Jean Coue

Válka s Venety

PRVNÍ ČÁST

I. OCEÁN

Diodoros už necítil chlad. I na únavu si zvykl. Občas ho zaplavila nějaká mohutnější vlna a smýkla jím. Oči, rozbolavělé od soli, se mu zavíraly. Prudký náraz příboje se mu podél těla rychle rozplýval v lehké, konejšivé pohlazení.

Tak tohle je smrt?

Potom to hlazení ustávalo a Diodorovi se zdálo, že v nitru slyší temný šum srdce, jak znovu začíná tepat. Doširoka otevřenými ústy dychtivě nasál několik doušků čerstvého vzduchu. V hlavě měl prázdno; stále stejnými, strojovými tempy se probíjel vstříc další vlně.

Mezitím se pomalu rozednilo: nejdřív zaclonily obzor bělavé šmouhy, jakýsi opar, a jím poznenáhlu prorazilo slunce a rozptýlilo jej. S pokračujícím dnem se vracela Diodorovi naděje, že se moře postupně přece jen uklidní; naděje, že spatří nějakou pevninu; naděje, že i jeho samého někdo objeví. A na chvilku zavzpomínal na Pylos…

Tam, za pylskou kolonádou, vycházelo slunce rychle – jako by tryskalo z moře. Jak lahodná byla jitra v Pylu ve chvíli, kdy nevtíravá vůně mandloní začínala překrývat štiplavější vůni oliv! Ty dlouhé projížďky podél nekonečně modrého moře – stejně modrého jako Filoxeniny oči… Jak k němu Filoxena vzhlížela s rukama vztaženýma k jeho ramenům: „Vrať se mi brzy, Diodore!“

Anaktorion, jemuž velel Thrasybulos – snad nejlepší kapitán, jakého kdy Řecko mělo –, se plavil až ke Gássiteridám, Cínovým ostrovům1, bez nejmenší závady.

Teprve při zpáteční cestě, když byla loď plně naložena, náhle propukla bouře. Thrasybulos jako zkušený námořník dal svinout všechny plachty a vydal jediný rozkaz, který pokládal za rozumný: změnit kurs lodi a těsně při pobřeží doplout až k ústí nějaké řeky, kde by se dalo zakotvit. Avšak ani celá Thrasybulova dovednost nestačila, a když při změně kursu musel přestat plout proti příboji, hned při první vlně poznal, že se mu nepodaří loď vyrovnat. Přihnaly se dvě vlny… tři vlny… Anaktorion vzdoroval, muži napínali síly a křečovitě svírali vesla, jako kdyby je jedině ona ještě poutala k plavidlu a k životu. Čtvrtá vlna, mohutnější a prudší, nadzvedla loď do takové výšky, že vesla zabrala na okamžik do prázdna. Mužům se zazdálo, že tam docela v dálce, po levém boku, zahlédli na pobřeží nějaké ohně.

Pátá vlna se přivalila na Anaktorion právě ve chvíli, kdy Thrasybulos v zoufalé snaze vrátit loď do vytčeného směru nařídil, aby mužstvo naplno zabralo u vesel na pravoboku.

Když se vlna přehnala, ocitl se Diodoros sám. Bouře jím zmítala a on (aniž si později dovedl vysvětlit, proč) se najednou přistihl, že se směje: vzpomněl si totiž na toho vždycky tak domýšlivého Thrasybula, který ve všech středomořských přístavech tvrdil, že pro něho je Atlantský oceán moře jako každé jiné a že noční plavby se bojí jen zbabělci!

II. KOPÍ QUINTA VELANIA

Gur třímal v ruce mohutný, do špičky přitesány oštěp; měkce a tiše našlapoval dopředu.

Celý les byl jediný šelest: zvuky se překrývaly a mísily, ale mužové si na ně už tak zvykli, že je ani neslyšeli. Gur se usmál a znovu vykročil. Jeho druhové postupovali daleko za ním, právě tak tiše jako on, uprchlý samotář. Nešel dlouho; zastavil se u mladého dubu. Nízko splývající větve stromu byly zlámané. Mladík se jemně dotkl prstem poraněného dřeva: ještě z něj prýštila míza, takže rána byla čerstvá. Několik metrů před ním byla v lesním porostu zválená stopa: hustě chomáče štětin slepených krví ukazovaly, že tudy nedávno proběhl raněný divočák.

„Synu, měj se vždycky na pozoru před zvěří, které už smrt cloní zrak! Bude zoufale bojovat, aby tu poslední cestu nemusela jít sama!“

Tohle říkal Gebrix ze zkušenosti. Však před několika léty (to byl Gur ještě malý chlapec; nemohl nosit zbraň, a proto žil u matky) musel druidský kněz Abiorix vynaložit celé své umění a přidat všemožné zaříkávání a všelijaké léčivé byliny, aby se zacelila ta dlouhá tržná rána, kterou Gebrixovi do stehna zasadil tesákem kanec předstírající smrt až do chvíle, kdy se muž nad něj sklonil! Od té doby měl Gebrix jednu nohu kratší a napadal na ní – ale nikdy kvůli tomu nezůstával pozadu, neochaboval při lovu ani v boji, takže pověst o bojovníku Gebrixovi se naprosto nerušeně šířila daleko za hranice Okolních osad.

Gur přidal do kroku. Pod opánky ze surové kůže mu šustěla tráva a suše praskaly žaludy. Ten divočák byl smrtelně raněný. Zasáhl ho oštěp náčelníka Galby? Nebo nějaký šíp bojovníka Gebrixe? V hloubi duše si Gur přál, aby tu pomalou smrt vtiskl šelmě do boku právě jeho otec. Stopa se teď táhla po mořském břehu jako široká šmouha na zvlhlém písku. Vlevo oceán, vpravo les a ani ne dvacetimetrový písčitý pruh, po kterém se před časem vlekl raněný kanec. Stopa zvířete najednou zahnula vpravo, až zmizela v lese. Tady byl ten kanec, za tímhle keřem, zarostlým hložím a trním!

Uauááááá!

Byl to výkřik radosti i lovecký pokřik svolávající ostatní. Jistě se všichni seběhnou pod vedením náčelníka Galby sem, k nejlepšímu stopaři Gurovi!

Uauááááá!

