaných prostěradel dosti dlouhé, vzal Manheimer louč a kývl na své vojáky. Tangovi se po tváři mihl úsměv, když rejtaři se svým velitelem opouštěli sál. Manheimer šel poslední, když došel do dveří, otočil se a křikl na kněze:

„Pojďte s sebou, Tange, kdyby bylo zapotřebí, tak nám budete muset pomoct.“

Nezdálo se, že by z tohoto příkazu měl Tange zrovna velikou radost. Úsměv se mu vytratil z tváře, neochotně vstal a šoural se za kapitánem. Okno, jímž se kapitán rozhodl ustoupit, bylo skutečně nad tou stranou zámku, kde stavitel nepovažoval za nutné vybudovat obranný val. O to byl ovšem na této straně vodní příkop širší. Z téhož důvodu měl na této straně zámek nejsilnější zeď, jejíž hladká plocha byla přerušena pouze jediným okénkem z ložnice panny Karen.

Okno bylo uprostřed rozděleno kamenným sloupkem na dva úzké otvory.

Kapitán měl pravdu, zámecká budova vrhala na vodní příkop a část lesa za ním hluboký, temný stín. Les byl navíc ještě zahalen do husté šedivé mlhy, takže podmínky pro útěk byly nanejvýš vhodné. Manheimer se usmál a zamnul si ruce.

„Zhasněte světlo,“ řekl tiše, „a buďte naprosto potichu. Sebemenší zvuk by nás mohl prozradit. Jakmile se dostanete podél zdi dolů, musíte najít místo, kde se dá příkop přebrodit. Když ten brod nenajdete, tak budete muset přeplavat. Jako první půjde fendrich, já půjdu poslední. A teď psst!“

Manheimer pomalu a opatrně otevřel okno a obě části vysadil. Do okenního otvoru vystoupil fendrich, kolem pasu mu uvázali jeden konec svázaných prostěradel a druhý konec vzali dva vojáci, kteří svého poddůstojníka začali pomalu a opatrně spouštět dolů. Fendrich dorazil na úzkou římsu na břehu vodního příkopu bez potíží, odvázal si z pasu prostěradlo, dvakrát za ně zatahal a vojáci si volný konec rychle vytáhli zase nahoru. Kapitán se spokojeně usmíval a brblal si pod vousy:

„Všecko jde jako po másle, až přijde Sven Gonge, zjistí, že ptáček uletěl.“

Jeden po druhém po fendrichovi sestoupili i ostatní vojáci, zjistili, že na spouštění zcela dobře stačí jeden, a všechno šlo skutečně jako po másle. Nikdo ani nehlesl, každý dával pozor, aby zbraní či botou necinkal po zdi. Na deset kroků od navazovaných prostěradel by si nikdo nevšiml, že se vedle něj něco nekalého děje.

Když dorazil na římsu u vodního příkopu poslední z vojáků, vytáhl Manheimer jako poslední svázaná prostěradla a obrátil se na kaplana. Pan magistr Oluf Tange stál klidně se zkříženýma rukama v rohu pokoje a pozoroval dění u okna.

„Teď mi budete muset pomoci,“ zašeptal naléhavě kapitán.

„Jistě,“ souhlasil Tange ochotně.

„Když se dostanu odtud se zdravou kůží, tak vám slibuju, že hned zítra se vypravím za farářem a přimluvím se za vás, aby vám přece jen svou dceru dal. Ale jestli si nedáte pozor, tak vám zaručuju, že do nejdelší smrti nezapomenete na kapitána Manheimera a jeho rejtary. Tak a teď rychle, dejte mi peřinu.“

Tange pokrčil rameny a s nechápavým výrazem sebral z vysoko nastlaného lože peřinu a podal ji Manheimerovi, který stál u okna. Manheimer ji vzal, vyklonil se z okna a pomalu ji pustil přímo po zdi, aby se zachytila na dosti široké římse na břehu vodního příkopu a nespadla do vody.

„Ještě jednu!“ zašeptal.

„Proč to děláte?“ zeptal se Tange.

