Nikolaj Vnukov

Sverre volá o pomoc

6. KVĚTNA 1946

V norimberském Justičním paláci už stodvaadvacátý den zasedá mezinárodní vojenský tribunál.

Před soudem stojí hlavní fašističtí váleční zločinci.

Dnes je vyslýchán obžalovaný Walter Funte. Výslech řídí americký zástupce obžaloby Dodd. DODD: Předkládám tribunálu dokument 1031-PS, s datem 28. května 1941. Je to tajný protokol zasedání u ministra Funka. Na tomto zasedání se jednalo o výrobě falešných bankovek, které měly později být zneužity v Rusku… Vzpomínáte si na to, obžalovaný Funku?

FUNK: Ne.

DODD: Prohlédněte si tento dokument. Má číslo 1031-PS, USA-844… Mluvilo se tenkrát u vás o otázce valut na územích, která se Německo chystalo okupovat, a bylo to vlastně měsíc před útokem (na Rusko) a měsíc po jmenování Rosenberga (říšským ministrem pro záležitosti okupovaných „východních území“), nemám pravdu?

FUNK (přehrabuje se v hromádce lejster, která leží před ním na stole): Nemůžu to místo najít… I když – kdyby taková území byla obsazena, museli bychom se přirozeně zabývat i podobnými otázkami…

DODD: A to, co jste uváděl o zamýšleném uvedení falešných rublů do oběhu na Ukrajině a Kavkaze, to se skutečně zakládá na pravdě?

FUNK: Ano…

Z protokolů norimberského procesu

Špión Elyesa Bazna zvaný Cicero, jehož zaměstnávala SD, působil jako komorník britského velvyslance v Turecku sira Knatchbull-Hughessena. Když velvyslanec spal, Cicero opatrné vytahoval z kapsy kalhot svého pána klíč od trezoru a pořizoval fotokopie všech dokumentů označených poznámkou Přísně tajné! Za získané informace hitlerovci Cicerovi vyplatili celkem tři sta tisíc liber šterlinků. Když se milý špión po útěku do Jižní Ameriky rozhodl peníze použít, přišel na to, že byl hanebně oklamán. Celou vyplacenou částku tvořily falešné bankovky.

Na světových mořích a oceánech v důsledku nejrůznějších nešťastných náhod každoročně klesne ke dnu až 280 lodí a zahyne zhruba 200 000 lidi.

Ze statistického přehledu UNESCO

35 MIL, KURS SEVEROVÝCHOD

4. října roku 1963 ve dvě hodiny moskevského času přejímal druhý radista rybářského trauleru Bystryj tu nejklidnější službu, jaká se tu vůbec mohla naskytnout – čekaly ho jen dvě pravidelné relace: spojení s domovským přístavem trauleru Murmanském a s plovoucí rybářskou základnou, která se právě plavila někde v okolí Špicberské mělčiny. Po celý zbytek služby si mohl v poklidu číst v Ilfově a Petrovově Zlatém teleti, které si vypůjčil od mechanika, nebo poslouchat nějakou příjemnou hudbu.

Radista si zapálil, upravil si vlasy pod obloukem sluchátek a odhrnul záclonku na kulatém okénku.

Noc byla tmavá a tichá, jen sotva znatelné chvění podlahy pod nohama a tu a tam nečekané plácnutí vlny za tlustým sklem připomněly, že malá rybářská loď se tou neproniknutelnou tmou neustále pohybuje, že dole v horké a jasně osvětlené strojovně se činí parta mechaniků a. že nahoře na uzavřeném kapitánském můstku bedlivě sleduje kurs kormidelník Arsen Gobedašvili.

Radista zapnul radiostanici a pohlédl na hodiny.

Chronometr ukazoval dvě hodiny jedenáct minut moskevského času.

Muž u vysílačky lehce zesílil hlasitost příjmu a začal zvolna otáčet ladicím kondenzátorem přístroje. Z reproduktoru se okamžitě ozvaly četné hlasy matičky země.

Útržky hudby, rozhovory bez začátku a konce, pár taktů z módního šlágru, stovky spěšných radiogramů, tisíce volacích znaků – to všechno se prohánělo nad černými vodami Barentsova moře. V bakelitových kolečkách sluchátek se navzájem přehlušovala pisklavá slova, sestavená z čárek a teček Morseovy abecedy.

Radista ještě přidal hlasitost a zaposlouchal se.

„ST21K… ST21K…,“ zpíval ve sluchátkách tenoučký komáří hlásek.

Aha! To si na lov do éteru vyrazil zase ten radioamatér z Tangeru. Uvidíme, s kým se dneska seznámí, pomyslel si radista. Kdyby tak on sám mohl sevřít v prstech telegrafní klíč a s někým si jen tak nezávazně poklábosit. Vyptát se, jaké tam u nich mají počasí a co právě běží v kinech.

Škoda že na lodních vysílačkách jsou takovéto radioamatérské rozhovory přísně zakázány. On musí jen sedět, poslouchat a do ničeho se neplést… On přece má službu, kdežto pro ně je tenhle koníček kusem odpočinku. Seznamují se spolu, sdělují si nerůznější novinky, po úspěšném spojení si navzájem vyměňují krásné pohlednice QSL se snímky měst, velbloudích karavan uprostřed žlutého písku a bílých letadel nad zelenými ostrovy. Ty pohlednice voní poctivou tiskařskou barvou a dalekými zeměmi a při pohledu na ně má člověk dojem, jako by na celém světě panoval nádherný, nikdy nekončící svátek.

ST21K… ST21K…, vyťukává trpělivě tep neznámý z Tangeru.

Konečně se do teničkého komářího pískotu přimísí čmeláčí bas:

„ST21K, ST21K, tady UR23A. Slyším vás dobře, jste připraven na příjem?“

„UR23A, UR23A!“ vyťukává radostně amatér z Tangeru. „Rozumím, rozumím. Příjem. Prosím mluvte, mluvte!“

„Hovoří Tallin, hovoří Tallin,“ hučí UR23A. „Jmenuji se Ants. Výkon vysílače 15 wattů. Anténa dipólová. Jak mě slyšíte?“

„UR23A. rozumím. Slyšitelnost čtyři. Jmenuji se Robert Drake. Výkon vysílače deset wattů. Anténa všesměrová.“

Radista jemně pohnul velkým knoflíkem.

Hovoří ostrov Guam. Jakási Jěanne Spoaková si přes půl zeměkoule stěžuje jistému Ralphu Silvesterovi z Gerbsay:

„U nás už druhý měsíc ani nekáplo. Člověk aby radši z bungalovu ani špičku nosu nevystrčil. Sedím u vysílačky a nohy mám vlavóru s vodou.“

„Tady hovoří Dick Dickson z Okinawy,“ zasahují do dialogu rezolutní tečky a čárky. „Jean ne, ty se z toho počasí jednou pomátneš. Nemůžeš pro změnu vykládat o něčem jiném?“

„A o čem?“ ptá se teskně Jeanne.

Lehký pohyb telegrafistovy ruky, hvízdání rádiových vln – a ve sluchátkách se ozývají zvučné tečky a čárky, připomínající víření bubnu:

„Tady mexická Guadalajara. Hovoří Luis Morangera.“

„Ano, slyším tě, Luisi. Slyšitelnost na trojce. Tady David Packard, Managua.“

„Davide, kamaráde, snažím se o spojení už dobrých pět minut. Pokud potkáš Moniku Rosu, vyřiď jí, že její bratr Gregorio se vypravil na expediční jachtě Anteus na Galapágy.“

Tihle dva se znají dobře, pomyslel si radista, když se tak zaposlouchával do zdůrazňované ledabylé, přitom však dokonale profesionální práce s vysílacím klíčem. Takhle dokážou vysílat jen rádioví amatéři světové extratřídy, kteří se během několika málo minut umějí spojit s kterýmkoli místem na zeměkouli.

„Mám spousty novinek, Davide. Včera ve čtrnáct osmnáct greenwichského času se mi podařilo zachytit vysílání ruského sputniku. Natočil jsem si to na magnetofon a chtěl bych…“

Jenže vtom se do sluchátek vedral další signál, rychlý a hlasitý jako kulometná dávka. Skládal se z pouhých tří neustále opakovaných písmen, ale byla to písmena, ze kterých se v radistovi zatajil dech a on hrudí prudce nalehl na malý stolek pod vysílačkou. Ruka na ladicím kondenzátoru znehybněla.

Signál však ustal stejně nečekaně, jako začal, a sluchátka vydávala jen slabé elektrické bzučení a sotva slyšitelné popraskávání jakési nedosažitelně vzdálené morseovky.

Radista pohlédl na chronometr. Dvě hodiny třiatřicet minut.

Přitiskl si levé sluchátko dlaní, aby lépe slyšel a regulátor hlasitosti vytočil až na doraz.

Elektrický bzukot zesílil a na pozadí tohoto bzukotu kdosi monotónně vyťukával dlouhé řady číslic – kódovaný přehled počasí.

Radista dobře věděl, že takový signál se do éteru nikdy nevysílá jen jednou. Vždycky se opakuje. Opakuje se tak dlouho, dokud je ruka telegrafisty schopna obsluhovat klíč. Čekal a mechanicky dešifroval předpověď počasí: Oblačnost tři, srážky dvanáct, vítr čtyři…

Gumová manžeta sluchátka se opotila, on ji zčásti odhrnul a natáhl se pro cigarety, ale právě v tom okamžiku v éteru znovu vybuchla a na všechny strany se rozlétla tři hrozivá, neustále se opakující písmena:

SOS – SOS – SOS – SOS – SOS – SOS

Podle rychlosti, s jakou neznámý radista tísňový signál vysílal, i podle tónu, který zvonil jako struna těsně před prasknutím, se dalo usuzovat, že tohle není nějaké „prosíme o pomoc, porucha stroje“, ani „pomozte nám, sedíme na mělčině“. Tohle byl předsmrtný křik plavidla postiženého strašným neštěstím.

„SOS…! SOS…! SOS…!“ volala loď. „Tady Sverre. Tady Sverre… 74°12’ severní šířky, 25°17’ východní délky… Tady Sverre… už zahynul kapitán a skoro celá posádka… SOS! SOS! Ve jménu božím pomozte… Tady Sverre… zapřísahám vás – neváhejte… pod čarou ponoru 7… 7… 7… ž… ž… ž…“

… A ve sluchátkách znovu jen rovnoměrně šelestil proud. Za měděnou obručí iluminátoru panovala noc. Na zářícím ciferníku hodin byly dvě hodiny jedenačtyřicet minut.

Radista opatrně pohnul ladicím kondenzátorem doprava i doleva, ale éter mlčel. Se stěží potlačovaným třasem v prstech radista zaznamenal obsah zprávy na papír a zapnul vnitřní spojení.

„Arsene!“ řekl do mikrofonu. „Slyšíš mě? Vzbuď okamžitě kapitána. A vyhlaš poplach. Právě jsem zachytil signál SOS!“

Hned nato rozvinul mapu a našel bod se souřadnicemi 74°12’ severní šířky a 25°17’ východní délky.

Ten bod ležel asi třicet pět mil na severovýchod od míst, kudy se právě plavil Bystryj – v oblasti Západního žlabu.

SVERRE ZE STAVANGERU

V pět hodin třicet dvě minuty se Bystryj dostal do oblasti, kde se měla pohybovat postižená loď. V rybářských mapách toto místo figurovalo jako čtverec 2437.

Počasí bylo onoho časného rána vzácně klidné, přestože v tuto roční dobu v Barentsově moři obvykle dovádějí šesti sedmibalové vlny. Tentokrát vál jen svěží větřík, tak čtyři stupně, a vlny olizovaly ocelové boky trauleru málem lenivě.

Na kapitánském můstku stál u lodního telegrafu hned vedle kormidelníka Arsena Gobedašviliho kapitán Sorokin se zimomřivě schoulenými rameny a brigadýrkou, na níž se všedněly, že jím nevěnuje víc pozornosti než my suchozemci nějaké ublácené sklápěčce v zapadlé předměstské ulici.

No a když si takovýhle námořní náklaďák, ošlehaný všemi větry a opláchnutý vodou všech moří a oceánů, odkroutí předepsaná léta, tiše zemře na nějakém lodním hřbitově ve společnosti stejných vysloužilých dědků, jeho jméno bude pečlivě vyškrtnuto z lodních registrů a stejně pečlivě bude taky zapomenuto.

Kapitán zvedl dalekohled. V křišťálové hlubině optiky vyplula záď strmící vysoko nad hladinou a na ní bílá písmena jména lodi.

„Sverre. Domovský přístav Stavanger. Je to Nor,“ zahučel kapitán. „Na můstku se svítí, a ve většině kajut taky. Tak proč mlčí, k čertu?“

„Sidorenko!“ zavolal po chvíli ticha kapitán do mikrofonu. „Zablikej na ně, jakou pomoc potřebujou. A mrkej tak dlouho, dokud se neozvou.“

Námořník vysypal rychlý sled krátkých a dlouhých světel a Sverre vyskakoval ze tmy a zase v ní mizel, přesně v rytmu záblesků signálního reflektoru.

„Stačí, Sidorenko,“ zavolal kapitán, když se přesvědčil, že odpovědi se nedočká. „A drž ho v paprsku. Grišine, ty nech spustit člun. S sebou si vezmeš Kravčuka a Agafonova a zjistíte mi, co se tam stalo.“

Když první důstojník odešel, kapitán znovu zvedl ruku s dalekohledem. Znepokojovala ho zejména okolnost, že nikde kolem Sverre neviděl ani jediný člun, ani jediný záchranný vor. A žádny neklid na palubě. Zkrátka nic, co obvykle signalizuje a doprovází námořní katastrofu. Jako by Nor zastavil stroje a nechal loď volně pohupovat na vlnách – tak na hodinku, maximálně na dvě, kvůli nějaké drobné opravě.

Najednou si vzpomněl, že v nočním radiogramu se říkalo něco o čáře ponoru. Pozorně si prohlédl spodní část boku těsně při hladině od přídě až po záď, ale ničeho zvláštního si nevšiml, snad kromě stupnice ponoru, zřejmě docela nedávno obnovené bílou olejovou barvou.

„Nemáš pocit, že jsme dorazili pozdě?“ zaslechl za zády hlas navigátora, který zřejmě právě přišel na můstek.

„Pozdě?“ otočil se k němu kapitán.

„Já bych řekl, že lidi vzal na palubu už někdo před námi.“

„Aha – a celou loď i s rozsvícenými pozičními světly tu podle tebe nechal jen tak, napospas osudu, co? Jen se podívej na člunovou palubu. Ale pořádně.“ A Sorokin podal navigátorovi dalekohled.

„To je zvláštní,“ zamumlal navigátor, který už sledoval nástavby norského parníku. „Dokonce ani celty z těch člunů nestáhli.“

„No právě!“ přikývl kapitán. „Všichni muži jsou na palubě, to je nad slunce jasnější. A nač by taky utíkali z lodě, která si docela klidně pluje?“

„Ale co to SOS!? Takhle naléhavě se přece jen tak pro legraci nevysílá. Ve jménu božím… kapitán a skoro celá posádka zahynuli…“

„Skoro celá posádka,“ opakoval navigátor. „Že by už všichni byli… to?“

„Co to?!“ vyštěkl ostře kapitán.

„Ale nic,“ odpověděl navigátor. „Já v tom čuju nějakou čertovinu. Vem si to.“ Podal kapitánovi dalekohled a můstek opustil.

Z otevřené části kapitánského můstku bylo dobře vidět, jak člun s prvním důstojníkem a dvěma muži přirazil k boku Sverre, jak Grišin vyhodil nahoru lano s trojramenným hákem a jak se všichni tři hbitě vyšplhali na palubu.

Chvíli stáli bez hnutí, rozhlíželi se, jako by si na cizí lodi zvykali, ale pak se husím pochodem vypravili ke kormidelně a zmizeli v temném oválném otvoru otevřených dveří.

Reflektor zhasl.

Když si oči znovu zvykly na tmu, kapitán nad východním obzorem spatřil slabou kalnou skvrnku jitřního rozbřesku, jednoho z posledních úsvitů, které ještě chyběly do příchodu polární noci.

Uplynula půlhodinka.

Proud od sebe obě lodi neúprosně vzdaloval. Mužstvo rybářského trauleru, které najednou nemělo co na práci, se bez cíle potulovalo po palubě a pokukovalo po šedivé siluetě norské nákladní lodi. Tralmistr se sice tvářil, jako by se ho nic z celé té historie netýkalo a nic ho nezajímalo, kopal do rezavých bubnů s navinutými sítěmi a brblal si pod nos něco o kapitánech, kteří mají štěstí na všechno možné, jen ne na ryby. Radista právě mluvil s Murmanském.

Na přídi se uvelebila skupina rybářů. Seděli na bednách, kouřili a tiše se bavili.

„Teda já se plavím už devět let,“ řekl jeden z nich, „motal jsem se už kolem Sachalinu, na Kamčatce, v Nogajevově zálivu, ale ještě nikdy jsem neslyšel, že by loď vysílala tak zvláštní SOS.“

„Jo, hochu, z leknutí se někdy vystříbřej i jínčí věci,“ ozval se bradatý nasolovač ve vatované bundě a modrém baretu. „Třeba před třema rokama v Archangelsku, v létě se to stalo. Vosmibalovej vítr, a my se zrovna motali na Kolgujevskejch mělčínách. Hoši, tam bejvaj vlny – takovýhle! – jako čtyřpatrovej barák. Kapitán chtěl nejdříve upalovat ke Kaninu nosu, ale pak si to rozmyslel. Prej že to přečkáme na širým moři. Jako že to spíš přežijem. Jenže to víte, kolem Kanina nosu je takovejch skal a mělčin, že jak se na ňákou posadíte, máte to vodbytý. Ale nic, naházeli jsme do sebe večeři, vyškrábali se do lůžek a čekáme. A najednou dole do kajuty mužstva vrazí lodní strážnej, voči celý bílý, huba hnědožlutá jako hlína.“

‚Kluci,‘ huláká na nás. ‚Kousek stranou pluje proti nám plachetnice. Celá černá. A bez světel.‘

Tak jsme holt seskákali z kavalců – a na palubu. Maminko skákavá, ale ta čina nahoře! Sotva jsme se udrželi na nohou. Koukáme, a doopravdy – taková nízká, černá, akorát že se nežene kousek stranou, ale rovnou na nás. Chvílema se zareje až po palubu do vody, a chvílema zase vyskočí jako čertík nahoru. A my pěkně s hubama votevřenýma, stojíme, čučíme a nikdo neví, co teď. No a ten černej je blíž a blíž. Najednou ššup! – vylít na takovej vysokej hřeben a fúú! – těsně nás minul po pravoboku. No tak dobrý, měli jsme kliku… Zase jsme si zalezli na kutě. Jenže za pár minut už lodní strážnej zase řve: ‚Hele, za zádí! Dívejte! Rovnou v kýlový brázdě!‘ A zřítil se po schůdkách dolů do strojovny. Tak jsme tam koukli a hned jsme taky každej div neskočil přes klandr do vody. Ten černej se v plný rychlosti votočil, plachty a stožáry se málem položily až do vody, ale pak se zase narovnal – a za náma… Teda řeknu vám, mládenci, že to ve mně pěkně zažbluňkalo. Co ho to popadlo? říkám si. A jak dokázal votočit na pěťáku v takovým vichru… Jenže ten černej se sune blíž a blíž. Už hopsá takovejch dvacet třicet metrů za náma. A lodní strážnej řve zas, vlastně už ani neřval, spíš jenom tak sípal: ‚Kluci, je s náma ámen. Stroj ztrácí vobrátky‘… a po čtyřech nahoru na kapitánskej můstek. My vostatní, samozřejmá věc, hned za ním. Kapitán stojí za kormidlem sám, vlasy naježený jako rákosí a voči mu jen svítěj… Mládenci,‘ řve na nás, ať vysílá SOS, teďka moře nadělá z naších ženskejch vdovy!‘ No a tak radista vysypal do luftu SOS na plný pecky. Sotva to všechno vybubnoval, tak ta naše babka sebou škubne a poskočí dopředu jako splašená… Konečně někoho napadlo rozsvítit na zádi světlomet. Koukáme – a za naší zádí školní jachta, celá v jedný pěně, už napůl potopená, plachty na cáry. Kde ji to, chudinku nešťastnou, utrhlo, to jsme se nakonec nedomákli. Než jsme stačili zhasnout reflektor, už nám ukázala dno. Takovýhle věci se na moři stávaj…

Nasolovač ve vatované bundě umlkl a šťavnatě si odplivl.

„A co jste měli s tou mašinou, že najednou začala ztrácet otáčky?“ zeptal se mladý námořník, který vyprávění naslouchal s naivním zanícením.

„Nic zvláštního. Když se ta jachta šmejkla kolem nás, vláčela za sebou ve vodě úvazný lano, a to se nám namotalo na šroub. Zkrátka jsme ji vzali na hák. A mašina samo sehou ztratila výkon. Pak se lano předřelo nebo přeseklo, šroub se zase roztočil a my poskočili jako mladá kobylka.“

„Dobře kecáš, fotr!“ ozval se někdo.

„Když chceš, věř, když nechceš, nemusíš,“ pokrčil rameny vypravěč.

Všichni na přídi se rozesmáli.

„To já, hoši, jsem se jednou dostal do…“

„Na levoboku loď pod norskou vlajkou!“ ozval se pokřik z můstku.

Všichni okamžitě vyskočili.

Mezitím už se nebe nápadně rozsvítilo, a v tom kalném mlžném světle bylo celkem dobře vidět blížící se malou norskou loď se dvěma krátkými rameny lodních jeřábů na nevysokých stožárech. Na zádi se tyčily dva oblouky síťových jeřábů, ze kterých v tmavých záhybech svisala zřejmě docela nedávno vytažená síť, již posádka ještě nestačila uložit podél boků.

„Taky rybáři, jako my,“ poznamenal někdo.

Během několika minut se obě rybářské lodi přiblížily na doslech.

Nor na chvíli zareverzoval, aby co nejrychleji snížil rychlost a zastavil stroje. Na jeho palubu okamžitě začali vystupovat rybáři. Všichni neuspěchaní, vousatí, všichni jako jeden muž navlečení do šedých celtovinových bund, rozšafně přistupovali k boku svého trauleru a klidně pozorovali své ruské kolegy, jen tu a tam si vyměnili pár kusých slůvek. Z kormidelny vystoupil rozložitý šedovlasý starší chlap v modrém svetru, bokem jako krab sešplhal po schůdcích na palubu a zvedl lesklý plechový megafon. Přistoupil k boku, přiložil si hlásnou troubu k ústům a anglicky se představil:

„Tady Fisk z Tromsp. Mluví kapitán Hjalmar Diggens. Zachytili jsme signál SOS. Co se stalo na Sverre?“

„Tady trauler Bystryj z Murmanska. Zjišťujeme příčinu katastrofy,“ ozvalo se z můstku.

„A copak tam natropili?“ přeptal se ještě jednou Diggens.

„Zatím nic nevíme. Naši lidé jsou už ale na palubě Sverre.“

„Potřebujete pomoc?“ zeptal se po krátkém zamyšlení norský kapitán.

„Zatím nevíme.“

„Teda takhle my bysme se nezachovali,“ ozval se nesouhlasně mladý nasolovač. „Naši by v téhle situaci rovnou přirazili ke Sverre a začali pomáhat.“

„To se nedělá, mládenče. Nor na to teď nemá právo,“ vysvětlil mu námořník, který stál hned vedle.

„Jaképak právo, když jde lidem o život?“ podivil se nasolovač.

„Asi nebudeš na moři dlouho, že se takhle ptáš, ty jelimánku. Na to existuje takový mezinárodní pravidlo. Říká se tomu sálvage contract – dohoda o záchraně. Do záchranných prací se může rovnou pustit ten, kdo k postiženému dojede jako první. Až když se kapitáni domluví, můžou zachraňovat společně. To proto, že za záchranu lodi a posádky se vyplácí velká prémie.“

„Takže nám taky něco zaplatěj?“ zeptal se se zájmem mladý nasolovač.

Námořník si ho prohlédl jako naprostého holobrádka.

„Jednou provždycky si zapamatuj, mladej, že my nikdy nevyděláváme na neštěstí jinýho.“

Mezitím už se Diggens nějak domluvil se Sorokinem a traulery se k sobě pomalu blížily. Z obou lodí vyhodili provazové nárazníky a o minutu později se už Bystryj po měkkém úderu lehce zachvěl. Z paluby na palubu se rozlétly konce úvazných lan a lodě se bok po boku začaly pohupovat ve stejném rytmu.

Diggens, jehož hrudník zblízka připomínal trojúhelník postavený na vrchol – tak široká měl Nor ramena – přestoupil na sovětský trauler. Prakticky ve stejném okamžiku od Sverre, který zatím vítr zahnal na dobré tři kabelty od obou rybářských lodí, se odrazil člun, roztančil se na vodních návrších a jako vážka zamával lesklými vesly.

Diggens se Sorokinem odešli do lodní jídelny. Kapitáni se usadili ke stolu proti sobě. Nor si s potlačovanou zvědavostí prohlížel místnost, ale pak vytáhl z kapsy dýmku, nacpal si ji a zapálil si.

„Zachytili jsme signál SOS,“ opakoval Ještě jednou.

„Kdy?“ zeptal se Sorokin.

„V pět dvacet pěl greenwichského času.“

„Aha. A signál už se neopakoval?“

„Ne. A to můj radista nesundal sluchátka z uší.“

„Máte text?“

„Ano.“

Diggens vytáhl z kapsy kousek papíru a podal ho Sorokinovi.

Sovětský kapitán si radiogram přečetl.

„Dokonalá kopie toho našeho. A co byste od nás chtěl vědět?“

„Všechno.“

Sorokin se ušklíbl:

„Já bych taky chtěl vědět všechno. Zatím vím jen to, jaký má Sverre výtlak a že neodpovídá na žádné signály,“

Diggens vypustil z úst mračno dýmu a položil před sebe na stůl ruce, které vypadaly spíš jako stará uzlovatá lana.

„Vyslali jsme na Sverre člun s našimi lidmi, aby zjistili, co se tam stalo,“ řekl Sorokin.

„Počkáme na váš člun.“

„Dáte si kávu?“ nabídl zdvořile Sorokin.

„Ikke,“ odpověděl Diggens. „Není třeba. Děkuju.“

„Kde vlastně teď lovíte?“ zeptal se Sorokin, aby konverzace neustala.

„Südkap.“

„A jak to jde?“

„It doesn’t matter. Vcelku to jde. A co vy?“

„Kolem Kopytova a Medvěžinské mělčiny.“

„A jak se tam daří?“

„Za moc to nestojí. Většinou narazíme jen na mořského okouna.“

„Tady v Barentsově už se o pořádnou tresku nezavadí,“ poznamenal Diggens a začal se v dýmce šťourat nějakým hřebíkem přivázaným černou tkaničkou k troubeli. „Slušná treska se teď drží ledu tak kolem Islandu.“

Z paluby zazněl dupot, zvučné hlasy, pak se kroky ozvaly v chodbě před jídelnou, dveře se otevřely a dovnitř vstoupili Grišin, Kravčuk a Agafonov.

Diggens schoval čibuk do kapsy a hřmotně, celým tělem se naklonil směrem k příchozím. V rukou držel tlustý sešit v černé vazbě z voskovaného plátna. Agafonov s Kravčukem se stejně jako první důstojník tvářili jaksi rozpačitě a nejistě. Podmračeně pohlédli na dav, který se za nimi nahrnul do jídelny, jako by pořád nechtěli věřit, že už se vrátili na domovskou palubu.

„Tak co se tam děje?“ zeptal se netrpělivě Sorokin.

„Je to zlé,“ odtušil Grišin a položil na stůl před Sorokina silný černý sešit. „Tady je lodní deník Sverre. Ale na palubě jsou všichni mrtví, Vladimíre Sergejeviči…“

V jídelně se rozhostilo takové ticho, že bylo slyšet, jak dole ve strojovně úpí dynamo lodního osvětlení. Pak někdo šeptem zakašlal. Sorokin se k prvnímu důstojníkovi otočil tak prudce, až pod ním židle poděšeně vypískla.

„Cos to říkal?“

„Všichni zemřeli,“ opakoval Grišin. „Jsou mrtví. Kapitán, navigátor, i námořníci. Celkem dvaadvacet chlapů.“

„A proč?“

Grišin neodpověděl a natáhl se po karafě s vodou. Někdo mu úslužně nalil plnou sklenici a rychle mu ji podal. První důstojník obsah vypil dvěma mocnými doušky a hřbetem ruky si setřel z čela pot.

Diggens, který se celou tu dobu pozorně zaposlouchával do slov neznámého jazyka, se zeptal:

„Hvad vad snakker? What does he say?“

„Říká, že celé mužstvo té lodi je po smrti,“ vysvětlil stručně Sorokin. „Příčina smrti je zatím neznámá.“

„Hrome,“ pronesl Nor a nervózně si prohrabal kapsy. Když našel dýmku, vyklepal ji o okraj stolu a znovu ji strčil zpět do kalhot.

„No dobře, tak teď to vem všechno pěkně po pořádku,“ vybídl Sorokin prvního důstojníka, který se ještě pořád nedokázal z nedávného šoku vzpamatovat.

„No… vylezli jsme nahoru na palubu,“ spustil Grišin váhavě. „Několikrát jsem křikl: Hej – vy na palubě! Ale nikdo se neozval. Ani na přídi, ani na zádi nebylo vidět živáčka. Žádné stopy paniky, nebo dokonce nějakých havarijních prací. Prostě nic… Tak jsme vylezli do kormidelny. Svítilo se tam jako ve svátek, a tak jsme si hned všimli kapitána. Ležel mezi gyrokompasem a kormidelním kolena. Vlastně neležel, spíš poloseděl a zády se opíral o sloupek kompasu… A ta tvář… hrozná podívaná. Jako by se až do posledního okamžiku dusil nebo zoufale řval.“

Grišin si znovu přejel rukou po čele zbroceném hojným potem.

„A oči, oči měl celé vytřeštěné. A na rtech pěnu… docela jako epileptik…“

„Hned jsme couvli zpátky k východu,“ dodal Kravčuk. „Vypadal jako čerstvě uříznutej oběšenec, tvář měl tmavočervenou, až jako do fialova…“

„Jako při otravě kysličníkem uhelnatým,“ poznamenal zamyšleně Agafonov.

„Opravdu, vypadalo to, jako by zemřel na otravu kysličníkem uhelnatým,“ potvrdil Grišin. „Několik minut jsme jen stáli jako zařezaní a nevěděli, co dělat a kam se honem vrtnout. Pak jsme se rozhodli, že kormidelnu pořádně prohledáme, abychom zjistili, co ho mohlo tak strašně naděsit.“

„To nebylo v kormidelně, to muselo nutně bejt někde venku,“ skočil mu znovu do řeči Kravčuk. „No a jak to zmerčil, tak to s ním seklo…“

„Co zmerčil?“ vybafl na něj kapitán.

„Co já vím?“ pokrčil rameny námořník. „Ale něco zmerčil, to je jasný jako facka.“

„Počkej, neplácej zbytečně,“ mírnil ho Grišin. „K tomu se ještě dostaneme. Zkrátka a dobře jsme pečlivě prohledali celou kormidelnu. Každý koutek. A nikde nic! Všechno v absolutním pořádku. Dokonce i pisátko akustického hloubkoměru fungovalo bezvadně a zaznamenávalo profil pod kýlem. Tak jsme se věnovali tělu. Už bylo studené a ztuhlé… Ale nenašli jsme na něm ani ranku, dokonce ani modřinu. Byl to silný a určitě naprosto zdravý chlap… Nejsem doktor, takže se skálopevnou jistotou to tvrdit nemůžu, ale dojem jsem z toho všeho měl takový, jako by příčinou smrti byl i kysličník uhelnatý, i nějaké příšerné leknutí…“

„Svlékli jste mrtvého?“ zeptal se Sorokin.

„Celého ne. Jen do půl těla.“

„Co říká?“ nevydržel to už Diggens, který po celou tu dobu nespustil ze sovětského prvního důstojníka zrak.

Sorokin mu vše přeložil. Nor zafuněl a nechápavě zakroutil hlavou.

„Pak jsme vlezli do podpalubí. Všude se svítí. Všechny podlahy tam mají potažené takovou měkkou hmotou, něco jako běhoun někde v hotelu. Když po tom jdete, není vůbec nic slyšet. Hrozně nepříjemný pocit. Jako by se člověk někam tajně kradl…“

„Nemohl bys konkrétněji, Míšo?“ zavrčel popuzeně kapitán.

„No tak dobře… Otevřeli Jsme první dveře, na které jsme narazili, a ocitli jsme se v navigační kabině. Připadala mi hrozně malá… Vnitřek toho Nora má úplně jiný půdorys než třeba náš trauler… Taky je to zcela jiný typ lodi… Uvnitř leželi dva muži. Navigátor a ještě jeden… Možná pomocník, nebo co. Oba se svalili na podlahu. Navigátor ještě držel v ruce tužku. Svíral ji tak pevně, že mu z toho zbělaly prsty… Asi ho chytla křeč. Pomocník ležel blíž k východu a ruce měl přilehnuté mezi hrudníkem a podlahou. Vypadalo to, jako by se chtěl z podlahy zvednout, ale už to nedokázal… Na stole ležela mapa a na ní jsme si všimli modře vyznačeného kursu na Vardo. Podle mapy se dá usuzovat, že loď vyplula z Barentsburgu…“

„Barentsburg-Vardö?“ zeptal se Diggens, který v ruském textu postřehl známá slova. „Plavili se z Barentsburgu do Vardö, ano?“

„Přesně tak,“ potvrdil kapitán.

Diggens si něco zabručel do vousů a začal si z koženého váčku nacpávat svou nerozlučnou dýmku.

Grišin se tázavě zadíval na Sorokina.

„Ten Nor říká,“ přeložil Sorokin, „že na téhle lince jezdil sem a tam celých pět let. Na Špicberky vozil potraviny a zpátky uhlí. Prý je to docela obyčejná nákladní linka. Ještě se nestalo, že by právě na ní došlo k nějaké katastrofě. Říká, že ho celý ten případ na Sverre strašně překvapil, a že to všechno spíš vypadá na nějakou pěknou lumpárnu než na běžnou námořní katastrofu.“

Grišin pokrčil rameny:

„K tragédii může dojít prakticky na každé lince. I na té nejklidnější… Ale nic, abych to dokončil: Postupně jsme prohlédli celou loď. Šest mužů jsme našli v jídelně. Dva mašiňáci leželi ve strojovně, ostatní ve svých kajutách. Všichni v těch nejroztodivnějších pózách, jako by se svíjeli příšernou bolestí. A měli jsme pocit, že všichni ti mrtví mají ve tváři děs… Všichni, bez výjimky. Jako by spatřili něco nevýslovně strašlivého… A přitom všechny stroje i pomocné mechanismy byly v pořádku. Telegraf někdo stačil přehodit na ‚stop‘. To znamená, že nejdřív vypnuli stroje, a teprve pak… Třeba se něco dovíme z lodního deníku…“

„Hned se podíváme,“ přikývl Sorokin.

Hladká plátěná vazba ve světle žárovek vypadala jako politá vodou, a Sorokin po vrchní desce přejel dlaní, jako by se chtěl přesvědčit, že deník je skutečně suchý. Teprve pak ho otevřel…

Diggens se přisunul blíž.

„Výborně,“ zahučel spokojeně Sorokin. „Záznamy si vedli v angličtině. A tady máme jméno kapitána – Peer Ivar Tangen.“

Pohlédl na Nora.

Diggens zamítavě zakroutil hlavou: Ne, Tangena nezná. A pak, kapitánů Tangenů je v celém Norsku určitě víc.

Sorokin se znovu sklonil nad tuhé zažloutlé stránky a pozorně si prohlížel záznamy pořízené speciální tužkou s nerozpustnou náplní.

V mrtvém tichu se ozýval jen tichý šelest převracených stránek a napjatý dech lidí.

Nakonec Sorokin zvedl hlavu.