Chlapec sebou trhl a udiveně se otočil. Přicházelo to od moře. Byl to zřetelný výkřik, jakoby nesený větrem, ale docela jinak zabarvený. Gur dokázal rozeznat i na dálku pokřik každého obyvatele osady. Takhle nevolal žádný venetský bojovník!

Loď! Plula několik metrů od břehu se spuštěnou plachtou. Paprsky nízko ležícího slunce se na pár chvil zaleskly na okovaných veslech. Už dřív vídával Gur, jak z dálky, ze širého moře, připlouvají takovéhle štíhlé lodice s širokou obdélníkovou plachtou upevněnou vysoko na stěžni. Byly to rychlé lodi, spíše na závodění než pro boj nebo pro plavbu na volném moři. Venetští bojovníci, když je vídali, plivli obvykle pohrdli ve do vody a hlučně se rozchechtali: „Však si ty římské galéry jednou svá žihadélka o kůži venetských býků ulomí!“

Z velitelské věže trojveslice přátelsky mávali dva muži v bílých tunikách. Právě když zvedal Gur ruku, aby jim odpověděl, zahlédl, jak Římanům zmrzl úsměv na rtech a paže jim znehybněly. Menší z obou mužů křečovitě svíral zábradlí velitelské věže a vyklonil se ven. Podle napjatých rysů Římanovy tváře poznal Gur, že ten muž něco volá, ale jeho hlas přehlušilo suché zapraskání lámaných větví. Gur se bleskurychle obrátil a napřáhl kopí.

Vjela do něho radost, strach i pýcha: strach před netvorem se zažloutlými kly, jehož šíje mu sahala vysoko nad pás, který se skloněným chřípím přerývaně funěl, vířil mračna písku a těžkopádně se zvedal k útoku. A také pýcha, že té bestii čelí, že se s ní utká a přemůže ji. Před prvním útokem netvora uskočil mladý Gal stranou. ještě než se kolem něho zvíře přehnalo, stačil si všimnout, že má na pravém boku jakýsi zčernalý škraloup: to krev z rány se smísila s černou lesní prstí tam, kde doširoka zel otvor po oštěpu náčelníka Galby! Gur uchopil pevněji rukojeť svého vlastního oštěpu, přešlápl z jedné nohy na druhou, hluboko se zaryl podpatky do sypkého písku a natočen ke kanci, který se těžce a namáhavě obracel, vykřikl – jak mu velela nejlepší galská tradice – svou výzvu k boji na život a na smrt: „Zahyneš udatnou rukou! Rukou Gura, syna velkého bojovníka Gebrixe! Jsi smělý zápasník, hodný Gura! Kéž Lug dodá mé paži síly, kéž Taranis2 vede mou ránu!“

Kanec se už natřásal k druhému výpadu, ale těžkopádněji, neohrabaněji. Z boku mu znovu stékala jasně rudá krev a skrápěla zčernalé lesní bahno.

Prefekt Quintus Velanlus se obrátil k Titovi Silliovi: „Už jsi někdy viděl takový kus?“

„Já znám z Galie jen oblast Andot na soutoku Ligeru a Meduany, a tam kanců moc není! Ten Hoch s ním přece nemůže bojovat! Jestli nepomohou bohové…“

„Bohové nebo lidé, Tite!“

Tribun dvakrát zavrtěl hlavou:

„Vlny nám houpají lodí pod nohama. Mohli bychom toho chlapce zranit! Podívej, i naši lučištníci a prakovníci váhají. A přitom nám tady bohové nabízejí možná jedinečnou příležitost, jak nejúspěšněji předznamenat naše poselstvo!“

Quintus Velanius pozvedl kopí.

„Je-li vůle Apollónova, aby naše poslání bylo korunováno úspěchem, nechť řídí mou ránu!“

Gur se rozmáchl a mrštil oštěpem přímo směrem k velkému černému divočákovi. Zbraň pronikla tlustou kůží a zabodla se šelmě do plece. Zvíře znehybnělo, jako kdyby narazilo do nějaké stěny. Gur ztěžka, přerývaně oddychoval a čekal, až netvor padne. Dvakrát za sebou se celé kančí tělo zachvělo. Z otevřené tlamy se kolem klů tryskavě řinula hustá černá krev. Potom, jako by, kanec doufal, že se vzduchem nasaje do těla i život, se dlouze a hřmotně nadýchl. Hruď se mu vzedmula, všechny štětiny na těle se mu zježily a on zuřivě odfrkl a namáhavě se otřepal.

Gur to nečekal a ztratil rovnováhu. Dostal přímo do prsou prudkou ránu. Vyrazilo mu to dech a odmrštilo ho to několik kroků dozadu. Než dopadl na zem, stačil si ještě pudově chránit hlavu předloktím.

„Uauááááá! Uauááááá!“

Bojovník Gebrix! Náčelník Galba! Jenže daleko, příliš daleko! Také Gur se pokusil vyrazit smluvený pokřik, ale marně. Hrud měl jako ve svěráku, v krku ho pálilo, jako by byl polkl oheň. Když na něho kanec vyrazil potřetí, svezl se Gur na záda a napjal všechny krční a šíjové svaly. Žádný Gal přece nikdy nesklání hlavu před nepřítelem, nikdy neuhýbá pohledem před smrtí!

Dvakrát za sebou rýpl divočák chlapce do boku. Byly to takové dvě rány, že za jiných okolností by mu byly, zpřerážely žebra. Užaslý Gur otočil hlavu k šelmě. Ta se mezitím dostala k jeho pravému boku, a jak útočila, rozfoukala si krev vzhůru po čenichu, až jí načernalé šmouhy zalepovaly oči. Na rypáku už jí krev zaschla. Kanec neviděl ani nemohl čenichat. Gur chtěl povstat. Další rýpanec ho přirazil k zemi a ostré kly se mu mihly těsně u tváře. Osleplý kňour už ohmatal, kde jeho oběť je, a bez rozběhu, s celou zoufalou silou, se vrhl kupředu.

Užuž se chystal vyrazit, když tu znehybněl. Gurovi se zazdálo, že vidí, jak mu z boku vyráží jakýsi pružný prut; potom ještě víc zadrnčely dva nebo tři tenčí.