„Abych spadl na měkké, kdyby mě to prostěradlové lano náhodou neudrželo.“

Posléze kapitán vyházel z okna celý obsah lože. Když házel třetí peřinu, na chvíli strnul, protože peřina sklouzla do vody a ozvalo se dosti silné šplouchnutí. Nikdo si ho však nevšiml, protože Gongové byli zcela zaujati dveřmi, které jim bránily ve vstupu do zámecké budovy. Když skoncoval s peřinami, odběhl kapitán ještě jednou do rytířského sálu a za chvíli se vrátil s velikým uzlem, který si vyrobil z ubrusu a do něhož svázal všechny nejcennější věci z dopoledního lupu. Tento ne zrovna lehký uzel si pověsil na krk, přistoupil k oknu a zaklesl se rameny do smyčky na konci prostěradlového lana.

„Tak a teď abychom si ještě připili na šťastnou cestu,“ usmál se. „Nalijte mi víno a podejte mi pohár.“

Tange poslechl.

„Na zdraví.“ řekl a upřeně se na kapitána díval.

Manheimer vystoupil do okna, Tange přistoupil až k němu a vzal lano do obou rukou. Pro jistotu si volný konec lana ještě obtočil kolem jedné nohy a stoUpl si na něj. Manheimer si sedl na okenní rám s nohama nad vysokou hladkou zdí, pak se pomalinku nadzvedl na obou dlaních, svezl se kousek patami holínek po zdi a vzápětí ucítil, jak ho v podpaží škrti prostěradlové lano, Tange ho začal pomalu spouštět podél zámecké zdi. Ještě než zahájil sestup, odepjal si kapitán z holínek ostruhy a Upevnil kord, aby se nárazy kovu na kamennou zeď neprozradil. Na kraji lesa na druhé straně vodního příkopu stáli jeho vojáci v čele s fendrichem a napínali oči, aby viděli, co se nahoře děje. Byli netrpěliví, a kdyby jim fendrich nepřikázal, aby stáli na místě a ani se nehýbali, byli by už dávno vzali nohy na ramena a utíkali, seč by jim nohy stačily. Na to získat koně, které měli v zámeckých maštalích, nebylo teď ani pomyšlení.

Když Tange kapitána spustil asi dva tři lokte, vyklonil se z okna a zašeptal za ním:

„Doufám, že pan kapitán nezapomene, co slíbil, a opravdu se za mne u faráře Nielsena ve Vordingborgu přimluví.“

„Jistěže nezapomenu,“ odpověděl kapitán šeptem a bylo znát, že je netrpělivý, „jen dělejte, ať tiž jsem dole, k sakru!“

„Ano, ano, jen žádný spěch,“ říkal mu nad hlavou Tange a mluvil už téměř normálně silným hlasem, jako by zapomněl, že musí být potichu, jinak uvede kapitána v nebezpečí. „Já se domnívám, že to tak jako tak nebude moc platné, pana faráře byste ještě mohl přimět, aby mi odpustil, ale jeho dceři těžko můžete rozkázat, aby mne zase měla ráda.“

„Ale můžu, to víte, že můžu, všecko můžu,“ brblal Manheimer, bez sebe vzteky, ale přece jen opatrně, protože si nemohl dovolit kaplana popudit. Dodal tedy vemlouvavě a konejšivě: „Budu do ní mluvit a přimlouvat se za vás, jako byste byl můj vlastní bratr. A teď už zase začneme spouštět, ne?“

„Tedy když se to všechno uváží,“ pokračoval Tange zamyšleným hlasem, jakoby nepřítomně, „tak jste se proti mně těžce prohřešil. To vy jste mne svedl k hazardní hře, vzbudil jste ve mně temnou vášeň a vyhrožoval jste mí, když jsem se jí chtěl postavit.“

„Ale milý pane kaplane, co teď s takovými věcmi,“ naléhal Manheimer a začínal se potit hrůzou. Kdyby se na něj byl Tange mohl. podívat, uviděl by možná i přes noční tmu, jak kapitán bledne.