„Normální lodní záznamy. Tady je poslední: Nula hodin greenwichského času: Střídání služeb. Kurs – severozápad. Všichni muži v pořádku… A to je všechno.“

„Hm, moc toho není…,“ broukl radista. „Asi se to všechno odehrálo velice rychle, během několika málo minut.“

„To jistě, já bych si taky vsadil na pár minut,“ řekl kapitán Sorokin. „A moc mě zaráží ta úpěnlivá prosba – ve jménu božím…“

„Třeba byl radista věřící člověk,“ mínil kdosi z námořníků.

„Kdepak, tohle nemá s pánbíčkářstvím nic společného,“ zakroutil hlavou kapitán. „Boha volá na pomoc jedině člověk, kterému už nezůstala žádná naděje. Lidi tam asi umírali jeden po druhém, protože hned po slovech ‚ve jménu božím‘ vysílal: ‚Zahynul kapitán i skoro celá posádka…‘ Ještě jedno bych rád zdůraznil, že v tom SOS se výslovně říká zahynuli. To znamená…“

Vytáhl z kapsy radiogram a položil ho před sebe na velký stůl.

„Tady Jsou poslední slova: Zapřísahám vás – neotálejte… Pod čarou ponoru 7… 7… 7… 2… ž… ž… Ale co mají znamenat ty sedmičky a opakované ž?“.

„No tak to se asi dá vysvětlit ze všeho nejjednodušeji,“ ozval se radista. „Chtěl ještě něco odvysílat, a nakonec si na tečkách ztrhal ruku. To se stane dost často i opravdu zkušenému telegrafistovi. Mně se to taky několikrát stalo – a to si pak musíte zkušebně projet celou morseovku znovu, jako někde na školení…“

„A co vlastně vezli za náklad?“ vložil se nečekaně do řeči Diggens.

Sorokin otázku přeložil.

„Uhlí,“ řekl Grišin.

„Prohlídli jste nákladní prostor pořádně?“

„Ano. Prolezli jsme všechno. Všude uhlí a zase jen uhlí. Volně ložené.“

„Voda do podpalubí neproniká?“

„Kdepak, všude je sucho.“

„V roce devatenáct set osm se u anglických břehů podobná věc už stala. Bylo to myslím někde v okolí Doggerských mělčin,“ začal vyprávět Diggens. „Ty necky se jmenovaly Shark, výtlak asi osm set hm. A v podpalubí vezly pět stovek soudků s chlorovým vápnem. Na moři je zastihla bouře a loď někde u kýlu povolila. Sudy se namočily, vápno se postupně hasilo a uvolňovalo chlór. Než přispěchali první zachránci, pět námořníků natáhlo bačkory. Ostatní se podařilo zachránit, ale byli na tom prabídně. A na Sverre se asi stalo něco na ten způsob. Co jiného?“

Sorokin Norovo vyprávění přetlumočil a v jídelně to zahučelo jako v úle.

„Jenže na Sverre byl vzduch všude naprosto čistý,“ namítl Grišin. „Necítili jsme nic.“

„To já bych celý věci rozuměl tak, že je něco pěkně vyplašilo, až z toho zašli hrůzou,“ trval na svém Kravčuk.

„Nesmysl,“ mávl rukou Sorokin. „Lidi přece byli každý jinde, někteří dokonce v zamčených kajutách.“

„To jsou mi věci…,“ protáhl někdo zamyšleně. „Záhada všech záhad.“

V tom okamžiku se podlaha v jídelně splašila a povážlivě se naklonila. Nahoře na palubě se něco se strašným hřmotem rozběhlo a vší silou narazilo na buřtu. Trauler se sice vzápětí zase srovnal, ale všichni vyskočili a zaposlouchali se do zvuků venku.

Diggens rozhodným gestem vrazil dýmku do kapsy.

„Vítr se točí, teď to fouká přímo od západu,“ řekl Nor. „Zbytečně ztrácíme čas. Já mám na Fisku celkem čtyřiadvacet mužů, pokud ruský captain nemá nic proti, převelel bych na Sverre pět chlapů.“

Všichni v jídelně pochopili a jaksepatří ocenili Norovu ohleduplnost. Je to stejný rybář jako oni a nechce zbytečně ztrácet čas, který by pak při lovu mohl chybět, ale zároveň mu bylo proti mysli nechat posádku Bystrého na holičkách. Pět norských námořníků si samozřejmě s tak velkou lodí jako Sverre neporadí, ale Diggens automaticky předpokládal, že Sorokin se zachová stejně a že se tak podaří dát dohromady nouzovou posádku, sestavenou z nejdůležitějších námořnických profesí, která by nešťastnou loď nějak dostala do nejbližšího přístavu.

„Tomu říkám věcný návrh,“ kývl spokojeně Sorokin a poprvé za celý ten čas po jeho tváři sklouzl lehký náznak úsměvu. „Takže sestavíme salvage contract. Grišine, vezmete si druhého mašiňáka a čtyři námořníky a sypte zpátky na toho Nora.“

Posunul si brigadýrku do čela, vstal, přistoupil k Diggensovi a pevně mu stiskl ruku.

TAJEMSTVÍ LODI URAGAN MEDAN

Dutě hučí motor navijáku. Poskřipují kladky, po kterých se zvolna sunou ocelová lana, vytahují z mořských hlubin síť. Konečně je síť u hladiny, v oválu rychle tající pěny. Sorokin zkušeným okem odhaluje úlovek – tak půldruhé tuny. Do sedmi do večera ještě stihnou alespoň dvakrát třikrát síť spustit. Zhruba pět tun by tedy mohlo být doma. Když to takhle půjde dál, za dvanáct dní budou podpalubí plná. Plné dva dny je stál Sverre a k tomu ještě ta zatracená Medvěžinská mělčina, aby ji čert vzal – místy je tam ryb, že se pomalu nedají dostat na palubu, a místy zase ani mřeně. Takže teď je čeká dvanáct dní pěkné otročiny. Ale takové jsi odjakživa, rybářské štěstí…

Všichni dřou do úpadu. Dokonce i bocman tahá tlustou černou hadici od buřty k buřtě a oplachuje proudem vody prkenné pracovní stoly i paluby, aby z lodi dostal všechny ty hlavy a vnitřnosti, které se tu povalují od posledního zátahu.

Ale to už plná síť visí nad palubou. Obrovský, hustě spletený síťovaný měch je plný vlhce ocelového třpytu. Rybmistr úsečně máchne pravičkou a křičí na námořníky u zavíracího lana:

„Dobrý!“

Uzavírací lano ochabuje. Tlama sítě se rozevírá, a na palubu se řítí šelestivý vodopád mrskajících se kluzkých rybek.

U pracovních stolů už se seběhla celá rybářská parta.

Jakmile se živý příval dotkne jejích nohou, kráječi se shýbají a oběma rukama vyhazují tresky na stůl. Ryby zvučně pleskají po tlustých prknech, otevírají tlamy a křečovitě lapají po vzduchu. Jejich namodralé boky perleťově září. Hned vzápětí se po celé lodi rozléhá rychlé klapání nožů o dřevo. Zkušený kráječ rybu vyčistí třemi pohyby. Prvním úderem zbaví tresku hlavy. Pak jí zručným řezem rozpárá břicho a sotva postřehnutelným pohybem čepele nože oddělí a odhodí do necek játra. Posledním řezem čištění ryby dokončí a vhazuje trojúhelníkovou mrtvolku s jemně růžovými útrobami dolů do podpalubí. Nu a dole už se ryb chápou neviditelní nasolovači v lesklých zástěrách, mraziči v dlouhých gumových rukavicích až k loktům a mistři konzerváři.

Vichr, který se přihnal od západu, už se přesunul někam k Nové Zemi, ale moře se ještě neuklidnilo, střečkuje a pohazuje si traulerem na mohutných vlnách. Sorokin se zahleděl k severozápadu, směrem ke Špicberkům. Jen aby počasí vydrželo!

Ach, ty vrtkavé rybářské štěstí…

… Síť se zvedá potřetí, tento den už naposledy. Celkem ulovili něco přes čtyři tuny ryb.

Kalný soumrak rychle zhoustl v noční tmu. Lov je u konce. Rybáři unaveně debatují a odcházejí do sprch. Ve slabém světle palubních lamp myje služba palubu. Proud vody tryskající z hadice se tříští a mění se v drobnou mlhu. Námořníci ve větrovkách, nepromokavých rybářských čepicích a vysokých holínkách se tak trochu podobají kosmonautům.

Na Sverre jako by všichni zapomněli. Jen tu a tam se o něm někdo zmíní jako o strašlivé hádance, kterou jim všem dalo moře. Práce, práce a zase práce, služby a poplachy zatlačily všechno ostatní do pozadí. Teď bylo pro rybáře nejdůležitější splnit plán. Na řeči bude čas až později, na břehu, až si budou vybírat volno a klidně si budou moci posedět někde u příbuzných či známých dlouho přes půlnoc. Pak bude možné popustit uzdu fantazii a všechno si to ještě jednou probrat. Teď už je Sverre v přístavu, nejspíš ve Vardö nebo ve Vads, a už ji mají v parádě speciální znalecké komise.

… Sorokin se vrátil do své kajuty, shodil kapitánské sako a několik minut seděl a odpočíval. Únava po vyčerpávající práci se s léty dostavovala dřív a dřív. Čtyřiapadesát je čtyřiapadesát, marná sláva, pomyslel si trpce kapitán. Za chvíli už se budu hodit leda tak do starého železa.

Odkroutí si ještě jednu dvě lovné sezóny a bude po všem. Pak buď zůstane na břehu a dostane nějakou práci v přístavu, nebo ho odešlou na jih, dělat kapitána malého bílého výletního parníčku a vozit rekreanty z Jalty do Sevastopolu a zase zpátky…

Vytáhl ze skříňky elektrický holící strojek a zrcadlo, otočil světlo lampy na sebe a přejel si dlaní po bradě. Ranní a večerní holení pro něj bylo železným zákonem, který nedokázal porušit ani ve chvílích největší únavy. Taky se ještě nestalo, aby ho někdo z posádky zahlédl se zanedbaným strništěm na tvářích a bradě.

Na dveře někdo zaklepal.

„Vstupte,“ zavolal Sorokin.

Do kajuty vstoupil radista Babičev se silnou knihou v modré vazbě v podpaždí. Hned si všiml, že se Sorokin zrovna chtěl holit, a tak Jen rozpačitě přešlapoval u dveří, ale kapitán ho gestem vybídl, aby se posadil, a radista skromně dosedl na krajíček kapitánova lůžka.

„Máš něco neodkladného?“

„Jak bych vám to řekl… Nezlobte se, Vladimíre Sergejeviči, ale mně to nějak nedávalo spát… Z toho kouká nějaká pěkná lumpárna, člověk neví, co si o tom má myslet. Ale podívejte se sám…“

Radista položil na stůl před kapitána knihu, z níž nahoře trčela papírová záložka. Sorokin přelétl pohledem titul. Byl to Lloydův lodní registr, díl druhý.

„Ty si pořád lámeš hlavu se Sverre, viď?“

„Ano. Copak vy ne, kapitáne?“

„Abych ti pravdu řekl, člověk ani neví, z kterého konce na to jít. Je to všechno hrozně divné.“

„Já jsem asi na něco přišel, Vladimíre Sergejeviči,“ řekl radista. Otevřel registr na založeném místě a nehtem podtrhl jeden odstavec. „Tady je to. Přečtěte si to prosím.“

Sorokin přitáhl knihu k sobě.

9. února 1948 zachytilo několik lodí pohybujících se v oblasti Moluk tísňové volání. Signál SOS vysílal holandský parník Urang Medan. „Již zahynuli všichni důstojníci i kapitán… Není vyloučeno, že jsem jediný, kdo zůstal naživu…“ Následuje sekvence čárek a teček, která se nedá nijak rozluštit. Potom přišla dvě poslední slova – „Už umírám“ – ale pak už v éteru bylo jen zlověstné ticho.

K uvedenému místu ze Sumatry a z malajských břehů okamžitě zamířily tři záchranné lodi. Našly parník asi padesát mil od místa, kde naposledy hlásil svou polohu. Když se záchranná družstva dostala na palubu Drang Medanu, stalí se jejich členové svědky hrůzných výjevů. Na lodi opravdu nebyl jediný živý tvor, kapitán ležel mrtev na můstku, těla ostatních důstojníků se našla v navigační kabině a v jídelně. Radista visel přes svůj stolek v radiotelegrafické kajutě a jeho ruka ještě pořád svírala telegrafní klíč. Ve všech těch mrtvých tvářích se usadil výraz křečovité hrůzy. Nejpodivnější na tom však bylo, že se nikde, ani na jednom těle, nenašly stopy po nějakých úderech či ranách.

Zachránci chtěli vzít Urang Medan do vleku a odtáhnout ho do nejbližšího přístavu, ale k tomu už se nedostali. Ze čtvrtého podpalubního nákladního prostoru najednou vyrazil plamen a z útrob lodi se vyvalil dým. Vypuklý požár se šířil tak rychle a s takovou silou, že se nedal zlikvidovat. Po několika minutách se ozval silný výbuch, loď nadskočila nad hladinu, potom se zádí zabořila do vody a zmizela ve vlnách.

Později se ukázalo, že Urang Medan vezl náklad kopry, santalového dřeva a kávy. Žádné výbušniny na palubě holandské lodi nebyly.

Kapitán dočetl a pohlédl na radistu. V jeho očích se nechápavě zablýsklo. Chvíli oba muži mlčeli. Nakonec kapitán poklepal po vazbě registru:

„To je zajímavé… Téměř stoprocentně se to shoduje. Nebýt to údaje ctihodné a naprosto solidní Lloydovy společnosti, měl bych dojem, že čtu spíš nějakou napínavou doylovku.“

„Jedna věc stojí opravdu za povšimnutí, Vladimíre Sergejeviči – události na Sverre se odvíjely v naprosto stejné posloupnosti jako tenkrát před lety na Urang Medanu. Nejdřív postupně zahynula celá posádka a jako poslední radista. Zajímavé je, že texty obou radiogramů jsou téměř totožné. ‚Zahynuli všichni důstojníci i kapitán… Není vyloučeno, že jsem jediný, který zůstal naživu…‘ Hotová mystika! Pak přijde ta nesrozumitelná pasáž. V našem případě to byly sedmičky a opakované písmeno ž… Dva případy, při nichž všechno téměř do detailu souhlasí, to už nemůže být náhoda, spíš zákonitost.“

„A co o tom všem soudíš?“ zeptal se zvědavě Sorokin.

„Co o tom soudím? Tady je každá rada drahá… Je to jen spíš pár dohadů.“

„No dobře, tak sem s nimi, s těmi dohady.“

„Já bych řekl, že příčiny smrti obou posádek mohou být jen dvě. Uvažoval jsem asi takhle: Člověk je mrtvý a přitom se na jeho těle nenajdou žádné stopy po nějakém násilí, žádné rány. Mohl se otrávit, mohl zemřít na krvácení do mozku, na infarkt nebo na nějakou prudkou infekci. Lidé umírají různě. Ale když zemřou desítky lidí najednou a když jsou příznaky takové smrti u všech stejné, možných vysvětlení takové záhady není právě mnoho. Těžko lze například předpokládat, že by u všech došlo k výronu krve do mozku, nebo že by je všechny postihl infarkt. Infekce je zřejmě taky vyloučena, protože každý organismus reaguje na nemoc jinak. Silný člověk podlehne až po dlouhém zápase, kdežto ti slabší zemřou dřív. A pak – najdou se i takoví, jejichž tělo má vůči takové infekci dostatečnou imunitu, a ti pak nezemřou vůbec. Kdyby na Sverre koneckonců byli nějací nemocní, určitě by se to objevilo v lodním deníku. To znamená, že zbývají jen dvě možné příčiny. Za jakých okolností se může několik desítek lidi během několika málo minut odebrat na onen svět? Já bych řekl, že jedině tehdy, když všichni najednou požijou silně otrávené jídlo nebo se nadýchají otráveného vzduchu.“

Sorokin nedůvěřivě zamručel:

„Vzduch? Prosím vás, co by mohlo otrávit vzduch? Maximálně náklad, pokud by v podpalubí měli nějaké chemikálie, jako tomu bylo například na Sharku, o kterém nám vyprávěl kapitán Diggens.“

„Vzduch nemusel být otráven z nitra lodi. Jedovatý plyn se tam mohl dostat i zvenčí,“ řekl radista.

„Tak to už jsi trochu přehnal, ne? Snad neuvažuješ o plynovém útoku? Prosím tě, kdo a nač by útočil na takové staré necky s uhlím?“

„Co když se parník dostal do zóny nějakých pokusů?“

„Hochu zlatá… v mírové době, a takovéhle zkoušky? To se mi nezdá. Nejpravděpodobnější bude, že se přece jen otrávili něčím, co bylo na lodi.“

„Ale, Vladimíre Sergejeviči, vždyť v podpalubí nevezli nic jiného než špicberské uhlí! A to by nevysvětlovalo případ Urang Medanu. V registru se přece jasně říká, že Holanďan vezl jen kopru, santal a kávu.“

„To známe, tyhle pány kapitány z obchodních lodí!“ zašklebil se Sorokin. „Podle nákladních listů vezou tropické dřeviny a citrusové plody, jenže v nich pašují samopaly, střelivo a plastické výbušniny. Jak jinak chceš vysvětlit výbuch, který potopil Urang Medan? Vsadím se o co chceš, že kromě santalového dřeva a kopry měli v podpalubí ledacos onačejšího. Uvědom si, jaký to byl rok, ten osmačtyřicátý. Holanďani už si v Indonésii připadali jako na sudu prachu. A určitě se připravovali k válce.“

„Ale co ventilace, Vladimíre Sergejeviči? Vždyť při systému ventilace, jaký funguje na moderních lodích, žádný plyn nevydrží déle než minutu. Tím spíš v tropech, kde ventilátory neustále běží na plný výkon. Ne, mnohem pravděpodobnější se mi zdá, že posádka byla vystavena otravě z vnějšího prostředí. Otrávený musel být vzduch kolem lodi.“

„A ta ventilace?“ opakoval po Babičevoví kapitán. „Dejme tomu, že se loď skutečně dostala do nějaké otrávené zóny. Do oblaku plynu, který bude mít v průměru řekněme sto metrů. Při normální rychlosti kolem šesti sedmi uzlů ho loď překoná během několika sekund a ventilátory nasají tak malou část tohoto otráveného vzduchu… že… Buď ten mrak musel být obrovský, nebo šlo o velice silnou otravnou látku.“

„Takže přece jen připouštíte, že se něco takového může stát…“

„Inu… nepopírám to… Otázkou je, kde se tam ten prudce jedovatý plyn vzal?“

„To je tedy opravdu záhada,“ přikývl radista. „Vzpomínám si, že před časem se v novinách psalo, jak v jedné americké laboratoři došlo k úniku paralytického plynu a v důsledku toho zahynulo několik ovčích stád.“

„Jenže moře není laboratoř.“

„Samozřejmě. Ale jedno vysvětlení se tu přece jen nabízí. Jak Atlantik, tak oblast Moluckého souostroví jsou oblastmi mohutných tektonických lomů v zemské kůře. Jsou tu stovky činných sopek. Vezměte si jen takovou jávskou Merapi. A podmořských zemětřesení tu bývá několik do roka. Je možné, že Urang Medan stál nad nějakým podmořským vulkánem právě ve chvíli, kdy nastal výbuch. Obrovská plynová bublina vyletěla z oceánských hlubin na povrch a roztekla se kolem lodi. A hned máme velkou zamořenou oblast. Mohutné ventilátory otrávený vzduch nasály do nitra lodi a roznesly ho po všech místnostech. Lidi se dusili a nechápali, co se to s nimi děje. Smrt je překvapila naprosto nepřipraveně. Proto taky ta hrůza ve tvářích. Muži na palubě a radista viděli, jak plyn vystupuje z vody. Proto se v radiogramu objevuje výraz ‚pod čarou ponoru‘.“

„Pravděpodobné to je, ale ne tak docela,“ mínil Sorokin. „Zachránci přece k Urang Medanu přispěchali rychle, během nějakých patnácti dvaceti minut. V oblasti Moluk je lodí tolik, že mají jedna druhou na dohled. Vulkanických otřesů by si všimlo hned několik posádek najednou. A tady v Barentsově moři nejsou vůbec žádné vulkanické zóny. Za tisíc let námořní navigace tu nebyl zaregistrován ani jediný podmořský sopečný výbuch. Aspoň já jsem nikdy nic takového neslyšel.“

„Sverre je kapitola sama pro sebe,“ poznamenal radista. „Dá se předpokládat…“

Sorokin rezolutně pohlédl na hodinky.

„Poslouchej, Grigoriji, tys mi těmi svými kapitolami dočista zamotal hlavu. Upřímně ti radím, abys přestal splétat lana z mořské pěny. Všelijakých bajek a pohádek si lidé i bez nás navymýšleli dost a dost. Když tomu ještě chvíli necháme volný průchod, dostaneme se nakonec až k návštěvníkům z vesmíru. Takže radši běž a v klidu se věnuj své práci. Celou tuhle záhadu se jistě podaří vysvětlit i bez našeho přispění. Až se vrátíme do přístavu, v klidu si pročteme norské noviny. Počkáme si na Grišina a všechno se dovíme.“

BOTULINOVÁ OTRAVA

Norské noviny psaly o katastrofě ledacos.

Ty největší, nejsilnější a nejvlivnější jen konstatovaly, že k tragédii v Barentsově moři došlo, ale rozhodně se nesnažily o nějaké senzační dohady.

Zato ostatní ochotně popouštěly uzdu fantazii. Některé noviny věnovaly Sverre celá vydání. Všudybylští reportéři si vyfotografovali nejen Grišina a další ruské námořníky, kteří společně s Nory dopravili nákladní loď do Vardö, ale dokonce i mrtvolu kapitána Tangena v kormidelně a hromady špicberského uhlí v podpalubí.

„Kontakty telegrafního klíče, kterým radista volal o pomoc, se spekly k sobě, klič tak způsobil zkrat a ten lodní vysílačku vyřadil z provozu. Podle údajů meteorologické služby zuřila nedaleko Medvědího ostrova sice krátká, ale velmi silná a v tomto ročním období neočekávaná bouře, která se rychle přestěhovala k Nordkappu. Tato bouře mohla vyvolat kulový blesk s velmi silným elektrickým nábojem. Nejpravděpodobnější ovšem je, že nešlo o jeden kulový blesk, ale o celý řetěz elektrických ohnivých koulí, vznášejících se v malých vzdálenostech od sebe nad mořskou hladinou. Není vyloučeno, že Část tohoto řetězce se dostala až na hladinu těsně vedle Sverre a radista si všiml, jak se pod čarou ponoru vaří voda. Jsou známy případy, kdy se podobné blesky o velikosti pingpongového míčku dostaly do kbelíku s vodou a během několika vteřin uváděly do varu celý jeho obsah. Zaznamenány jsou i případy, kdy blesky tohoto druhu zasáhly velké množství lidí v uzavřených místnostech, aniž by na jejich tělech zůstaly sebemenší stopy.“

Jiný autor zase předpokládal, že do moře těsně vedle lodi dopadl meteorit neznámého chemického složení a při bouřlivé chemické reakci s mořskou vodou se z něj vyloučil plyn, který posádku otrávil. Symptomem otravy pak měla být podle zastánců této teorie hrůza v obličeji tajuplně zahynulé posádky. Zkrat v telegrafním klíči způsobila předsmrtná křeč v radistově ruce. Proud, který uzavřeným obvodem procházel neustále, vyřadil z provozu generátor radiostanice.

Jedny noviny dokonce opatrně nadhazovaly, že by mohlo jít o sabotáž či diverzi, i když nijak nedokázaly vysvětlit, kdo a k čemu by mohl potřebovat starou nákladní loď naloženou uhlím.

Rádio svým posluchačům oznámilo, že z Oslo do Vardö přibyla zvláštní znalecká komise, složená z kriminalistů, lékařů a chemiků, takže v nejbližší době, maximálně během několika málo dní, bude záhada lodi Sverre sprovozena ze světa.

Asi po týdnu noviny přinesly první informace, na které všichni čtenáři čekali s takovou zvědavostí.

„… Krev všech zemřelých námořníků byla podrobena pečlivé analýze,“ uvádělo se v závěrečné zprávě znalecké komise. „Tato analýza ukázala, že smrt nastala následkem botulinové otravy, tedy následkem otravy takzvaným salámovým jedem. Tento jed, který patří k nejsilnějším organickým smrtelně jedovatým látkám, vzniká při dlouhodobém skladování konzervovaného, uzeného i čerstvého masa a některých dalších potravin rostlinného původu (například neodborně konzervovaných okurek) v nevhodných podmínkách.

Nejpravděpodobnější proto je, že Sverre měla na palubě nekvalitní potraviny, které nakonec vyvolaly masovou otravu celé posádky. Odpovědnost za tuto tragickou událost tudíž cele padá na bedra dodavatelů potravin pro lodi na našich severských linkách…“

SENZACE RYCHLE UTICHLA

Zájem o tajemnou katastrofu rychle začal opadat a brzy vzal za své docela.

Na Sverre se postupně zapomínalo.

Copak rok co rok na otevřeném moři i v přístavech nezahyne dost lodí? Copak jich není dost takových, které bez jediné stopy zmizí i se svými posádkami, aniž by vůbec stačily alespoň jedinkrát odvysílat SOS?

Podle údajů UNESCO a Lloydovy Červené knihy ve světových mořích a oceánech najde každoročně smrt v průměru dvě stě osmdesát lodí a kolem dvou set tisíc lidí. Zhruba sedmnáct lodi z těch dvou set osmdesáti zmizí beze stopy. Ke třem takovým katastrofám dochází za nevyjasněných okolností…

Na prvních stránkách se jméno Sverre objevilo už jen jednou.

Vort Land oznamoval, že v potravinách z lodních špižíren Sverre se po botulinu nenašlo ani stopy. A co víc, v dodacích listech na potraviny, které posádka nakládala v domovském přístavu, žádné uzené, konzervované ani syrové maso nefigurovalo. Linka byla krátká a lodní kuchyň proto pro posádku připravovala jen jídla z ryb.

Od té chvíle se případu Sverre v tisku dostávalo ještě menší publicity a pro čtenáře, kteří s mořem neměli nic společného, už celá záležitost přestala být zajímavá. Norsko je přece námořní velmoc a o vzrušující události na moři tu nikdy nebyla nouze. Co do tonáže obchodního loďstva předčí dokonce i tak velké a významné státy, jako jsou USA nebo Sovětský svaz. Co je to pro zemi, která má flotilu lodí o celkovém výtlaku přes dvaadvacet miliónů brutto registrovaných tun ztráta posádky ze stařičkých nákladních necek, nota bene soukromých? Na stránkách novin ještě stále jedna druhou stíhaly mnohem sensačnější zprávy o srážce norské nákladní lodi Fernview s obřím americkým tankerem Diana-fuel. Stejně čerstvé byly toho podzimu i vzpomínky na zmizení tankeru Marině Solpher Queen, který se beze stopy ztratil 3. února roku 1963 na 26° 40’ severní šířky a 88° západní délky. Tato loď vyplula den předtím z Beaumontu a měla namířeno do Norfolku. Tanker vezl náklad tavené síry. Za jedenadvacet hodin po vyplutí Marině Solpher přestala odpovídat na signály pobřežních navigačních služeb. Společně s tankerem navždy zmizelo v hlubinách oceánu i devětatřicet členů jeho posádky. Ještě stále se mezi lidmi, v rozhlase, televizi i tisku diskutovalo o materiálech vyšetřovací komise a dalších odborných expertiz, týkajících se nanejvýš záhadného zmizení lodi Ardgarry nedaleko mysu Lizzard, když rok tisící devítistý šedesátý třetí, i beztak bohatý na senzace, přinesl světu bezprecedentní „zločin století“ – atentát na amerického prezidenta Kennedyho. Za pár týdnů k tomuto zločinu století přibyla i „loupež století“ – odvážná krádež dvou a půl miliónu liber šterlinků, které přepravovala královská pošta ve Velké Británii.

Nu a koncem tohoto rušného roku na celý svět zabouřila další senzace, která z novinových stránek vytlačila i uloupené anglické milióny, protože tentokrát šlo o mnohem vyšší částky a také o mnohem rozsáhlejší a zrůdnější zločin.

Tato nová aféra se jmenovala TOPLITZ.

Záplava těchto neuvěřitelných událostí, postupně odsunula Sverre do pozadí a ještě o něco později tato v podstatě nezajímavá norská kocábka docela zmizela pod záplavou nových bleskových zpráv a mimořádných reportáží na titulních stranách…

Když jsem tohle všechno napsal, vložil jsem do stroje čistý list papíru a zamyslel se.

O tragédii norské lodi Sverre jsem poprvé slyšel v Murmansku, v Námořnickém kulturním domě, kde jsem si po večerech krátil dlouhou chvíli v krásné a bohatě zásobené knihovně. Podrobnosti katastrofy mi velmi plasticky přiblížil Grigoríj Ivanovič Babíčév, radista trauleru Bystryj, se kterým jsem se seznámil v rybářském přístavu.

Teď stačilo zvolit libovolnou verzi z norských novin, vymyslet si strhující fabuli a vytěžit z tohohle materiálu dobrou vědeckofantastickou novelu. Jenže fantastiku já neumím psát. Rád ji čtu, ale dokonce i při tom čtení si velmi dobře uvědomuji, že to všechno je jen hra, kterou mi autor takového vyprávění nabízí, hra, kterou ten autor více či méně dovedně a zajímavě usměrňuje. Jenže mě vždycky mnohem víc vzrušoval skutečný život se vší složitostí svých zákoutí a propletenců. Jenže ať jsem se sebevíc snažil zjistit o dalších osudech Sverre ještě něco dalšího; nic už z toho nebylo. A tak pro mne celý tenhle příběh zůstal alespoň na čas neznámou pevninou.

Za dlouhá tisíciletí, po která se člověk plaví po mořích a oceánech, se v dějinách mořeplavby nahromadilo plno záhadných událostí. Kolik už jich bylo – těch lodí, které opustily; domovský přístav, aby se do něj už nikdy nevrátily! Námořní historikové i spisovatelé píšící o moři se nejednou snažili objasnit osudy těchto lodí, ale jejich mravenčí, často mnohaletá práce téměř nikdy nekončila úspěšným vysvětlením takové námořní záhady.

A tak statistika suše konstatuje:

„Na světových mořích a oceánech v důsledku nejrůznějších nešťastných náhod každoročně klesne ke dnu až dvě stě osmdesát lodí a zahyne zhruba dvě stě tisíc lidí. Ve třech případech ze zmíněných dvou set osmdesáti se vůbec nepodaří uspokojivě vysvětlit příčinu nehody…“

DESETIRUBLOVKY Z DVAAČTYŘICÁTĚHO

V dobách, kdy Leningraďané neměli ještě svůj stálý sběratelský klub, scházeli se filatelisté a numizmatici v polosklepním obchůdku Známky nedaleko kina Okťabr na Něvské třídě.

Tady si v tichých hloučcích vyměňovali vzácné bankovky a mince, nakupovali a prodávali série příležitostných známek, porovnávalí své skvosty s katalogy, přeli se o razítcích a vodotiscích nebo si případně domlouvali nová setkání.

Byla to velmi demokratická společnost, ve které univerzitní profesor znamenal totéž jako žák páté třídy, taxikář se směle mohl rovnat redaktorovi, soustružník, který celý den prostál u svého stroje, si dokonale rozuměl s malířem, který se celou noc protrápil u stojanu s rozdělaným plátnem. Společná vášeň tu spojovala znalce i diletanty, lidi s obrovskými sběratelskými zkušenostmi i nesmělé začátečníky.

Tady se daly sehnat odborné informace o nejpozoruhodnějších známkových emisích i sériích bankovek v kterékoli zemi světa, zájemce tu měl příležitosti pokochat se obálkami s příležitostnými razítky, známkami letecké pošty, prohlédnout si vzácné aršíky, pocházející často z minulého nebo z počátku našeho století.

Člověk tu nejednou narazil na znalce, na které se s prosbou o radu obracely nejvěhlasnější vědecké kapacity města. Solidní filatelisté sem vždy přicházeli s objemnými aktovkami, ve kterých byla uložena speciální nabídková alba, nabitá až po okraj pestrobarevnými poklady, numizmatici zase přinášeli svůj těžký náklad v látkových kazetách, v jejichž kapsičkách tiše odpočívaly mince, potažené mnohaletou patinou.

Aby člověk opravdu pochopil atmosféru tohohle zajímavého krámku, musel by na vlastní oči vidět, jak jeho, stálí návštěvníci obklopili každého šťastného vlastníka nějaké rarity, jak si ji dychtivě prohlíželi, s jakou rozechvělostí naslouchali vyprávění o tom, jak bylo pokladu nabyto!

Velice zvláštní mi však připadalo, že jakmile tihle vševědoucí lidé, tihle básníci svého koníčka, vyšli zpátky na Něvskou a slili se s velkoměstským ruchem, okamžitě se z nich znovu stávali skromní kolemjdoucí, kteří se ničím neliší od věčně spěchajícího davu…

Já sám jsem známky sbíral asi od patnácti let, ale skutečným filatelistou jsem se nikdy nestal. Říká se, že sběratelem známek se člověk musí narodit, kdežto já se patrně narodil pro něco docela jiného. Mé nadšení jednou haslo, jindy opět jasně zaplanulo – zejména tehdy, když se mi do rukou dostaly obzvlášť krásné nebo vzácné známkové série – ale skutečnou filatelistickou sbírku jsem nakonec nikdy dohromady nedal. O to raději jsem si celé hodiny prohlížel kolekce cizí a poslouchal napínavé příběhy o šťastných sběratelských náhodách – a samozřejmě jsem o něčem podobném neustále snil.

Toho roku jsem se zaměřil na známky vydávané v letech Velké vlastenecké války a do polosklepního krámku na Něvské jsem proto přicházel častěji než předtím. To, že mě do obchůdku nelákaly ani tolik samy známky, jako lidé kolem nich a jejich neuvěřitelné zkazky a příběhy, jsem pochopil až mnohem později.

Po určité době už jsem se srdečně zdravil s některými známými sběratelskými matadory a stálými návštěvníky filatelistické prodejny, a tak za dva měsíce už jsem byl považován za „štamgasta“. Mnohé sběratele jsem znal jménem, a ke třem či čtyřem jsem dokonce zašel na návštěvu domů.

Opravdu vážné výměnné obchody či nákupy se v krámku jen předběžně domlouvaly, zatímco finále se odehrávalo v parku u paláce Šeremeťjevů, do kterého se vcházelo doslova pár kroků od obchůdku, z Litějné třídy. V tomhle parku se ovšem nescházeli jen filatelisté a numizmatici, ale i milovníci starých knížek. Nu a právě tady jsem se jednoho krásného dne seznámil s Vasilijem Stěpanovičem Volkovem.

Toho mlčenlivého muže s hůlkou, vždy oblečeného do stařičkého hnědého pláště, z jehož kapes věčně trčely nedbale složené noviny a časopisy, jsem si povšiml už dávno. Do obchodu zašel vždy jen na pár minut, rychle si prohlédl látkové kazety numizmatiků, zeptal se největších zelenáčů, zda by neměli na prodej či výměnu nějaké bankovky, potom se pomalu odloudal na Litějnou a zabočil do Šeremeťjevského parku. Tam se posadil na lavičku – pokud možno co nejdál od vchodu – a věnoval se svým novinám, jen tu a tam mrkl pohledem po lavičkách kolem. Jakýmsi šestým smyslem si v tomhle zajímavém publiku vždy dokázal vytipovat lidi, které by mohl potřebovat. Když se někdo takový v parku ukázal, zasunul noviny a časopisy do kapes, ztěžka se opřel o hůlku, pomalu vstal a za chvíli už stál v hloučku, kde se odehrávaly obzvlášť zajímavé výměny nebo alespoň debaty. Stál, poslouchal, díval se, ale nikdy se nepouštěl do řeči jako první. Jedině když se na něj někdo přímo obrátil, zvedal k tazateli šedé, vždy unavené oči a odpovídal tichým, stejně unaveným hlasem. Všichni mu zdvořile naslouchali, protože tenhle člověk měl ve sběratelských kruzích obrovskou, neoddiskutovatelnou autoritu. „To řekl Volkov,“ – takový byl nejpádnější argument uznávaný v tomhle zajímavém spolku a podobný ortel znamenal, že k diskutovanému problému už není co dodat. Na první pohled mu mohlo být něco přes padesát a zdálo se, že je nemocný – jako by neustále bojoval se zákeřnou chorobou, proti které obzvlášť pomáhaly návštěvy filatelistického krámku a procházky na svěžím vzduchu v palácovém parku. Přesto i v zimě chodil bez čepice, rukou si přihlazoval šedé vlasy poletující ve větru, a když leningradské ulice pokryl první sníh, nahradil plášť hnědým ošoupaným kabátem a obouval se do vysokých černých soukenných přezůvek.