III. PŘIPLUTÍ DO ZÁLIVU

Gebrix, který šel nejméně deset stop před náčelníkem Galbou a hlavním oddílem kmene, se rozkýval k ještě větší rychlosti. Každým našlápnutím v něm vzrůstaly obavy. Začalo to tím, že tam, za stromy, bylo slyšet kančí chrochtání. Venetovo cvičené ucho rozeznalo jeho vyzývavý zvuk i Gurův bojový pokřik, který mu odpověděl. A pak už nic. Ticho.

„Měj se vždycky na pozoru před zvěří, které už smrť cloní zrak! Bude zoufale bojovat, aby tu poslední cestu nemusela jít sama!“

Gur utekl! Jak ten dychtil po životě a po tom, aby se mohl postavit jako bojovník tváří v tvář životu! A na žádné moudré rady nic nedal. Gebrix poklekl na jedno koleno a zvedl ruku. Mužové za ním se na Galbovo znamení zastavili. Náčelník se tiše, neslyšně připlazil ke kulhavému muži. Gebrix napřáhl beze slova ruku k pláži.

„Kanec, náčelníku. Je po něm“

Kdyby tam na pláži býval ležel jen ten skolený obrovitý samotář, byli by se Galba i Gebrix svorně zaradovali nad Gurovým vítězstvím. Jenže tu byli kolem mladého Gala tihle mužové a také všichni, kteří se zbraněmi v rukou nastoupili v řad před loď spočívající na mělčině: numidští lučištníci a baleárští prakovníci.

Gebrix sotva hlesl:

„Římani!“

Galba souhlasně mrkl; pravou rukou přitom přes rameno hladil opeřené konce šípů v toulci.

„Jak to, že nějaká římská galéra se dostala až sem a nebyla zadržena naším loďstvem? Že unikla našim hlídkám?“

„Ať tak, či onak, Gur je s nimi a je volný. Nevypadá to, že tihle mužové k nám chovají nepřátelské úmysly.“

Než se Galba zmohl na něco, čím by Gebríxe zadržel, ten povstal. Galba na okamžik zaváhal: tady šlo o jeho odpovědnost jako náčelníka. Do zálivu připlula římská galéra a to se týkalo veškerého venetského lidu a na prvním místě rady starších. Pozvedl hlavu ke Gebrixovi. Starý bojovník, třímaje v ruce meč napolo vytasený z kožené pochvy, vystoupil třemi kroky z lesního úkrytu. Tu Galba rychle vyskočil a šel po pravici svého druha, o kousek před ním, jak se sluší na náčelníka. Pár kroků za ním se dali do pohybu Galové, seřazení v jediný šik.

Titus Sillius jako první otočil hlavu k lesu.

„Tak se mi zdá, Quinte, že nám udeřila hodina, kdy si ověříme, zda naše poselstvo bude předznamenáno co nejúspěšněji, jak sis to přál!“

Pokynem ruky naznačil prefekt Quintus Velanius prakovníkům, kteří mezitím pokročili o tři kroky, aby zase ustoupili. Položil ruku na rameno Gurovi.

„Tam mezi těmi muži je i tvůj otec?“

„Můj otec je ten bojovník, co napadá na nohu.“

„A ten, co jde nalevo od něho?“

„Po pravé ruce bojovníka Gebrixe jde náčelník Galba.“

„Tak pojď s námi.“

Oba, Gebrix i Galba, se zastavili. Galba vystupoval jako náčelník. Bylo teď na Římanech, aby došli v tom sypkém písku až k němu!

„Náčelníku! Jménem Caesarovým tě zdraví prefekt Quintus Velanius!“

„Římane! Tebe zdraví svým jménem náčelník Galba!“

„Zasedáš ve venetské radě starších?“

„Bojovník, kterého vidíš po mé levici, a čtyři mužové z naší vesnice zasedají spolu se mnou v radě starších.“

„Náčelníku! Římský legát Publius Crassus, velící sedmé legii v andské oblasti, nás pověřil, tribuna Tita Sillia a mne, abychom jeho jménem předložili vaší radě žádost.“

„Pak tedy, prefekte, se budete muset – ty a tvoji mužové – utábořit na pláži. My budeme potřebovat nejméně dobu tří úplňků, než svoláme všechny náčelníky, kteří jsou na moři!“

„Naše sdělení je svrchovaně důležité. Budeme čekat tak dlouho, jak to bude potřeba.“

„Přejete-li si, ty a tribun Sillius, být hosty naší vesnice, budete v ní přijati, vy vaše stráže, s poctami!“

„Vejdeme do tvých zdí, ale beze stráží! Vždyť ti, kteří neznají zbabělost, nemohou být ani proradní! Tomuto chlapci,“ a levá ruka Quinta Velania spočinula Gurovi na vlasech, „tomuto chlapci se podařilo nám dokázat, že máme co dělat s udatnými bojovníky!“

Gebrixovi zazářily oči.

„Římane, to je můj syn!“

„Kéž mi bohové jednoho dne dopřejí takového syna, jako máš ty! V jeho věku by dokázal přemoci takového netvora jedině Herkules!“

„Otče! Můj oštěp sice toho samotáře skolil, ale nebýt prefektova kopí a šípů jeho mužstva, nebyl by šel kanec na tu poslední cestu sám!“

„V tom případě, Římane,“ řekl Gebrix vážně, „bude obydlí bojovníka Gebrixe i vaším obydlím! Gebrixův meč bude vaší ochranou, slovo bojovníka Gebrixe bude pro vás zárukou!“

„Dnes večer budeme v tvém obydlí: já, Titus Sillius a náš host, jeden mladý Řek, jehož se nám podařilo zachránit před utopením nedaleko odtud.“

Náčelník Galba se široce usmál.

„Vy se objevíte vždycky, když je to třeba, Římané!“

„Kéž dají bohové, aby tomu tak bylo vždycky!“ odpověděl vážně Titus Sillius.

IV. JITRA V ZÁLIVU

Diodoros, jako nějaká noční můra přitahovaná světlem, nemohl odtrhnout zrak od plamenů, jež vyšlehávaly po stěnách jeskyně. Když Gebrix vytahoval z ohně dlouhou, do ruda rozžhavenou železnou tyč, zadul zvenku vítr a ověnčil ji tisícerými řeřavými jehličkami. Diodoros cítil, jak mu do tváře dýchlo vlhké vedro, až z toho zamžikal.