„Milostivý pane kapitáne, když vy jste tak těžký, já už vás asi neudržím, co si počneme?“

„Ty darebáku proklatá,“ syčel Manheimer bezmocně, „tak tys mě chtěl hned od začátku zradit. To ti nedaruju, mě se nezbavíš. Ještě že jsem to předvídal a připravil jsem si dolů ty peřiny, spadnu na měkké a ty se těš! Najdu si tě, kdybys přede mnou uprchl až na konec světa.“

„Špatně jste předvídal, blahorodý pane kapitáne Manheimere!“ volal teď Tange již nahlas a jeho slova se rozléhala nad tichým, nezúčastněným lesem. „Nemám ani v nejmenším úmyslu vás pustit, abyste spadl. Naopak, přiváži nyní lano tady na ten okenní sloupek a nechám vás tu viset!“

Bylo slyšet, jak volný konec lana provléká, omotává jím sloupek a zavazuje je na uzel. Pak lano pustil a Manheimer sklouzl po zdi níž, protože kaplanovi zbyl v ruce kus volného lana. Kapitán se modlil, aby se nárazem jeho těžkého těla lano přetrhlo, ale panna Karen měla výbavu z pevné příze a jeho vojáci prostěradla svázali pečlivě. Kapitán Manheimer visel na hladké zdi a bezmocně čekal, co se bude dít dál. Dělal si dokonce naději, že ho tam Tange nechá a že se mu možná podaří dostat se po lanu zpátky nahoru nebo lano alespoň přeseknout či rozvázat, aby spadl dolů na připravené peřiny. Vtom se však znovu rozlehl po celém zámku kaplanův hlas. Tange křičel z plných plic:

„Pojďte si pro něj, Gongové! Pojďte na tuto stranu zámku, tady najdete cíl pro své střely a uvidíte, jak kněz umí držet slovo.“

Z lesa houkly dva výstřely, jak se Manheimerovi rejtaři snažili rozzuřeného kaplana zneškodnit. Ten však přiklekl pod okno a ječel a křičel dál. Do jeho řevu se mísily zoufalé výkřiky, kletby a zase sliby kapitána Manheimera.

Nad zámkem se vyhoupl měsíc a vrhl své bledé světlo na křídový obličej kapitána uvězněného ve smyčce, kterou si sám upletl, a na jeho zoufalou, křečovitou snahu uvolnit uzel na laně, aby mohl skočit dolů. Vzápětí se po obou stranách zámecké budovy, na valech, jež končily u vodního příkopu, objevila řada temných postav. Manheimer je spatřil a začal křičet strachy, střídavě bědoval a volal o pomoc. Bylo vidět, jak se po obou stranách zámecké budovy zablýskly hlavně mušket. Zahřměly čtyři výstřely, kapitán několikrát zamával rukama, jeho tělem to několikrát škublo – a pak už viselo bez hnutí. Kapitán Manheimer dodýchal.

Rejtaři. sotva spatřili, jak skončil jejich velitel, se rychle ztratili v lese. Prchali o překot, a tak ani nezpozorovali, že nedaleko od nich pozoroval dění na zámku ještě někdo. Byla to vyhublá, skloněná postava zachumlaná do jakýchsi ošuntělých hadrů.

„Přesně takhle jsem mu to předpověděla,“ zašeptala si pro sebe a pokývala hlavou. „Řekla jsem mu, že neumře ani na zemi, ani ve vodě. Tenkrát se mému proroctví smál. Dneska se naplnilo a on je zaplatil životem.“

S těmito slovy se Ploštice ztratila v lese.