Ostatní sběratelé se k němu velice často obraceli se žádostí o radu. Stejně pozorně a vážně vždy vyslechl vyjukaného kluka i ostříleného kozáka a trpělivě vysvětloval, že

například razítko, tvořené třemi tečkovanými koncentrickými kružnicemi se čtyřkou uprostřed, které se tak často najde na carských desetikopejkových známkách, patřilo městu Astrachani, kdežto šestiúhelník s nějakou číslicí uvnitř sloužil k přetiskování cenin v poštovních vagónech Nikolajevské železnice.

Přestože se sám tak dobře vyznal v nejrůznějších filatelistických finesách, sám známky nesbíral a pídil se výhradně po starých bankovkách. A koneckonců ani ty bankovky ho nezajímaly všechny – dosti brzy jsem si povšiml, že shání výhradně desetirublovky válečných a předválečných emisí. Když jsem se v obchůdku Známky objevil poprvé, okamžitě ke mně přistoupil jako ke každému nováčkovi a zeptal se: „Jste filatelista nebo numizmatik, pane kolego?“ Když zjistil, že mě zajímají známky, zasmušile zamumlal „škoda…“ a víc už si mě nevšímal. Pravda, když jsme se někde potkali nebo se sešli ve stejném hloučku, zdvořile jsme se jeden druhému ukláněli, ale tím taky naše kontakty končily.

Takhle uplynulo několik let. Stával jsem se v krámku i v parku stále vzácnějším hostem, můj filatelistický zápal vychládal a rozhodně jsem nepropadl systematické lovecké vášni, ale pokaždé když mi zbyla chvilka volného času, jsem rád nahlédl do známého parku a na obvyklém místě nacházel Volkova s jeho neodmyslitelnými novinami.

Takže má sbírka válečných známek nakonec nikdy nevznikla, mladistvý sběratelský elán byl najednou tentam, do svého víru mě nakonec strhly jiné událostí a zájmy, a album, které jsem kdysi tak pečlivě zakládal, nadlouho usnulo v sekretáři mé velké knihovny.

Jednou jsem se ve Večerce dočetl, že leningradští sběratelé konečně získali vlastní klubové místnosti, rozdělili se do sekcí, zpracovali stanovy svého spolku a celou svou činnost přece jen postavili na solidní organizační základy.

Ze zvědavosti jsem se vypravil do starého známého sklípku. Ten mě uvítal zbrusu novým vývěsním štítem Diapozitivy a diafilmy. V zadní polovině obchodu prodavačka rozkládala do polic kulatá pouzdra na filmy. Dva či tři kupující si prohlíželi vzorky nabízeného zboží. V uzoučké prosklené klícce znuděně zívala pokladní. A to bylo všechno.

V parku u paláce Šeremeťjevů podřimovaly na lavičkách stařenky a po hlavní aleji, kde dřív postávaly skupinky sběratelů, se teď procházely mladé maminky s kočárky. Ze starých známých tu nezbyla ani noha…

Další čtyři roky jsem o Volkovovi neměl ani ponětí.

Ten dopis přišel ranní poštou.

Běžná kancelářská obálka s adresou, kterou napsala čísi neznámá ruka. Uvnitř jsem našel aršík bílého kancelářského papíru přeložený načtyřikrát:

Vážený Nikolaji Andrejeviči!

jednou o parku Vás kdosi oslovil příjmením a já si je zapamatoval. Teprve nedávno jsem zjistil, že píšete. Přečetl jsem si několik Vašich novel a Vaši adresu jsem našel v adresáři Svazu spisovatelů. Mám k Vám obrovskou prosbu: Pokud by se Vám to někdy v nejbližších dnech hodilo, zastavte se u mě je to nesmírně důležité!

Jsem od rána do večera doma, můžete přijít kdykoli.

S díky Váš

Volkov

Dole pod dopisem jsem našel ještě adresu a podrobné vysvětlení, jak najít Volkovův byt.

Chvíli mi trvalo, než jsem pochopil, že Volkov je právě onen vážený sběratelský poradce v hnědém plášti, jehož vyprávění o známkách jsem před lety naslouchal s takovým zájmem a jehož encyklopedickým vědomostem jsem se nikdy nepřestal obdivovat.

Žil ve starém domě v Puškarské ulici, kousek od Kirovovy třídy. Taková stará čtyřpatrová rádobysecesní budova. Před revolucí se sem nejraději stěhovali příslušníci středních vrstev. Dům už mnohokrát restaurovali, modernizovali a také tentokrát jsem i si hned všiml čerstvých barev na jeho fasádě, ale i přesto neustále připomínal starou pannu, která si neumí poradit s kosmetikou.

Prošel jsem tmavým průjezdem do dvora – mimochodem stejně ponurého a nevlídného, přesně podle návodu jsem tam vyhledal malé hnědé dveře a vkročil do nich.

Vystoupil jsem do prvního patra. Našel jsem starý zvonek, který se musí uchopit dvěma prsty a pootočit jim. V předsíni se ozvaly pomalé kroky. Zevnitř dveří zarachotil bezpečnostní řetízek.

„Pojďte dál. Já věděl, že to budete vy.“

Volkov rozsvítil v předsíni světlo a já měl zpočátku pocit, že je celá zastavěná nějakými poleny. O minutu později, když jsem si odložil a trochu se rozkoukal, pochopil jsem, že to nejsou žádná polena, ale zbytky ráhnoví a dalšího vybavení ze starých plachetnic. Vedle věšáku stálo pachole prožrané červotočem, které mělo podobu vyplašeného Turka. Ze všech rohů po mně vykukovaly další roztodivné figurky, které tak trochu připomínaly bůžky z polynéských ostrovů.

„Abych pravdu řekl, tohle všechno vlastně není moje,“ poznamenal s plachým úsměvem pán domu, když si povšiml mého údivu. „Zdědil jsem to po původním majiteli bytu Nikolaji Petrovičovi Zagoskinovi. Řeknu vám, to byl mimořádně zajímavý člověk. Napsal knížku Ruská mořeplavba a stavba lodí v dobách petrovského Ruska. Zagoskin zemřel za blokády… No a já – já tenhle byt dostal v sedmačtyřicátém, hned jak jsem se vrátil do Leningradu. Pojďte dál, do pokoje, potom si to všechno prohlédnete.“

Volkovova pracovna připomínala spíš úzkou chodbu, na jejímž konci stál psací stůl a za ním chodba končila oknem. Podél obou stěn ode dveří až ke stolu se do stropu tyčily regály s knihami. V policích matně zářila zlatá ražba na kožených hřbetech objemných svazků. Dole vpravo jsem si povšiml devadesátidílného Brockhause a Efrona – největší předrevoluční ruské encyklopedie, po které jsem už dávno a marně toužil. O polici výš jsem narazil na folianty slavné Brockhausovy dvacítky – Puškin, Schiller, Shakespeare, Goethe… Na úrovni mého ramene se modralo sedmidílné Wolfovo vydání spisů Melnikova-Pečorského. Pozoruhodně zachovalé, jako by právě vyšly z knihvazačské dílny, mi připadaly úhledné svazečky Pisemského, Alexeje Konstantinoviče Tolstého, Ivana Fjodoroviče Gorbunova i spisy Rostandovy. V nejvyšších policích jsem zahlédl dlouhé řady velkých alb. Aha, tak tohle asi bude Volkovova sbírka, řekl jsem si a zvědav se tam zadíval.

„Posaďte se. Dáte si trochu čaje? Hned půjdu do kuchyně a uvařím pěkně čerstvý.“

Přisunul mi židli a odešel.

Já si sedl.

Teď jsem měl přímo před očima celou levou část téhle podivuhodné knihovny. Ta byla odshora až dolů nabita nejrůznější informační literaturou.

Hned jsem si povšiml populárních publikací Grigorije Moskviče a Karelina, kteří na počátku století vydávali turistické průvodce po Finsku, Švýcarsku, Německu, Kavkazu i Volze. Stejně přehledně tu byly uspořádány i edice bedekrů Knebela a Kuzminského, věnovaných cestování po západní Evropě. Našly se tu i kapesní vydání Ruského Baedeckera, Gruzděvovy Rolnické kalendáře i almanachy Přítel školy, určené pro ruskou školní mládež – bezplatné přílohy ke slavnému předrevolučnímu literárnímu almanachu Důvěrné slovo.

Stály tu i neoficiální kapesní vydání Přehledu zákonů Ruského impéria Jakova Kantoroviče z roku 1896 a nejnovější demografické ročenky a přehledy světových měn. Celé tři police zabíraly katalogy poštovních známek. Řekl bych, že to musela být nejúplnější kolekce, jakou v Leningradě kdo vlastní – našel jsem tu všechno, počínaje pětidílnou Lipsií s dodatkovými ročenkami a třídílným anglickým Stanleyem Gibbsonera až po francouzského a švýcarského Zumsteina a německého Michela. Zahlédl jsem tu také americké třídílné vydání Scottovo a dva masívní svazky Minkuse s dodatky. Ale to už můj zrak padl na sedm svazků anglické Mezinárodní encyklopedie známek, tedy publikace, která je snem každého trochu solidního filatelisty. Z celkově dotmava laděné záplavy knižních hřbetů se příjemně vyjímaly slonově nažloutlé přebaly nádherného vydání díla Města a muzea světa i Štíhlé svazky encyklopedického slovníku Architektonické památky 13.-20. století.

Několik polic zaujímaly knihy věnované námořní problematice. Stály tu obrovité svazky palubních map různých moří, informační přehledy o všemožných zahraničních loďstvech, Mezinárodní mořské právo od Johna Colombose, dnes již vzácné vydání Stengauzovy Teorie stavby lodí či Fjodorovičovy Námořní praxe, astronomického kalendáře, příručky pro lodní modeláře, a dokonce i Johnstonovy Všeobecné dějiny námořního pirátství v angličtině. Základem tohoto neuvěřitelného knižního Informačního pokladu však bezesporu bylo pětadvacet červených svazků Suvorinova Petěrburgu veškerého.

Tak vida, co je zdrojem nevídané erudice Vasilije Stěpanoviče, která mě svého času tak ohromovala! Kolik asi bylo třeba vynaložit času, aby člověk shromáždil tak vzácné knihy, kolik známostí bylo třeba navázat, aby Volkov dokázal dát dohromady takový výběr! Musela to být trpělivá, mravenčí, ale přitom vysilující práce. Tahle knihovna se zřejmě zrodila hned v prvních poválečných letech a od té doby vytrvale rostla, protože jsem tu viděl i knížky, na kterých doslova ještě nestačila oschnout tiskařská čerň.

„Tak co, prohlížíte, prohlížíte?“ mrkl na mě vesele Volkov, který do pokoje vstoupil s malým podnosem, na němž stály dvě sklenice se silným čajem a křišťálová dózička s bonbóny značky Start.

„Spíš obdivuju,“ vyhrkl jsem upřímně. „A sžírá mě bledá závist. Jak se vám podařilo dát něco takového dohromady, Vasillji Stěpanoviči?“

„To je různé – něco jsem sehnal vysloveně příležitostně, po jiných věcech jsem pásl celá léta“ pokrčil rameny Volkov. „Ale poslužte si, napijte se čaje. Nic silnějšího vám nabídnout nemohu – zlobí mě srdce… A taky si nerad naleptávám úsudek alkoholem. Snad ještě pár slov k těm knížkám… Hodně mi pomohli velmi zajímaví lidé. Vzpomínáte si třeba na Alexeje Fjodoroviče Chlussova z Akdemknihy, nebo na Fjodora Grigorjeviče Silova, který vybíral knížky pro Městskou veřejnou knihovnu a pro Puškinův dům? To byli moji blízcí přátelé a na slovo vzatí odborníci… Ale o tom jsem dnes mluvit nechtěl. Kolik mi můžete věnovat času?“

„Třeba celý den,“ usmál jsem se. „Vždyť pro našince je učiněné štěstí, když si jednou může posedět ve společnosti takových knih. A upřímně řečeno jsem si na dnešek nic jiného nenaplánoval.“

„Připravím vás o dvě hodiny. Chtěl bych vám darovat jeden příběh.“

Sejmul z horní police při pravé zdi těžké album v šedivých deskách a otevřel ho.

„Moc a moc se omlouvám za svou neomalenost, já samozřejmě dobře vím, že spisovatelům se náměty pro jejich tvorbu nemají vnucovat. Ale přesto se pokusím vnutit vám sebe. Nepřipadá vám to nevkusné?“

Znovu jsem se usmál.

„Ale proč – vůbec ne!“

„Pochopte, pro mě je nesmírně důležité, abyste si ten příběh vyslechl. Nesmírně! Řekl bych, že je to jedna ze stránek války, kterou ještě nikdy nikdo nečetl. Nu a jestli vám to stojí za psaní, to už musíte posoudit sám. Prosím, podívejte se.“

Přisunul album přede mě.

Obrátil jsem tlustou vrchní desku.

Na titulním listě, dokonale zpracovaném zkušenou rukou profesionála, jsem si přečetl:

EMISE LET 1942-1945

Otočil jsem i titulní list.

Dál následovaly normální tuhé šedé stránky. Na ně byly v albu nalepeny průhledné celofánové sáčky a v každé takové obálce jsem viděl bankovku.

Ze stránek toho podivného alba na mě najednou vychrstla třicet let stará epizoda z mého života.

Stály tu i neoficiální kapesní vydání Přehledu zákonů Ruského impéria Jakova Kantorovíče z roku 1896 a nejnovější demografické ročenky a přehledy světových měn. Celé tři police zabíraly katalogy poštovních známek. Řekl bych, že to musela být nejůplnější kolekce, jakou v Leningradě kdo vlastní – našel jsem tu všechno, počínaje pětidílnou Lipsií s dodatkovými ročenkami a třídílným anglickým Stanleyem Gibbsonera až po francouzského a švýcarského Zumsteina a německého Michela. Zahlédl jsem tu také americké třídílné vydání Scottovo a dva masívní svazky Minkuse s dodatky. Ale to už můj zrak padl na sedm svazků anglické Mezinárodní encyklopedie známek, tedy publikace, která je snem každého trochu solidního filatelisty. Z celkově dotmava laděné záplavy knižních hřbetů se příjemně vyjímaly slonově nažloutlé přebaly nádherného vydání díla Města a muzea světa i štíhlé svazky encyklopedického slovníku Architektonické památky 13.-20. století.

Několik polic zaujímaly knihy věnované námořní problematice. Stály tu obrovité svazky palubních map různých moří, informační přehledy o všemožných zahraničních loďstvech, Mezinárodní mořské právo od Johna Colombose, dnes již vzácné vydání Stengauzovy Teorie stavby lodí či Fjodorovičovy Námořní praxe, astronomického kalendáře, příručky pro lodní modeláře, a dokonce i Johnstonovy Všeobecné dějiny námořního pirátství v angličtině. Základem tohoto neuvěřitelného knižního Informačního pokladu však bezesporu bylo pětadvacet červených svazků Suvorinova Petěrburgu veškerého.

TaJí vida, co je zdrojem nevídané erudice Vasillje Stěpanoviče, která mě svého času tak ohromovala! Kolik asi bylo třeba vynaložit času, aby člověk shromáždil tak vzácné knihy, kolik známostí bylo třeba navázat, aby Volkov dokázal dát dohromady takový výběr! Musela to být trpělivá, mravenčí, ale přitom vysilující práce. Tahle knihovna se zřejmě zrodila hned v prvních poválečných letech a od té doby vytrvale rostla, protože jsem tu viděl i knížky, na kterých doslova ještě nestačila oschnout tiskařská čerň.

… Při demobilizaci mi náš praporní pokladník vyplatil dva tisíce šest set rublů. Byla to vlastně první výplata v mém životě. Takzvané „peněžní vyrovnání“ za tři roky strávené v bojující armádě. Kdysi v dětských a mládeneckých snech jsem svou první výplatu přebíral za zcela jiných okolností a taky za úplně jinou práci, jenže ve skutečnosti to dopadlo tak, že týlový důstojník vytáhl z ocelové kasičky načatý balíček bankovek a v desetirublovkách mi zručně odpočítal, co mi podle předpisu patřilo.

Dva tisíce šest set rublů.

Vážil jsem ve dlani masivní papírovou cihličku, desetirublovky mi nezvykle klouzaly po prstech. Tehdy se mi zdálo, že to jsou obrovské peníze, přestože bylo velice snadné roztočit je za jediný den, a pokud jste z nich chtěli žít, vydrželi jste s nimi při hodně opatrném utrácení maximálně dva měsíce, protože bochníček chleba tehdy stál půldruhé stovky.

„Spočítejte si to,“ vybídl mě týlař.

Začal jsem počítat, ale po několika bankovkách jsem se spletl. Pustil jsem se do toho znovu, znovu jsem se do toho zamotal, a abych nezdržoval ostatní, jen tak pro pořádek jsem peníze rozložil do vějíře, zběžně si je prohlédl a podepsal výplatní listinu. Za čtyři roky frontového života jsem odvykl pohledu na peníze a samozřejmě jsem vůbec neuměl si je rychle a přesně spočítat…

A teď ve mně tyhle desetirublovky ve svítivých celofánových sáčcích vyvolaly vzdálenou, zdánlivě již dávno zapomenutou vzpomínku.

Podíval jsem se na další list alba.

Zase samé průhledné obálečky a v nich stále stejné desetirublovky. A tak to šlo pořád dál. Na některých bankovkách kdosi tužkou označil vždy táž místa.

„Zvláštní sbírka…“

A vtom jsem si vzpomněl, že Volkova vždy zajímaly jen bankovky válečných a těsně předválečných emisí. Kde se v něm vzala tak podivínská vášeň?

Nechápavě jsem pohlédl na svého hostitele.

„Poznáváte?“ zeptal se.

„Jak jinak! Před válkou jsem takovými sám nejednou platíval. No a po válce se muselo za bochník chleba dát takových papírků hned patnáct najednou. Pamatuji si je moc dobře. Ale proč tu máte jen desetirublovky?“

Vytáhl jednu bankovku z průhledného sáčku a podal mi ji.

„Prohlédněte si jí pořádně, třeba i proti světlu. Je to ta, co jste si za ně po válce kupoval chleba?“

Několikrát jsem červenou bankovku obrátil v rukou a pak jsem se na ni podíval proti oknu.

„Přesně taková. Když jsem se vracel z fronty, měl jsem jich plné pouzdro na mapy. Dva tisíce šest set rublů. Jenže copak to tenkrát byly nějaké peníze…?“

„Přesně tak, máte naprostou pravdu! A plno jich bylo falešných.“

„Jak to myslíte – falešných?“ nerozuměl jsem mu.

„Normálně. V oběhu byly po válce nejen desítky ze státní tiskárny cenin, ale i bankovky, které vznikly na docela jiných místech.“

„Ale to je přece vyloučeno! Bral je každý obchod, každá spořitelna, a když vám někde vraceli, tak jste taky dostal takové…“

„Jen do roku sedmačtyřicet,“ přerušil mě Volkov. „Ono se samozřejmě vědělo, že po zemi kolují falešné bankovky, ale peněžní reforma by nás tenkrát přišla příliš draho. Však víte, jak to vypadalo po válce. Všude trosky, bída; až bůh bránil, nebylo nic, ani to nejnutnější… Když už jsme u toho – ta, co držíte v rukou, je taky falešná. Ale přitom je provedená tak, že by ji ani moderní expertiza nedokázala rozeznat od pravé.“

Sáhl do obálky ještě pro jednu bankovku, tu mou si vzal taky, zručně obě desetirublovky promíchal jako karty a položil je zpátky na stůl.

„Tak, a teď rozum do hrsti. Zkuste schválně určit, která z nich je pravá a která falešná.“

Prohlížel jsem si obě bankovky dobrých deset minut – převracel jsem je, otáčel na všechny strany, zkoumal proti světlu, málem jsem do nich kousal. Na nic zvláštního Jsem však nepřišel. Přede mnou ležely ty nejobyčejnější válečné desetirublovky, už trochu omšelé, na té jedné jsem si dokonce povšiml výrazné mastné skvrny. Měl jsem pocit, že právě tu lehce umaštěnou jsem držel v ruce jako první. Ačkoli, na druhá desetirublovce snad byla také nějaká skvrna…

„No tak!“ pobídl mě s úsměvem Volkov.

„Ještě okamžik…“

Znovu jsem si peníze zvedl až k očím. Aha! Tak tohle je ta zvláštnost, na kterou jsem celých deset minut nějak nepřipadl!

„Obě bankovky mají stejné označení série i pořadové číslo!“

„No dobře, to je pravda,“ souhlasil Volkov. „Obě ty desítky mají skutečně naprosto stejné číslo. Jenže já se vás ptal na to, která z nich je podle vašeho názoru pravá a která falešná.“

A mně nezbylo než se znovu těch zpropadených červených papírků chopit a rozumoval nad nimi.

„Už si s tím nelamte hlavu, stejně na to nepřijdete. Falešná je tahle!“ a Volkov mi jednu z bankovek vytrhl z ruky.

„Pro vás je to asi snadné,“ řekl jsem, „vy nic jiného nesbíráte a prostě to máte v oku. Asi tam budou nějaké anomálie, které…“

„Které jsem tam nechal, když jsem ty falešné desítky vyráběl,“ přerušil mě.

„Počkejte, vy chcete říct…“

„Ano, chci říct, že všechny ty falešné desetirublovky, a bylo jich víc než za půldruhé miliardy, jsem dělal já, těmahle vlastníma rukama. Já byl padělatelem peněz, Nikolaji Andrejeviči. Celou válku…“

Chvíli jsem nebyl mocen slova. Potom jsem zmateně odhodil druhou desetirublovku na stůl a nechápavě jsem se na svého hostitele zadíval.

Nerozuměl jsem ničemu a navíc jsem měl pocit, jako by mi někdo vší silou vrazil facku.

Tak tady ho máme, znalce a experta… A pak se řekne filatelistický odborník! Nakonec se z něj vyklube penězokazec… A ještě ke všemu mi to tady docela klidně vykládá u sklenice čaje – tichým, klidným a vyrovnaným hlasem… Ale ne, to všechno je nesmysl, starý pán se prostě pomátl na rozumu! Schizofrenik, rozdvojená osobnost, kterou tehdy já, duše mladá a nezkušená, považoval málem za génia! Teď už je to jasné, všechny klasické příznaky jsou v tomto případě naprosto neklamné – tichá, monotónní řeč, astenická tělesná stavba, ty podivné zámlky, lopotná snaha dosáhnout něčeho neobvyklého… Dokonce i to písmo v dopise, vzpomněl jsem si. najednou, bylo takové zubaté, trochu připomínalo švabach… Nebo ty nenápadné, velice úsporné a přesné pohyby… Z takových lidí se obvykle stávají buď osamělí podivíni, nebo obdivovaní vědci a experimentátoři… Zároveň však jsou vždy přepjatě, až chorobně vnímaví a nesmírně zranitelní… V diskusi musím pokračovat velice, velice opatrně…

Pohlédl jsem na něj.

Volkov klidně pobafával svou papirosu a bez sebemenší známky rozčilení či pohnutí ukládal bankovky zpátky na jejich místa v celofánových pouzdrech. Dojem, který na mě jeho sbírka a hlavně jeho naprosto nečekané přiznání udělalo, ho zřejmě nechával naprosto chladným. Jeho unavená, chorobně bledá tvář se ani nepohnula.

Že by to byl jen nejapný žert? Ale proč, k čemu? To by přece bylo hloupé.

Nebo že by mě zkoušel? Ale přece nebude takhle nemožným způsobem zkoušet téměř neznámého člověka?

… A co když jsem se zbláznil já a celý dnešní den, ten dopis, rozmluva s člověkem, který sedí u stolu naproti mně, celofánové sáčky s penězi a vůbec všechno, co se se mnou právě děje, co když to všechno je jen horečnatý, blouznivý, šílený sen?

Sklouzl jsem zrakem na knihovnu.

Petěrburg veškerý, Námořní právo, Encyklopedie lehkých palných zbraní… Taková knihovna…! Ano, to musí být pominutí smyslů…

Co se to se mnou děje?

„Stydne vám čaj, Nikolaji Alexejeviči, napijte se,“ zaslechl jsem jako v mrákotách Volkovův klidný hlas.

Pokorně jsem usrkl ze sklenice.

„Takhle se zkrátka utvářel můj válečný osud,“ pronesl zamyšleně Volkov. „Někdo sloužil armádě, bojoval na frontě, dnes a denně se pouštěl do křížku s fašisty, mstil padlé kamarády, získával za svou frontovou statečnost medaile a vyznamenání… Kdežto já kreslil… Přesněji řečeno jsem gravíroval tyhle desetirublovky, které si tu spolu prohlížíme… Ale kdež, nemusíte se obávat, že bych snad… To byla taky válka, možná strašnější, krutější a nebezpečnější než ta v první linii. Když jste na frontě, máte možnost aspoň na čas se někde schovat, přikrčit se v zákopu nebo zaběhnout do polního úkrytu, ale hlavně se tam dalo střílet, tam jste mohl nepřítele zabíjet, cítit v rukou požehnanou tíhu zbraně… Kdežto tam, kde jsme bojovali my – já, Leo Hass, Boris Sukinnik, Lewinski – tam se nikdo z nás nikam schovat nemohl. A proti pistolím a samopalům jsme v rukou drželi jen droboučká ocelová rydla – to byly jediné naše zbraně… Ale my jsme také byli vojáci a svůj boj jsme dovedli až do konce…“

Odmlčel se a přejel prstem po hladké celofánové obálce.

„Těžko říct, jak to tenkrát dopadlo. Není vyloučeno, že Lewinski tu desetirublovku přece jenom dokázal poslat na správnou adresu. Já nic nevím, byl jsem jen pěšák, bezvýznamný pěšáček v grandiózní hře. My všichni jsme byli pěšáci, ale i pěšák se přece někdy může proměnit v hrozivou a všemocnou dámu… A ti, co s námi posunovali po svých světových šachovnicích, si to zřejmě neuvědomili…“

„Nezlobte se na mě, Vasiliji Stěpanoviči, ale já asi vůbec ničemu nerozumím. Nemohl byste mi to vysvětlit trošku podrobněji?“

„Máte pravdu, zase jsem začal rovnou zprostředka, a ještě spíš skoro od konce. Měl jsem vám nejdřív přiblížit ten devětatřicátý… Ale pijte, pijte, Nikolaji Andrejeviči, nebo vám ten čaj opravdu vystydne! Tak kde jsme to přestali… Ach ano, všechno to pro mě začalo ve Lvově, ve kterém po připojení západní Ukrajiny k Sovětskému svazu byla právě nastolena sovětská moc. Je to moc krásné město, dodneška jsem do něj zamilován. A tam mě taky zastihl začátek války. Pracoval jsem tenkrát v novinách Svobodná Ukrajina, které vznikly v již zmíněném devětatřicátém roce. V téhle redakci tenkrát před válkou pracoval i Jaroslav Halan. Já už v té době byl ve vojenském věku, ale měl jsem nemocné srdce, tak mě do armády nevzali. To srdíčko mě zlobilo už od dětství, nemohl jsem běhat s ostatními kluky, a problémy mi dělala dokonce i delší chůze. Ostatní děti v mém věku celé léto plavaly, proháněly se na kolech nebo někde na plácku pinkaly volejbal, kdežto já měl jednu jedinou útěchu – knížky a kreslení. Četl jsem tenkrát hodně, ale maloval jsem snad ještě víc, všechno možné, prostě co mě napadlo. To víte, nějaké profesionální vzdělání jsem na to neměl, byl jsem zkrátka samouk. Začínal jsem kopiemi ilustrací z knížek, které jsem tehdy četl, ale pak jsem postupně zvládl ryteckou techniku, nejdřív ve dřevě, pak jsem přešel na linoryty, a když jsem získal určitou jistotu, troufl jsem si i na měď. A tahle záliba určila i můj další osud. Těsně před válkou jsem se vyučil mědirytcem. Touhle profesí žiju dodnes. Ryteckým řemeslem a tímhle,“ a mávl rukou za sebe, k regálům. „Všechno, o čem jsem v životě snil, je uloženo v těchto knihovnách. V těch knížkách je celý můj život.

Ale vraťme se na začátek války. Když náš Lvov obsadili hitlerovci, neevakuoval jsem a rozhodl se zůstat ve městě. Vedení ilegální organizace nám přikázalo, abychom v tiskárně zničili všechny stroje i celou štočkárnu. Rozhodli jsme se, že to udělá jeden člověk. Tiskárna v té době už byla zavřená. Vkradl jsem se tam uprostřed noci, kladivem jsem zdemoloval kasy linotypu a roztřískal jsem objektivy reprodukčních zařízení. Potom jsem otevřel okna na vnitřní dvorek, kde jsme manipulovali s papírem – a padl jsem gestapu rovnou do pazourů.

Němci se se mnou nemazlili. Zavedli mě zpátky do tiskárny, provlékli mě všemi provozy a šťouchali prsty do zdemolovaných strojů a zařízení: ‚Tak co, Ruse, je to tvoje

práce?‘ ptali se mě. Zapírat nemělo smysl, to jistě chápete – celou tu dobu určitě číhali ve dvoře, poslouchali, jak se vevnitř oháním kladivem a jenom čekali, až jim skočím rovnou do pasti. Na gestapu mě pořádně ztřískali a sepsali se mnou dlouhatánský protokol. V protokolu se závěrem pravilo, že za zničení ‚majetku, patřícího velkoněmecké říši‘, si musím odsedět pět let v pracovním lágru Mauthausen. Jenže tenkrát jsem neměl ani nejmenší ponětí, co to vlastně je, takový pracovní lágr…

Vezli nás přes Maďarsko a Rakousko, ale když si na to dneska vzpomenu, tak jsem z těch zemí vlastně neviděl ani kousíček. Dveře našich dobytčáků byly pevně zavřené a přes malá zamřížovaná okénka upevnili silné plechové okenice. I ve dne jsme v našem vagónu seděli v pološeru. Dveře otevírali strážní vždy jen na okamžik – když strkali dovnitř kanystr s vodou a pytel náhražkového chleba vycpaného napůl otrubami a plevami. No a asi tak čtyřikrát otevřeli dveře dokořán a na trochu delší dobu, to když vytahovali z vagónu mrtvé. V tom našem zemřelo ze sedmdesáti mužů sedm.

Asi vás bude zajímat, jak vypadal ten tábor… Ani nevím, jak bych vám ho popsal. Stál v nádherném údolí vroubeném horami. Obrovský obdélník obehnaný několika řadami vysokých plotů z ostnatého drátu. Uvnitř stály patrové bloky s malými okénky, vystavěné z červených cihel. Bránu do tábora tvořil mohutný oblouk ze stejných cihel a do něj byla zasazena masívní vrata. Hned vpravo za vraty se pyšně vypínal dům velitele tábora s velkými květinovými záhony pod okny. Uprostřed těch květin stála na betonovém podstavci váza s jasně oranžovými astrami a na té váze byl německý nápis: Kouřeni škodí zdraví! Nu a na oblouku nad vraty si samozřejmě každý mohl přečíst tradiční Arfaelt macht frei – Práce osvobozuje! Kolem plotu i mezi baráky všude zelené, perfektně posečené trávníky. Všechno uklizené a vymydlené jako ze škatulky. Dohladka uválcované štěrková silnice, podél níž nechali Němci vysázet mladé topoly, vedla až na rozlehlé prostranství, takzvaný apelplac. Na tomto prostranství nastupovali vězni celého tábora nebo heftlinci, jak říkali fašisté, každé ráno a každý večer – ráno k rozvodu na jednotlivá pracoviště, večer kvůli pravidelné kontrole stavů.

Nás z nového transportu taky hned hnali na apelplac. Všem přikázali svléknout se donaha a pohrozili každému, kdo by se snad nechtěl podrobit, zastřelením rovnou na místě. Svlékli jsme se tedy a šaty složili do uzlíků na kraj prostranství. Několik mužů je na trakařích někam odvezlo. Celou skupinu začali rychle prohlížet čtyři esesáčtí lékaři. Třídili lidi jako brambory: ty doprava, ty doleva, ty doprava, ty doleva… Do pravé skupiny se dostávali ti, co vypadali zdraví a tělesně zdatní. Do levé si nastupovali pobledlí vězňové s propadlými hrudníky, vychrtlými tvářemi a apatickým pohledem. Tuto skupinu se ani nikdo nesnažil oblékat a naši nazí kamarádi museli hned někam odklusat. Nás ostatní – dokonce i já jsem se nějakým zázrakem dostal do pravé skupiny – lékaři zkontrolovali ještě jednou. A já měl znovu štěstí, přestože jsem příliš zdravě nevypadal. Mezitím nám už pomocné komando přineslo pruhované plátěné hadry a po druhé lékařské prohlídce jsme se mohli obléknout. Potom nás strážní odvedli do našeho nového „domova“ – na blok číslo osm.

Z jeho vnitřního zařízení na nás padla hrůza. Po obou stranách dosti široké uličky procházející celým barákem stály palandové pryčny, na kterých se povalovaly nějaké potrhané tenké deky. V rohu stála kulatá litinová kamna a vedle nich kbelík briket. A to bylo všechno. Jinak v celé té obrovské místnosti nebylo nic. Vedle dveří na stole visel Vnitřní řád pracovního tábora v němčině. Za zpoždění při ranním apelu sliboval pět ran holi. Za nedostatky na výstroji dalších pět ran. Za nošení jídla na barák rovněž pět ran. Za mluvení po večerce hned deset ran. Za odmítání práce bude viník na místě zastřelen…

Ale asi by nemělo smysl, abych vám vykládal, jak jsme tam žili, vlastně spíš živořili a chcípali. O koncentrácích už toho bylo napsáno dost a dost. Takže snad jen pár slov. Krmili nás bryndou vařenou z krmné řepy a poloshnilých brambor, tuhle šlichtu jsme dostali vždycky ráno a večer. A k tomu na dvanáct lidí jedna šiška náhražkového chleba. Jenže německé bochníky mají k těm našim hodně, daleko. Místo kávy jsme dostávali hnědou vodu ze sušené mrkve. Bylo to spočítáno naprosto přesně. Při takovémhle jídelníčku se z normálního zdravého chlapa stal během pěti šesti měsíců beznadějný chcípák. Pak ho čekal takzvaný revír, což měla být ošetřovna, na té se podvyživený nešťastník dostal znovu před lékaře a ten vyslovil osudný verdikt „nemocen“. Nu a pro nemocné tu byla připravena jediná, tentokrát poslední cesta – na blok „pro zesláblé“. Z toho už se nikdy nikdo živ nedostal. Tam totiž platil hrůzný zákon „kdo nepracuje, ten nejí“ – a tento zákon se tu také dodržoval do slova a do písmene.

Práce v tu dobu tu byla jedna jediná, všichni heftlinkové, kteří už v táboře byli, ho neustále rozšiřovali. Kopali jsme základy pro další baráky. Několik kilometrů od tábora byl lom, kde se připravoval stavební kámen a ten se pak na ramenou přenášel do tábora. Tam ho party chlapů rovnaly do výkopů a zalévaly betonem. Na hotové základy zednické party budovaly cihlové zdi.