Brzy ráno, když se Diodoros probudil, dopadalo slunce teprve k úpatí stromů. Probíral se pomalu a poznenáhlu; do toho stále ještě polospánku mu zaléhala všemožná změť zvuků a vzdálené supění; pak se zvuky postupně rozrůznily. Diodoros se usmál. Pronikal jím celý ten život lesa, který ho v tom svěžím jitru obklopoval. Ještě několik vteřin mu trvalo, než rozeznal jiný, vzdálenější, méně zřetelný, ale také povědomější zvuk: hukot příboje, který se tříštil o kameny. Jednu chvíli si poliboval, jak měkké lože má: bylo to něco docela nového. Jistě to je tím velkým plátěným povlakem, který je vycpaný vlnou!3

Diodora se zmocnila nekonečná, žíznivá touha proběhnout se po břehu oceánu, a proto vstal. Prefekt Quintus Velanius, který spal po jeho pravé straně, se dlouze protáhl, ale neprobudil se. Mladý Řek opatrně přehodil těžkou, barevně kostkovanou pokrývku spícímu muži přes ramena; Venku se do něho dala zima, na povrchu kůže pociťoval tetelivé chvění, ale během se rozehřál.

Když byl na okraji vesnice, přidal se k němu asi stejně starý Gal. Oba mladíci spolu nějaký čas beze slova zápolili. Mladý Gal běžel dobře, ale silově. Jak našlapoval, přebíhaly mu po stehnech nahoru a dolů dvě svalové uzliny. Diodoros se usmál. Umění běhu ten hoch neovládá! Řek dvakrát zrychlil a mladý Venet ho dvakrát dotáhl. Potřetí vyrazil Diodoros rychleji a ostřeji; když se otočil, viděl, jak jeho spoluběžec sedí na pařezu a dívá se na něho tak užasle, že se Diodoros (nepolevující v běhu) nemohl udržet smíchy. Stále se smál, když už doběhl k prvním skaliskům lemujícím moře a zaslechl, jak tam dole hukot z kovárny přehlušuje i šumění vln.

Gebrix dvakrát stiskl rukojeť měchu. Těžká kožená kapsa vyfrkla tak prudce, že se zdálo, jako by plameny vyšlehly až nad ten velký plochý kámen, který tvořil pracovní plochu. Na okamžik to Diodorovi připadlo, že Gebrix je tam, přímo v těch plamenech, že sám přerostl do obrovitého plamene: a užuž chtěl utéci. Tohle je nějaké kouzlo! Že by byl urazil nějakého boha a ten se pomstil tím, že ho uvrhl do útrob země, srazil do říše boha ohně Hefaista? Vždyť tenhle muž, který tak vládne ohněm a pohrává si s plameny, nemůže být nikdo jiný než sám Hefaistos! Kulhavý jako on!

„Ty Římany s sebou nemáš?“

Diodoros nadskočil. Plameny mezitím už zalezly za kovářský kámen, celé kouzlo vyprchalo a Gebrix, opřený o těžký litinový perlík, se na něho s úsměvem díval.

„Když jsem odcházel od tebe z domu, oba cizinci ještě spali.“

„A ty nejsi Říman?“

„Toho nechť mě chrání bohové! Já pocházím z Řecka.“

Gebrix vytáhl velkými dřevěnými kleštěmi z ohně rozžhavenou kovovou tyč a těžkým perlíkem ji začal zpracovávat. „Kde ses naučil náš jazyk?“

Diodorův smích se rozlehl jeskyní.

„Můj otec a před ním jeho otec a otec jeho otce obchodovali s Cínovými ostrovy a kotvili ve všech přístavech Galie.“

Gebrix položil perlík, nadzvedl těžkou, zkovanou tyč a pomalu ji zasunul do kotlíku se studenou vodou. Dlouze to zasyčelo a jeskyni zaplavil štiplavý dým.

„Co děláš z té tyče? Meč?“

„Ano, meč.“

„Už u tebe doma jsem viděl tři zbraně, jednu krásnější než druhou!“

„Tahle bude ještě krásnější, pružnější a pevnější něž všechny, které mi bylo dáno vlastnit. Bude to meč do války.“

„Copak venetský lid je ve válce?“

„Jakmile se objeví Římani, je válka přede dveřmi.“

Quintus Velanius si nakapal z kovové nádobky do levé dlaně několik kapek mandlového oleje a rozetřel si jej po tvářích. Titus Sillius si už zapínal opasek na sponku a mechanicky, podle starého válečnického zvyku, zkoušel, zda jeho krátký mečík jde lehce vytáhnout z pochvy.

„Ten Řek tu není?“

„Ale Tite, cožpak my bychom v jeho věku taky neběželi k moři?“

Titus se mírně shýbl, aby mohl projít dveřmi, chocholem přílby lehce zavadil o veřeje a vyšel první. Byl skoro o hlavu vyšší než Quintus a chlubil se tím, že má vzdáleně germánské předky. Zato prefekt Quintus Velanius patřil k té silné, podsadité jihoitalské rase; neuplynul jediný den, aby si ho tribun pro jeho snědou pleť nedobíral.

„Ty jsi černější než numidský bojovník! Prefekte, ty jsi taková malá černá oliva!“

Quintus Velanius se rozhlédl kolem sebe. „Mám dojem, Tite, že si ti lidé o nás udělají špatný úsudek! Slunce už je tak vysoko!“

„To je těmi pytli nacpanými vlnou, Quinte! To si musím zapamatovat a pořídit si něco takového do své vily v Anconě.“

Mezitím se všichni obyvatelé vesnice srotili před obydlím náčelníka Galby a čekali, až Římané vyjdou ven. Oběma mužům se naskýtala úžasně barevná podívaná. Quintus Velanius si na okamžik představil, že by se tenhle pestrobarevný zástup nějakým divem ocitl na římském fóru – jak by se lišily ty jejich živě zbarvené kalhoty, ty velké vesty, těsně přiléhající k tělu, ty volné pláště z pruhovaných nebo kostkovaných látek od těch nevýrazných, jednotvárných římských tóg a rouch!

Po pravici náčelníka Galby šel jako první druid Abiorix.