XXIX

Boj o Hofdingsgaard byl pro Gongy posledním střetnutím zimní války se Švédskem. Sven neměl ve zvyku litovat čehokoli, co na sebe dobrovolně vzal, ale když uvažoval o výsledku jednodenního boje, kladl si přesto otázku, zda je tento den nestál přece jen příliš mnoho: Ábel mrtev – a Ib zraněn. Nebyla to rána smrtelná, ale při boji o nádvoří byl Ib postřelen do ramene a ztratil hodně krve. Sven ho hned po boji ošetřil, jak nejlépe dovedl, a jakmile se rozednilo, odvezl ho za pomoci ostatních do svého domku nedaleko Jungshovedu, odkud bylo snadnější přivolat německého felčara, který tam s panstvem pobýval, než shánět někoho v kraji kolem Hofdingsgaardu. Tam jej ponechal péči Anny Marie, své ženy a Ibový sestry, a sám se vydal do Mehrnu, aby oznámil paní Alžbětě, že se s pannou dcerou může vrátit na svůj zámek.

Paní Alžběta jej přijala, jak měla ve zvyku. Nebezpečí pominulo, dámě z vysoké šlechty otrnulo a jednala opět se Svenem tak, jak považovala za správné a přiměřené. Z Mehrnu na Hofdingsgaard trvala cesta více než hodinu klidné jízdy po královské silnici a pak chvíli po lesní cestě až k zámku. Po celou cestu jela Karen vedle Svena vrhala na něj nadšené a obdivné pohledy a vyptávala se ho, jak se mu podařilo zbavit jejich rodinné sídlo nevítaných hostů.

„Milostivá slečno.“ oslovil ji Sven tak, jak se slušelo na pouhého lovčího, „dělali jsme jen to, co bylo naší povinností. Jeden z mých lidí při tom položil život – a váš přítel Ib Abelsen byl dosti ošklivě zraněn.“

„Ib zraněn?“ vykřikla Karen. „Je to vážné?“

„Doufám, že nikoli,“ uklidňoval ji Sven, „ale nějaký čas si poleží. A bude rád, když bude moci rukou hýbat jako dřív. Je silný, otužilý a na ledacos zvyklý, myslím, že se uzdraví.“

Paní Alžběta jela pyšně několik kroků před nimi se svým sluhou v uctivé vzdálenosti vedle sebe. Obrátila se laskavě pokynula hlavou a prohlásila:

„Odměním se tomu dobrému muži.“

„Nedomnívám se, že čeká odměnu,“ odpověděl suše Sven a dodal: „Myslím, že by se milostivá paní dotkla jeho hrdosti, kdyby jej chtěla odměnit penězi.“

„Jak myslíte,“ odsekla pani Alžběta. Pramálo se ji líbilo pomyšlení, že bude muset být neurozenému za cokoli zavázána.

Na zámku už mezitím správce s několika poddanými, kteří mu zbyli a kteří nevyužili příjezdu kapitána Manheimera a jeho rejtarů a nerozutekli se, napravil nejhorší škody. Přesto se však paní Alžběta netvářila příliš nadšeně a Svenovi připadalo, že ho viní ze škod, které na zámku vojáci napáchali. Způsob, jakým mu poděkovala za pomoc, byl nad jiné výmluvný. Karen jej přemlouvala, aby se na zámku několik dní zdržel, Sven se však omluvil. rozloučil se s oběma dámami a rozjel se za lbovou snoubenkou na Holmegaard. Musel totiž Ibovi slíbit, že za Inger dojede, aby ji uklidnil, protože děvče by jistě mělo strach, kdyby se Ib tak dlouho neukázal. Sven pomalu projížděl probouzející se krajinou a vonícím lesem, kde se kopyta jeho koně bořila do rozměklé hlíny úzkých cest. Na Holmegaardu se na naléhání Inger a starého správce dva dny zdržel. Tak se stalo, že teprve když se vrátil domů, pocítil poslední ránu, jíž ho zasáhla zimní válka se Švédy a jeho úspěšné poslání s říšskými penězi.