Řeknu vám, že dodneška nechápu, jak jsem s tím svým chabým srdcem vydržel poměrně bez nesnází až do dvaačtyřicátého roku, aniž bych jedinkrát musel odpochodovat na revír. Divím se hlavně proto, že jsem se dostal k zedníkům. Postavili mě k míchačce. Z normálních papírových pytlů jsem házel do míchačky cement. Když jsem jednu dávku betonu připravil, měl jsem vždycky tak deset patnáct minut pauzu, a tyhle pravidelné přestávky mě nejspíš zachránily. A pak tu byla ještě jedna věc – Němci dbali na to, aby ani hrstka cementu nepřišla nazmar, a nijak mě proto nehonili. Za každou lopatu cementu, která nedopadla do míchačky, ale někam vedle, byly přísné tresty. Naším polírem byl nějaký Klaus Raschke, mám takový pocit, že to byl kriminálník. Když zjistil, že v nové partě jsou skoro samí Slované, neustále se zubil a snad stokrát denně opakoval: ‚Jen počkejte, dobytci, však my vás naučíme, jak se pořádnej křesťan modlí a jak pracuje!‘ Zajímavé ovšem je, že nikdy nikoho nemlátil. Nevzpomínám si, že by se za celou tu dobu, co jsem pod ním dělal, někoho dotkl. Když někde zpozoroval nějaký nepořádek, mlčky strážnému označil provinilce, ale sám se stáhl někam stranou. Tímhle svým postojem dával najevo, jak je mu brutální násilí proti mysli.

A takhle, v hladové jednotvárné dřině, ubíhal v Mauthausenu měsíc za měsícem… jednou v srpnu roku dvaačtyřicátého nás na apelplac vyhnali dřív než obvykle. Společně s velitelem tábora před nás předstoupil mladý esesák – byl to takový hezoun a elegán, něco jako filmový herec, který si černou uniformu navlékl jen na natáčení. Musím vám říct, že i ten jeho ksicht mi tentokrát byl nějak sympatickýma to jsem se na esesácké tlamy za celý rok něco nadíval, až mi z toho kolikrát běhaly mžitky před očima.

V ruce ten esesák držel mikrofon s kabelem nataženým někam do velitelského baráku a napojeným na táborový rozhlas. Kritickým pohledem si změřil zbědované řady, přiložil mikrofon ke rtům a dobře posazeným hlasem se zeptal, kdo z nás by, pokud dostane takovou možnost, chtěl pracovat ve své původní profesi. Nu a zaměstnání, pro která sháněl lidi, taky hned vyjmenoval – chtěl výtvarníky, rytce, tiskaře, odborníky na zpracování papíru, chemiky. Pracovní podmínky sliboval velmi dobré.

V prvním okamžiku jsme zaváhali. Ten návrh nám připadal podivný a hlavně podezřelý. Jakýpak trik si to na nás naši trapiči zase vymysleli? Na sadistické vylomeniny byli tihle vrahouni skutečnými mistry, na jaké si hned tak někdo nepřišel. Jednou například vyhlásili, že potřebují kvalifikované kuchaře pro táborovou kuchyni. Z řad heftlinků vystoupilo osm mužů. Před nastoupeným táborem se jich zeptali, kde byli před válkou zaměstnáni. Ukázalo se, že to jsou skuteční mistři kuchaři s mnohaletou praxí v nejlepších restauracích Vídně, Nizzy, Paříže a Prahy. Němci poslali deset dalších mužů někam za baráky, údajně pro suroviny na zkušební jídlo. Ti se za chvíli vrátili a přivlekli s sebou padlého koně, kbelík vápna a plechovku vyjetého motorového oleje. ‚Tak, a teď nám tady z toho uděláte pravé bifteky!‘ přikázali kuchařům. ‚Ale takové, aby je ani ten největší labužník nerozeznal od pravých anglických. Pokud se vám to nepovede, všichni potáhnete do karceru!‘ Všech osm mužů přirozeně putovalo do karceru, odtud rovnou na revír a víc už je nikdy nikdo nespatřil. Takové zábavičky si dokázali ti netvoři vymyslet.

Jenže tentokrát v tom bylo něco jiného. Tohle nevypadalo na sprostou provokaci. Neznámý štramácký esesák, který musel odněkud přijet, protože jsme ho v táboře ještě nikdy neviděli… si nás… nějak musel získat, či jak to říct. Prostě po té hrůze působil normálně a budil sympatie. Zkrátka a dobře po chvíli rozpaků a nejistoty vystoupilo z řad heftlinků dvanáct lidi – mezi nimi i já. V té době už jsem byl na tom tak, že jsem se sotva držel na nohou. Byl jsem skálopevně přesvědčen, že horší, než to je, už to snad ani být nemůže. Stejně nejpozději do měsíce umřu, a tak už je jedno, jestli to bude tady nebo někde jinde…

Během dvaceti minut jsme se museli připravit na cestu. Znovu nás zavřeli do dobytčáku a vezli dlouho neznámo kam. Teprve když jsme se dostali na místo, zjistili jsme, že jsme se ocitli v jiném koncentráku – v táboře Sachsenhausen nedaleko Berlína. Ten Sachsenhausen je taky moc pěkné místo, všude samá zeleň. Asi tak tři kilometry od tábora se na pozadí bleděmodrého nebe tyčily kulaté věže středověkého hradu. Ještě dneska si často lámu hlavu nad tím, proč se tyhle továrny na smrt stavěly zásadně v krásném přírodním prostředí, málem uprostřed rajských zahrad.

Provedli nás celým táborem a zahnali do baráku číslo osmnáct. Za ním stál ještě jeden blok – s číslem devatenáct. Obě tyto budovy vytvářely jakousi uzavřenou zónu uvnitř uzavřené zóny. Vnitřní pásmo obklopovaly tři vysoké ploty z ostnatého drátu, a hustými sítěmi z ostnatého drátu byly potaženy dokonce i střechy obou budov. Strážní nám přidělili místa na pryčnách v jedné z kójí budovy a pak jsme se všichni shromáždili ve »společném sále«, kde stály rýsovací stoly, projekční zařízeni typu normálního epidiaskopu, hnědé psací stoly a takové zvláštní skříňky se skleněnou vrchní deskou. Všechno dohromady to připomínalo menší konstrukční oddělení nějaké soukromé firmy.

Než jsme se stačili po ‚společném sále‘ pořádně rozkoukat, vstoupil do něj esesman, který nás naverboval v mauthausenském koncentráku. ‚Jsem sturmbannführer SS Bernhard Krüger, šéf tohoto podniku,‘ představil se nám. ‚Od dnešního dne svěřujeme do vašich rukou velice důležitý a odpovědný úkol. Tady, v tomto poměrně malém provoze, budete vyrábět cenné papíry a různé dokumenty, které Německo pro své konečné vítězství nezbytně potřebuje. Doufám, že si rozumíme. Jakékoli styky s heftlinky z baráku číslo devatenáct jsou přísně zakázány. Neuposlechnutí tohoto zákazu se trestá okamžitým zastřelením. Přísně se vám zakazuje i přístup do společné vnější zóny – vlastně ani nebudete mít, proč tam chodit, všechno potřebné dostanete tady. Pokud v průběhu práce vzniknou jakékoliv problémy nebo dotazy, budete se se vším obracet výlučně na mě. S jinými důstojníky nerozmlouvat a už vůbec se s nimi nepokoušejte o něčem diskutovat: oni vám budou vydávat rozkazy a vy je budete plnit. Za každé porušení této zásady čeká viníka samotka. V případě jakékoli sabotáže postavíme ke zdi celý tenhle spolek. Ti, kdo budou pracovat dobře, dostanou větší porce jídla – polévku třikrát denně a bochník chleba na devět lidí. A nějaký tuk. Rozuměno?‘

Takovéhle tedy byly začátky té naší slibovat »práce v oboru«.

Než jsme ovšem opravdu začali, museli jsme absolvovat zkušební kolo – aby si Němci zjistili, kdo z nás se k čemu opravdu hodí.

Mně strčili staré číslo fašistických novin Volkischer Beobachter a rozkázali mi, abych z nich překopíroval kresbu. Na obrázku byl starý hrad někde v horách a v podhradí malá vesnička s malými domky s úhlednými taškovými střechami. Dokonce i z mého hlediska malíře-samouka byla ta kresba dosti slabá. ‚Rozhodl jsem se, že ji trochu vylepším – detailněji jsem propracoval kresbu hradních zdí, kdežto vesničku pod hradbami jsem nahodil jen několika jednoduchými čarami. Když ke mně přistoupil esesák, který kontroloval kvalitu naší práce, ukázal jsem mu své dílko a pokusil se mu vysvětlit, co se mi na originálu nelíbilo, a co jsem proto přepracoval. Němec přimhouřil oči, chvíli si obrázek prohlížel – a pak mě krátkou, ale strašnou ranou bez jediného slova vysvětlení udeřil do tváře. Spadl jsem ze židle mezi stoly. Pravou tvář jsem měl celou odřenou, ústa plná krve. Křečovitě a rychle jsem ji polykal. Sotva jsem se dokázal zvednout aspoň na kolena, Němec se rozpřáhl nohou a špičkou holínky mě nakopl do boku. ‚Steheauf‘ zařval na mě, asi se mu zdálo, že se zvedám příliš pomalu. S největšími obtížemi jsem se vysoukal zpátky na židli. ‚Přece ti bylo jasně řečeno, že to bude přesná kopie, která se ani čárkou nebude lišit od originálu!‘ zařval na mě a odešel k dalšímu stolu.

Za dvě hodiny jsem byl hotov i s novou, tentokrát už naprosto přesnou kopií.

Esesák si ji znovu prohlédl a už neměl námitek. Potom mi šéf svěřil několik mědirytin a od této chvíle jsem byl považován za schopna pracovat na mřížce – tedy na barevných, linkovaných ornamentech, které pokrývají z obou stran každou bankovku. Této mřížce se odborně říká giloš, podle Francouze Guílloche, který na tento nápad přišel už v minulém století, hlavně proto, aby případným padělatelům cenin jejich práci znesnadnil. Vzorek giloše je obvykle tak miniaturní, že se jeho kresba dá vysledovat jedině lupou. Systém gilošování je stejným státním tajemstvím jako systém číslování bankovek. Na každé vydané bankovce je několik míst, podle kterých experti emisních bank okamžitě rozeznají padělek od pravých peněz.

Třetí den po tom, co jsme absolvovali tuto zkoušku, se v našem bloku znovu objevil Krüger. V ruce držel malou černou aktovku, zapnutou několika zdrhovadly. Na povel esesáckého dozorce jsme všichni museli vstát od svých pracovních stolů. Krüger nejdřív několik minut rozmlouval s dozorcem, potom se podíval na mě, zamířil k mému stolu a vytáhl z aktovky úplně novou bankovku.

‚Ty budeš nakreslit giloš od tahle bankovka. Máš na to šest měsíc. Pracovat budeš jenom dobře. Jestli pracovat špatně…‘ a výmluvným gestem mi naznačil, co se se mnou stane, když budu pracovat špatně.

Podobné úkoly dostali i všichni ostatní muži z naší skupiny.

Prohlížel jsem si desetirublovku, která ležela přede mnou na stole a zatím jsem se z toho nemohl vzpamatovat, nemohl jsem dát dohromady myšlenky, které jako by se rozlétly na všechny strany a zanechaly po sobě nepříjemnou, až mdlobnou prázdnotu. Znáte ten ohavný stav, kdy jako byste se na okamžik ponořili do mrákot, ale hned se zase začínáte probírat a ještě si nic neuvědomujete, kolem jsou jen barevné skvrny a něco se hýbá, něco hučí… Dneska už vám neřeknu, jak dlouho jsem se asi mohl dívat na Leninův portrét v oválu důvěrně známé červené bankovky. Pak jako by se v mém nitru něco urvalo, a roztočilo se to. Ne, to nebyly myšlenky, spíš jen cáry jakýchsi úvah…

Proč tuhle práci svěřili právě mně? Ačkoli, to je přece jedno, kdybych to nedělal já, poručili by to jinému. Mám vstát a rovnou odmítnout? Skončit všechno jedním rázem? Nekřesťansky mě ztřískají… pak mě vyvedou z baráku a s naprostým klidem mě někde u zdi odstřelí. Pro ně lidský život neznamená ani to nejmenší. Když to já odmítnu, rozkážou vzor vygravírovat někomu jinému. Má smrt by v této situaci nic nevyřešila. Umřít je velice snadné, obzvlášť v takovémhle místě. A život… Dokud žiju, pořád tu jsou nějaké možnosti, je tu naděje, alespoň malá šance. Ale jaká šance? Na tom přece nesejde. Copak jsem se ryteckému řemeslu učil proto, abych skončil takhle? Na co jsem vynaložil tolik práce a energie? Aby se ze mě stal penězokazec? Tomu tedy říkám finále! Proč mě raději nezabili rovnou tam, na nádvoří lvovské tiskárny? A proč jsem v Mauthausenu vystoupil z řady, proč jsem se dobrovolně hlásil? V co jsem doufal? Že bych si býval myslel, že když budu pracovat ve svém oboru, získám tím nějaké výhody? Že na tom budu líp? Já idiot! Chtěl jsem přežít, tak je to. No samozřejmě. Když přežiju, vždycky se možnost najde. Možnost se najde vždycky, buď dobrá, nebo špatná. Ne, odmítnout to nemohu. Ta desetirublovka má hodnotu mého života… minulého a možná i budoucího.

Je to samozřejmě hanba, ale teď mi nezbývá než vykročit. Jít proti svému přesvědčení, proti své podstatě, proti vlastní morálce. Taková hrozná prohra. Jenže smrt by byla ještě hroznější prohrou. Protože smrt je prohra definitivní. Prohrát se dá kdykoli. Například znehodnotit už hotovou rytinu. Kdežto vyhrát… Ne, hrát musím, musím podniknout všechno pro výhru, pro výhru sice ubohou a nicotnou, protože jiné výhry se v těchto podmínkách dosáhnout nedá, ale ta výhra mi poskytne nějakou šanci. Musím hrát. Nějaká možnost se najde vždycky…

Tak asi takovéhle úvahy se mi v té chvíli honily hlavou, když jsem se díval na Lenina a tenoulinkou síť barevných čar na desetirublovce.

Z ponurých myšlenek mě vytrhlo zařvání. Nade mnou stál esesácký dozorce. Spatřil jsem klidnou a netečnou tvář člověka, zvyklého na všechno na světě. Člověka, který si bohorovně pohrává s jinými lidmi.

‚Začínat pracovat, Rusi‘

Tak jsem začal…

Jen na překopírování zvětšeného giloše na jedné straně desetirublovky jsem spotřeboval padesát dní. Pak Němci hotovou mřížku přefotografovali a zmenšili na skutečnou velikost. Teď mě čekalo to nejtěžší – musel jsem svou kresbu přenést na měděnou destičku rydlem. Pracoval jsem tenoučkými nástroji připomínajícími jehly. Přestože Jsem rytinu pořizoval za pomoci hodinářské lupy, která zvětšuje patnáctkrát, na konci pracovního dne už mě oči tak bolely, že jsem měl pocit, jako by mi do nich někdo nasypal písek. Krüger na čas nehleděl, a tak jsme pracovali až šestnáct hodin denně. Dokonce i ve spánku jsem před očima pořád měl tu prokletou mřížku… Prsty jsem měl hladem celé zesláblé a už jsem nedokázal rydla svírat tak pevně jako zpočátku, ale přitom jsem nesměl udělat ani jediný zbytečný pohyb, protože tím bych totálně zničil všechno, co se mi podařilo udělat předtím. Kromě toho mě Krüger upozornil, že pokud na destičce zkazím třeba jen jednu jedinou čárku, okamžitě mě postaví ke zdi. A jak tohle Němci umějí dělat, to už jsem velmi dobře věděl… Kousek přede mnou, ob stůl od mého pracoviště, seděl německý kriminální zločinec, nějaký Katzen. Profesionální padělatel peněz. Ano, na našem baráku byli i takoví výtečníci. Hned tři. No a tenhle Katzen jednoho krásného dne zkazil štoček anglické pětilibrovky. Snad mu prostě ujela ruka – to se klidně mohlo stát – nebo možná… to jsem se už nikdy přesně nedověděl, já si jen pamatuju, jak najednou prudce vstal od stolu, celý bílý jako křída, a zakryl si rukama tvář. Dozorce k němu přistoupil, zběžně pohlédl na měděnou desku na Katzenově stole, v nastalém příšerném, tichu pomalu rozepnul pouzdro na boku, vytáhl parabellum a klidným, jistým pohybem přiložil hlaveň k nešťastníkovu zátylku. Barákem zahřměl výstřel. ‚Odneste tu zdechlinu někam ke všem čertům!‘ rozkázal nám a štítivě ukázal hlavní pistole na mrtvého. Později stejným způsobem odrovnal ještě další dva naše kamarády – jednoho Poláka a jednoho Francouze. O dva dny později už na jejich místech seděli noví lidé.

Giloš na jedné straně bankovky jsem ryl celé čtyři měsíce. Další tři a půl měsíce jsem spotřeboval na druhou stranu desetirublovky.

U sousedního stolu pracoval pomenší nápadně bledý človíček s ručkama tak tenkýma, že připomínaly vraní spárky. Ten pracoval na giloši anglické dvacetilibrovky. Zanedlouho jsme se seznámili. Byl to známý český karikaturista z Prahy Leo Hass. Sem do Sachsenhausenu se dostal z Osvětimi. Hned první noc po našem seznámení se opatrně přikradl k mé pryčně a šeptem mi sdělil všechno, co měl zřejmě už dlouho na srdci. Říkal, že se musíme za každou cenu pokusit informovat o naší padělatelské dílně.

„Tomu, co tu všichni děláme, říkají fašisti papírová zbraň,“ šeptal mi Hass. ‚Falešné bankovky putuji k vám, do Anglie, do Spojených států, ale asi už se na ně dá narazit po celém světě. Němci chtějí těch falešných peněz vytisknout co nejvíc a znehodnotit tak měnu států, které bojují proti nim. Dovedeš si představit, co to znamená? Za bezcenné papírky budou nacisté v neutrálních zemích nakupovat válečný materiál, suroviny, drahé kovy a toto zboží zase budou vyměňovat za tvrdou valutu. Když jim všechno vyjde, rozvrátí mezinárodní obchod a naruší ekonomiku mnoha států světa dřív, než si vlády těch zemí uvědomí, co se to vlastně děje. Chápeš, oč jim jde? Přes neutrální země se ty falešné peníze dostanou skutečně do celého světa. Penězokazci byli vždy a ve všech zemích trestáni velmi přísně. Kdežto tady pracují naprosto beztrestně. Cizíma rukama. Našima rukama. Uvědom si jednu věc: esesáci sami nic nedělají, jen rozkazuji! A až naše práce skončí a oni vytisknou miliardy, možná deseti miliardy ve falešných měnách, tak rychle zabalí krám a nás, mouřeníny, nastrkají do plynových komor nebo postřílejí. Všechny do jednoho! Co myslíš, proč před námi Krüger mluví tak otevřeně a bez obalu? No přece proto, že už odsud nikdy nemáme vyjít živí. Jsme odsouzenci k smrti. Já umím německy jako česky. Nedávno jsem na vlastní uši slyšel, jak jeden dozorce říkal druhému: Nemaž se s nima, tohle je komando, který se připravuje na cestu do nebe. A my musíme svět upozornit dřív, než nás ta zvířata vyvraždí. Ať je z nás aspoň nějaký užitek.‘

Upozornit… Člověk tu neudělal krok, při kterém by ho někdo nesledoval. Dokonce i na záchod každého z nás doprovázel esesák. Jakékoli rozmluvy během práce byly kategoricky zakázány. Za jediné slovo nebo posunek, který mohl znamenat pokus o nějakou domluvu, nás krutě mlátili. Mluvit jsme mohli až v noci, v naší »ložnici«, ale i tam jen šeptem, aby nás naši dozorci nezaslechli. Ti hodinu co hodinu obcházeli všechny pryčny a kontrolovali, zda všichni spí. Když někdy přišli na nějakého rušitele nočního klidu«, bez milosti mu uštědřili deset ran holí. Nu a když se našim trýznitelům zdálo, že pracujeme pomalu, trestali nás krácením i beztak žebráckých dávek potravy. Ještě dneska mi běhá mráz po zádech, když si vzpomenu na jídlo, kterým nás tam živili. Říkali tomu fetín. Vy samozřejmě nemůžete vědět, co to bylo. Ani já nevím, z čeho to ti Němci vyráběli. Každopádně, to musela být směs nějakých rostlinných a špatně zpracovaných živočišných tuků. Na pětadvacet lidí jsme dostávali jeden kilogramový balíček na týden. Tuk byl zabalený do krásného papíru s nápisem: Vhodný jen k vaření, pečení a smažení. V syrovém stavu však měl fetin odpornou chul Mnohem horší než třeba tulení nebo velrybí tuk. A ten odporný puch… Pachuť fetínu jsem v ústech cítil ještě dobré dva roky po válce. A přes to přes všechno jsme na tom vcelku byli podstatně líp než naši spoluvězni ve vnější zóně. Z naší klece jsme mohli pozorovat, jaké pořádky vládly tam. Ostatní heftlinci totiž neměli ani právo normálně chodit. Všechno se muselo dělat rychle, v poklusu, a navíc se požadovala veselá a optimistická tvář. Esesáci nesnášeli, když se někdo snažil jít normálně. A tak se odtamtud neustále ozývalo: ‚Schnell, schnell, schnell, Schweinhund!‘ Do pokřiku strážných a dozorců se mísil štěkot psů, zvuky dopadajících bolí a sténání lidí utloukaných k smrti. Ale ne, to se slovy ani nedá vyjádřit. A dá bůh, že takovou věc už nikdy nikdo neuvidí.

Volkov vytáhl z krabičky další papirosu a čtyřmi mohutnými zátahy ji vykouřil. Tvář starého pána prudce zbledla. Dýchal ztěžka a přerývavě. Asi dvě či tři minuty seděl mlčky a pak prsty lehce přejel po celofánových sáčcích se starými desetirublovkami.

„Nezlobte se, ale když si na to vzpomenu, docela ztratím nervy, i když už je to tolik let… Ale pokračujme. Jednoho dne nám přikázali, abychom celý blok uvedli do naprostého pořádku – pracoviště i spací část. K obědu jsme místo obvyklé šlichty z krmné řepy dostali skutečnou polévku, zahuštěnou jakousi šedivou krupicí, která trochu připomínala proso. Dozorce nás upozornil, že se máme chovat nenuceně a bodře. Já už byl se svou prací téměř hotov, na druhé straně giloše deseti-rublové bankovky už mi zbývalo jen pár dní práce. Hauptscharführer Helmut Beckman, který na nás i naši práci dozíral během Krügerovy nepřítomnosti, mi přikázal, abych měděnou desku přenesl na velký stůl uprostřed baráku. Na stejný stůl byly přeneseny i rytiny Leo Hasse a několika zkušebních nátisků anglické dvacetilibrovky.

Po obědě přijel Bernhard Krüger, tentokrát v doprovodu vysokánského esesáka v uniformě sturmbannführera. Tahle esesácká hodnost odpovídala armádní hodnosti majora. Neznámému dlouhánovi mohlo být tak pětatřicet let a to nejnápadnější v jeho vizáži – hluboká Jizva, která se mu táhla od levého ucha až doprostřed brady – dělalo na člověka, který ho viděl poprvé v životě, takový dojem, že jste na tu tvář už nikdy v životě nezapomněl. Všichni naši »führeři« před ním uctivě sráželi podpatky, jedině Krüger se v jeho přítomnosti choval naprosto samozřejmě a když se na něj obracel, důvěrně ho oslovoval křestním jménem Otto. Dlouhý Otto si chladným pohledem šedozelených očí změřil celou naši dílnu, naše pracovní stoly a rýsovací prkna i prosvětlovací stolky, určené ke kontrole a prohlížení bankovek. Nás, kteří jsme v přesně vyřízené řadě strnuli u zdi, jako by si vůbec nevšiml. Po chvíli se na něco zeptal Krügera. Krüger ho odvedl ke stolu, kde ležely naše štočky, a úslužně mu přistrčil židli. Otto shrábl hotové dvacetilibrovky do hrsti, gestem znalce je promnul v prstech, potom se posadil k silné stolní lupě, položil pod ni mou rytinu a doslova se k ní přisál očima. Asi takových dvacet minut ji beze slova, milimetr po milimetru bedlivě zkoumal. V celém bloku zavládlo napjaté ticho. My i esesáci jsme bez dechu sledovali Ottu, jako by právě na něm záviselo, co se stane dál: zda zůstaneme naživu nebo zda nás okamžitě všechny zlikvidují. Já se v téhle strašné čtvrthodince bál ze všech nejvíc. Ne, o svůj život ne, život jsem upřímně řečeno nijak zvlášť nepotřeboval. Bál jsem se, aby Otto nepřišel na tři kazy ve správném křížení čar giloše, tři naprosto zanedbatelné kazy, které jsem udělal úmyslně. Ty nepřesnosti se vlastně nedaly zpozorovat ani při velmi detailní prohlídce bankovky. Úspěch mohla přinést jenom systematická kontrola všech čar, ale ani ta nemusela vést k odhaleni… Tři prakticky nezpozorovatelná místa, na nichž se čáry složitého ornamentu slévaly, by znalci vyzbrojenému lupou a patřičnými vědomostmi mohla prozradit, že jde o padělek. Věděl jsem, že z tohohle baráku se už nikdy nedostanu živ, že už nikdy nespatřím svou vlast, ale stále ve mně žila naděje, že se podaří nějak dostat z koncentráku informaci o těch kazech až do Sovětského svazu a alespoň nepatrně, ale přece jen pomoci své rodné zemi. Když by se taková zpráva dostala v pořádku na místo určení, mohly by banky, spořitelny, a dokonce i docela obyčejné pokladní v obchodech falešné bankovky vytřídit a vyřadit je z oběhu.

Nakonec Otto štoček opatrně, jako by byl z křišťálu, vytáhl zpod lupy a ještě jednou si ho prohlédl proti světlu. A vtom jsem na jeho tváři zahlédl podivný úsměv, spíš škleb. Usmíval se jen pravou polovinou obličeje, levý koutek úst, přeťatý jizvou, zůstával nehybný, jako po mrtvici. Položil destičku na stůl, prudce vstal a rozpustile šťouchl Bernharda Krügera do ramene: „Ausgezeichnet!“ Krüger klapl podpatky a taky se usmál. Za pár minut Otto naši vnitřní zónu opustil.

Tenkrát jsem samozřejmě nemohl vědět, že jsem měl tu čest s vrahem několika tisíc lidí a nacistickým záškodníkem číslo jedna Ottou Skorzenym, jedním z nejmilejších oblíbenců samotného Hitlera. Vám už tohle jméno skoro nic neřekne, ale pochybná sláva tohoto muže, původem Rakušana a přesvědčením zuřivého nacionálního socialisty, začala už v roce 1934. Právě v únoru čtyřiatřicátého roku Otto vstoupil do řad osmdesátého devátého pluku SS, který byl, jak sami Němci říkali, plukem vlajkovým. Velice rychle se z něj stává pravá ruka vůdce rakouských nacistů Arthura Seyss-Inquarta. Když později Seyss-Inquart a jeho kumpáni Ernst Kaltenbrunner a Odilo Globočnik se pokusili o násilné připojení Rakouska k Německu, Skorzeny konečně mohl ukázat, čeho je schopen. Se skupinou vybraných hrdlořezů zlikvidovali stráže před kancléřským palácem, vtrhli dovnitř a několika kulkami zabili hlavu státu Engelberta Dollfusse. Celému světu na očích se odehrávala tragédie, jíž z Berlína tajně inspiroval a podporoval sám Hitler. Tentokrát to však esesákovi Skorzenymu ještě nevyšlo. Rakušané dokázali znovu nastolit ve své zemi pořádek a postarat se o její bezpečnost. Nacionálně socialistická strana byla v Rakousku zakázána. Dlouhán Otto a jeho kumpáni se museli stáhnout do ilegality. Ačkoli, ta ilegalita byla hodně relativní. Kaltenbrunnerovy útočné oddíly se prostě přejmenovaly na zdánlivě neškodný ‚gymnastický svaz‘. Jenže tihle gymnasti si na běžné sportovní nářadí a náčiní moc nepotrpěli a spíš se na tajných cvičištích vysoko v horách školili ve střelbě a dalších povýtce nesportovních aktivitách.

To, co se nepodařilo v roce čtyřiatřicátém, rozehráli jako z partesu o čtyři roky později, v roce devatenáct set třicet osm. Tentokrát se však místo do kancléřství nejdřív rozjeli do prezidentského paláce. Dvacet zabijáků pod vedením Otty Skorzenyho vyvraždilo během několika málo minut prezidentovu gardu. O půl hodiny později už byl zajatý prezident posazen do auta a odvezen neznámo kam. Jak skončil, to už se nikdy nikdo nedověděl… Federálního kancléře Schuschniga nacisté nejdřív uvěznili přímo ve Vídni a pak ho převezli do koncentračního tábora v Sachsenhahsenu… Panebože, když si na to člověk vzpomene dneska, připadá mu to všechno jako zlý sen. Tak to vidíte, po jistý čas jsem žil ve stejném táboře s rakouským kancléřem, jenže tenkrát jsem o tom neměl ani ponětí. Dokonce jsem tenkrát ani nevěděl, kdo byl v roce osmatřicátém rakouský kancléř, no a všechno, co vám dnes vykládám o Skorzenym, jsem také zjistil až mnoho a mnoho let po válce. Tenkrát v Sachsenhausenu to pro mě byla jen návštěva vysokého esesáckého šéfa na našem bloku. On si osobně kontroloval kvalitu naší práce a já se k smrti bál, aby nepostřehl můj úskok v podobě tří téměř neznatelných kazů a aby mě neposlal na onen svět dřív, než se mi podaří tajemství falešných desetirublovek svěřit do nějakých spolehlivých rukou. Ale všechno dopadlo dobře. Naše štočky byly schváleny, a když jsem práci definitivně dokončil, Krüger obě měděné destičky odvezl do tiskárny. Kde přesně ta tiskárna byla, to vám neřeknu. Říkalo se, že tajná tiskárna peněz měla být umístěna v zámku Friedenthal, kousek za Berlínem. Kdoví, možná že jsem hned po příjezdu do Sachsenhausenu viděl na obzoru právě jeho věže. To opravdu nevím. V životě jsem neviděl ani Vídeň, ani Berlín, ani žádné z měst, kterými jsem projížděl s naším transportem. Půl roku potom, co jsme vyrobili štočky na výrobu falešných peněz, jsme přestali vidět i vnější zónu našeho koncentráku. Esesáci pečlivě zatřeli okna našeho baráku bílou barvou a na procházky nás vyváděli jedině v noci. Čas jsme mohli sledovat jen podle večerek a budíčků. Vstávali jsme v šest hodin ráno. Deset minut jsme měli na snídani, potom následovalo osm hodin práce, patnáctiminutová přestávka na oběd a dalších osm hodin práce. A večerka. Po ní další budíček atakdále. Takhle ubíhal den za dnem.

Možná by vás zajímalo, co jsme dělali, když jsme dokončili práce na falešných bankovkách. Zahálet nás rozhodně nenechali, to vám teda řeknu! Krügerovi vojáci přivezli do zóny dva obrovské železniční kontejnery až k prasknutí nacpané nejrůznějšími doklady, listinami, průkazy a podobně. Třídili jsme si tu záplavu sami. Byly to všemožné úřední dokumenty doslova ze všech koutů světa. Osobní průkazy vyvražděných Židů, krasnoarmejské knížky, vojenské dokumenty příslušníků britské, americké a australské armády, italské vojenské dovolenky, výpisy z matrik, vysvědčení spolehlivosti, listiny týkající se majetkových poměrů, řidičské průkazy, členské legitimace sportovních klubů málem celé Evropy, a jednou se mi do rukou dostala dokonce i propustka do washingtonského Pentagonu…

Veškeré doklady jsme pečlivě třídili a opatrně z jejich stránek odlepovali úřední známky a kolky. Krüger si pak z vytříděných dokumentů vybíral to, co mu připadalo zajímavé a co se podle jeho názoru mohlo Němcům hodit. Všechno ostatní se likvidovalo. Je to hrozné pomyšlení, když si uvědomím, že to často byla poslední stopa po někom, kdo zmizel ve válečném kotli beze stopy – ale my jsme se hřáli jejich teplem. Oboje kamna v našem baráku – jak v pracovní části, tak v ložnici – byla dnem i nocí rozpálená, protože se v nich neustále spalovaly nepotřebné papíry a doklady. A esesáci nás papírem doslova zavalovali – přiváželi do naší zóny čtyři kontejnery měsíčně.

Já se znovu posadil ke svému stolu a chopil se rydel, tentokrát jsem vyráběl osobní průkazy amerických vojáků. Krüger neznámo proč požadoval po nás rytcích co nejvíc amerických dokladů všeho druhu. Teprve po válce jsem se dověděl, že právě v té době Němci chystali velkou ofenzívu v Ardenách.

Leo Hass se mezitím neustále pokoušel o nějaké spojení s vnější zónou.

Jedné letní noci roku devatenáct se čtyřicet tři mě uprostřed noci někdo vzbudil. Nejdřív jsem si myslel, že je to můj soused z vedlejší pryčny, bývalý kyjevský student Sukinnik, který se zabýval hlavně prosvětlováním hotových falzifikátů a vyřazoval zmetky. Jenže člověk, který ležel vedle mě, byl někdo docela jiný.

‚Jmenuju se Oskar Skála a jsem Čech,‘ pošeptal mi. ‚Posílá mě za tebou Hass. Zaznamenávám čísla sérií falešných bankovek a teď bych potřeboval taky tvou pomoc.‘

‚Co mám dělat?‘ zeptal jsem se.

‚Vysvětli mi to, o čem jsi vykládal Hassovi. Potřebujeme vědět, jak vypadají ty kazy na sovětské desetirublovce.‘

Řekl jsem mu, že ústně se to vysvětlit nedá, že bych potřeboval jednu takovou bankovku sehnat, abych na ní mohl ta tři místa vyznačit.

‚Dobře, já ti tu desetirublovku seženu,‘ slíbil po chvilce přemýšlení Skála.

A skutečně ji sehnal. Neřeknu vám, jak to dokázal, jakými pěšinkami se k ní dostal, ani co to jeho nebo další naše spoluvězně stálo, protože esesáci všechny bankovky, které se na našem baráku kontrolovaly, pečlivě počítali, ale už za dva dny v mé kapse tiše šelestila úplně nová desetirublovka, vytištěná díky dvěma štočkům, na kterých jsem pracoval celých osm měsíců. Teď jsem potřeboval vyšetřit příhodnou chvilku, kdy bych na ní mohl vyznačit všechny kazy. Během práce něco takového vůbec nepřicházelo v úvahu, protože naši dozorci z nás nespustili oka. Vynést bankovku z pracovních prostor do ložnice bylo taky zcela vyloučeno, protože každý večer po skončení práce nás svlékli donaha a důkladně prohledávali naše koncentráčnické hadry. Zbývala tedy jediná možnost – záchod.

Po obědě jsem jakoby náhodou zlomil tužku a ulomený hrot tuhy jsem si nenápadně propašoval do úst. Nikdo si toho nevšiml. Asi tak po hodině jsem dozorci gestem naznačil, že bych potřeboval jít na stranu. Esesák něco zabručel, položil ruku na pažbu pistole a odvedl mě do přístavku. Ještě štěstí, že dovnitř s námi dozorci nikdy nevstupovali – ale s tím jsem koneckonců počítal. Když jsem se ocitl uvnitř, už bylo snadné vytáhnout tuhu a označit všechna tři místa. Jenže sotva jsem svou práci dodělal, jako když mě praští klackem: A jak bankovku vrátím Skálovi? O tom se nezmínil ani slůvkem. Proč asi? Buď na to zapomněl, nebo… Seděl jsem za stolem, rýpal rydlem do mědi a lámal si hlavu nad tímhle oříškem. Přece se teď nezvednu a nepůjdu přes celou místnost k Čechovu stolu a tam bankovku před očima všech přítomných nepoložím přímo před něj? Čas večeře se neúprosně blížil a já stále nemohl nic kloudného vymyslet. Povel ‚končit!‘ už se musí ozvat každým okamžikem – a pak, pak bude všechno ztraceno… Raději jsem ani nezkoušel přemýšlet o tom, co se stane, až bude všechno ztraceno… Strčil jsem ruku do kapsy, nahmátl stočenou bankovku a zmuchlal ji do co možná nejmenší kuličky. Rozhodl jsem se, že tu kuličku vyhodím do koše na odpadky, až těsně před koncem šichty smetu na hromádku cáry a odstřižky papírů, na které jsem si dělal skici písmen. Jen aby si nikdo nevšiml, co zároveň s těmi bezcennými útržky papíru vyhazuju!