„Římané! Vaši i naši bohové se spojili, aby váš příjezd do venetských vod byl pro naši vesnici požehnáním. Kéž je za to bohům vzdán dík!“

Náčelník Galba nebyl tolik slavnostní:

„Poskytlo vám mé obydlí občerstvující spánek?“

„Náčelníku, dnes v noci jsme objevili, jaké je tajemství síly tvého lidu!“

Galbův smích jako by byl znamením: Galové – muži, ženy i děti, držící se až dosud na tři kroky za svým náčelníkem a za svým druidem – se přiřítili se smíchem k oběma užaslým Římanům. Napřahovaly se k nim ruce, jiné je hlučně poplácávaly po plecích. Než je zástup od sebe odtrhl, stačil se Titus ještě obrátit na Quinta:

„Nebyl jsi to ty, kdo mi jednou tvrdil, že na rozdíl od nás, jižanů, jsou lidé ze severu pořád chladní a odměření?“

Jakási pronikavě křičící žena s dlouhými, rozcuchanými vlasy se mocnými pohyby loktů prodrala davem až ke Quintu Veíaniovi, vrhla se mu k nohám, objala oběma pažemi jeho nohy a vášnivě mu líbala kolena. Galba ji jemně pozdvihl, a protože se na ně Quintus udiveně podíval, vzal ho náčelník za ruku a vložil ji do ruky ženě:

„Tvá střela skolila včera kance. Nebýt tebe, neměla by Epona už syna.“

Když Galové, každý po svém způsobu, pozdravili Římany, pomalu a jakoby neradi se vzdálili. Galba pokynul dvěma mužům a ti přitáhli až k němu těžkou dubovou lavici. Náčelník na ni s uspokojením sedl a rukou ukázal oběma Římanům, aby se naproti němu posadili na zem. Loktem se opřel o koleno a bradou o zaťatou pěst, chvíli se na oba muže díval a pak promluvil:

„Římané! Když se dnes ráno moji mužové přiblížila s rukama plnýma zásob k vaší galéře pozvedli vaši bojovníci své zbraně a drželi mé muže na vzdálenost třiceti stop!“

„Náčelníku, naši lidé dostali rozkazy ještě předtím, než jsme přišli do tvé vesnice!“

„A teď?“

Prefekt stáhl z prstu těžký zlatý prsten.

„V budoucnu ať tvoji mužové ukáží můj prsten a zbraně se skloní.“

Galba se usmál a opřel se širokými dlaněmi o stehna.

„Vaše poselství naší radě starších je skutečně mírové?“

„Ať nás vaše rada vyslechne a posoudí sama.“

„Až dosáhne slunce poloviny své dráhy, bude naše rada shromážděna. Jsme vzdáleni čtyři hodiny pochodu od našeho hlavního města Darioriga. Chcete-li, Římané, neotálejme s odchodem.“

„Náčelníku! Jsme ve službám venetské radě starších. Ale nač mluvit o čtyřech hodinách pochodu? Cožpak po moři to není rychlejší? Chceš-li, náčelníku, budeš ty i tvůj doprovod hostem na naší palubě.“

Galba povstal; Římané rovněž.

„Přijímám vaše pozvání! Důvěřovali jste naší pohostinnosti a já vás neurazím odmítnutím pohostinnosti vaší! Doprovázet mě budou jenom Gebrix, Sigovesos a Ambiacatos – všichni tři členové rady starších. Dejte osekat nízko rostoucí větve z mladého dubu!“

„Co to je za zvyk, náčelníku?“

„Ty větve upevníme na vrcholek stěžně tvé lodi, pod tvůj erb. Lodi, které budeme potkávat, v tom uvidí důkaz, že vaše úmysly jsou mírumilovné.“

V. MORBIHAN

Bývaly doby, kdy hladina vod sahala až k lesu – doby, které starý Diviciacos prý zažil:

„Jednou se přihnala vlna, která byla vyšší než nejvyšší strom. Byla až do nebe! A kudy se převalila, bylo po lese!“

A Diviciacos občas zpíval o obrovské vlně hlasem tak silným a zvučným, že Venetové jako by byli slyšeli rozběsněné moře, jak se znovu vrhá do útoku na jejich pobřeží a na les:

„Ach, jak se vlna valila

na zvěř i na lidská těla!

Stromy se zdály v zem vrostlé,

však přihnala se vlna zle

a smetla, zdrtila les!“

A pěvec Diviciacos se vždycky rozmáchl k širému moři. Vítr vzdouval široké rukávy jeho bělostné tuniky. Ostrovy (byly tak blízko u sebe, že to vypadalo, jako když se navzájem dotýkají) – ty ostrovy tady zbyly jako pozůstatek, jako svědkové toho, co dřív bývalo lesem, než přišla ta velká vlna.

Sotva se galéra vzdálila od břehu, celou ji zakryl stín velkého menhiru.4 Quintus Velanius pomalu přejel ten velký kámen pohledem až nahoru.

„Náčelníku! Naše bájesloví vypráví o jedné obrovské soše, postavené při vjezdu do přístavu Rhodos. Zdalipak ta socha byla aspoň tak velká jako tento kámen?“

„Už dávno před dobou otců našich otců vyzvedli lidé takové kameny k poctě bohům!“

V hlase náčelníka Galby byla taková hrdost, Jako kdyby toho obra vystavěl se svými lidmi sám.

Velmi užasl Díodoros, když galéra doplula k nakupeným skaliskům, kde byla Gebrixova kovárna. Moře, které tu ještě ráno olizovalo skály porostlé lesem jako nějakými vlasy, se mezitím stáhlo o víc než dvě stě stop a odhalilo tak bílou, jemně písčitou pláž. Právě tak jako Římané, ani ten mladý Řek, ačkoli toho hodně procestoval, si stále nemohl doopravdy zvyknout na tento neustálý příliv a odliv vln. Takový v jejich uzavřeném moři neznali.