Druhý den po Svenově odjezdu se Ibovi přitížilo. Anna Marie ho nedokázala udržet na lůžku, Ib neustále prohlašoval, že jeho zranění je pouhé škrábnutí, a konal různé domácké práce. Navečer ho rána začala bolet a v noci dostal prudkou horečku. Jeho sestra si nevěděla rady, přikládala mu na čelo studené obklady, nakonec se však rozhodla, že dojde na Jungshoved pro německého felčara. Venku pršelo a foukal nepříjemný vítr, a tak si vzala Ibův široký klobouk na hlavu a zahalila se do pláště, který nosíval, než dostal svou vytouženou uniformu královského gardisty. Byla jako její bratr urostlá a silná – a cesta nočním lesem jí nevadila. Byla zvyklá pohybovat se lesem a krajinu znala právě tak dobře jako Sven či Ib. Anna Marie byla žena nebojácná a vydala se sama na zámek. Šla najisto, protože odpoledne potkala v lese jednoho zámeckého čeledína a ten jí řekl, že felčar na zámku skutečně je, vrátil prý se před několika dny z hlavního města. Ib ji přemlouval, aby nikam nechodila, že mu není tak zle a že to přejde samo, neměl však tolik sil, aby ji doma udržel, a přemluvit ji nedokázal.

Anna Marie odešla, chlapec tiše spal, zachumlán do přikrývek, Ib ztěžka a horečně oddychoval, nespal však, rána ho bolela a hlavou se mu honily divoké fantazie. Jednu chvíli se mu zdálo, že slyší v dálce výstřel, nebyl si ale jist, zda to není součást jeho horečnatých přeludů. Pák na nějakou dobu usnul, a když se probral, uslyšel před dveřmi tiché naříkání. Chvíli si myslel, že se mu to zdá, pak, však náhle poznal hlas své sestry. Překonal svou slabost, připadalo mu, že horečka je už menší, vyškrábal se z lože a šel ke dveřím. Když je otevřel, uviděl na prahu zhroucenou postavu Anny Marie a podařilo se mu ji po delším snažení napůl odvést a napůl odnést do sedničky. Od uhlíků v ohništi zapálil louč a v jejím žlutavém světle spatřil, že Anna Marie má na prsou šaty plné krve. Zděšen ji uložil a ptal se, co se stalo. Z posledních sil mu sestra přerývaně odpověděla:

„Někdo mě v lese sledoval. Nějaká žena… zastavila mě a křikla: ‚To jsi ty, Ibe Abelsene?‘ Zeptala jsem se jí, co chce Ibovi, snažila jsem se napodobit tvůj hlas. „Vyřídit staré účty!‘ křikla a vystřelila na mě, nevím ani z čeho. Pak zmizela. Já jsem se nějak dostala zpět, nevím ani jak. Dlouho mi to trvalo.“

Když se na druhý den před poledním vrátil Sven domů, nalezl již svou ženu mrtvou. Ib mu přerývaně vylíčil, co se přihodilo, a když domluvil, díval se na Svena tázavým pohledem, plným bolesti.

„Tak Ploštice,“ řekl tiše a trpce Sven. „Taková zbytečná smrt. Já ji najdu, přede mnou se neukryje, mně neuteče. Ale mstít se ji nebudu, to ať vyřídí hejtman. Zabíjení bylo už dost.“

Ib se ze svého zranění brzy uzdravil, a když Švédové v srpnu věrolomně porušili mír a znovu vpadli do země, bojoval opět Sven i jeho věrný přítel proti vetřelcům. Král i říšská rada Gongy potřebovali, na druhé straně jim nedůvěřovali a Svenovi lidé se museli vyzbrojovat sami.

Když válka skončila, dostal Sven od krále Frederika v uznání svých bojových zásluh do užívání dvůr Lundby s připojenými pozemky. Dopis s darovací listinou dostal v Ibově přítomnosti. Když rozlomil pečeť a list přečetl, seděl chvíli bez hnutí, pak se na Iba usmál, vzal ho kolem ramen a řekl:

„Vidíš, kamaráde. To jsou ti mocni páni. Nepatrní lidé jako ty a já je mohou přimět k tomu, aby nás povolali, aby z nás měli hrůzu, možná i k tomu, aby nám podle svého byli vděčni – ale nikdy k tomu. aby nám porozuměli, aby nás měli rádi a aby nás považovali za sobě rovné.“