Ale to už kolem dlouhé řady stolů procházel Kurt Lewinski se svou bednou na odpadky. Když se to tak vezme, měl Kurt víc „štěstí“ než my všichni ostatní dohromady. Byl to starý thälmannovec a antifašista, který se do svého prvního koncentračního tábora Berlinchen dostal okamžitě po nástupu Hitlera k moci. Od té chvíle plných dvanáct let neznal nic jiného než nekonečné ploty z ostnatého drátu a páchnoucí baráky koncentračních táborů Stuthof, Schier, Dachau, Osvětim a Sachsenhausen. Vůbec si neumím představit, jak v sobě po všechna ta léta, při pohledu na každodenní mučení nevinných lidí a další hrůzy, přece jen dokázal uchovat skutečného člověka…

Kradmo jsem se ohlédl po Kurtovi, který už se blížil ke mně, a všiml jsem si, že oba esesáci u dveří se živě baví. Ruka se zmačkanou bankovkou se sama od sebe, naprosto automaticky vyškubla z kapsy a zmizela ve spásném koši. Hotovo! V příštím okamžiku už jsem svůj koš zvedl z podlahy, abych do něj pečlivě smetl všechny odstřižky a cáry. Když ke mně došel Kurt, vysypal jsem obsah koše do jeho bedny.

To jsem to dopracoval! Vyklubal se ze mě beznadějný nemotora, který se nezmohl ani na splnění tak snadného úkolu. Teď musíme se vším začít znova…

Kurt už mezitím obešel všechny stoly a vykročil ke kamnům. Jeden z esesáků otevřel litinová dvířka a vhodil do plamenů nedopalek cigarety. Kurt zabořil obě ruce do bedny a plnými hrstmi začal papíry cpát do kamen.

Když byla bedna prázdná, postavil ji na její obvyklé místo u dveří.

Když jsme se po večeři vrátili na ložnici, Skála se ke mně na okamžik přitočil.

„Nevyšlo to,“ přiznal jsem mu tiše. ‚Musel jsem tu desetirublovku vyhodit do koše. Zapomněl jsi mi říct, jak ti ji mám dopravit zpátky. Takhle ji Lewinski vysypal s ostatním smetím do kamen.‘

‚Neboj se, všechno dobře dopadlo,‘ šeptl mi chvatně Skála. ‚Kurt to bezpečně našel a schoval to na spolehlivé místo.‘

Další osudy téhle poznačené desetirublovky už se mi však vypátrat nepodařilo.

Na našem bloku postupně vzniklo cosi jako ilegální organizace. Patřili do ní Hass, Skála, Sukinnik, Lewinski a já. Naším všeobecně uznávaným šéfem se stal Hass. V koncentrácích seděl od samého začátku války. Naše „organizace“ se nikdy nescházela – jak taky? – prostě jsme vždycky počkali, až nám Hass uloží nějaký úkol, a ten jsme se potom snažili splnit. Polovinu „odborníků“, kteří bydleli a pracovali v našem bloku, si nacisté vybrali z domácích kriminálníků, kteří v padělatelském oboru pracovali už dlouho; ti spali v naší ložnici společně s námi a chovali se k nám ještě hůř než esesáci. My cizinci jsme se tak ocitli prakticky pod dvojí kontrolou.

Asi týden po tom, co jsem tajně označil jednu falešnou desetirublovku, Kurt z našeho baráku zmizel. Z debat německých kriminálníků jsme vyrozuměli, že jeden z našich dozorců, oberscharführer Heizmann, na Krügerův rozkaz odvedl Lewinského na údajnou lékařskou prohlídku na revíru a cestou ho zastřelil – ‚při pokusu o útěk‘. Úplně stejně se Němci vypořádali s mým sousedem na pryčně Sukinnikem, ale ten byl opravdu nemocen – už dlouho plival krev.

Na podzim roku čtyřiačtyřicátého se celá naše skupina – to už nás bylo šedesát sedm – přeškolila na prosvěcování hotových bankovek. Rýsovací prkna a stoly z baráku zmizely a na jejich místo Němci přivezli další kontrolní stolky se skleněnou vrchní deskou. Ve stolcích byly instalovány silné žárovky. Naším úkolem bylo přiložit bankovku na sklo, pečlivě zkontrolovat giloš a tisk všech číslic a písmen. Všechny bankovky z našich kontrolních stanovišť putovaly k jednomu ze „znalců“ v uniformě SS. Ten pracoval na ultrafialovém kontrolním zařízení a kontroloval případné vady vodotisku. Na kvalitním papíře se kolem vodotiskových vzorů v ultrafialových paprscích rozzářila jemná bleděmodrá aureola. Vyřazené bankovky se nelikvidovaly, jen se skládaly do zvláštních beden, určených k tomuto účelu. Odtud se pak zase vybíraly, skládaly do balíčků a rovnaly do kouta vedle vchodu. Zanedlouho tam vyrostla docela slušná hranice nejrůznějších peněz.

Bezvadné padělky, které ultrafialovou kontrolou prošly úspěšně, dostávala na starost zvláštní skupina; ta je přímo na podlaze baráku mísila koženými košťaty a uměle tak z nich vyráběla „použité peníze“. Když falešné peníze na špinavé podlaze našeho bloku získávaly patinu platidel, která už prošla stovkami rukou, pečlivě se balily do balíčků jako v každé normální bance. Balíčky se skládaly velice promyšleně: „staré“ bankovky se promíchávaly s „novými“ a esesáci dávali bedlivý pozor na to, aby se v jednom svazku neobjevila čísla jdoucí nápadně blízko po sobě.

Ano, činnost Krügerova „podniku“ dostávala nevídané, velkorysé obrátky.

Našima rukama v té době procházely především britské pěti– a dvacetililbrovky. Musím říct, že od těch pravých se nelišily absolutně ničím. Všechno bylo dokonale stejné jako u pravých peněz: vodotisk, konzistence a pevnost papíru, který obsahoval dokonce i mikroskopické drátkové mřížky, jako mají anglické peníze. Jedné zajímavé věci jsem si hned povšiml – nikdy jsem mezi padělky nezahlédl velké bankovky, třeba stolibrovky nebo naše storublovky. Buď je Němci vůbec nevyráběli, nebo se na padělání peněz v těchto hodnotách specializovalo nějaké jiné tajné pracoviště. Někdy se mě zmocňovala hotová hrůza – kolik asi celkem lidí musí na tak obrovském programu pracovat! Skála od okamžiku, kdy jsme peníze začali soustavně prosvětlovat, vedl alespoň přibližnou statistiku. Spočítal si, že na naše kontrolní stolky se měsíčně dostane dvanáct až patnáct tisíc bankovek. I hrubý propočet tedy ukazoval, že za dobu existence Krügerovy padělatelské manufaktury v Sachsenhausenu se tady vyrobilo celkem za sto miliónů liber šterlinků falešných anglických peněz. Až později jsem se dověděl, že sovětských pěti– a desetirublovek bylo vyrobeno téměř za dvě miliardy!

V únoru roku devatenáct set čtyřicet pět – mám takový pocit, že to bylo desátého nebo jedenáctého – jsme najednou dostali příkaz okamžitě přerušit práci a celé zařízení v baráku demontovat. Rozebrali jsme tedy prosvětlovací stolky, binokulární lupy a projekční optiky jsme uložili do pouzder a beden a po celém baráku jsme strhali elektrické vedení. Vadné padělky Němci pálili. Oboje kamna v baráku tři dny a tři noci žhnula naplno, až se kov rozpaloval do ruda. Krüger neustále obcházel celý blok, nakukoval do každé skulinky a osobně dozíral na to, aby nikde nezůstalo ani památky po naší práci, ani jediný ústřižek papíru.

U východu z baráku jsem se v jednu chvíli nečekaně srazil se Skálou.

‚Rozloučíme se,‘ řekl mi klidně. ‚Až všechny ty krámy rozmontujem, zabalíme a naložíme, Odprásknou nás. Ale kdybychom to nějakým zázrakem přežili.‘

‚Rozumím,‘ nenechal jsem ho domluvit.

Pohlédli jsme si do očí a stiskli si ruce.

Večer esesáci zacouvali ke vchodu do bloku se dvěma obrovskými náklaďáky s korbami zakrytými plachtou. Do jednoho auta se naložilo veškeré zařízení i padělané peníze z osmnáctého a devatenáctého bloku, na ten druhý zahnali nás. Krüger odpočítal šestnáct lidí z osazenstva našeho baráku, ale Skála se mezi ně nedostal.

Dva strážní plachtu pečlivě zašněrovali, posadili se k zadnímu čelu a auta se vydala na cestu.

Čekali jsme, že auta musejí každou chvíli odbočit někam do rokle nebo do lesa, tam náklaďák na opuštěném místě zastaví, nás z něj seženou a bez dlouhých cavyků postřílejí. Ale auto nezastavovalo ani neodbočovalo. Brzy po odjezdu z tábora nadešel soumrak a pak už tmavá noc. Někteří z nás, na něž námaha a vypětí několika posledních dnů dolehla zvlášť silně, téměř okamžitě usnuli. Asi po hodině jízdy jsem začal dřímat i já.

Probudilo mě ticho. Auto stálo. Štěrbinami nad zadním čelem a staženou plachtou se na korbu prodíralo šedavé světlo zimního rána. Jeden z esesáků zazíval na celé kolo a jako rodilý Rus si doširoka otevřená ústa přikryl dlaní. Druhý seděl zimomřivě schoulený, s hlavou utopenou ve zvednutém límci vojenského pláště. Po chvíli se náš náklaďák prudce utrhl z místa a řítil se někam dál.

Nahoře na korbě byla krutá zima. Naše koncentráčnická veteš vůbec, nedokázala chránit tělo před chladem. Shlukli jsme se do bezbranného houfu za kabinou a snažili se zahřívat jeden druhého – ti, co seděli na kraji, si po chvíli vlezli do nitra té hromádky zubožených lidských postav a takhle se to pořád střídalo. Tohle mučení zimou muselo trvat nejméně šest hodin. Nakonec auto přece jen zastavilo. Esesáci rozšněrovali plachtu a skopali nás z korby na zem. Rozhlédli jsme se kolem – zdálo se, že je to zase nějaký tábor. Všude samý ostnatý drát a vychrtlí, polomrtví heftlinci, kteří vypadali spíš jako stíny.

‚Ale to je přece Ebensee!‘ zvolal jeden z naší skupinky. ‚Odsud mě převáželi do Sachsenhausenu. Mládenci, to znamená, že jsme v Rakousku!‘

Ale nám ostatním bylo v tu chvíli úplně jedno, kde zrovna jsme. Zoufale jsme si masírovali prokřehlé ruce a nohy a čekali jsme, až nás někdo zažene na blok, kde se snad trošku zahřejeme. Kdoví, třeba nám dokonce dají něco k jídlu. Nemáte představu, jak já tenkrát snil o misce kalně zelené páchnoucí bryndy, o které se v koncentrácích se značnou nadsázkou mluvilo jako o polévce! Ale zatím se nic nedělo, žádné další povely se neozvaly. Měli jsme zůstat stát u aut, to bylo všechno.

Konečně z domu velitele tábora vyšli dva němečtí důstojníci a zamířili k nám. Jeden z nich byl nápadně dlouhý, hotový obr. Lehká chůze trénovaného sportovce mi připadala známá. Protřel jsem si rozespalé oči a prohlédl si ho pozorněji. Ano, teď už jsem nepochyboval – byl to Otto. Mýlit jsem se v každém případě nemohl. K naší zbědované skupince se dlouhými jistými kroky blížil Otto Skorzeny!

Oba naši strážní jako na povel vystřelili pravice ke špinavě šedé obloze. Skorzeny jim na pozdrav nedbale odpověděl a úsečně poznamenal:

‚Hoďte sebou, panstvo! A koukejte naložit ty bedny, jsou na třetím bloku.‘

Rozběhli jsme se na třetí blok. Čekalo tam na nás šestnáct beden, stlučených z masivních hoblovaných prken, každá mohla vážit takových osmdesát až sto kilogramů. Nutili nás tahat je málem v poklusu, po čtyřech mužích na každou bednu. Nahoře na autě zabraly přes polovinu korby. Když moje čtyřka vláčela poslední bednu, najednou jsem pocítil, jak mi začíná vynechávat srdce. Hlavou mi rychle prolétlo: Tak, chlapče, a tohle je konec… Jakže se to tady jmenuje? Ebensee? Tak v Ebensee… Čtverec udupané hlíny, obehnané ostnatým drátem… Teď se svalím, a odnesou mě na revír… vlastně proč na revír, třeba to půjde rovnou do márnice. A jak je v kraji zvykem, budu se muset obejít bez hrobu… To, na co jsi celou válku čekal, je konečně tady… Je to zvláštní, ale přestože jsem byl přesvědčen, že je konec, přemýšlel jsem o tom všem vysloveně klidně a metodicky. Dokonce se mi jednu chvíli chtělo co nejrychleji sebou praštit, zavřít oči a ták tomuhle všemu uniknout… Ať si mě vlečou, kam se jim zlíbí, ať mě klidně prostřílejí jako řešeto nebo mě nechají dopravit na revír či na barák pro Zesláblé – na tom přece nesejde, co konkrétně se se mnou stane, jen když se okamžitě a navždycky zbavím té hrůzy posledních dnů, ale co posledních dní, celých těch čtyř let… Jenže zároveň, i když jsem už téměř nic kolem sebe neviděl a nevnímal a hruď mi zevnitř pukala pod rychlými bodavými údery, bůhvíproč jsem se i přesto ze všech sil držel té prokleté bedny a na podlamujících se nohou jsem klopýtal k náklaďáku. Už si nevzpomínám, jak jsme vlastně dostali nahoru tu poslední bednu, jak nás esesáci nahnali zpátky na korbu a jak jsme se znovu rozjeli. V mém vědomí z tohoto děsivého okamžiku zůstal jediný kalný záblesk – jak mě kdosi za obě ruce někam táhne…

Probral jsem se zase zimou. Pár centimetrů před mýma očima se leskly esesácké holínky. Po náklaďáku se šířil Jakýsi pronikavý pach – bylo to něco jako dehet nebo spálené peří. Hlava se mi div nerozskočila, žaludek se kroutil v křečích a já se bál, abych nezačal zvracet. Pokusil jsem se nenápadně odsunout od těch holínek, ale zátylkem jsem narazil na cosi tvrdého. Stálo mě to hodně sil a srdce se tím zoufalým úsilím stáhlo – a pak se zase zběsile rozběhlo v chorobném a nepravidelném překotném rytmu. Už jsem se nepokoušel o nic. Teď mi jen táhlo hlavou: a co Němci, všimli si, že jsem v kritickém stavu, nebo to stále nevědí? Takového heftlinka oni nepotřebují. Nejspíš se ani nebudou namáhat tím, aby mě zabíjeli, prostě mě za jízdy vyhodí z náklaďáku na asfalt – a tím pro ně bude vše vyřízeno.

Srdce se však poznenáhlu utišilo, já už se cítil značně lépe, a dokonce jsem se dokázal vysoukat na lavičku, posadit se a opřít se zády o vysokou postranici. Znudění dozorci sledovali mé podivné prostocviky s odzbrojující lhostejností. Nedal jsem na sobě nic znát, ale měl jsem obrovskou radost, že to takhle dopadlo. Záchvat už z mého hrudního koše ustoupil a život měl zase smysl. Co kdybychom se teď všichni, všech šestnáct, jak tu sedíme, vrhli na ty dva, pomyslel jsem si. Nejspíš bychom je přemohli, zmocnili bychom se jejich samopalů, při troše štěstí bychom zvládli i muže v kabině a ujali se řízení náklaďáku sami… A potom… Ale tady mé růžové úvahy končily ve slepé uličce. Nikdo z nás zdejší krajinu neznal, nikdo nevěděl, jaký smysl a cíl má celá tahle noční „výprava“, nikdo neměl ani nejmenší představu, kolik ozbrojených mužů sedí pod plachtou druhého náklaďáku. A co bychom si s nenadále

získanou svobodou vůbec počali? Nejspíš by nás v horách pěkně po jednom pochytali a postříleli jako králíky. A na organizovaný odpor z nás neměl dost sil nikdo, a vlastně ani elánu. Už jsme se sotva hýbali, vždyť Němci nám za celou cestu nedali ani kousek jídla. A pak, dva samopaly s pár zásobníky – to přece není žádná výzbroj. Uvidíme, až nás někam dovezou… Pokud nás hodlají někam dovézt…

Ale to už auto znovu přibrzdilo a stálo. Venku se rozštěkalo několik německých hlasů. Něco udeřilo do postranice: „Vstávat, holoto!“ Jeden z ozbrojenců rozšněroval plachtu a cíp odtáhl stranou. Dovnitř nahlédl voják v přílbě. Byl to určitě taky esesák. Sklouzl číhavýma očima po bednách, pak si změřil tu naši koncentráčnickou ‚parádu‘ a mávl rukou: ‚Gut!‘ Svět znovu zmizel za oponou z hrubé celtoviny, ale já si i za těch pár vteřin stačil všimnout, že stojíme v maličké horské vísce, že sotva pět metrů za námi stojí druhý automobil, že nad horami se jako uhelný kouř vznášejí černá mračna, a pak jsem si uvědomil ještě něco – zastavili jsme na kraji té vesničky, hned za posledními staveními. A u silnice, hned vedle strážní budky silniční kontroly, se tyčil sloupek s bílou tabulkou, na které zářil nápis provedený švabachem: Töplitzsee. Tehdy mi tenhle místopisný název nic neříkal, to až dnes, po třiceti letech, už mám jasno…

Vojenské patroly naše dvě auta zastavily ještě dvakrát, a pokaždé byla kontrola vždy o něco delší. Den končil. V našem pečlivě, zaplachtovaném autě se dělala stále větší tma. Skulinami do korby znovu zavanul ledový chlad. Znovu jsme se schoulili do pevného klubka a chystali se ke spánku. Jenže toho jsme se už nedočkali.

Auta už zase stála, zatím jsme ještě netušili, co to bude znamenat tentokrát. Ale to už se rozlehl venku hlas dlouhána Skorzenyho. Pochopili jsme, že na tomto místě budeme bedny skládat.

Nejdřív jsme se z korby sesýpali do naprosté tmy, kterou po chvíli poněkud rozředilo přízračné světlo štěrbinových polních reflektorů. Spatřili jsme úzkou pěšinu, sevřenou z obou stran divokými křovisky a na jejím konci se nejasně zaleskla vodní hladina. Do tváře mi dýchla nepříjemná syrovost.

Bedny jsme po té pěšině tahali na loďku a vor, které tu někdo zřejmě připravil předem. Člun jsme naložili jako první, vešlo se na něj šest beden. Otto do člunu vzal čtyři naše kamarády a člun odrazil od břehu. My ostatní jsme dál nakládali na vor. Při třetí bedně se moje srdce ozvalo znovu. Tentokrát se to všechno odehrálo bleskurychle. Jako by mi někdo jediným mocným škubnutím roztrhl prsa. Okamžitě jsem přestal slyšet i vidět.

Klesl jsem na kolena. Kdosi mě odhodil stranou – a pak už si pamatuji jen to, jak jsem se udeřil o tvrdou hlínu…

Oči jsem znovu otevřel v nepatrné světničce s roubenými stěnami, pod hlavou jsem měl krásný nadýchaný a čistě povlečený polštář a až po krk jsem byl přikrytý teplou a měkkou duchnou. Pokusil jsem se nadzvednout, ale od levého ramene mi do krku i do prsou vystřelily rozžhavené ocelové pruty nesnesitelné bolesti. Div jsem neztratil vědomí a zrak se mi zase zkalil. Když jsem přišel jakž takž k sobě, skláněl se nade mnou muž v kožené vestě a typickém tyrolském kloboučku se zeleným pérem. Na nočním stolku hned vedle, postele ležel samopal.

‚Nehýbej se, chlapče, lež jako pěna,‘ upozornil mě rychle ten člověk ‚Máš v prsou dvě kulky. Nechceš se něčeho napít?‘

Mluvil taky německy, ale jinak než naši esesáci, řekl bych, že ta jeho němčina byla měkčí, zpěvavější. Otočil se a podal mi hrnek vody.

‚Poslouchej, že ty jsi nějaký ruský komunista?‘

‚Rus jsem, ale komunista ne,‘ dostal jsem ze sebe s vypětím všech sil.

‚Neboj se. Jsi na spolehlivém místě. Dokud jsi mezi námi, nemůže se ti nic stát. Tady se tě nikdo ani nedotkne. Já se jmenuju Viktor Heiswinkler a jsem Rakušan, rakouský komunista. Verstehe?‘

‚Ale ano, rozumím,‘ řekl jsem. ‚Jenže já opravdu nejsem komunista. Nemám představu, co o tom víte, ale všichni Rusové nejsou komunisti.‘

Zazubil se. Obličej měl široký a vlídný, docela jako naši venkovští chasníci.

‚Z kterého lágru tě přivezli?‘

‚Sem z Ebensee, ale tam nás nejdřív převezli od Berlína, ze Sachsenhausenu.‘

‚A vida, tak z Německa! To se nedivím, teď odtamtud všichni utíkají jako krysy. Vaši se na ně valí jako lavina, už je nedokážou zastavit. Proto utíkají sem k nám. Ale tady taky dlouho nevydrží.‘

‚Kde jsou ostatní hoši, co přijeli v těch autech k jezeru se mnou?‘

Neodpověděl, jen vstal, přistoupil k oknu, poodhrnul záclonku a smutně se zadíval dolů, patrně do míst, kde se v údolí třpytila hladina jezera.

‚Co se s nimi stalo, esesáci je postříleli?‘ zeptal jsem se znovu.

‚Ne. Všechny je utopili v jezeře. Tebe jsme našli ve křoví u pěšiny se dvěma dírami v prsou. Celou tu dobu jsme všechno sledovali – auta, vás, ozbrojené esesáky i ty bedny – já a můj bratr Albrecht. My dva jezero pozorujeme už pěkně dlouho. Ale to víš, sil máme málo. My jsme jen takový malý partyzánský oddíl… Albrecht tu teď není, šel do vesnice pro mléko a kus chleba.‘

‚Kde to vůbec jsem?‘

‚Ve Štýrsku, tomuhle kraji kolem nás se říká Mrtvé hory. Hlavně lež a už nemluv, ztratil jsi hodně krve. Teď ti bude chvíli trvat, než se zase postavíš na nohy…‘

Tahle naše rozmluva se odehrála ráno. A kolem poledne do chalupy dorazil i Albrecht – stejný jako jeho bratr, s poctivou venkovskou tváří a upřímnýma hnědýma očima, jen oblečen byl jinak: v zelené větrovce, pleteném kulichu, lyžařských šponovkách a žlutých pohorkách s horolezeckými mačkami vypadal spíš jako sportovec. V rukou držel malou bandasku s mlékem a bochníček chleba. Dlouho jsem nepřemýšlel a hned jsem to všechno snědl a vypil. Bratři horalé se mezitím o něčem živě domlouvali. Snažil jsem se pochopit, oč jde, ale nerozuměl jsem skoro ničemu – rychlé němčině nestačím, nezvykl jsem si na ni ani za ty čtyři roky, prostě jsem to nedokázal.

Albrecht si přisedl na pelest mé postele.

‚Poslyš, chlapče, a nevíš, co jste přivezli v těch velkých autech?‘

‚Bedny.‘

‚Moc bys nám pomohl, kdybys mohl alespoň přibližně říct, co v těch bednách bylo…‘

‚Co bylo v tom druhém autě, které jsme nakládali v Ebensee, to nevím. Když jsme do lágru přijeli, byly už bedny připravené a zavřené. Ale v tom našem, které sem jelo plné ze Sachsenhausenu, jsme vezli falešné peníze a zařízení padělatelské dílny.‘

A ve stručnosti jsem oběma bratrům převyprávěl, k čemu nás nutili ve vnitřní zóně koncentračního tábora Sachsenhausen.

‚Gut, to je moc důležité,‘ zakýval spokojeně hlavou Albrecht, rozloučil se se mnou i s Viktorem a odešel. A já, zemdlený dobrým jídlem a příjemným teplem, jsem sladce usnul. Mohl bych se pokusit nějak vám to přiblížit, ale to byste stejně nepochopil… Vy prostě nemůžete pochopit, co je to poprvé po čtyřech letech čisté prostěradlo a čerstvě povlečené peřiny…

V té zapadlé lesovně, ztracené vysoko v horách, jsem prožil celé tři týdny.

Třetí nebo čtvrtý den po mém šťastném zmrtvýchvstání se horami rozlehlo několik táhlých, mohutných výbuchů. Ráno do lesovny znovu přišel Albrecht.

‚Skopčáci vyhodili do vzduchu tu svou pokusnou stanici na břehu Töplitzského jezera,‘ řekl Albrecht a ukázal nám malý černý kufřík, který přinesl s sebou. ‚Měl jsi pravdu, ty kluku ruská, jen se schválně podívej, co to v tom jezeře utopili.‘

Cvakl zámky a vytáhl z kufříku nabobtnalý balíček dvacetilibrovek. Těch dvacetilibrovek, které hned po našem příchodu do Sachsenhausenu gilošoval Leo Hass, které na prosvětlovacím stolku kontroloval nešťastný ukrajinský student Sukinnik a jejichž čísla si den co den, bez ohledu na smrtelné nebezpečí, zapisoval statečný český antifašista Oskar Skála.

‚Ale někde tam musejí být také naše sovětské, ruské peníze,‘ řekl jsem a nadzvedl se na lokti. ‚A hodně, samé desetirublovky…‘

‚Neboj se, však je najdem,‘ uklidnil mě Albrecht. ‚Každý začátek je těžký, ale teď už aspoň víme, co máme hledat a kde to máme hledat.‘

Volkov se odmlčel. Třesoucími se prsty sáhl pro další cigaretu.

Přitáhl jsem si album s desetirublovkami k sobě a začal si ty staré červené bankovky prohlížet s novým zájmem. List za listem. Bylo jich tu jistě přes sto, uložených v lesklých celofánových sáčcích, jako by to byla kdovíjaká nevídaná vzácnost.

Ale proč je jich tolik? Proč po nich tak neúnavně, tak úporně pátral?

Volkov na mě pohlédl, a jako by mi chtěl odpovědět na mou nevyřčenou otázku, se tiše rozhovořil:

„No… a to, co jste si právě prohlédl, je můj úlovek za posledních pětadvacet let. Zkrátka jsem je vyřazoval z numizmatických sbírek, mám-li to vyjádřit vzletně. Ale teď je to čím dál tím těžší. Už na ně prakticky nenarazíte… Asi byste se mě rád zeptal, proč jsem to všechno podnikal, co…? Abych pravdu řekl, ani sám nevím. Každá ‚polapená‘ desetirublovka pro mě byla něco jako vzpomínka. Každá ta bankovka mě vždy znovu a znovu vracela tam do Sachsenhausenu, na blok číslo osmnáct. Znovu a znovu jsem viděl Leo Hasse, Oskara Skálu, Borise Sukinnika. Zase jsem s nimi se všemi mluvil. Zase jsem s nimi prožíval všechny naše tehdejší strasti. Bylo to pro mě něco jako zlý sen – člověk by se nejraději vzbudil, ale na druhé straně ho zvědavost neustále ponouká k tomu, aby ještě počkal, jinak se nedoví, jak to bylo dál, já nevím, jestli mi teď rozumíte, Nikolaji Andrejeviči… Takové tři nebo čtyři roky – ty už se do lidské paměti nějak vryjí. Však je tam taky vpraví rydlo mnohem tvrdší než solingenská ocel. A vidíte to – já místo abych koukal všechno to z té paměti zase dostat, radši jsem si to do hlavy vtloukal ještě důkladněji. Několikrát jsem se soustředěně pokoušel zapomenout. Zapomenout úplně na všechno. Zkoušel jsem jiné koníčky. Začal jsem třeba jako blázen sbírat staré a vzácné knihy, dnem i nocí jsem četl.“ Sklouzl pohledem po knižních regálech. „V tomhle je taky pětadvacet let práce a shánění. Něco tu, pravda, zůstalo už po bývalém majiteli, ale o většinu titulů téhle sbírky jsem se zasloužil sám. Knihy mě z toho bludného kruhu na čas dostaly, ale pak jsem se vždycky zase vrátil ke svým bankovkám. A před mýma očima zase defilovali Leo Hass, Skála, Sukinnik, Lewinski… Někdy už jsem se začínal bát, že ztrácím zdravý rozum. Ale uplynulo pár dní a já si uvědomil, že se se mnou nic hrozného neděje, že je všechno v pořádku. Ale nechat toho už prostě nemůžu. Něco se ve mně zlomilo. Vzpomínáte, jak to říká Hemingway: Mír zlomí každého…“

Dokouřil svou cigaretu a nedopalek zamyšleně zamáčkl do popelníku. Nepřítomně se zadíval někam k oknu a pak pohlédl na hodinky.

„Tak to vidíte… Sliboval jsem, že to stihnu za dvě hodiny, a už z toho jsou tři. Doufám, že se na mě nezlobíte. Prostě jsem pocítil neodolatelnou touhu vyprávět vám tenhle příběh.“

„A jak jste se z toho Štýrska dostal zpátky domů, do vlasti?“

„O to se nejvíc zasloužili bratři Heiswinklerové. Po osvobození mě nejdřív převezli do Bad Aussee. Tam jsem si doléčil esesácké rány. Měl jsem štěstí, byly to čisté průstřely… No a o návrat zpátky do Sovětského svazu už se mi postaral švýcarský Červený kříž.“

Když už jsem si v předsíni oblékal kabát, najednou se mě zeptal:

„Řekněte mi, Nikolaji Andrejevičí – třeba vy jste bojoval na frontě… a pak jste se vrátil. Povedlo se vám té válce utéct? Nebo jsem takový blázen jenom já?“

„To vám přesně nepovím, Vasiliji Stěpanaviči,“ odpověděl jsem podle pravdy. „Ale někdy se mi o ní zdá. A to pak celý den nestojím za nic. Přepadne mě takový nevýslovný smutek.“

„Aha, to znám!“ usmál se potěšeně. „A přesně v takové chvíli sepíšete tohle moje vyprávění. To jste řekl moc dobře, to s tím smutkem. Takový tíživý, bezbřehý smutek, který se bere bůhvíodkud… Na shledanou… Viděl jsem, jak jste si prohlížel mé knihy. Jsou vám k dispozici. Kdykoli je budete potřebovat.“

V tmavé předsíni jsem na okamžik zůstal stát. „Mír zlomí každého…“ Copak mě zlomil taky, jen s tím rozdílem, že já si toho nevšiml?

Do Leningradu jsem přišel v sedmačtyřicátém, tedy ve stejném roce jako on. Město bylo i ty tři roky po skončení blokády celé churavé. Všechny domy potáhla monotónní šedavá patina, takže jsem ulice svého dětství vůbec nepoznával. Dům, ve kterém jsem se před lety narodil a kde jsem prožil dětství, jsem našel jen díky tomu, že tabulka s číslem přežila ve zdraví.

Byl to můj Den číslo jedna.

A ručičky na budíku ukazovaly šest. Když jsem ho natáhl, hbitě se rozběhl.

Je to zvláštní, ba podivuhodné, ale hodinový mechanismus nezrezivěl. Vždyť tudy prošel zimní mráz, podzimní vlhko, letní žár, několikrát po sobě, ale ten mechanismus nezrezivěl, a když mi správcová odemkla mrtvý byt, ze kterého na schodiště zavanul pach jako ze sklepení, hodil jsem svůj tlumok na podlahu a ten budík – to byla první věc, která mi padla do očí. Zavřel jsem za sebou dveře, přistoupil jsem ke stolu a vzal ho do ruky. Než jsem se stačil dotknout klíčku, něco v něm kovově cvaklo a kladívečko ostře zabubnovalo na zvonek. To byl už druhý vysloveně domácký zvuk, zvuk vzdáleného dětství, které jsem zaslechl hned po prvním pošramocení klíče v zámku. Několikrát jsem otočil klíčkem a srdce budíku rázem ožilo. Když jsem pak nastavil na ciferníku správný čas, budík docela samozřejmě začal odpočítávat minuty a hodiny mého prvního, opravdu neválečného, nevojenského dne. Jak snadno a hladce se přizpůsobil! Jak hravě si věci dokážou poradit s jakoukoli historickou epochou! Jenže já byl jen člověk a na ten první den jsem si nejdřív musel zvyknout.

Zvykáme si celý život. Nejdřív na pokoj, po kterém děláme první krůčky. Pak na školu, kam přicházíme jako prvňáčci. Potom na práci. Na nejmilejší ženu. Na rodinu. To je docela normální zvykání normálního člověka.

Jenže my jsme si museli zvykat jinak. Ano, měli jsme svůj pokoj, kde jsme se učili prvním krůčkům. Měli jsme i první školu. Měli jsme první lásku. Jenže pak to všechno v jediném okamžiku vybuchlo a zaběhaný řád lidských věcí náhle přestal platit.

Místo vysokoškolských poslucháren na nás čekaly zrychlené přesuny v plné polní, nachvat ukroucené cigarety z domácí machorky, která v neuvyklých plicích pálila, div se nám nerozskočily, čekaly nás nepřetržité úvahy o velkém odpočinku a velkém jídle, ale také smrt mnoha z těch, které jsme měli rádi. Místo zákonů vyšší matematiky jsme se učili rozeznávat dávky MP-40 od schmeisserů. Knoflíky k manžetám rukávů jsme si „přišívali“ měděnými drátky. Pochovávali jsme kamarády, se kterými Jsme třeba ještě před hodinou jedli ze stejného vojenského kotlíku. Vyměňovali jsme si trofejní zapalovače a pistole. Zvykali si na dělostřelecké přepady i německé hloubkaře, kteří se uměli zjevit doslova jako zčista jasna nebe hrom. A když jsme se všech těch válečných hrůz přestali bát, popadla nás zlost. Oko už docela klidně a rutinérsky chytalo na mušku ve výřezu hledí přebíhající postavičky v dlouhých trávově zelených pláštích a ukazovák stejně klidně a rutinérsky tiskl spoušť. Což znamenalo, že válka se pro nás změnila v práci, v zaměstnání. To nejděsivější a nejdivočejší zaměstnání, jaké si lidstvo kdy dokázalo vymyslet. Pochodovali jsme přes lány, které jsme neseli. Bořili jsme domy, které jsme nepostavili. A nebyla to naše vina…

Dny splývaly v týdny, týdny v měsíce, měsíce v roky. Postupně jsme za sebou nechávali neprůchodné bažiny, stepi, rokliny, zákopy, zemljankv, opevněné úkryty. A nepřehledná hejna havranů všude tam, kde útok nevyšel… Po nocích nám nad hlavami zářil krvavý měsíc, bílé světlice, rachotily dávky z kulometů a samopalů. Daleko za obzorem zuřily a tlumeně plápolaly zatím ještě netušené bitvy a v jejich chabém světle se matně leskly nekonečné hromady kovového šrotu. Černé lesklé karosérie osobních aut připomínaly smutné krovky zetlelých gigantických brouků…“

Pak se z příleb začaly vytrhávat kožené manžety a přílby mohly sloužit jako kotlík. Z hliníkového drátu zase lidé v jílových formách odlévali lžíce. Ve vesnicích jsem viděl první ploty, vyrobené z nábojnic, které tu po sobě nechaly šestasedmdesátimilimetrové houfnice. Ženy v domech, které tu hrůzu jakžtakž přestály ve zdraví, rozdělávaly oheň v domácím krbu dělostřeleckým prachem, který tak trochu připomíná nudle, sukně si šily ze skvrnitých maskovacích pláštěnek a děti ukládaly ke spánku do bedniček od granátů…

Je to zvláštní, ale když jsem se pokusil začít tohle všechno vyprávět hned po válce, prostě to nešlo. Příměry mi připadaly bledé a nevýrazné, fráze se zdály útržkovité, němé a bezmocné a mně nezbývalo než utichnout v půli slova. Rozuměli mi jen ti, kteří prošli stejnými frontovými cestami jako já. Ti později narození si obvykle mysleli, že se mi to vyprávění nedaří proto, že jsem při podobných vzpomínkách příliš rozrušen. Nikdo z nich neměl ani zdání, že si prostě znovu musím zvykat. Na polobotky, na polštáře, na malé kávové lžičky. Dokonce i na knihy.