Gebrix byl usazen přímo na dřevěné palubě, po pravici lodivodově. Občas ukázal rukou, kudy proplout mezi dvěma ostrovy. Lodivod přikývl a na bubnu řídícím záběry vesel začaly těžké paličky vytepávat do napjaté kůže nový rytmus. Na levoboku se vynořily lopatky vesel a mužové si předloktím otírali čela. Mezitím na pravoboku zabrali veslaři ze všech sil. Galéra tiše zatočila a plula přímo mezi dvě obnažené homole, které byly porostlé jen sedřeným vřesem a tak blízko u sebe, že jejich stíny, splývaly a že vesla svými rozšířenými konci drcla do tyrkysových balvanů, vyčnívajících těsně nad vodou, nad kterými ve vlnách šplouchaly trsy chaluh. Plesknutí vesel občas vyplašilo hejno divokých ptáků. Jejich přerývaný křik se potom ještě chvíli mísil do onoho velkého souzvuku vln.

„Kámen vyšší než rhodský kolos! A ostrovů víc než všechny ty, které se přimykají ke břehům Řecka! To vaše vnitrozemské moře je úplný svět pro sebe!“

„Pozor!“

V té chvíli ustalo dunění bubnu a ticho, které najednou tak prudce zavládlo, zaskočilo mužstvo právě tak jako onen výkřik Quinta Velanía. Vesla zůstala trčet ve vzduchu a už nebylo slyšet nic jiného než pleskám kapiček vody, dopadajících na hladinu moře. Gebrix naráz vyskočil. Za skalou se právě vynořilo nějaké podivné plavidlo a zkřížilo dráhu galéry: byl to jakýsi vor z rákosu a proutí, který by býval svým zbarvením splynul s oceánem, I kdyby tam uprostřed něho neleželo cosi beztvarého. Římanům chvíli trvalo, než rozeznali, že to je nějaký muž s kožešinovou čepící, oblečený, či spíše obalený do hrubé kožené vesty neurčité barvy, jako by se na ní byly, usadily všechny možné odstíny podzimních okrů promíšených zlatem kručinky a nafialovělou barvou vřesu.

Když se muž vztyčil ve své chatrné loďce a na obranu se pudové rozmáchl těžkou sekerou, rozčísl mu vítr na prsou bohatý šedý plnovous, který mu sahal až do míst, kde mu z vesty vyčnívaly dvě dlouhé, vychrtlé nohy, jakoby vysušené sluncem a větrem. Zvíře s plavou srstí, které mu leželo u nohou, se podívalo ke galéře zrakem planoucím jako oheň, Galba a po něm Sigovesos a Ambiacatos zahrozili k voru pěstí. Snad jen Diodoros si všiml, že Gebrix své druhy nenapodobil. Opřen o zábradlí, díval se zamyšleně za loďkou, kterou už proud unášel dál po pravém boku galéry.

„Při Jovovi!“ zvolal Quintus Velanius, „to jsme se snad setkali s nějakou bytostí uprchlou z podsvětí!“

Galba zasípal:

„Bývalo by asi lepší potkat nějakou pekelnou bytost než toho vyhnance z vnitrozemského moře! Tvoji lučištníci mohli střílet, prefekte! Vždyť zkřížit cestu vyhnanci je opravdu špatné znamení!“

Ještě dlouho poté, co se veslaři pod lodivodovým velením začali zas pravidelně opírat do vesel, se zdálo Diodorovi, když přivřel oči, že vidí ten spalující pohled, který k nim muž vyslal z houštin svých dlouhých šedivých vlasů.

VI. UVÍTÁNI DARIORIGU

„Římané, jsme na místě!“

Galba napřáhl ruku. Quintus Velanius i Titus Sillius se postavili vedle něho.

„Tak to je Dariorigum!“

Město (byly to navrstvené nízké dřevěné domky) se dalo tušit až tam dál, dole, jakoby vysázené do zákrutu úzkého mořského zálivu. Po obou stranách galéry se už začínala přibližovat mírně se svažující úbočí, takže z plavidla bylo vidět hlídky na vrcholcích strážních věží.

Tihle lidé se jen tak nedají zaskočit! pomyslel si Titus Sillius.

Galba napřáhl ruku směrem k věžím. Byl to přátelský pozdrav, ale nikdo jej neopětoval. Náčelníkovo čelo se zachmuřilo. Když galéra doplula k branám přístavu, pomyslel si Quintus Velanius nejdřív, že se mu něco zdá, ale pak si všiml, že i Titus Sillius ztuhl v obličeji úžasem.

„Náčelníku!“

Galba, jako by byl jejich údiv očekával, se hlasitě rozesmál a široce se rozmáchl rukou po obzoru:

„To je část našeho loďstva…“

Quintus Velanius se skoro zajíkl:

„Jen část?“

„Víc než polovina venetských plavidel je stále na moři – za obchodem, ale také připravena k boji.“

Když galéra doplula až na úroveň loďstva a galští bojovníci viděli, jak Římané pomalu vzhlížejí k těm obrovským a pevně stavěným lodím, pobaveně se usmáli.

„Ve vaší zemi je všechno ohromné, od kamenů až po lodi!“ vykřikl Titus Sillius.

Když galéra veplula do přístavu, zavlnilo se to v zástupu namačkaném na dřevěném molu. Výkřiky byly nejdřív nezřetelné; přehlušovalo je krákání racků, kteří už několik minut kroužili nad lodí. Quintus Velanius popošel kupředu, na příď galéry. Vítr mu rozčechral chochol na přílbě, Křik zesílil a prefektovi se zdálo, že na tu dálku rozeznává zaťaté pěsti. Galba mu položil ruku na rameno:

„Tito lidé tě neznají tak, jak tě známe my, Římane! Myslím, že bude prozíravé, když hned určíš muže, kteří ti budou dělat doprovod až do naší rady starších… a kteří budou mít v ruce zbraně!“

„Ale náčelníku, to nepřátelství obyvatel hlavního města je naprosto neodůvodněné! My přinášíme poselství míru!“

„To poselství předneseš radě, ale cesta je dlouhá a dav početný. Možná že ty a tvoji lidé si budete muset razit cestu se zbrání v ruce!“

„Náčelníku! Od chvíle, kdy jsme vstoupili na půdu Venetů, jsme se dali pod tvou záštitu. Že by lid Darioriga napadl dokonce i své vlastní představitele?“

„Kéž dají bohové, aby to neučinil!“

Loď přirazila ke břehu a Galbovo mužstvo i Venetové namačkaní na plovoucím můstku mohli jen obdivovat lodivodovu obratnost: když se loď otřela bočními stěnami o těžké dřevěné trámce, jen to jakoby zašustělo. Něčí ruce sklopily k nábřeží můstek. Zastup dával najevo pořád stejně nepřátelské pocity a tribun s překvapením zjišťoval, že žen v něm je přinejmenším tolik jako mužů a že překřičí i bojovníky. Galba už vstoupil na můstek, když tu najednou ho Quintus Velanius stiskl rukou na rameni:

„Náčelníku! Římský prefekt musí být první i v nebezpečí!“

Římanův obličej byl bledý, oči se mu horečně leskly a brada, pod níž měl připevněnou přílbu, byla svraštěle ztuhlá.