Před válkou mi tohle slovo znělo jako zvon: KNIHY! Byla v něm zakleta všechna krása člověka i světa. Tak proč mi hned po válce, když jsem zase po letech otevřel svou první knížku, a přelétl očima první řádky, všechno připadalo tak malicherné a zbytečné, literárního zaznamenání nedůstojné. Velice dlouho jsem nedokázal číst nic jiného než válečné paměti, protože tam se psalo o věcech, které jsem znal nejlíp ze všeho.

„Mír zlomí každého. Ale ty, kteří nechtějí povolit, ty zabíjí. Zabíjí ty nejhodnější, ty nejněžnější i ty nejstatečnější a nijak si přitom nevybírá. A i když se o tobě nedá říct ani to první, ani to druhé, ani to třetí, stejně si můžeš být jist, že tě to zabije taky.“

Ano, přesně takhle to je. Vysoké, čistě modré nebe našeho mládí.

Jenže mládí zůstalo tam, na těch strašlivých sežehnutých pláních, teď už se nedá přivolat, prožit znova a nějak změnit.

Potom přišly zoufalé noci, kdy se člověku zběsile chtělo zpátky tam, do špíny zákopů, do vlhkých zemljanek, kde stačí na okamžik pocítit dotek přítelova lokte, spatřit jeho tvář, říct jediné slůvko. A ty jsi sténal, protože to nešlo a ráno se ti zdálo, že život není, že před tebou už není nic – Jen prázdnota…

Ano, přesně takhle to je… A mnozí jsou pak na místě lomu pevnější… Mnozí?

Zapálil jsem si a vyšel na Kirovovu. Zleva i zprava mě předháněli spěchající lidé. Stovky lidí. Obtékali mě jako kámen, který náhodou dopadl do jejich proudu. Pomalu jsem kráčel a přemýšlel o těch, kteří se nevrátili a nepřijdou už nikdy. A taky o těch, kteří sice přišli, ale v nové době se už nikdy doopravdy nezabydleli. Proto jsou den ode dne stále osamělejší.

POSLEDNÍ DNY

VODY SE ZAVŘELY

Na jaře roku 1945, kdy sovětská vojska pod velením maršála Tolbuchina už obsadila Vídeň, se do jižního Německa hnaly dva obrovité náklaďáky. Když překonaly rakouské hranice, rozjely se do horských oblastí středního Rakouska, o kterém nacistické špíčky německého reichu rády mluvívaly jako o své alpské baště. Malou kolonu vedl velitel praporu pro zvláštní úkoly obersturmbannführer SS Otto Skorzeny.

Pod pečlivě upravenými plachtami na korbách nákladních aut se skrýval vzácný náklad, uložený v těžkých kovových krabicích a masivních bednách.

Skorzeny spěchal. Ještě do tmy se nutně potřeboval i s nákladem dostat do Štýrských Alp, do místa označeného červeným kroužkem na vojenské speciálce uložené ve slídovém mapovém pouzdře. Přestože v každém náklaďáku seděli čtyři všeho schopní esesmani, až po zuby vyzbrojení pistolemi, samopaly a mimořádně účinnými granáty, Skorzeny se obával útoku rakouských partyzánů.

Ne, nebál se o sebe či o své hrdlořezy. On sám i jeho chlapi už se nejednou museli dostat z horších polízanic, než je útok partyzánské jednotky. Zatím v žádném podobném boji na život a na smrt neprohráli.

Větší starosti Skorzenymu tentokrát dělal náklad, který do jeho péče svěřil hitlerovský generální štáb. Ani jediný člověk v celé Evropě, Asii, Africe i Americe se neměl dovědět, co je uloženo v bednách a kovových krabicích, vzdáleně připomínajících starobylé kované truhly.

Cesta byla stále nebezpečnější. Ostré zatáčky řidiče nutily značně snížit rychlost. Muži za volanty se střídali každých čtyřicet padesát kilometrů. Ti, kteří místo za volantem mohli opustit, okamžitě usínali, jako když je do vody hodí, jen tak vsedě, opřeni o nepříliš pohodlná opěradla. Tenhle vysilující nepřetržitý závod s časem po horských silnicích trval již třetí den, Skorzeny stále častěji pokukoval po hodinkách i do mapy, která mu ležela na kolenou.

Slunce klesalo k obzoru. Obrovité vějíře posledních paprsků uhasly za horami. Přes silnici se položily dlouhé temně modré stíny. Citelně se ochladilo.

Těsně před prudkým klesáním, které končilo zatáčkou a můstkem přes horskou bystřinu, řidič prvního vozu opatrně přibrzdil.

„Už je tma,“ ozval se.

„Můžeš rozsvítit potkávací světla,“ broukl Skorzeny. „Tak za půl hodinky budeme na místě.“

Po dalších pěti minutách jízdy je zastavila silná hlídka.

Z lesa najednou vyjely čtyři výkonné motocykly s postranními vozíky a přehradily koloně cestu. Těžké kulomety ve vozících si vzaly oba velké vozy na mušku. Ke Skorzenyho dvířkům přistoupil velitel patroly.

„Vaše dokumenty bych prosil!“

Skorzeny dveře pootevřel a podal důstojníkovi silniční ochrany doklady a plné moci. Ten si do papírů posvítil baterkou, pozorně si je prostudoval a všechny papíry obersturmbannführerovi vrátil. Zvedl pravou ruku nad hlavu a motocykly se s tichým vrněním ztratily v lese.

Kolona projela ještě dalšími třemi kontrolními stanovišti.

Konečně před kapotou prvního náklaďáku matně zasvítila klidná a rovná vodní pláň.

Auta zajela co nejbliž ke břehu.

Z korby a kabin vyskákali esesáci a za nimi opatrně slezli muži v pruhovaných koncentráčnických hadrech. Hned se pustili do skládání beden. Práce šla rychle a tiše. Skorzeny nejdřív všechny krabice a bedny pečlivě prohlédl a teprve pak dával svolení, aby se náklad přestěhoval na člun a vor, které tu někdo připravil už dřív.

Nakonec byla složena i poslední bedna a také ona prošla důkladnou prohlídkou. Skorzeny nastoupil na člun jako poslední a sám ho odstrčil od břehu.

O minutu později už člun i vor jako přízraky zmizely ve večerním oparu, který na hladinu jezera sestoupil odněkud z vrcholků hor.

ALBRECHT

Hajný Hannes Steckl, který žil ve vesnici Hessel, vzdálené asi půl kilometru od Töplitzského jezera, právě povečeřel a teď se chystal, jak si v klidu zapálí obvyklou dýmku před spaním.

Seděl na židli u kamen, naslouchal věčnému hartusení ženy Kláry, která poklízela nádobí ze stolu, a ponuře přemýšlel o tom, jak se ten svět řítí do zkázy. Ti zatracení dobrodruzi z Berlína, kteří rozpoutali nejstrašnější válku v dějinách lidstva, už teda prohráli. Podívejme se na ně, jak se teď honí – dočista jako mravenci, když jím v té jejich hromadě z jehličí zašťouráte klackem. Poletuji sem tam mezi Aussee, Grundlem a Töplitzem, jako by jim za patami hořelo. Ani človíčka nepustí z baráku – sotva se hnete, už na vás řvou: „Zpátky! Vstup zakázáni Zvláštní zóna!“ A hlídají dnem i nocí. Celé jezero obehnali ostnatým drátem a všude nastavěli esesácké strážné. Roztahujou se tady ve Štýrsku jako někde doma v Prusku, a nic jimi není dost. Minulý týden zkonfiskovali všechny čluny a loďky. Ne že bych měl nějaký zázrak, pomyslel si Hannes, ale veslovat se na tom dalo. A užitek z té loďky byl taky – stačilo si vyjet na jezero, hodit do vody vrše – a hned bylo k večeři půl kbelíku ryb, jen ryb se sice člověk nenají, ale přece je to alespoň nějaké přilepšení. Tím spíš, že o mase si teď lidí můžou nechat jen zdát, už se nesežene ani na lístky… A od turistů se dneska taky nedá nic očekávat, tím spíš, že teď sem žádní turisté nejezdí, teď se sem cpou jen tihle černokabátníci. Všechny zdejší penzióny jsou zavřené. V Rottově vile se ubytovali důstojníci SS. Čertví, co se tam děje, v té Rottově vile. Minulou sobotu odtamtud něco vlekli k jezeru. Asi dvacet vojáků popadlo do rukou obrovský rám připomínající žebříkové schody. Ten pak dlouho usazovali na břehu jezera. Toho dne Němci obyvatelům Hesselu poprvé přikázali, aby pokud možno nevycházeli a nevzdalovali se z vesnice dál než na sto metrů. Ti idioti si mysleli, že nikdo nic neuvidí. Tady je každý myslivec, každý má dalekohled. Stačí se vyškrábat nahoru na Ranftl, jehož vrcholek je z vesnice sotva sto kroků, a celé Töplitzské údolí máte jako na dlani. Však jsem si odtud taky všechno pořádně prohlídl. A viděl jsem, jak vojáci přitlačili na speciálním podvozku obrovskou bombu velkou jako normální sportovní plachetnice a položili ji na ten rám. A všichni se někam poschovávali. No a pak že zadku té bomby vyšlehly plameny, a než jsem stačil okem mrknout, kousek pod vrcholem Pinkogelu vyrazil takový mrak kouře, jako by se celá hóra obrátila naruby. A ten rachot! Ještě celý den potom mi zvonilo v hlavě. Ale to už jsem byl doma – zkoušejí si v našich horách nějaké nové náboje nebo něco takového.

A pak už to takhle šlo den za dnem. Ráno se vždycky ve vesnici objevili vojáci, všem rozkázali, aby nikdo nevycházel z domu, a začala taková spoušť, při které nádobí řinčelo v kredenci a padalo z polic a po svazích Ranftlu se kutálelo kamení. Tu a tam přímo z jezera vyrazil sloup vody, jako by na dně vybuchlo několik leteckých bomb najednou. Jenže před dvěma dny to boží dopuštění najednou ustalo, jako když utne…

„Kláro,“ zavolal Hannes na manželku, „dneska strčili do jezera tu dlouhou věc, co z ní odpalovali do Mrtvých hor náboje…“

„Ani mi o nich nemluv. Co jsou tady, není to život, ale trápení.“

„Jak to tak vypadá, Rusové se na ně tlačí a ženou je svinským krokem.“

Tentokrát Klára nic neodpověděla.

Vzala do rukou utěrku, pečlivě vyleštila umyté lžíce, uklidila je do zásuvky kuchyňského stolu a zmizela vedle ve světnici.

V tom někdo silně zabušil na dveře.

„Kohopak to sem takhle na noc čerti nesou…,“ zabručel Hannes a pomalu se zvedl ze židle.

„Okamžitě otevřete!“ zařval někdo venku.

„Nojo, však už to bude, snad nehoří.“ hučel si dál pod nos hospodář.

Dveře nadskočily tak, že div nevypadly ze závěsů. Sotva Hannes odstrčil závoru, venkovní dveře se prudce rozlétly dokořán.

Hospodáře na okamžik oslnilo prudké elektrické světlo. Ustoupil o pár kroků zpátky a teprve teď rozeznal na prahu svého domu esesáckého důstojníka s velkou baterkou v jedné a pistolí v druhé ruce.

„Okamžitě zapřahej voly do vozu! A nachystej se na cestu, půjdeš s námi!“ rozkázal mu důstojník a výmluvně ukázal hlavní pistole do dvora.

Hannes rychle pochopil, že nějaké diskuse by v tomhle případě nebyly k ničemu. Mlčky si natáhl koženou loveckou bundu a vyšel z domu.

Když vyjel se svým volským spřežením ze dvora do ulice, uviděl, že u jeho plotu už stojí s potahem jeho soused Rastl. Rastl postával vedle svých volků, a jak už bylo jeho zvykem, nepříliš tichým šeptem proklínal všechno na světě. Když zahlédl Hannese, zavolal na něj:

„A jéje, Hannes, tak tebe taky zmobilizovali!“

„Ticho!“ zařval důstojník. „Práskněte do těch hovad a jedem!“

Žebřiňáky zaskřípaly po kamenité cestě.

Na rozcestí ukázal důstojník doprava.

„A vida, žene nás k Rottový vile. To bych rád věděl, na co nás tam můžou potřebovat,“ zavolal tiše Rastl na Hannese.

„Ještě slovo, a už vás bude potřebovat akorát pánbůh!“ vyštěkl na něj důstojník.

U Rottovy, vily, kterou malá jednotka SS změnila v laboratoř, už na ně čekali. Vojáci okamžitě začali na žebřiňáky nakládat dřevěné bedny. Hannes si povšiml, že na každé bedně visí nějaké závaží – pořádný kus železa, něco jako součástky rozebraných strojů.

Jak to tak vypadá, chtějí všechen tenhle svůj majeteček utopit, pomyslel si starý lesník. Rozhodně nestojí o to, aby se to někomu dostalo do rukou. To se na to podívejme… no nevadí, to jsem zvědav, co bude dál…

Naloženo měli během několika málo minut. Důstojník, který oba muže s povozy na tuhle prácí nahnal, jim teď rozkázal, aby se přes Hessel vydali k Töplitzskému jezeru.

Za chvilku už Hannes míjel svůj dům a všiml si, že v kuchyni se svítí.

Chudinka Klára, pomyslel si, té už nejspíš spadlo srdíčko do kalhot. Ačkoli kdoví, co nás čeká na konci téhle cesty. Třeba se rozhodli, že bychom mohli být nepohodlní svědkové a odprásknou nás…

Na břehu jezera už na oba povozy stejně jako u Rottovy vily čekal oddíl esesáků. Bedny okamžitě odnosili na velký vor a vypluli s nákladem někam na prostředek jezera. Šplouchání vesel postupně utichalo ve tmě.

„Hej, vy dva!“ křikl důstojník na Hannese a Rastla. „Můžete táhnout domů; A pokud se nechcete dočkat nepříjemností, radím vám, abyste drželi jazyk za zuby!“

Uprostřed: noci Hannese vzbudil strašlivý výbuch. Skla v oknech zazvonila a lesník měl pocit, jako, by s ním dokonce popojela postel. Nahoře na půdě se něco utrhlo a s temným žuchnutím to dopadlo na podlahu. Klára se k němu přitiskla a zašeptala:

„Propáníčka, kdy tohle skončil“

„Spi,“ chlácholil ji manžel. „Já myslím, že už to skončilo. Nejspíš táhnou pryč.“

A ráno po jednotce wehrmachtu ani po esesácích nebylo ani památky – nezůstali ani v Hesselu, ani v Rottově vile, ani v barácích na břehu jezera. Ostatně, ty baráky zmizely taky. Tam, kde ještě předešlého dne stály, zely v rozvrácené hlíně jen tři obrovské krátery, nad nimiž se vznášel odporný pach spáleného tritolu. Všude kolem se povalovaly zbytky okenních rámů, stěn a nábytku.

Kolem poledne v Hannesově domě opět někdo zaklepal.

„Je odemčeno!“ křikl Hannes z kuchyně, kde si právě smažil vajíčka. Už mu všechno bylo jedno. Po tolika nervácích už by ho nepřekvapil ani sám ďábel, který by se k němu chtěl vnutit na návštěvu. „Tak co, dědku, jsi živ a zdráv?“ zeptal se ho hned ve dveřích nějaký muž.

Hannes se otočil a hned na svoje míchaná vajíčka dočista zapomněl.

„Albrechte!“ vykřikl a upustil nůž do pánve. „Už jsem ani nedoufal, že tě ještě uvidím!“

Opravdu to byl Albrecht Heiswinkler, lesní adjunkt z Bad Heusernu. Ten Albrecht, kterého starý lesník znal už jako usmrkaného kluka, později jako hezkého ramenatého mládence a nakonec jako úspěšného mladého muže, který se oženil s krásnou Gerti Dankenovou z Leiffenu. V osmatřicátém si mladí manželé pořídili vlastní domek, to bylo těsně před Seyss-Inquartovým nacistickým pučem. Když pak hitlerovci po začátku války stále častěji verbovali do wehrmachtu i mladé Rakušany, Albrecht najednou z Bad Heusernu zmizel. Říkalo se o něm tenkrát ledacos, jedni tvrdili, že ho Prušáci strčili do koncentračního tábora, jiní se zase dušovali, že bude určitě někde, v severní Itálii, protože tam má příbuzné.

Hannes těmhle povídačkám nevěřil. Albrecht Heiswinkler přece není takový ňouma, aby pro nic za nic opustil zbrusu nový dům, výhodné místo na lesní správě a krásnou mladou ženu. Hannes se spíš domníval, že mladý adjunkt vyrazil nahoru do hor, kde se hned po okupaci, nebo jak se tady v Rakousku říkalo anšlusu, začaly formovat první partyzánské a odbojářské oddíly. Albrecht byl prostě poctivý vlastenec a neměl ve zvyku o lásce ke své zemi jen mluvit.

A teď tedy stojí v Hannesově domě – pohublý a od pohledu málem o deset let starší, než když ho Hannes viděl naposledy.

Vstoupil do kuchyně, posadil se na židli, kterou mu hospodář hned nabídl. Přes rameno mu na krátkém řemeni visel ocelově modrý samopal MP-40. Z kapsy bundy trčela rukojeť německé parabelly.

„Odkud se hrneš, chlapče? Že by z hor?“ nevydržel první Hannes.

„To ti budu vykládat až později,“ řekl Albrecht. „Kde je Klára?“

„Vydala se na návštěvu k tetičce. Po těch zmatcích, co jsme tu poslední dobou měli, je na tom bídně s nervama. Ale kde ses celou tu dobu potloukal ty, kluku jeden špatná?“

„Nezlob se na mě, dědku, ale to by bylo moc dlouhé vyprávění. Ve vesnici jsem se doslechl, že prý jsi Němcům převážel nějaký náklad?“

„To je pravda,“ zachmuřil se starý lesník. „Hnali mě do toho s revolverem v ruce. Mně a Franze Rastla. Pamatuješ se na něj?“

„Trochu ano, ale na tom teď nesejde. Mě spíš zajímá, co jste převáželi?“

„Jen nějaké bedny.“

„Hodně?“

„Ani ne. Asi osmadvacet jich bylo. Čtrnáct na každém voze. A ani nebyly nijak zvlášť velké, každá mohla vážit tak dvacet kilo.“

„Odkud jste je vezli?“

„Z Rottovy vily.“

„A kam?“

„K Töplitzskému jezeru.“

„K jezeru? A co s nimi udělali Němci? Chceš říct, že je utopili?“

„Samozřejmě, co jiného.“

„A mohl bys mi ukázat, kde přesně to bylo?“

Hannes svraštil čelo a zadíval se do stolu. Potom si táhle povzdechl.

„To máš těžký, chlapče. Abych z toho neměl nepříjemnosti. Ten oficír, co nás na práci nahnal, mně i Franzovi pohrozil, že jak nebudeme držet jazyk za zuby, bude s náma oběma i s našima rodinama zle.“

Albrecht se ušklíbl.

„Řeknu ti, že toho tvého oficíra bych moc rád viděl, nebo bych aspoň chtěl vědět, kde je mu teď konec… vlastně ne, kde je jim všem teď konec. Ale ať je to jak chce, sem už se nevrátí, na to můžeš vzít jed. Rusové obsadili Vídeň.“

Až teď si Hannes všiml, že jeho smažená vajíčka na pánvi se už dávno upekla dočerna a že kuchyň se zvolna plní namodralým dýmem. Honem sehnal hadr a strhl pánev z plotny.

„Tak ty říkáš, že Rusové už jsou ve Vídni?“

„No jistě, už dva dny.“

„No počkej, ale to by znamenalo… To by znamenalo, že s Prušákama je konec?“

„Ano, Hannesi. S Prušákama i s válkou. A tady u nás se zase všechno vrátí do starých kolejí. Ale teď nám musíš pomoct.“

„Pomůžu, rád, ale jak?“

„Musíš nám ukázat místo, kam jsi s Franzem odvezl ty bedny.“

„To nebude tak těžké,“ řekl po chvíli uvažování lesník. Přistoupil k věšáku a natáhl si bundu. „Pojď.“

Když už byli na cestě k jezeru, Hannes se svého mladšího společníka zeptal:

„Jářku, chlapče, jednu věc mí ještě řekni. Když jsi k nám přišel, neřekl jsi, že bych měl pomoct tobě, ale vám. Komu vám?“

„Mně a mým přátelům z organizace.“

Že by byl komunista? pomyslel si Hannes trochu překvapeně. Mně a mým přátelům z organizace! Člověk si ještě pamatuje, jak tomu teklo mlíko po bradě… Ale na to já přece můžu kašlat. Když tihle komunisti dokázali zakroutit Hitlerovi krkem, tak to nemůžou být špatní chlapi…

Toho dne bylo Töplitzské jezero obzvlášť krásné. Vodní hláď dole v údolí byla naprosto klidná, nehybnost modrého zrcadla nenarušovala ani jediná vlnka. Svěží zeleň lesa, která po úboči Grasswandu sestupovala až těsně ke břehu, se v tom zrcadle odrážela do nejmenších podrobností. A když jste se do vody zadívali nadlouho a upřeně, až se vám z toho točila hlava. Nebýt kráterů po zničených barácích výzkumné stanice, nikoho by ani nenapadlo, že ještě nedávno se tu roztahovali nějací Prušáci, a vůbec – jako by ani žádná válka nebyla, jako by to všechno byl jen zlý sen.

„Tak tady to všechno překládali na vory,“ řekl Hannes a ukázal na povlovný břeh. „Vidíš, tady v hlíně ještě zůstaly stopy našich žebřiňáků.“

Albrecht si prohlédl celý břeh.

„Jestli se nemýlím, míval jsi loďku…“

„Loďku,“ zasmušil se lesník. „Všichni jsme mívali loďky, jenže tak před dvěma týdny nám je Němci zabavili a někam je zašantročili.“

„Přece by je nevezli s sebou, když měli tak naspěch,“ zabručel Albrecht, „Určitě jsou někde tady, třeba v těch křovinách.“

Ale ať hledali, jak chtěli, nenašli ani veslo. Nakonec si povšimli voru svázaného z deseti klád. Byl zpola vy tažený na břeh a narychlo zaházený větvemi, které někdo chvatně nalámal hned u břehu.

„Ti ale museli chvátat,“ pokýval Albrecht hlavou. „Víš co, Hannesi, skoč domů pro sekeru a já se zatím pokusím tenhle křižník dostat na vodu. Až se vrátíš, přisekáme si provizorní vesla.“

POKLAD

„Jaká tu tak může být hloubka?“

„Uprostřed jezera to bude dobře sto až sto dvacet metrů, ale tady je sotva třicet.“

Albrecht ležel na kraji voru a napjatě hleděl dolů pod hladinu, Hannes rytmicky kolébal záďovým veslem a opatrně manévroval v nevelké vzdálenosti od břehu.

Šikmé sluneční paprsky se dokázaly prodrat tak do desetimetrové hloubky, ale tam hasly v nažloutlém závoji kalu, který zřejmě ode dna zvedly noční výbuchy.

„Od břehu zamířili jako na prostředek, ale daleko se nedostali,“ uvažoval nahlas Hannes.

„Než jsme s Franzem odjeli na nějakých sto kroků, už byli zpátky u břehu.“

„Tady je voda hrozně kalná. Zkus zajet blíž támhle k těm keřům.“

Lesník několikrát mohutně zabral.

„A když tady překládali z těch nákladních aut, pachtili se s nákladem koncentráčníci. Němci je všechny vzali s sebou na jezero. Když se vrátili, nebyl už s nimi ani jediný heftlink.“

Albrecht Hannese poslouchal, ale ani na okamžik neodtrhl zrak od vodní hladiny pod sebou.

„Hrome, co je tohle za klacky – až dole u dna?“

„Jaké klacky?“

„Ale tady, kousek vlevo od nás.“

Hannes nechal veslo veslem a lehl si vedle Albrechta.

„Vidíš to, támhle je ještě jeden.“

Lesník se zadíval do vody.

V hloubce spatřil bidlo, mířící kolmo do dna. Bidlo se zlehka pohupovalo ze strany na stranu jako splávek, kolébaný říčním proudem.

„Něco takového jsem v životě neviděl. Když se takové bidlo nebo kláda nasákne vodou, klesá pozvolna níž a níž, dokud neklesne až na dno. Ale tohle? Jako by to k tomu dnu někdo uvázal.“

„Hannesi, nemáš doma nějaký hák nebo trojzubec? Hned bychom se podívali, k čemu je ten obří splávek přivázaný.“

… Během několika minut už vor znovu odrážel od břehu a plul k místu, kde se kousek nade dnem pohupovalo tajemné bidlo. Albrecht opatrně spustil do vody rezervní kotvu Hannesova zabaveného člunu – byla tříramenná, s dobře ukovanými a naostřenými hroty. Hned na první pokus se mu podařilo něco na dně zaháknout.

Lesník s bývalým adjunktem začali opatrně vytahovat lano i s neznámým nákladem.

Nejdříve na povrch vyplavalo bidlo, připoutané k nákladu pevnou padákovou šňůrou. Teprve pak se nad hladinou objevila bytelná bedna, stlučená z hladkých, dobře spasovaných prken.

Hannes s Albrechtem ji jen s obtížemi dostali nahoru na vor.

„A teď ke břehu,“ zavelel Albrecht.

… Bednu opatrně otevřeli dlátem v Hannesově kuchyni.

Pod prkny nejdřív narazili na několik vrstev voskovaného papíru a pod nimi ještě na další dvě vrstvy mastného plátna.

„Zabalené to měli parádně,“ poznamenal Albrecht, když páral nožem pevnou látku. „Asi jim šlo o to, aby obsah nepoškodila voda.“

Ale ani pak ještě nebyli u cíle. Pod látkou následovaly další dvě vrstvy voskovaného papíru.

Když strhali i ty, Hannes jen vyhekl a samým překvapením ztěžka dosedl na židli.

Před nimi ležely milióny.

Chvíli oba jen omráčeně zírali na bleděmodré a zelené hranaté balíčky, složené do tak kompaktního kvádříku, že zdánlivě tvořily zcela jednolitou masu. Jako první se vzpamatoval Albrecht, jeden z balíčků vytáhl a zvedl ho až k očím.

„Anglické libry,“ pronesl tiše. „A jen v téhle cihličce je, pokud se dá věřit tomu, co je napsáno na pásce, rovných pět tisíc. Ale tak to by… Kolik to asi může být všechno dohromady?“

Začal balíčky rozkládat po podlaze.

„Na mém žebřiňáku leželo takových beden celkem čtrnáct,“ zamumlal Hannes, který si právě klekal na podlahu vedle mladšího přítele.

Brzy už byla balíčky pokryta celá podlaha v blízkém okolí bedny a zdálo se, že těm penězům není konce.

„Ty bankovky jsou staré, vypadají na delší používání,“ uvažoval nahlas lesník, který roztrhl pásku, jíž se bankovky v bankách přelepují. „Ale kde jich tolik vzali? A proč si je neodvezli s sebou…? Řekl bych, že jen v téhle bedně bude tak půl miliónu, míň určitě ne.“

Nahlédl do prázdné bedny.

„A hele, tady je nějaká krabička, Albrechte. Kdoví jestli tu kromě těch papírků nenarazíme ještě na něco mnohem cennějšího…“

Albrecht vyjmul z bedny krabičku, ve které cosi tlumeně zarachotilo.

Znovu museli mezi víko a boční stěnu dřevěného pouzdra vsadit dláto – a víko povolilo.

„Hm, to je jen kus železa,“ protáhl zklamaně Hannes a dotkl se ukazovákem štůsku kovových destiček, které byly jediným obsahem násilím otevřeného pouzdra.

„To bych nemyslel,“ odporoval Albrecht. „Proč by mezi peníze schovávali bezcenný šrot.“

Každý uchopili jednu destičku do rukou a začali si je prohlížet.

Byly to obdélníky z dosti silného měděného plechu – takové masívní plotýnky, opatřené po jedné straně složitým, důmyslným ornamentem.

Na obou deskách se ještě uchovaly zbytky barvy, která jim potřísnila ruce.

„Podívej,“ ozval se Hannes, „tady je namalovaná nějaká ženská.“

Podal svou destičku Albrechtovi.

Heiswinkler si ji natočil ke světlu a pozorně kresbu prozkoumal.

„No jistě, ženská!“ zvolal najednou. „Teď už chápu, na co jsme narazili! A jestlipak víš, ty stará vojno, co je to za ženskou? To je anglická královna. Viděl jsem ji na penězích, kterými tu v klidnějších dobách platívali cizí turisti.“

„Podívej, tady jsou ještě nějaká písmena a čísla, akorát že jsou nějak naruby, jako v zrcadle,“ rozumoval Hannes.

„Zrcadlo, to je nápad,“ zaradoval se Albrecht. „Máš někde v chalupě zrcadlo?“

„Samozřejmě.“

„Tak ho sem dej!“

Hannes přinesl ze světnice parádní domácí zrcadlo.

Albrecht natočil destičku proti oknu a přiblížil ji k zrcadlu.

„Tak se podívej!“

„Teď se to konečně dá číst,“ pochvaloval si Hannes, který se zadíval na odraz ve skle. „Tady to mám: Bank of England… tohle je letopočet, devatenáct set čtyřicet jedna… September. London. Twenty pounds…“

„Už víš, co jsme to našli?“

„Ani kdybys mě zabil. Já přece anglicky neumím, jenom takhle slabikovat.“

„Ale Hannes, dědku jeden zaostalá, na to přece nepotřebuješ angličtinu, a dokonce ani moc důvtipu,“ pokáral ho Albrecht. „Těmihle měděnými a ocelovými deskami, co na ně koukáš jako blázen, někdo vytiskl celý ten majetek, co se povaluje po tvé kuchyni,“ a Albrecht přezíravě kopl do hromady modrých a zelených svazečků. „Ty desky – to jsou normální tiskařské štočky, už tomu rozumíš?“

„No počkej… Ty chceš říct, že všechny tyhle peníze…“

„Přesně tak. Ty peníze, to je docela obyčejný papír, který nemá žádnou cenu. V bednách, které tvoji volci táhli na žebřiňáku k jezeru, Němci utopili zařízení a produkci své padělatelské tiskárny cizích měn. Takhle je to.“

„Albrechte, ale tyhle bankovky jsou staré, ohmatané… Určitě už byly v oběhu.“

„Ani bych neřekl. Udělat z nového papíru starý nedá tolik práce.“

Albrecht vytáhl z jednoho balíčku padesátilibrovou bankovku a přiložil ji k okennímu sklu.

„Výtečná práce. Dokonce i vodotisk je na první pohled v pořádku. Museli to vyrábět jako na běžícím páse. Dovedu si představit, kolík takových falešných peněz pustili do oběhu!“

Odhodil padesátilibrovku na podlahu a štoček opatrně uložil zpátky do pouzdra.

„Ale Albrechte, že by Němci ještě ke všemu vyráběli falešné peníze?“ Hannes se ještě pořád nemohl smířit s myšlenkou tak obludného podvodu.

„Hannes, ty můj dědku prostoduchá! Němci přece nadělali mnohem horší věci než tyhle papírky!“

Starý lesník zvedl z podlahy několik balíčků, potěžkal je v dlani a lítostivě poznamenal:

„To kdyby tak byly pravé…“

Balíčky se jeden za druhým snesly na podlahu.

Hannes se opět zvědavě naklonil nad prázdnou bednou.

„No prosím, tohohle jsme si nevšimli.“

„Hned se na to podíváme.“

Nevšimli si plochého balíčku uloženého dole na dně a zabaleného také do voskovaného papíru.

Albrecht netrpělivě strhal papír a za pár vteřin už si pokládal na kolena černou aktovku, nacpanou málem k prasknutí.

„Tohle asi bude mít podstatně větší cenu než všechny pětitisícové balíčky,“ usoudil mladší z mužů a rozepnul lesklé zámky.

Před očima se jim zamíhaly černé a fialové orlice kulatých říšských razítek, stovky strojopisných stran I výstražné nápisy „Tajné“ a „Přísně tajné“.

„To jsou nějaké dokumenty!“ zaradoval se Albrecht. „Hannesi, ukliď stůl.“

Během několika málo minut už pečlivě rozložili po ubruse z voskovaného plátna dvanácterý desky, označené symboly A-l až A-12.

Albrecht bral metodicky jedny desky po druhých, otevíral je, listoval pečlivě sepnutými dokumenty, studoval jakési dlouhé seznamy a sloupce čísel, rozkazy i technické výkresy na tenkém pauzovacím papíře.

Věnoval té prohlídce víc než hodinu.

Albrecht celou tu dobu mlčel.

Hannes mu neustále nahlížel přes rameno, ale ničemu nerozuměl, a tak to nakonec nevydržel:

„Tak co?“

„To jsou hrozné papíry, dědku. Všechno samozřejmě nechápu, je tu plno šifrovaných záznamů, ale ledacos je celkem jasně… jsou to pokyny týkající se potopení nějakých lodí. Seznamy nějakých jednotek. Technické popisy podmořských raket a torpéd. A tohle,“ položil ruku na desky s označením A-12, „to jsou seznamy jakýchsi K-Verbende, Abwehr Zwei. Samozřejmě naprosto tajné.“

Hannes jen chápavě hvízdl.

„A co s tím chceš dělat?“

Albrecht složil desky zpátky a zapnul oba zámky.

„Neboj se, já se už o ně postarám,“ řekl a vstal ze žídle a opravil si na rameni řemen samopalu. „Mám k tobě ale jednu velkou prosbu: Nikomu to nevykládej, co jsme v jezeře našli, dokonce ani Kláře o tom nepovídej.“

„No dobře, ale co s penězma? Kam je dáme?“

„Srovnej je zpátky do bedny a schovej na nějakém spolehlivém místě. Ještě se můžou hodit, až to černé bratrstvo budem jednou soudit. Zatím se měj.“

Strčil si do kapsy ještě pár balíčků bankovek a odešel.

CO SE O TOM VSEM PSALO

Už jste někdy zkoušeli posadit se do knihovny, rozložit kolem sebe svázané ročníky starých novin a vybírat ze záplavy zpráv, dálnopisů, poznámek a reportáží jen to, co je bezprostředním předmětem vašeho zájmu?

Ale to trochu předbíhám, protože sám jsem nezačal starými novinami, ale zeměpisem.

Chtěl jsem se trochu seznámit s tím, co je to vlastně Töplitzské jezero a kde leží.

Starý bedekr pro zahraniční turisty říká o těchto místech následující:

„Křižovatka železničních tratí Ischel-Salcburk (přes Strobi) a Atnang-Steinach (Rudolfsbahn).

Bad Ischel je jedno z nejpřepychovějších lázeňských rakouských měst, leží v horách, ve velice krásné, přívětivé a zdravé krajině. Sezóna začíná v červnu a končí v říjnu.

Aussee je stanice na trati Steinach-Irdning – Ischel – Atnang (Rudolfsbahn). Leží v nadmořské výšce 650 metrů asi dvacet minut cesty vlakem od Ischelu v nádherné horské krajině. Najdete tu solné koupele, vodoléčebné sanatorium Alpenheim, patřící doktoru Schreiberovi, kde se můžete věnovat také léčebné gymnastice nebo plavání. Podnebí je mírné, výkyvy teplot minimální, větrné počasí je tu věcí téměř neznámou.

Velíce krásné je i zdejší okolí: Altaussee, Wasserfall, Grundlsee, Töplitzsee, Kammersee. Vlakem dojedete během deseti minut do Hallstädtersee – ze zastávky Hallstadt se přes jezero dostanete na lodi do úchvatně situovaného městečka Haljstadtu (hotel Post) a k nedalekému vodopádu Müllbach…“

Všechna ta modrá jezera vypadala i na mapě velmi lákavě. Byla celkem čtyři – Hallstadtské, Grundelské, Altausské a Töplitzské. Navzájem je propojovaly horské říčky. Z jihu jezera chránila mohutná hradba hřebene Mammuth Elle, z východu Osterhorn s majestátním vrcholkem Hammsfeldu, ze severu se jako nepřekonatelná překážka tyčí Mrtvé hory. Za, Mrtvými horami se rozkládají další čtyři jezera. Největší z nich je Atterské, druhé co do velikosti je Traunské a právě na jeho jižním břehu kdysi vyrostlo městečko Ebensee. Tady fašisté po okupaci Rakouska v osmatřicátém roce vybudovali koncentrační tábor. Z Ebensee vedla už za války krásná silnice do Bad Ischelu a odtud dál na Lauffen, Bad Hausern a Bad Aussee. Z Bad Aussee vedla poněkud horší okresní silnička ke Grundelskému jezeru, a to už je úzkým vodním rukávem propojeno s jezerem Töplitzským. Samo Töplitzské jezero není příliš velké – asi tři kilometry dlouhé a sotva kilometr široké. Před válkou ho znali jen milovníci vysokohorské turistiky a místní obyvatelstvo. Za války dva místní hotýlky a dvě vily vídeňských boháčů obsadili zaměstnanci výzkumné základny německého válečného námořnictva, která se sem přestěhovala z Kielu. Na této základně se projektovaly, stavěly a zkoušely rakety, které měly být vypouštěny z německých ponorek, aniž by se tato plavidla vynořila na hladinu. Hitler se i na samém konci války neustále zanášel pološílenou myšlenkou, že by snad mohl takovýmito raketami ostřelovat New York. Na jaře roku pětačtyřicet však už rakety, které se na jezeře zkoušely, nemohly konečný výsledek války nijak ovlivnit, Němci neměli šanci rozběhnout jejich sériovou výrobu. O tom všem jsem se dočetl z novin, které jsem začal studovat hned po starých turistických průvodcích a mapách.

A z novin jsem se dozvěděl i ledacos dalšího.

V únoru roku 1946, tedy ani ne rok po kapitulaci fašistického Německa, se na břehu Töplitzského jezera našly dvě mrtvoly. Policie poměrně rychle zjistila totožnost obou nebožtíků. Byli to rakouští inženýři Maier a Pichler, oba z Lince. Na Pichlerově mrtvole se ovšem nenašla ani jediná rána, jen stopy krve na prstech. Maierovi někdo neznámým ostrým předmětem rozpáral břicho. Nedaleko od místa vraždy policie objevila hydroplán značky Fleseler-Storch plně schopný letu. Letadlo bylo také záhy identifikováno. Šlo o stroj, který od dubna roku 1944 do května 1945 zprostředkovával pravidelné spojení mezi Hitlerovým hlavním stanem a štábem SS v Aussee. Místní obyvatelstvo svorně tvrdilo, že Pichler je bývalý pilot na této důležité lince.

Při vyšetřování se přišlo i na to, že jak Pichler, tak Maier patřili mezi pracovníky zmíněné výzkumné základny na Töplitzském jezeře.

Kdo zabil ty dva? Kdo mohl mít z jejich smrti užitek? Odkud přiletěli do Mrtvých hor? Co hledali na březích jezera? Záhada na záhadu…

V roce 1950 se v blízkosti Töplitzského jezera potloukají další dva bývalí nacisté: inženýr Keller a Gerd Gehrens. Později se zjistila, že sem oba přijeli z Hamburku a za války na töplitzské základně pracovali jako příslušníci válečného námořnictva. Nedaleko jezera si postavili stan a potulovali se několik dni po okolních horách. Jednou večer přiběhl na policejní stanici do Aussee rozrušený Keller a ohlásil, že Gehrens se zřítil ze skalnatého srázu a zahynul. Keller byl zatčen, ale brzy ho zase propustili, protože policie proti němu neměla žádné důkazy.

Rok 1952. Na břehu Töplitzského jezera se našly mrtvoly dvou mužů, střelených do zad i pistole. Vyšetřování ukázalo, že šlo o bývalé esesáky, členy jednoho z komand, která tu naházela do vody tajemné bedny.

Rok 1954. Nedaleko Altaussee objevili dřevorubci čerstvou jámu, vedle které se povalovala rozštípaná bedna. Byla prázdná.

Rok 1955. Na břehu jezera se znovu našla mrtvola. Oběť, inženýr Maier, tedy jmenovec mrtvého z roku 1946, se našla nedaleko místa, kde byly objeveny první poválečné mrtvoly. Místní lidé tvrdili, že v noci několikrát zablikaly kolem místa vraždy baterky.

Rok 1956. Obyvatelé vísky Hessel objevili v lese několik nedávno vykopaných jam a u nich zbytky dvou beden. V jedné z nich ležela pistole s tlumičem. Zbylá prkna byla odeslána do laboratoře, kde se na nich našly mikroskopické stopy zlatého prachu.

Lov na tajemné bedny však začal už mnohem dřív. Tohle vyprávěl dopisovateli vídeňského listu Volksstimme rolník Wilhelm Nagel z Hesselu v roce 1960:

„Sotva dva dny po útěku Němců z našich hor do vesnice přijeli Američani ve dvou osobních autech patřících americké armádě. Vystoupilo z nich pár vojáků a s nimi kapitán, který mluvil docela obstojně německy. Nechal si mě zavolat a požádal mě, abych mu ukázal místo, kde probíhala ta komedie s bednami. Samozřejmě jsem jim to ukázal. U nás ve vesnici věděl o bednách, ve kterých měli náckové podle drbů naházet do jezera zlato, každý malý kluk. Američani na to šli od lesa – v autech měli potápěčskou výzbroj i nafukovací čluny a vory. A šupajdili na jezero, jenže ti jejich hoši pod vodou dlouho nevydrželi. Vyprávěli, že tam dole to vypadá jako někde v pralese, že je tam hrozný chaos – křížem krážem se tam povalují potopené kmeny stromů a potápět se dál by bylo nebezpečné. Dostali se tedy jen do zhruba poloviční hloubky a tam uvízli nad falešným dnem z těch kmenů. Kapitán celou akci odvolal a řekl, že se sem Američané ještě vrátí, tentokrát s námořním potápěčským zařízením. Jenže už nepřijeli. Místo nich se sem nahrnuli Angličani, ti taky chtěli rozluštit záhadu potopených beden, ale až na dno se nedostali ani oni.“

Na podzim roku 1963 Töplitzské jezero znovu přilákalo pozornost široké veřejnosti. A důvodem ke zvýšenému zájmu byla – jak jinak! – opět mrtvola.

V jednom ze říjnových čísel populárního sovětského týdeníku Nědělja jsem našel článek tohoto znění:

„Pátého října pozdě večer se na břehu Töplitzského jezera objevilo pět mužů. Dva z nich – jistý Freiberger a sportovní potápěč Egner – sem přijeli přímo z Mnichova. Tři zbývající – doktor Schmidt a inženýři Gottfried a Mittwalski (rovněž občané NSR) – tu byli už pár dni a ubytovali se v motelu Weith, vzdáleném několik kilometrů od jezera.

Když se úplně setmělo, od břehu odrazil nafukovací člun, ve kterém seděli doktor Schmidt a Egner. Po pár metrech loďku s oběma muži pohltila tma. Zbytek skupiny na břehu zaslechl jen hlučné plácnutí do vody, které signalizovalo, že Egner se potopil.

Všechno ostatní se už odvíjelo ráz na ráz. Po půlhodině se Schmidt vrátil sám. Nylonová šňůra, na které se Egner spouštěl ke dnu, se přetrhla a Egner se nevrátil. Celá skupina kvapně nastoupila do aut a se zhasnutými světly jezero opustila. O dvě hodiny už všichni čtyři muži překročili rakousko-západoněmecké hranice. Freiberger oznámil zmizení nešťastného potápěče až na mnichovské policii.

Zpráva o smrti potápěče Egnera se dostala do tisku. Všechny listy se ze všeho nejdřív soustředily na osobu, která celou akci na Töplitzském jezeře zorganizovala – na Freibergera. Ukázalo se, že tento člověk má dlouhá léta velmi blízko k německé rozvědce, působil už pod velením Canarisovým a v roce 1940 byl ve Švýcarsku uvězněn, obžalován ze špionáže ve prospěch hitlerovského Německa a odsouzen k trestu smrti. Někdo vlivný se však zřejmě za německého agenta přimluvil a trest smrti byl zmírněn na doživotní žalář. I tomu se však někdejší Canarisův špión dokázal vyhnout a v roce 1952 se ocitl na svobodě.

Uprostřed října roku 1963 uzavřelo oblast Töplitzského jezera tři sta rakouských četníků vyzbrojených samopaly a přenosnými vysílačkami. Novináři, kteří se sem sjeli ze sedmdesáti zemí celého světa, se směli k jezeru přiblížit jen na zvláštní povolení v doprovodu představitelů rakouských úřadů. Rakouská vláda se rozhodla, že s tajemnými „utopenými poklady“ konečně skoncuje a zahájila systematický průzkum dna.

Poměrně rychle se policejním potápěčům podařilo najít Egnerovu mrtvolu. Pitva tentokrát nebyla moc platná, i když podezření, že jeho život ukončil někdo násilně, bylo nasnadě… Signální šňůra nebyla přetržená, jak uváděl Freiberger, ale přeříznutá. Rakouská policie vyslovila přání Freibergera a Schmidta vyslechnout, ale ti odmítli opustit území Spolkové republiky a stanout před rakouským soudem. U výslechů v západním Německu podali vysvětlení, které se v detailech značně rozcházelo. Freiberger uváděl, že pátrali po jistých dokumentech, kdežto Schmidt tvrdil, že hledali zlato.

Rakouští potápěči vyzvedli ze dna jezera osmnáct beden s falešnými bankovkami a 34 štočky, s jejichž pomocí se tyto bankovky vyráběly. Pod vodou se našly také částí raketových motorů, náboje různých ráží a různé součástky odpalovacího zařízení a ramp. Mimoto potápěči ve velké hloubce zahlédli obrysy dvou předmětů, které byly tak velké, že by se je stejně nepodařilo vyzvednout na povrch.

Když byly práce v nejlepším, rakouské úřady najednou nařídily, aby pátrání v Töplitzském jezeře bylo zastaveno. Nalezené bedny a součástky pokusných zařízení se odvezly do Vídně, potápěči si také sbalili fidlátka a odjeli do rakouského hlavního města a pro zahraniční novináře byla v jednom lázeňském domě v Bad Aussee uspořádána tisková konference.

Tohle o zmíněné tiskové konferenci později napsal dopisovatel Komsomolské pravdy Menšikov:

„V roce 1963, kdy se rozkřiklo, že průzkumnou expedici, která působila na jezeře, nechal odvolat jistý velký koncern, jsem měl příležitost pohybovat se několik dní v těch končinách a osobně sledovat práci speciálního pátracího oddílu rakouského ministerstva vnitra. Tato skupina se pokoušela odhalit tajemství smrti mnichovského potápěče Egnera, který zahynul pod jezerní hladinou a který tu údajně své průzkumy prováděl na pokyn tajné organizace bývalých esesáků zvané Spinne (Pavouk). Jistě by nemělo smysl zdůrazňovat, že podobné organizace mají jak v Rakousku, tak v západním Německu velmi mocné ochránce, kteří si obvykle nepřejí být jmenováni a kteří mohou v případě potřeby leckde uplatnit velmi silný politický nátlak…“

Menšikovova zmínka o jistém „velkém koncernu“, který se zasloužil o přerušení pátracích prací na dně Töplitzského jezera, je naprosto oprávněná. Ve dnech, kdy rakouští potápěči zvedali z hlubin Jezera jednu bednu za druhou se to v západoněmeckých novinách jen hemžilo titulky: Mysleme na následky! Kdo hledá zlato, riskuje vlastní hlavu! Šance na úspěch minimální.

Když se na hladinu po bednách s falešnými bankovkami dostala i první bedna s tajnými dokumenty, list Bild Zeitung oznámil: „Jistí nejmenovaní lidé zaslali redakci našich novin magnetofonový pásek s ultimátem tohoto zběsní: Žádáme, aby pátrací práce byly okamžitě zastaveny!“

Když rakouské úřady na tyto výhrůžky nijak nereagovaly, některé listy hned přispěchaly s dohady, či dokonce tvrzeními, že řada beden je zaminována.

Na zmíněné tiskové konferenci v Bad Aussee byli přítomni i představitelé rakouského ministerstva vnitra. Ti samozřejmě dobře věděli, proč pátrací akce ustaly, ale na novinářské otázky tohoto druhu neposkytli vůbec žádnou odpověď, jen stále týž Bild Zeitung uvedl, že o zastavení prací na Töplitzském jezeře se zasloužil „silný nátlak jistého mocného koncernu“.

Ale vraťme se k Menšikovovu textu:

„Rád bych připomněl, že brzy po tom, co rakouské ministerstvo vnitra pátrání na Töplitzi zastavilo, se našly další německé tajné archívy na dně šumavského Černého jezera v Československu. Bedny se ze dna jezera podařilo vyzvednout a v nich byly nalezeny tajné dokumenty SS, které později dostalo ke zveřejnění nakladatelství Europa Verlag…“

Zcela mimořádnou cenu mezi ukrytými nacistickými dokumenty mají takové, které jsou dodnes klíčem k trezorům Švýcarských bank, kam koncem války pohlaváři třetí říše, ale také německé banky, firmy, orgány SS i nacionálně socialistické strany převedli na konta nastrčených figurek obrovité sumy ve valutách i ve zlatě. Do švýcarských bankovních pokladnic se dostaly také některé obzvlášť důležité nacistické dokumenty a vědeckotechnické patenty a vynálezy…

Není žádným tajemstvím, že na Západě dodnes probíhá tajný lov na jisté supertajné hitlerovské dokumenty…

Čím víc novin a časopisů jsem prolistoval, tím méně jsem chápal, co se to vlastně počátkem šedesátých let v horách rakouské provincie Salzkammerhut odehrávalo.

Až mi nakonec padlo do rukou osmačtyřicáté číslo západoněmeckého Spiegelu z roku 1963. Jistý Wilhelm Höttl tam popisoval činnost výzkumné stanice německého válečného námořnictva v Hettelu:

„Naším hlavním úkolem bylo vyvinout rakety, které by se daly odpalovat z ponořených ponorek. Na tuhle prácí se horečně spěchalo. Vzpomínám si, že obersturmbannführer Otto Skorzeny byl skálopevně přesvědčen o použitelnosti takovýchto zbraní při případném ostřelování New Yorku.“

Chtěli jsme dokázat, že se v žádném případě nehodláme vzdát.

Inženýři válečného námořnictva tu ze dna jezera odpalovali rakety, jimiž pokusně ostřelovali štíty Mrtvých hor. Mimo jiné zkonstruovali i samonaváděcí torpédo, které dostalo pracovní název Ořešník. Na stejné základně se podařilo vyvinout a odzkoušet další torpéda z této ptačí série – taková jako Skřivánek, Jestřáb, Bažant, Páv – a dále pak torpéda jiné řady, kam patřil Pstruh, Zlatá rybka a Velryba.

Na jezeře se zkoušely i miniaturní ponorky, které měly operovat v pobřežních vodách na zásobovacích trasách. Sem patřila dvojtorpéda s lidskou posádkou typu Delfín a Žralok a také miniponorky s jednomužnou obsluhou typu Bobr, Mlok a Štika. Tyto miniponorky a řiditelná torpéda vznikaly pod dohledem Otty Skorzenyho, knížete Borgheseho a víceadmirála Heye.

Hottl… Wilhelm Höttl…

Otevřel jsem svůj zápisník, svou malou encyklopedii Kdo je kdo, kam jsem si zaznamenával všechno, co se mi podařilo zjistit o nacistických válečných zločincích.

Höttl…

No jistě, tady ho máme:

„Höttl Wilhelm alias Walter Hagen alias doktor Ostermann alias Willie Holten – narozen roku 1915, člen NSDAP, nejvyšší dosažená hodnost sturmbannführer SS, zástupce náčelníka skupiny na VI. správě, aktivní účastnik operace Bernhard (tedy padělání cizích valut), styčný důstojník mezi Kaltenbrunnerem a angloamerickou rozvědkou. Do roku 1964 působil jako ředitel soukromé školy, kde sám přednášel historii. Žije ve vlastní vile nedaleko Aussee v Rakousku.“

A teď znovu prolistujeme mé záznamy a podíváme se na viceadmirála Heye.

Tentokrát jsem ovšem nepochodil. V mém zločineckém albu tenhle člověk nefiguroval.

Já si však pamatoval, že někdy docela nedávno jsem o něm někde něco četl. A v souvislosti s tím ještě o jednom – o nějakém Hanno Kriegovi.

Ale kde?

… Pokud si dobře vzpomínám, byl to nějaký materiál o posledních úderech a útocích německého ponorkového loďstva v posledních dnech druhé světové války… Ano, ano, bylo to vyprávění o nějaké fašistické ponorce, která operovala v Severním moři…

Kde jsem to jen mohl číst…

Vstal jsem a zvolna vykročil podél regálů velkého sálu knihovny.

Skoro u všech stolků seděli lidé, listovali v novinách a časopisech, někteří z nich si pasáže, které je zajímaly, soustředěně zapisovali do sešitů. A před mýma očima se jedna za druhou valily olověné vlny chladného Severního moře – a tenký černý periskop čeřil sněhobílý hřebínek pěny, připomínající křídlo raněného racka-…

„Klaus Becker!“ pronesl jsem nečekaně nahlas, když jsem si konečně vzpomněl.

To příjmení mi v hlavě vytanulo naráz a hned po něm se dostavil i název knihy, jako by ho přímo přede mnou někdo napsal na stroji: Oddíly zvláštního určení admirála Heye.

Ano. Takhle to je. To je ten zdroj, ve kterém jsem už narazil na jméno viceadmirála Heye: To je ten člověk, který poskytoval takticko-technická data pro konstruktéry, kteří vyvíjeli nové typy torpéd v Hesselu. Tohle se tedy snažili navždy pohřbít zločinci ve vojenských uniformách, kteří bedny s tak nebezpečným obsahem pod pláštíkem tmy shazovali do hlubin jezera v Alpách!

Všechno to tenkrát začalo takhle.

K-MUŽI ABWEHRU

6. března roku 1944 přijela na německou ponorkovou základnu v italském přístavu Pola motorizovaná spojka. Voják seskočil z motorky a začal se shánět po nadporučíkovi válečného námořnictva Hanno Kriegovi.

Služba na bráně ho doprovodila do důstojnických kasáren, kde voják nadporučíkovi předal telegram s poznámkou „bleskový“.

„Máte to rozlepit o samotě a po přečtení zničit,“ upozornil voják.

Krieg odešel do svého pokoje a tam si telegram přečetl.

Dokonce i on, všemi větry ošlehaný hitlerovský námořník, lehce pobledl, když si text přečetl.

Telegram byl stručný:

OKAMŽITÉ PŘIJEĎTE KE MNE DO BERLINA TCK VELKOADMIRAL DÖNITZ STOP

Krieg si nejdřív pomyslel, že proslulý „papá“ Dönitz si ho k sobě volá proto, aby mu osobně hlásil příčiny neúspěchu při poslední plavbě Kriegovy ponorky. Nadporučík dal příkaz k vyplutí na hladinu o něco dřív, než bylo zdrávo, ponorka se prozradila, napadl ji anglický stíhací bombardér a jeho pumy ji zle porouchaly. Jen s největším i obtížemi se po hladině dovlekla na základnu a zatím ještě není jasné, jak dlouho si postojí v doku.

Ale po chvíli uvažování dospěl námořník k závěru, že velkoadmirál sotva bude mít čas na to, aby osobně káral každého velitele ponorky za neúspěšnou operaci. Takže půjde o něco jiného. Že by si Dönitz konečně vzpomněl na 13. říjen 1941, kdy ponorka U-81 pod vedením nadporučíka Guttenberga torpédovala britskou letadlovou loď Are Royal? Ponorka sice byla Guttenbergova, ale důstojníkem, který tehdy stél u periskopu a Angličana objevil, byl právě on, Hanno Krieg. A příslušné odměny se zatím ještě nedočkal…

Nebo že by ho velkoadmirál chtěl konečně povýšit a osobně ho zařadit mezi vyšší námořní důstojníky?

A tak 10. března už nadporučík Hanno Krieg stál před vrchním velitelem hitlerovského válečného námořnictva, u jeho obrovitého psacího stolu, pokrytého velkým výkresem, který v tu chvíli připomínal ubrus. Dönitz byl přímo v báječné náladě. Šel nadporučíkovi naproti až ke dveřím, potřásl mu pravicí, objal ho kolem ramen a hned zapředl důvěrnou debatu, jako by Krieg nebyl jeden ze stovek jeho podřízených důstojníků, ale dobrý starý kamarád:

„Hanno, podívej se na ten výkres na stole a řekni mi, co na něm vidíš.“

Nadporučík, lehce omráčený tak přívětivým přijetím a přátelským začátkem debaty, se sklonil nad papír. Několik minut pozorně zkoumal změť tenkých i silných čar a pak zvedl hlavu.

„Můj admirále, vidím tu jen dvě běžná sériová torpéda typu ZE-7-E…“

„Dejme tomu. Ostatně, když už jsme u toho – co o nich soudíš ty, zkušený námořník?“ přerušil ho Dönitz.

Krieg zrozpačitěl. Byla to torpéda s bezkontaktní elektromagnetickou rozbuškou, kterou se podařilo vyvinout krátce před začátkem války. Záměrem konstruktérů bylo takové torpédo, které by nevybuchlo při nárazu na překážku, ale při pouhém proplutí pod mohutným ocelovým trupem velké lodi. Jejich ničivá síla byla několikanásobně vyšší než u klasických torpéd, protože brizanci výbušniny zvyšovala hydraulická tlaková vlna. Takový byl alespoň záměr konstruktérů. Jenže v bojových podmínkách tahle zatracená torpéda explodovala buď příliš brzy, v bezpečné vzdálenosti od cíle, nebo naopak nevybuchla vůbec… Dönitzova slova, že těmito torpédy „dokážeme jednou ranou přerážet nepřátelským bitevním lodím hřbet“, zněla teď spíš jako výsměch.

„Mluv otevřeně, jako kdyby se tě zeptal tvůj nejlepší přítel,“ vybídl ho velkoadmirál. „Nechtěl bych našim inženýrům nic vyčítat, můj admirále,“ začal pomalu a zdrženlivě Krieg, „ale když v říjnu devětatřicátého kapitán Gilnter Prien torpédoval přímo v zátoce Scapa Flow britskou řadovou loď Royal Oak, z osmi vypuštěných torpéd zasáhla jen tři, přestože je Prien nasázel rovnou do boku, kousek pod čarou ponoru. A v dubnu, ve čtyřicátém, Schulze vyslídil křižník Cumberland a vypálil, po něm tříkusovou salvu z bezprostřední vzdálenosti – a nakonec z toho byl jen naprosto neškodný pšouk.“

„Je to tak, Hanno, máš pravdu. Tahle věc se našim inženýrům moc nepodařila. Každé třetí torpédo vůbec nevybuchlo. Ale teď už jsme se poučili a všechny dětské nemoci jsou vyléčeny. Podívej se na to ještě jednou a řekni mi, co si o tom myslíš.“

Dönitz položil dlaň na výkres.

„Jedné věci nerozumím – proč jsou ta dvě torpéda spojena dohromady. Takové monstrum se přece nevejde do žádného torpédometu.“

„Velmi správně, milý Kriegu, do torpédometu se nevejde. Ono to ani není zapotřebí. Jistě už sis všiml, že nálož je jen v jednom torpédu. Ve spodním. Kdežto v horním umístíme místo výbušnin negra.“

Krieg údivem vytřeštil oči.

„Negra?!“

„Nemyslel jsem to doslova, Hanno, to rozhodně ne. V hantýrce tak říkáme řidičům tohohle dvojčete. Horní torpédo je naváděcí, rozumíš? Poslouží spodnímu jako pomocný motor. Až se řidič s dvojčetem dostane k napadené lodi tak blízko, že zásah bude považovat za stoprocentní, zatáhne za tuhle páku, obě torpéda rozpojí a… dál už naše děvčátko poběží k cíli samo.“

„Takže sebevrazi…,“ neudržel se Krieg.

„Ale co tě nemá, chlapče,“ usmál se Dönitz. „Na takovou nelidskou zvrácenost můžou přijít jedině Asiati. Náš negr naváděcí torpédo prostě otočí a vrátí se zpátky na základnu. Lidský život je příliš drahý, než abychom ho pro podobnou akci využili jen jednou.“

„Ale v takovém případě… je to vymyšleno skutečně geniálně!“

„Jsem rád, že se ti to líbí,“ objal ho Dönitz znovu kolem ramen. „A od tebe bych chtěl, Hanno, abys nám pomohl tuhle věc odzkoušet. Hned zítra se vypravíš do Eckenwerde. Tam už tě očekává inženýr Moreau se svými dvojčaty a taky se tam seznámíš s mládenci, kteří budou tenhle pekelný vynález obsluhovat naostro.“

V Eckenwerde se Krieg seznámil s kapitán-poručíkem Obladenem, který měl na starost výcvik „negrů“ neboli „K-mužů“, jak se o této nové odbornosti mluvilo v oficiálních vojenských dokumentech.

„A co jsou vlastně zač, ti vaši chlapci?“ zeptal se Krieg Obladena.

Seděli v důstojnické jídelně, popíjeli anglickou whisky a po očku jeden druhého zkoumali. Obladen se choval pokud možno opatrně: dobře věděl, že Krieg je chráněncem samotného velkoadmirála.

„Mohu se zaručit za všechny dohromady stejně jako za každého zvlášť,“ odpověděl kapitán-poručík.

„Odkud sem přišli?“

„Vybíráme je v normálních bojových jednotkách na doporučení jejich velitelů. V současné době jich mám čtyřicet. Všichni do jednoho jsou stoprocentní Árijci.“

„Doporučení velitele ještě neznamená, že takový člověk je vrcholem dokonalosti.“

Obladen se shovívavě usmál.

„Pane nadporučíku, ujišťuji vás, že po příchodu do střediska si je všechny ještě jednou nenápadně proklepáváme. Když se nám někdo nezdá, okamžitě ho pošleme tam, odkud k nám přišel. Ta čtyřicítka, o které jsem se zmiňoval – to je elitní výběr z dvou set mužů.“

„To není špatné,“ protáhl uznale Krieg.

„Jakmile je kandidát zařazen do výcvikové jednotky a seznámen se specifikou služby, která ho tady u nás čeká, dostane dva dny na rozmyšlenou a má plné právo odmítnout.“

„Ale ti, co odmítnou, můžou všechno vyžvanit, a máte po tajné zbrani,“ namítl Krieg.

„Zatím jsme tu neměli případ, že by někdo odmítl.“

„A čím si takovou odhodlanost vysvětlujete?“

„Penězi,“ odtušil klidně Obladen. „Ty hochy platíme v britských librách, tedy nejspolehlivější měnou na světě. Dostávají žold pět set liber měsíčně. Za torpédový útok na otevřeném moři to bude další tisícovka, a za úspěšně torpédované plavidlo nepřítele další dvě tisícovky. Anglické libry za potopené anglické lodi. To přece není špatný obchod, co vy na to?“

„Tak vy je platíte v librách…,“ zakroutil Krieg překvapeně hlavou.

„Přesně tak.“

„Hrome!“ zvolal Krieg a nalil si další sklenici. „Za dva tisíce poctivých britských liber bych si asi na tom dvojčeti inženýra Moreaua vyjel sám!“

Obladen si ho zkoumavě prohlédl a sotva znatelně se ušklíbl.

„To já, kamaráde, dávám v každém případě přednost starým dobrým říšským markám. Ale to jsme trochu odbočili. Každý kandidát na negerské křeslo skládá tři slavnostní přísahy o uchování vojenského tajemství. Navíc se dobrovolně vzdá veškerých občanských styků. A vzdá se také jakéhokoli kontaktu s vnějším světem, tedy dovolených i korespondence s příbuznými i přáteli. Po zařazení do jednotky dostane stejnokroj bez jakýchkoli vojenských distinkcí, i když doposud získaná vojenská hodnost mu přirozeně zůstává. Teprve pak může začít výcvik pod vedením zkušených poddůstojníků.“

„A ti poddůstojníci?“

„To jsou vesměs frontoví vojáci, kteří se mohou pochlubit nekompromisní, až krutou náturou.“

„Mohl bych se někdy podívat, čeho jsou ti vaši hoši schopni?“

„Samozřejmě. Uvidíte je hned.“

Obladen vstal od stolu a pokynul Kriegovi:

„Pojďme!“

… Vyšli spolu na nástupiště obyčejného vojenského městečka.

Hned za ním začínalo travnaté cvičiště, na jehož vzdálenějším konci se černalo několik klikatých linii zákopů. Tam stály velké štíty s terči a asi tak dvě desítky smrčků s ohryzanými větvičkami.

Kousek za jídelnou se bělaly baráky „negrů“. Vedle nich vzniklo chráněné pozorovací stanoviště – v podstatě silný dalekohled na třínožce, instalovaný v okopu pro stojícího střelce a chráněný spolehlivou hliněnou předprsní.

Obladen vytáhl z náprsní kapsy blůzy bocmanskou píšťalu a krátce piskl.

Pronikavý trylek snad ještě ani nedozněl, a na nástupišti už stála přesně vyřízená řada asi deseti K-mužů.

Krieg s uspokojením konstatoval, že ta jednotka nastoupila skutečně bleskurychle a navíc ukázkově.

K oběma důstojníkům připochodoval svobodník a hlásil:

„Družstvo nastoupeno!“

Krieg zběžně sklouzl pohledem po svobodníkově tváři. Po nějaké mimice ani stopy. Jen mrtvá maska ochoty splnit jakýkoli rozkaz. Vybírají je skutečně dobře, pomyslel si nadporučík.

„Voigte,“ oslovil svobodníka Obladen. „Předveďte s mládenci něco z vašeho výcviku tady panu nadporučíkovi. Co třeba pár prvků z volného stylu?“

„Nebyly by lepší bromy blesky, pane kapitán-poručíku?“ navrhl Voigt.

„No dobrá, tak hromy blesky,“ přikývl Obladen. „Pusťte se do toho.“

Feldvébl vyštěkl stručný povel a negři se za všech sil rozběhli k zákopům.

„My půjdeme k dalekohledu, pane nadporučíku,“ vybídl Kriega jeho nový kolega. „Jinak byste přišel o detaily.“

… V okulárech silného dalekohledu byly okopy tak zřetelné, jako by se táhly sotva dva metry od předprsně pozorovatelny.

Voigtovi muži naskákali do svých děr v zemi a znovu se z nich vynořili, tentokrát už s přílbami na hlavách. Pak ulehli na rovném trávníku do kruhu s hlavami otočenými do středu. Stát zůstal jen Voigt. Beze spěchu odepjal od opasku granát, odjistil ho a odhodil přímo doprostřed toho živého kruhu. Teprve pak si se zdůrazňovanou ležérnosti a lhostejností lehl taky.

Za pět vteřin, které se Kriegovi zdály být přinejmenším minutou, vyrazil ze středu kruhu gejzír hlíny a ohně. Negry zahalil ryšavý dým. Když se dým rozplynul, stáli už všichni muži znovu na nohou.

„Kruci…,“ zamumlal ohromený nadporučík.

„Zkouška sebeovládání,“ vysvětlil mu Obladen. „Ti muži se nesmějí ani pohnout, nesmějí ukázat, že mají strach. Ale tohle je poměrně snadná zkouška. Jsou i mnohem těžší úkoly. Například oblečeme našeho K-muže do normální vojenské uniformy, ale nedostane ani jediný doklad a jeho úkolem je dostat se jakýmkoli způsobem do Mnichova, plného policejních a vojenských hlídek. Když ho hlídka zadrží, postaví ho ke zdi jako dezertéra. Tady ho předem upozorníme, že za něj nikdo orodovat nebude. Oni samozřejmě nevědí, že jejich počínání neustále bedlivě kontrolujeme a sledujeme. Jenže všichni lidé pověření touto kontrolou mají pokyn nijak nezasahovat.“

„A dostanou se tam?“ zeptal se Krieg.

„Z dvaceti pokusů byl jen jeden neúspěšný,“ odpověděl hrdě Obladen. „Tuto zkoušku jsem vymyslel a metodicky připravil i zpracoval já.“

Mezitím už se „negři“ shromáždili kolem pozorovatelny. Krieg si všiml, že někteří mají na blůzách díry a krvavé skvrny. To znamená, že granát nebyl cvičný, ale normální, ostrý…

„Inu což,“ pronesl nadporučík po chvíli. „Musím říct, že vaši lidé i vaše výcvikové metody se mi zamlouvají, určitě si budeme rozumět.“

V noci z 12. na 13. dubna 1944 se Kriegův oddíl i s „Moreauovými děvčátky“, jak říkal torpédovým dvojčatům Obladen, přesunul do Itálie do oblasti Practica di Mare a asi dvacet pět kilometrů od Říma se i se svými vojáky usadil ve velkém cypřišovém háji.

Tady se připravoval plán úderu na flotilu spojeneckých lodí, které stály v zátoce Anzio. Hlavním inspirátorem tohoto projektu byl viceadmirál Heye.

13. dubna ráno Hanno Krieg nechal své K-muže nastoupit na lesním palouku a bez dlouhých vytáček jim vyložil, jak velké riziko jim při takovéto operaci hrozí.

„Mluvím s vámi naprosto otevřeně. Vyhlídky na návrat jsou jedna ku jedné. Vyhovuje vám to?“

Přehlédl celou řadu.

Muži mlčeli. Někteří se potajmu ušklíbli.

„Komu to nevyhovuje, může vystoupit z řady.“

Řada se lehce zavlnila, ale za pár vteřin znovu znehybněla jako narovnané hodinové péro.

Krieg pohlédl do jejich tváří.

Chápou vůbec, do čeho jdou? Co je do toho žene? Že by hrabivost? (Tři tisíce anglických liber za několik hodin špásování se smrtí.) Lhostejnost vůči osudu? Idiotie? Nebo fanatismus?

Kamenné tváře. Hladká, nehybná stěna. Nebo že by on, nadporučík Krieg, byl tak špatný psycholog a tak mizerně se vyznal v lidech?

… Kdoví, možná to jsou skutečně banditi, chladnokrevní a bezcitní zabijáci, kteří jsou zvyklí na všechno a nemají strach z ničeho.

Sebevrazi… blesklo mu hlavou.

Uplynula minuta.

Z řady nikdo nevystoupil.

„Děkuju vám jménem vlasti i jménem führerovým!“ řekl Krieg. „Můžete si jít lehnout.“

Večer si společně s Obladenem vyšli na pobřeží.

Potřebovali najít vhodné startovací místo, které by nebylo příliš vzdáleno od zátoky se spojeneckou flotilou.

Zdánlivě by bývalo bylo nejsnazší udeřit na Anzio přímo od tábora. Odtud je to k nepřátelským lodím taky nejblíž.

Krieg se svlékl a vlezl do moře.

Pláž klesala pomalu, nápadně pomalu.

Krieg se ohlédl a zjistil, že břeh už nevidí, a přitom mu vody bylo sotva po prsa.

Je to takový italský Balt, pomyslel si. Musíme hledat jiné místo. Přece torpéda nepotáhneme kilometr přes takovou mělčinu!

Vhodný kus pobřeží objevili až šestnáctého. Patnáct až dvacet metrů od břehu tu už bylo pořádně hluboko, ale k cílům to bylo o dvě míle dál.