Má strach! pomyslel si náčelník…, a kdo by neměl z rozvášněného davu? Má strach, a přece by nikomu jinému nepostoupil čest vrhnout se do toho davu!

„Náčelníku! Když někam jde prefekt, není ani tribun daleko!“

Galba Titovi Sillíovi ustoupil, a když pak ihned za oběma muži sám vykročil na můstek, jeho pohled na nich obdivně spočinul, jak několik kroků před ním stejně odhodlaně sestupují dolů. Zpočátku se toto odhodlání neminulo účinkem na dav: první řady se podvědomě rozestoupily. Na Galbovo znamení obstoupili bojovníci v čele s Gebrixem oba Římany. Ale tu už, jakmile první překvapeni pominulo, se obyvatelé Darioriga pohnuli kupředu.

„Jeďte zase zpátky, Římani! Jeďte zpátky!“

Quintus Velanius se otočil. Galéra byla vzdálena sotva deset kroků a lučištníci už byli nastoupení v dvojřad a napínali tětivy. Quintus na okamžik zaváhal, hledal pohledem Tita Sillia. Tribun neznatelně pokrčil rameny.

Na prefektův pokyn se zbraně sklonily. Quintus Velatitus vyzývavě vysunul bradu kupředu a zrychlil krok. Tu na Římany vyrazil jakýsi urostlý chlapík s plavými vlasy. Gebrixova ruka se vymrštila kupředu a muž odletěl přes deset stop, a to tak neslavně, že to na nějakou chvíli vyvolalo v prvních řadách zástupu víc smíchu než nepřátelských výkřiků. Ta chvíle stačila, aby Galba vytasil z pochvy meč a ujal se velení celého malého oddílu.

„Vraťte nám Goresose!“

„A Arvrorixova syna!“

Titovi Silliovi odskočil od přílby první kámen a spadl k nohám Diodoroví. Jakási žena s dítětem v náručí se vrhla před Quintem na kolena:

„Římané! Kdy mu vrátíte otce?“

Než mohl prefekt odpovědět, zasáhl ho do spánku valoun. Poloomráčen zakolísal a zachytil se za ruku bojovníka Gefarixe.

„Ale proč…? Proč…?“

„Dáriorígum požaduje zpátky svoje rukojmí, Římani!“

Prefekt si přejel čelo hřbetem ruky. Byla potřísněna krví.

„Je rada starších ještě daleko?“

„Nebýt toho davu, už bychom tam byli, ale takhle se tam nedostaneme snad nikdy!“

Dva kroky před nimi Galba, rozdávaje nápravo nalevo rány plochou meče, klestil uličku a do ní klopýtavě pronikali mužové, kterými zástup cloumal sem tam.

„Kdo z vás se chce postavit Galbovu meči? Venetové, copak mě nepoznáváte?“

Únava už tížila náčelníkovu paži víc než jeho železný meč. Tam, za hlavami, už teď rozeznával vysokou věž rady starších. Ani ne padesát kroků.

„Vraťte nám Goresose! Vraťte nám naše rukojmí!“

Náhle se před nimi zástup prudčeji zavlnil, na udusané zemi zaduněly kroky a zařinčely zbraně. Galba zasunul meč zpátky do pochvy a s úsměvem se otočil.

„Tak myslím, že jsme z toho venku. Teď už nám uvolní cestu Dorix a jeho hlídky.“

Když strážný oddíl dost rázně rozehnal poslední demonstranty, pokročil Dorix vstříc Římanům a s hlubokou úklonou hlavy je pozdravil:

„Římané! Jsem pověřen, abych vám předal pozdrav venetské rady starších!“

Titus Sillius se usmál:

„Po pozdravu obyvatel Darioriga je nám pozdrav od tebe a od tvé rady starších skutečnou vzpruhou!“

VII. VENETSKÁ RADA STARŠÍCH

Quintus Velanius vešel do té ohromné budovy první. Na obličeji měl dlouhé, hnědavé šmouhy od krve, která mu zaschla tam, kudy předtím stékala: po nose, po tváři a kolem oka.

Dartecos, který už přes tři roky úspěšně řídil osudy venetského lidu, povstal a po něm i všichni starší.

„Římané, čekali jsme na vás! Kéž zloba některých našich lidí nevrhne na vaše uvítání žádný stín!“

Prefekt pomalu přehlédl shromáždění:.

„Z uvítání venetského lidu si budu připomínat jen to, které nám připravil Galba, jeho mužové, jeho vesnice, a také uvítání od rady starších a od velitele její stráže.“

„To jsou moudrá slova! Přinášíš nám nějaké poselství, Římane?“

„Žádost Publia Crassa, který Caesarovým jménem velí andské oblasti.“

Dartecos se opřel oběma dlaněmi o těžký jednací stůl.

„Ti, kteří mají hlasovací právo v radě, ať zaujmou svá místa, a Říman ať nám předá sdělení od velitele Publia Crassa!“

Galba jediným pohybem zadržel Gebrixe, Sigovesose a Ambiacatose a pak se obrátil k Dartecosovi:

„Moji mužové i já můžeme vyslechnout poselství od Římanů právě tak dobře i z tohoto místa!“

Dartecos zachmuřil čelo.