Obladen v duchu rychle propočítal akční rádius torpéd s ohledem na zásoby paliva. Vycházelo to s chlupem. Hodně se jich nevrátí, pomyslel si Krieg.

Aby se „negři“ měli podle čeho orientovat, bylo domluveno, že blízká německá pěší jednotka zapálí ve svém postavení kolnu a bude vysoké plameny po několik hodin udržovat. Mimoto měla protiletadlová baterie v Praktice dI Mare každých dvacet minut vypálit pár dávek svítivého střeliva směrem k Anziu, aby tak torpédovým dvojčatům naznačila správný směr.

Útok samotný byl naplánován na noc z 20. na 21. dubna, kdy bude měsíc v úplňku.

Třicet negrů rozdělili do tří oddílů.

Šestice K-mužů pod velením nadporučíka Kriega se měla mysu Anzio vyhnout a zaútočit na tři spojenecké válečné lodi, které stály v zátoce Nettuno.

Šestnáct dalších mužů pod velením poručíka Zeubickeho dostalo za úkol zaútočit na hlavní sestavu kotvících lodí na anzijské rejdě.

Poslední skupině osmi negrů velel jistý Potthast. Ti měli proniknout přímo do anzijského přístavu, vypustit torpéda přímo proti nábřeží a do několika civilních lodí, aby tak vyvolali pořádnou paniku.

Dvacátého v osm hodin večer bylo všechno připraveno ke startu. Na pobřeží bylo přiveleno pět set německých vojáků, kteří dostali za úkol spustit torpédová dvojčata na vodu. Kolem deváté hodiny přijeli „negři“. Dobře si před akcí odpočinuli a pak dostali vynikající večeři, kterou nějaký ostrý vtipálek označil za „hodokvas oběšenců“. Krieg, který jejich bezstarostně vtipkování pozorně sledoval, si toho hned všiml. Tak vida, alespoň někteří snad chápou, do čeho jdou.

K-muži se začali naloďovat.

Každý „negr“ do úzké ocelové roury nasoukal nejdřív nohy, pak se uvelebil co nejpohodlněji a odzkoušel motory, kormidla i odpojovači zařízeni ostrého torpéda. Pokud bylo všechno v pořádku, vojáci naváděcí torpédo uzavřeli plexisklovým krytem. V případě nějaké poruchy mohl řidič tento kryt zevnitř otevřít a dostat se ke břehu sám. Lehký potápěčský skafandr ho chránil před chladem a umožňoval tří– až čtyřhodinový pobyt v chladném moři.

Už dřív byl všem „negrům“ několikrát zopakován striktní rozkaz: v případě neúspěchu dvojče okamžitě potopit a k pobřeží se dostávat vlastními silami. Neřekli jim jen jedno – že na otevřeném moři je nikdo hledat a zachraňovat nebude.

Přesně v deset už bylo všech třicet dvojčat připraveno ke startu.

Krieg přešel kolem řady ocelových žraloků, tlumeně pableskujících v měsíčním světle, a když se přesvědčil, že všechno je připraveno, utrousil přes rameno k Obladenovi:

„Začněte!“

„Vpřed!“ zavelel kapitán-poručík vojákům.

Pěchota snesla torpéda až na hladinu.

Za tryskami pneumatických motorů zabouřila zpěněná voda a zelenavě fosforeskujÍcí brázdy se rychle začaly prodlužovat směrem k Anziu. Brzy se však rozplynuly v měsíčním světle a na pobřeží se znovu rozhostilo ticho.

… Uplynuly dvě hodiny.

Krieg se napjatě zaposlouchal do nočního ticha.

Neozývalo se nic, s výjimkou cypřišových, větví poskřipujících v mírném nočním vánku a tlumených hlasů příslušníků pěší jednotky.

Krieg přistoupil k Obladenovi.

„Co myslíte, Kurte, je to úspěch, nebo spíš krach?“

Obladen pohlédl na hodinky.

„To se uvidí až ve tři, až se začnou vracet.“

První „negr“ přirazil ke břehu ve tři dvacet.

Torpédo ztěžka najelo na písek pláže. Motor párkrát tlumeně vydechl a utichl. Ventily tiše vypustily zbytky stlačeného vzduchu. Z nábojové komory se z posledních sil vysoukal fenrich Hubert Studde. Strhl si masku z tváře a pokusil se vstát, ale neudržel se na nohou a s příšernými kletbami se svalil do písku.

Krieg mu dal pár hltů ze své důstojnické polní láhve a netrpělivě se zeptal:

„Tak co?“

„Ostré torpédo jsem musel utopit,“ zavrčel podmračeně Studde. „Spojenecká flotila už na anzijské rejdě nekotví.“

Do šesti hodin ráno se vracelo sedmadvacet „negrů“. Většina z nich diky vlastním pažím.

Teď už byl obrázek situace naprosto jasný.

Tři muži zahynuli. Pět dalších svá torpéda utopilo, aniž by potkali nějaký cíl. Devět dalších vypálilo po náhodných plavidlech, většinou po rybářských kutrech a vlečných parníčcích („aby se v tom taky čert vyznal, po čem vlastně člověk střílí, když je tma jak v pytli a za tím plexisklem je většinou vidět jen voda!“). Devět torpéd explodovalo u přístavní hráze v Anziu. Největší štěstí měl nakonec Hermann Voigt. Asi ve tři hodiny ráno Zahlédl britský torpédoborec pobřežní ochrany, pečlivě si vybral nejvhodnější úhel útoku a ze vzdálenosti zhruba jednoho kabelu vypálil ostré torpédo. Zasáhl přesně střed trupu a loď se téměř rozlomila. Ke dnu šla každopádně během několika málo vteřin. Ze tří set mužů posádky se jich zřejmě moc nezachránilo.

Ani Krieg, ani Obladen ještě nevěděli, že spojenecká flotila opustila anzijskou rejdu už dvacátého dubna ráno a nechala tu jen několik menších plavidel pobřežní ochrany. Německá rozvědka to zjistila až pětadvacátého dubna..

Ani německá rozvědka však netušila, že Angličané po tomto marném útoku vylovili jedno dvojče i s mrtvým řidičem a spojenci tak hned v zárodku odhalili tajemství „Moreauových dvojčat“.

… Několik dní po slavnostním uvítání „K-mužů“ ve štábu generála Kesseiringa v Římě, který jim při této příležitosti předal peněžité odměny a vysoká státní vyznamenání, se celý oddíl přestěhoval do Francie. Ještě před ním se na atlantské pobřeží vypravil Obladenuv zástupce Fritz Bohme; který měl na francouzském pobřeží vytipovat nejvhodnější cíl a základnu pro příští útok.

Tentokrát se cílem torpédových dvojčat měla stát skupina britských a amerických lodi soustředěných v ústí Seiny.

Böhme našel vhodnou hlubokou zátoku na kraji malého lázeňského městečka Villiers, vzdáleného asi dvacet kilometrů na jihozápad od Trouvilles-sur-Mére.

Krieg se rozhodl, že musí v každém případě předejít neúspěchům, které provázely první útok dvojčat v Itálii. Průzkum mu neustále dodával přesné zprávy o pohybu všech lodí v ústí Seiny, o příjezdech a vykládání nákladních lodí i o pobřežních silách nepřítele.

Na startu tentokrát položili úzkokolejku vedoucí až do vody a torpéda sjížděla do moře na vagóncích.

Útok byl zahájen pátého července pozdě v noci. Dvojčata jedno za druhým tiše a rychle mizela ve tmě.

Ve dvě hodiny se nad hladinou rozlehl první výbuch. Po něm přišlo v patnácti– až dvacetiminutových intervalech ještě dalších osm detonací.

Před svítáním se negři začali vracet. Ze čtyřiceti jich zpátky ke břehu dorazilo osm…

Šestého července průzkum hlásil, že se podařilo potopit britský křižník Dracon a jeden torpédoborec. Těžce poškozeny byly tři nákladní lodi a jedna velká americká loď, jejíž jméno se nepodařilo zjistit.

Krieg se vypravil s hlášením do Berlína.

MODRÝ TULIPÁN

Dönitz ho přijal ve stejné pracovně, u stejného psacího stolu. Na tom znovu ležel velký technický výkres.

„Posaď se, Hanno, jen se posaď, kamaráde!“ ukázal velkoadmirál rozmáchlým gestem přívětivého hostitele na pohodlné křeslo u okna. „Mám takový dojem, že ses s dvojčátky docela skamarádil. Ten Dracon, to není žádných pár špinavých kutrů jako tam dole u Anzla.“

„Můj admirále,“ pronesl Krieg rozpačitě, „nejhorší na tom všem je, že Angličanům se právě už tam dole v zálivu Nettuno podařilo jedno naše dvojče vylovit, takže teď jim chybí to nejdůležitější – moment překvapení. A Dracon nás přišel příliš draho. Osm navrátilců ze čtyřiceti – to je Pyrrhovo vítězství.“

„Máš pravdu, Hanno. Ta dvojčata jsou jako špendlíky ve sloním hřbetě. Ale… pokud se nemýlím, máš něco na jazyku a nemůžeš se dočkat, až to řekneš.“

„Mé soudy snad nestojí za tolik pozornosti, můj admirále…“

„Jen žádnou zbytečnou skromnost, chlapče. Jsme führerovi vojáci a muži, tak mluv.“

„Obávám se, že kariéra Moreauových dvojčátek je u konce…“

Dönitz založil ruce za záda a prošel se po pracovně.

Jistou dobu oba dva muži mlčeli.

Krieg měl dojem, že velkoadmirál v duchu běsní a že klid jen předstírá. Když se však Dönitz k němu otočil tváří, nadporučík pochopil, že se mýlil.

Po admirálových rtech sklouzl úsměv, úsměv tak zlověstný a vítězoslavný, že z toho měl Krieg nepříjemný pocit kolem žaludku.

Stejně jako naposledy přistoupil ke stolu a přivolal k sobě i jeho.

„Člověk nikdy nemá usnout na vavřínech, Hanno,“ řekl mu. „Podívej se na tohle.“

Nadporučík se sklonil nad výkres a jeho tvář poznamenaly chmurné rozpaky. Na světlotiskové kopii zase viděl staré známé torpédo ZE-7-E, tentokrát už však nikoli dvojité, ale docela obyčejné, takové, jakými jsou vyzbrojeny všechny německé ponorky už někdy od podzimu roku 1940.

„Postřehl jsi nějaké konstrukční změny?“ zeptal se Dönitz.

„Ano, velkoadmirále. Nemá žádnou nálož a Já bych mohl přísahat, že nepotopí ani výletní jachtu.“

„No vidíš, a přitom tahle věcička během pěti minut vyřadí z boje sebevětší bitevní loď.“ V Dönitzově hlase zazvonily kovové tóny.

„Že by naši chemici vyvinuli nějakou nevídaně brizantní výbušninu?“

„Řekl jsem, že ta řadová loď bude vyřazena. Zůstane však na hladině.“

„Tomu nerozumím…,“ přiznal se Krieg.

Dönitz otevřel zásuvku svého psacího stolu a vyjmul odtud matový kovový válec a postavil ho na výkres.

„Ve hlavici bude místo výbušniny tohle.“

Válec velký asi jako lahvička rýnského měl na horním konci víko se závitem. To bylo všechno. Soudě podle úsilí, které musel velkoadmirál vynaložit, aby válec vyjmul ze stolu a postavil ho na výkres, byl zřejmě dost těžký.

Krieg tázavě pohlédl na svého velitele.

„To je jen obal, Hanno. Uvnitř je uložena skleněná ampule o obsahu asi tři čtvrtě litru. No a v té ampuli…“ Admirál cvrnkl do válce ukazovákem. „Víš, jak působí jed kobry?“

„Jed kobry?“ přeptal se Hanno. „Každopádně velmi rychle, za pět minut prý je po všem…“

„Tak nějak to je, Hanno. Ale jak jsi správně poznamenal, v každém případě velmi rychle. Nu a podobná věcička je zatavena do té ampule. Rozdíl je jen v tom, že tento jed je mnohem silnější. Množství, na které se díváš, by dokázalo zabít všechno živé v celé Evropě.“

„Můj bože!“ zvolal Krieg a s hrůzou pohlédl na matný válec.

„Naši chemici to vymysleli teprve před měsícem, ale už je to mnohokrát vyzkoušeno, Hanno. Zatím tomu říkáme Modrý tulipán.“

Dönitz se posadil ke stolu a téměř snivě se rozhovořil:

„Jen si to představ, Hanno: torpédo s Modrým tulipánem v hlavici se bleskurychle blíží k lodi. Přímo zasáhnout nemusí, protože bezkontaktní rozbuška hlavici odpálí i bez nárazu, pokud možno několik desítek metrů před lodí. Na hladině se nafoukne taková malá vodní bublina, voda chvíli pění a zbytky torpéda už klesají ke dnu… Žádná rána, žádný výbuch. Nikdo z mužstva nemá ani nejmenší podezřeni, že loď byla napadena. A mezitím už Modrý tulipán rozptýlený stlačeným vzduchem vytváří takovou lokální otrávenou zónu, mračno, kterým loď proplouvá. Ventilační soustava rozežene jedovatý plyn do všech prostor lodě. Jedna pětašedesátimillardtina gramu této látky dokáže zabít člověka. Je to dávka o velikosti snad jedné molekuly. Při takové vražedné síle na koncentrací vlastně nesejde. Modrý tulipán je plyn bez chuti a zápachu. Lidé až do poslední chvíle nechápou, co se to s nimi děje. Hledají únik někam na spásný vzduch, ale marně. Svíjejí se strašnými bolestmi žaludku, zvracejí a točí se jim hlava. Nikdo z nich se neudrží na nohou. O pomoc volají marně – nikdo a nic už jim nepomůže. Za tři, nejvýš za čtyři minuty přichází nevyhnutelná smrt. A na vlnách se najednou pohupuje loď plná mrtvol. No není to efektní?“

„Je,“ vydechl jen rty Krieg.

„Loď je přitom celá a nepoškozená… Zanedlouho po útoku Modrý tulipán vytváří nejedovatou sloučeninu s vodou, takže beze stopy mizí a žádná analýza neodhalí, na co ti lidé zemřeli.“

Dönitz pohladil dlaní ocelový válec.

„Jako první v německém námořnictvu vyzkoušíš tuhle novou věc ty, kapitáne Kriegu.“

POZORI VZDUŠNÝ POPLACH!

24. dubna 1945 převzal kapitán Krieg svou starou dobrou ponorku U-81, která právě opustila doky po generální opravě. Zbarvená maskovacími špinavě žlutými skvrnami v odstínu baltských vln stála v nejsevernějším koutě přístavu u pobořené hráze. Strážní v uniformách SS pouštěli do tohoto kouta přístavu jen členy posádky.

V březnu na Bremerhaven několikrát zaútočily spojenecké bombardovací svazy. Téměř všechny přístavní stavby ležely v troskách. Domy v nejbližších ulicích, které nálet přežily, byly od dýmu a sazí celé černé. Civilní obyvatelstvo už dávno evakuovalo na jih Německa a velké město vypadalo jako po vymření. Na rejdě, kde se dřív tyčil les komínů, teď nestála ani jediná loď.

V dubnu američtí a britští letci přestali Bremerhavenu věnovat pozornost. Jako vojenský objekt přestal přístav existovat. Letecké svazy teď vlna za vlnou přelétaly směrem k Hamburku, Lübbecku a Kielu. Z východu už se sovětské armády tlačily k Berlínu. Velkoněmecká říše se příšernou rychlostí hroutila přímo před očima. Jenže ti, kteří byli u moci, ještě stále v něco doufali. Dál vysílali své vojáky do nesmyslných bitev. Bremerhaven si vybrali jako místo, odkud dodýchávající říše naposledy vystřelí proti světu ještě jedno jedovaté žihadlo.

Mladý důstojník, který Kriega doprovázel, a jeden z námořníků spustili do velitelské kajuty přenosnou ocelovou bezpečnostní schránku, kterou si Krieg na pokyn velkoadmirála Dönitze vyzvedl na admiralitě.

Krieg nechal celou posádku nastoupit na palubu.

Pohlédl na své muže.

Všechny je znal osobně – už od jedenačtyřicátého, kdy ponorce ještě velel Guttenberger.

Tehdy však vypadali úplně jinak. Jejich růžové, dobře živené tváře, na nichž se zračilo opojení ze snadných vítězství, hořely opovržením vůči celému světu. Byli to opravdoví Němci vychovaní pro vítězný boj. Kdežto teď… Kde je jejich čacká elegance, odvaha, ochota obětovat vlastní život? Kde jsou ty mladistvé úsměvy a námořnický říz? Proč jsou jejich tváře ponuré, pohledy zachmuřené, těla ochablá…?

Musím jim zvednout sebevědomí! Vsadit jim do boků ostruhy! Okamžitě! Hned teď.

Krieg se zeširoka rozkročil na pohupující se palubě.

„Námořníci! Führer a vlast vkládají do vašich rukou trestající meč. Na palubu jsme tentokrát naložili torpéda nevídané ničivé síly. Dnes vyplouváme na moře do volné akce. Právě my máme jako první vyzkoušet tuto zbraň v bojových podmínkách…“

Co to plácám, o žádné podmínky přece nejde, pomyslel si. Jsme pokusní sebevrazi. Hned však pokračoval:

„V této pro vlast tolik svízelné, a přece slavné hodině musíme být krutí i nelítostní. Musíme bez zaváhání kráčet stále vpřed, za führerem, a odhodlaně hledět smrti do tváře. Jen tak dokážeme zvítězit nad mnohem silnějším úskočným nepřítelem. Vůdce vložil do našich rukou meč, který je skvělým dílem německých inženýrů. Na úderu, který nepříteli zasadíme, závisí osud celé této války. To si dobře pamatujte. Heil!“

„Sieg heil!“ zahučela bez zvláštního nadšení posádka.

Posádky ponorek už měly těchhle goebbelsovských bajek o zázračné zbrani, která by měla zvrátit vývoj války, ale která se stále nedostavovala, už dávno plné zuby.

V prvním oddělení teď jako chladná polena ležela tři torpéda, zatím ještě nezbavená konzervační vazelíny.

Nu a ostruhy, které chtěl kapitán Krieg vsadit svým chlapcům do boků, už byly na palubě taky. V malé schránce, slisované do balíčků bankovek po dvou tisícovkách liber, která byla uložena v kapitánově kajutě.

Těmi ostruhami by se Hanno měl pochlubit hned.

„Naše chystaná plavba je natolik důležitá, že naše velení už za pouhou účast vypsalo vysoké finanční odměny. Ať už naše mise dopadne jakkoli, každý z členů posádky dostane dva tisíce anglických liber. Důstojníci o pětistovku víc. Tato prémie se vyplácí okamžitě, tady na palubě… Jasné?“

„Sieg! Heil!“

Tentokrát bylo zvolání družnější a rozhodnější. Krieg si hned povšiml zvýšeného zájmu, který jim svitl v očích.

Tak. To nejdůležitější by měl za sebou. Náladu se podařilo pozvednout. Za dvě tisícovky v nejspolehlivější měně světa se každý z nich vynasnaží udělat i nemožné. Dva tisíce liber, to je přece dobrých deset tisíc říšských marek, a to už je pro každého normálního Němce majetek!

Teď je jen třeba tu náladu udržet.

„Každý dostane půldruhé deci rumu!“ nakázal Krieg svému pomocníkovi.

V poledne U-81 minula Helgoland a zamířila k Shetlandským ostrovům.

Téhož dne večer, když ze vrat koncentračního tábora Sachsenbausen vyrazily dva těžké náklaďáky se zaplachtovanými korbami, vydal velitel stráže bloků osmnáct a devatenáct Kurt Hansch rozkaz, aby zbývajících sto čtyřiadvacet lidí, kteří pod dozorem SS vyráběli falešné peníze a falešné dokumenty, bylo okamžitě popraveno. Rozkaz byl splněn rychle a přesně.

26. dubna ráno hlásil první důstojník kapitánu Kriegovi, že se ponorka blíží ke konvoji lodí, který míří k francouzským břehům.

Krieg se přesunul do kormidelny a chopil se rukojetí periskopu.

Vlhký vzduch byl lehce zakalený. Mořská hladina jako by se potáhla zvrásněným mlžným závojem. Obzor v podobě olovově tmavé čáry se dal spíš jen tušit. A tam, na té olověné čáře, bylo slabě vidět drobná podlouhlá smítka – jednotlivé lodi konvoje.

Na takovou vzdálenost bylo těžké určit, jaké třídy jsou to plavidla a jaký je ozbrojený doprovod konvoje. Rozhodně to však byla poměrně početná skupina plavidel – kapitán jich napočítal nejméně jedenáct.

Počasí bylo útoku příznivé. Díky mizerné viditelnosti byl letecký doprovod konvoje prakticky slepý. Ponorku mohly zachytit svými lokátory jen minolovky. I to však hodně záviselo na zkušenosti palubních akustiku. Mohutná šumová kulisa, kterou vytvářely motory a šrouby nákladních lodí v konvoji, byla mnohonásobně intenzivnější než hluk vydávaný ponorkou. Tohle všechno si Krieg stačit uvědomit během několika málo vteřin.

Přesně takhle se situace utvářela v jedenačtyřicátém. Doprovodná plavidla se taky držela příliš blízko od honosného Are Royalu. Guttenberger této jejich chyby okamžitě využil. Přiblížil se na co nejkratší vzdálenost a odpálil dvě příďová torpéda. Angličané vyhlásili poplach až ve chvíli, kdy torpéda už překonala polovinu vzdálenosti. Zpozorovali je příliš pozdě..

„Šifrovaný telegram pro velkoadmirála!“ zavelel Krieg radistovi. „Jedenáct dvacet dva. Stočíme na nepřátelský konvoj v severním Atlantiku. Modrý tulipán. Konec.“

Když byl telegram odvysílán, Krieg určil kurs a vydal příkaz k ponoření.

Ponorka se středními otáčkami blížila ke konvoji.

Akustik pozorně naslouchal hlasům moře. Ve sluchátkách minutu od minuty sílily vodopády za lodními šrouby velkých nákladních lodí. V jedenáct čtyřicet sedm mířila ponorka kolmo na konvoj.

„Periskopová hloubka!“ zavelel polohlasně Krieg.

V nádržích zašuměl stlačený vzduch. Obsluhy znehybněly u torpédometů. Ve všech odděleních ponorky zavládlo napjaté ticho.

„Periskopová hloubka dosažena!“ hlásil námořník od hloubkoměru.

„Po levoboku slyším šrouby minolovky!“ varoval akustik.

Krieg si nasadil sluchátka hydrofonů. Vodopádovým hlukem nákladních lodí se zřetelně probíjel klapot dieselu, pohánějícího minolovku nejvyšší dosažitelnou rychlosti.

„Rychlé ponoření!“ zavelel Krieg.

Ponorka začala znovu klesat.

Do rytmického klapání naftového motoru se teď vloudily nějaké šplouchance. Jako by někde nahoře na hladině dováděla obrovitá mořská obluda a bušila ocasem do vody.

„… dva… tři… čtyři,“ spočítal Krieg.

„Hlubinné bomby. Už nás mají!“ zvolal akustik a sprostě zaklel.

„Hloubka čtyřicet,“ hlásil muž od hloubkoměru.

A vzápětí po těchto slovech trupem ponorky otřásl obludný kovově tvrdý úder. Do uší udeřila tupá bolest. Srdce v hrudi každého muže v ponorce se sevřelo. A následoval další výbuch. A pak ještě jeden.

V ústředním oddělení zhaslo světlo. Paluba jen zvonila a pohupovala se pod nohama, jako by ji někdo zpracovával perlíkem.

„Zapněte havarijní, osvětlení!“ zavelel Krieg.

Rozsvítilo se několik baterek.

„Hloubka šedesát!“

„Udržujte šedesát!“

Námořníci v mrtvém tichu těžce oddechovali, pod nohama jim praskalo a skřípělo rozbité sklo.

Krieg otočil knoflíkem hlasitosti hydrofonů na doraz.

Minolovku nebylo slyšet a hluk konvoje se taky vzdaloval.

„Ztratili nás,“ poznamenal polohlasně první důstojník.

Krieg zakroutil hlavou:

„Kdepak, to zhasli mašiny a poslouchají…“

Ponorka se v nejnižších obrátkách motorů opatrně vzdalovala, oddělována od hladiny silnou vrstvou vody.

Uběhlo asi deset minut.

Minolovka nahoře nejevila žádné známky života.

Už jsme se od konvoje vzdálili víc než na míli, uvažoval kapitán. Že by nás skutečně ztratili…?

Hned v následujícím okamžiku však tohle zbožné přání zavrhl. Nesmysl. Angličané měli na něco podobného s ponorkovou válkou až příliš velké zkušenosti. Minolovka samozřejmě čeká. Stačí, aby trochu zvýšili obrátky, Angličan si okamžitě upřesní jejich polohu a vysype na ně další dávku hlubinných bomb.

Konečně se ve sluchátkách ozvalo bušení motorů a lodního šroubu. Angličany přestalo to číhání bavit.

Krieg už se dotkl páky lodního telegrafu, ale hned zase ucukl. Pochopil manévr svého anglického soupeře. Minolovka může kdykoli motory zastavit, kdežto on, Krieg, se v každém případě o pár vteřinek zpozdí. A to už bude Angličanovi stačit.

Nemýlil se. Stroje nahoře na hladině běžely tři či čtyři minuty a zase utichly.

Zatracený útok… Teď mají po útoku: Tenhle proklatý slídil se od nich nehne ani na krok…

Do sluchátek znovu dolétlo několikeré hlučné plácnuti.

Akustik ukázal na prstech – pět bomb z pravoboku.

Krieg se ušklíbl – bombardují jen naslepo.

Výbuchy, které následovaly jeden za druhým, sešťouchly ponorku do ještě větší hloubky. Naklonila se přídí dolů, ale kormidelník ji horizontálními pohyby rychle vyrovnal. Zpod Kriegovy lodičky se vyřinul pramínek potu a sklouzl po tváři. Setřel si ho rukávem. Teplota v ponorce stoupala. Vzduch v oddělení začínal být hustý a těžký.

Po chvíli jimi zahoupaly další tři výbuchy hlubinných bomb.

Nastavují poměrně malou hloubku výbuchů, došlo kapitánovi, zřejmě se domnívají, že se plácáme někde při hladině…

Membránu hydrofonu rozezněl vzdálený výbuch a zase bylo ticho…

Krieg ještě půlhodinku počkal a pak vydal rozkaz k vynoření.

„Museli nám už hodně ujet,“ řekl Kummerovi. „Pokusíme se je dohnat a přiblížit se k nim šikovněji.“

Jenže sotva vyklouzl šestimetrový periskop nad hladinu, zahlédli minolovku znovu. Loď se pohupovala zádí k ponorce pouhé dva kabelty od nich a na záďových vrhačích se hrozivě černaly další hlubinné bomby, připomínající velké naftové barely. Konvoj už nebylo vidět.

Angličan zkrátka Kriega přelstil.

„Hloubka dobrá! Kormidlo vlevo, čtvrt rumbu k severu!“ zařval Krieg.

Takhle pitomě se nechat nachytat…, hnalo se mu hlavou. A to má deset let praxe u ponorek… Zatracená svině anglická!

V sedmém oddělení zakvílely elektromotory a ponorka se zvolna otáčela přídí k minolovce.

Teď máme tak desetiprocentní naději na úspěch, pomyslel si Krieg, všechno ostatní znamená smrt.

„Druhý příďový, připravit!“

„Druhý příďový připraven!“ hlásili mu od torpédometu.

Krieg zalitý potem se očima přisál k pavučinovému křížku zaměřovače. Ten se pomalu plazil k zádi minolovky. Na palubě Angličana slabě zablýskaly výstřely z palubních kanónů a právě v tom okamžiku kříž zaměřovače proťal úzký obrys nepřátelského plavidla.

„Pozor… Pal!“

Ponorkou škubl zpětný ráz.

„Rychlé ponoření!“

Ručička hloubkoměru se rozběhla po stupnici a odpočítávala metry vedoucí ke spáse. U padesátky se zastavila.

Krieg se zaposlouchal.

Ve sluchátkách hydrofonu pulsoval Angličanův diesel a bylo slyšet časté údery o hladinu.

Hrome! Torpédu se vyhnul. A teď to zkouší s bombovou clonou… Teď nám pomáhej pánbůh, nebo třeba ďábel, to je jedno…!

„Snižte obrátky na minimum!“

Hromový výbuch ho srazil na podlahu. Vedle něj upadlo několik dalších mužů. Kdosi se pronikavě rozkřičel, ale další detonace přehlušila všechno na světě. Ze stropu se sypalo rozbité sklo. Světlo, které mechanici stačili dát jakžtakž dohromady, znovu zhaslo. Ponorka se začala, pokládat na pravý bok a pak jí prudce klesla záď. Zarachotily mechanismy a přístroje, které se utrhly ze svých míst. Náklon se hrozivě zvětšoval. Z podlahy se stala šikmá stěna. Námořníci se v neproniknutelné tmě chytali všeho, co jim přišlo pod ruku, aby se udrželi na nohou a neztratili orientaci.

Konečně někoho napadlo rozsvítit baterku.

Krieg, který se oběma rukama křečovitě držel rukojetí periskopu, pohlédl nejdřív na hloubkoměr. Ručička se chvějivě blížila k sedmdesátce.

Teď se nejspíš položíme na dno… Podle mapy by tu mělo být asi tak osmdesát metrů. Ponorku však mezitím nadhodil další výbuch a klesání se zastavilo.

Místo ponoření postupně obklopoval věnec explozí. Krieg si na okamžik představil, jak anglický kapitán nařizuje kormidelníkovi, kde bude kroužit, jak postupně mačká pravé a levé vrhače hlubinných bomb, jak se moře pokrývá velkými šedozelenými boulemi a jak celá posádka napjatě sleduje, kde se na bombardovaném úseku moře konečně objeví velikánská vzduchová bublina a mastná skvrna, které vypustí zasažená ponorka.

Zaskřípal zuby. Hlava mu zvonila nedostatkem kyslíku. Někteří námořníci už shodili blůzy a kombinézy a jejich nahá těla se v kalném světle havarijních žárovek matně leskla.

„Do čtvrtého oddělení proniká voda!“ zaječel někdo hystericky. Vzápětí už Krieg zaslechl svištění vody, pronikající puklinou do ponorky.

„Kapitáne, musíme nahoru. Radši do zajetí, než chcípnout v téhle piksle od sardinek..“

Aha, první důstojník Kummer. Ústa zkřivená děsem, slepené propocené vlasy, nepříčetné oči… neporazitelný Teuton, který neohroženě hledí smrti do tváře… zbabělec!

„Ještě není pozdě, Hanno, ještě pořád můžeme profouknout cisterny a vyplout… válka je stejně prohraná.“

„Hubu držet!“ Krieg stiskl pěsti. „Zastavit pronikáni vody do ponorky! Zkontrolovat stroje!“

„To je konec, Hanno…“

„Tak ho koukej přijmout jako pravý Němec!“

A Krieg vytrhl z pouzdra svého waltera.

V beznadějné situaci torpéda okamžitě potopit, pravila tajná Dönitzova instrukce.

Krieg už Kummerovo tělo neuznal za hodno pohledu a strčil teplý revolver zpátky do pouzdra.

„Profouknout cisterny! Připravit se k útoku! Modré tulipány do přídových torpédometů!“

„Bubliny na levoboku!“ zavolal signalista.

Velitel minolovky kapitán Cornby přiložil k očím dalekohled.

Ano, zdá se, že ponorka je vyřízená.

Už čtvrtá během války. Cornby má být nač hrdý. Je nejlepším lovcem ponorek v britském námořnictvu. Sláva!

Bubliny chvílemi vyplouvaly hojně, ale chvílemi se zase ztrácely. Jako by vzduch ze zasažené ponorky unikal v malých dávkách. Co se tam dole s těmi Němci děje? A proč nejde na hladinu olej? Olejová skvrna se přece objevit musí… Že by vypustil pro jistotu Ještě jednu bombu?

„Pomalu vpřed!“

Udělal to s tím fašounem šikovně. Hodil pět pum kousek stranou a zastavil stroje, na celou půlhodinu. A vyplatilo se to…

Když se minolovka zastavila přesně v místě, kde nad hladinu vystupovaly vzduchové bubliny, Cornby položil ruku na páku vrhače, ale zatím ji nepohnul.

„Co Je slyšet?“ zeptal se.

„Nic,“ ozval se akustik. „Je tam ticho.“

„Tak počkáme,“ rozhodl Cornby.

Nad mořem se vznášelo ticho, mrtvé ticho, které obvykle nastane po krátkém, ale úporném boji.

Akustik se společně s kapitánem napjatě zaposlouchával do hlasu olověné hlubiny. Ostatní námořníci, každý na svém místě, taky utichli a znehybněli. Ustal dokonce i vítr.

Jenže tentokrát Cornby nejvhodnější okamžik propásl.

Ponorka se vynořila asi dva a půl kabeltu před přídí.

„Támhle je… Podívejte se, přece támhle!“ křičel signalista, a ukazoval na hladinu. A vtom už ji všichni spatřili.

Nejdřív z vln vyjel úzký periskop a hned po něm se nad hladinu zvedla žlutočerně žíhaná věž, připomínající skalní útes rozežraný vlnami.

„K dělu!“ zařval Cornby, ale dělostřelci na příďovém dvojčeti už sami pochopili, jak blízko jsou v tuto chvíli smrti.

Hlaveň prudce uskočila dozadu, všichni na palubě málem ohluchli z praskavé salvy a hned vedle žlutočerného útesu vyrostla z moře bílá vodní svíce. Než stačila opadnout, kousek od ní vyšlehla další a v jejím kypícím základě se nachově roztrhl mocný výbuch.

Kanóny zalykavě střílely a sypaly na hladinu rozpálené nábojnice. Cornby jako by zcepeněl – upřeně zíral na bělavé vodní smrště a zřejmě jen stěží chápal, co se to tady odehrává. V hlavě měl chaos, myšlenky zmateně narážely jedna na druhou a kapitán, aniž by si uvědomoval, proč to vlastně dělá, přesunul páku lodního telegrafu do polohy „plné otáčky vpřed“. Minolovka vyrazila proti ponorce U-81.

A vtom zahlédl salvu.

Ponorka vystřelila ze tří torpédometů naráz, z hladiny. Jako by se snažila zbavit se co nejrychleji strašného, smrtonosného nákladu, o jehož povaze Angličané na palubě minolovky neměli ani potuchy.

Torpéda se vyřítila na hladinu prakticky zároveň, jako obludné fantastické obří šípy prolétly nad hřebeny vln, hlučně udeřily o hladinu, vymrštily do výšky fontány vodní tříště, mírně se pohroužily do vody a od klouzaly někam k olověnému obzoru.

Podivná, nesmyslná salva nikam… Příďová věž minolovky dál trhala vzduch, nábojnice, ze kterých se jen kouřilo, se kutálely po palubě a vodní svíce se vztyčovaly jednou těsně vedle věže, jindy kousek stranou, po chvíli opadaly a měnily se v pěnivé pahrbky.

Najednou se však věž začala zmenšovat, zkracovat, klesat pod vodu, stahujíc za sebou tenkou trubku periskopu, a když se přes ni vlny převalily naposledy, na hladině se znovu rozlehlo velebné ticho.

Cornby, který stále ještě nemyslel, strojovým pohybem přehodil páku telegrafu na „stop“.

Po minutě loď zastavila.

Až teď za zádí náhle zběsile zaklokotala voda a pak se nad mělčinou rozlezla těžká, mazutová skvrna, rozžehlující hřebeny vln dohladka.

„Hrom aby to vzal…,“ zabručel Cornby, který pomalu přicházel k sobě. „Teď je s ní opravdu konec… Teď je to teprve ta moje čtvrtá…“

Torpéda s hydrostaty nastavenými na palebný ponor dál uháněla k obzoru, dokud se neskryla za jeho mlžnou hranicí.

Za několik hodin, až ve vysokotlakých bombách dojde stlačený vzduch a motory se zastaví, změní se tato torpéda v plovoucí miny a budou po léta číhat na své náhodné oběti jako Urang Medan nebo Sverre, v neznámých oblastech neznámých moří…