„Galéra nesla na stěžni znamení míru. A přesto byla prolita prefektova krev!“

„Ale Galbo, všechny zde, právě tak jako mne samého přece mrzí, co se stalo!“

„Tento muž zachránil život synovi bojovníka Gebrixe. Jménem naší vesnice jsme mu zaručili ochranu a svůj slib splníme, Dartecosi! I proti vůli vás všech, když to bude nutné!“

Lavicemi starších proběhl mírný šum. Dartecos jako by najednou o několik let zestárl; přihrbil se v ramenou a hlas se mu zastřel lehkým smutkem:

„Galboi Prozatím jsme vždycky dokázali – aspoň v těchto zdech – neshody mírnit a trpkost tlumit. Rada starších bývala nejbezpečnější zárukou jednoty našeho lidu. Tu si přejeme všichni! Ale budiž podle tvé vůle! Římane, rada je připravena vyslechnout tvé poselství.“

Quintus Velanius postoupil o krok vpřed:

„Venetové! Moje slova nejsou ničím jiným než slovy míru. Legát Publius Crassus, velící sedmé legii, nás k vám poslal – tak jako poslal Tita Terrasidia k Esuviům a Marka Trebia ke Koriosolitům – a to předně proto, aby vás i vaše sousedy ujistil o svém přátelství a předal vám pozdravy Julia Caesara, a dále proto, aby vás, Esuvie a Koriosolity požádal o poskytnutí obilí, které potřebuje pro své mužstvo na nadcházející zimu.“

„Míní nám legát toto obilí zaplatit?“

„Za nákupní cenu; za to se zaručujeme!“

Dartecos pokývl hlavou.

„Římské peníze jsou dobré peníze!“

Po levici Římanů zaharašilo sedadlo, jak ho odstrčil jeden Gal s prořídlými vlasy a krátce sestřiženým vousem. S planoucím zrakem se vypjal v celé své výšce:

„Ano, římské peníze jsou dobré peníze. Rozhodně lepší, než je slovo římských poslů!“

Titus Sillius odstrčil Gebrixe a vyskočil:

„Gale! Tvůj vysoký věk mi znemožňuje požádat tě o odčinění urážky – ale tebe zas neopravňuje urážet římské posly!“

V síni nastal neklid a ozvaly se i výkřiky. Jen stěží se Dartecosovi podařilo je překřičet.

„Římané! Starý Arvrorix má určité důvody pochybovat o římském slovu!“

„Ani prefekt Velanius, ani já jsme nikdy s daným slovem nezacházeli lehkovážně!“

„Teprv budoucnost bude moci ukázat, zda tvoje slova jsou slovy čestného muže! Nejdřív ovšem musíme žádost Publia Crassa příznivě vyřídit!“

„Venetové! Mezi vaším a naším lidem vládne mír Caesarův. Andský legát od vás koupí obilí právě ve jménu tohoto míru. Máte snad v úmyslu tento mír porušit? Venetský lid nedodrží své závazky?“

Poslední slova Quinta Velania vyvolala nepřátelský křik, ale zvučný Arvrorixův hlas ho překřičel:

„Když venetský lid přijal římský mír, vzal na sebe určitě závazky. Jako záruku vydal Caesarovi rukojmí, která on požadoval: Goresose, Genelíxe a mého syna Arvrorixe, všechny tři z našeho města a patřící k nejurozenějším! Jak dlouho potřebuje Caesar k tomu, aby nám věnoval svou důvěru?“

Pohled Tita Sillia se střetl s pohledem starcovým:

„Caesar nikdy nelitoval své důvěry k venetskému lidu!“

Arvrorix se vítězoslavně uchichtl. Skřípavě zvolal:

„Proč mi tedy nevrátí mého syna?– Proč dopustí, aby Goresosova manželka chodila po ulicích našeho města a nosila v náručí dítě, které jeho otec nikdy neviděl? A Genelix? Jestliže nám Caesar důvěřuje, jak ty říkáš, ať to dokáže! Ať nám vrátí naše rukojmí!“

Shromáždění povstalo a starému Arvrorixovi zatleskalo.

„Ať nám Caesar pošle zpátky naše rukojmí!“

Quintus Velanius se obrátil ke Galbovi. Náčelníkův obličej byl nevyzpytatelný, jeho pohled se zdál prázdný, jako by Římany ani neviděl.

„Ať nám Caesar pošle zpátky naše rukojmí!“

Tu a tam se ozvalo také několik nepřátelských výkřiků, ba i nějaké hrozby:

„Válku! Válku!“

Jen s velkou námahou se podařilo Dartecosovi zase zjednat klid.

„Římané, náš lid promluvil! Jsme hotovi poskytnout Publiu Crassovi víc obilí, než jeho vojáci budou schopni spotřebovat. Nedáme si je však zaplatit zlatem. Naše obilí bude přátelským darem Caesarovi. Pod jednou podmínkou: i on nám prokáže své přátelství tím, že pošle zpátky naše rukojmí!“

„Předsedo rady! Ani tribun Titus Sillius, ani já nejsme s to podobný obchod s Caesarem dojednávat!“

Dartecosovi zasvitlo v očích, rty se mu sešpulily do ironického úsměvu:

„Proto také nemáme v úmyslu vás takovým poselstvím pověřovat. Spíše vás necháme, abyste vyčkali – tak jako my – jaký bude výsledek.“

„To znamená, předsedo?“

Dartecos povstal, opřel se o těžký dubový stůl, naklonil se kupředu a důrazně pronesl:

„Naše rada starších si přeje, abyste se s veškerým venetským lidem radovali z návratu našich rukojmí a abyste si v den, kdy budete opouštět naše území, s sebou v srdcích odnášeli naši vděčnost a naše přátelství!“

„Samé zbytečné věty, místo abyste nám řekli přímo, že jsme zajati! Ale naši lučištníci…“

„V tuto chvíli, Římane, už je každý váš bojovník obklopen deseti našimi muži!“

Quintus Velanius pokročil kupředu a planul zadržovaným vztekem:

„To je zrada! Hanebnost! Léčka! Vy si myslíte, že nad Caesarem zvítězíte? Nedostane-li Publius Crassus obilí od Venetů, naplní se jeho sýpky obilím od Esuviů a Koriosplitů!“

Dartecos dvakrát zavrtěl hlavou:

„Od úbočí k úbočí už letí naše znamení nejen k Esuviům a ke Koriosolitům, ale také v tu stranu, kde sídlí Osismové a Rédonové. Ještě než odejdete z této síně, budou všechny tyto kmeny vědět, že Venetové odmítli dodat Římu obilí, a udělají to také tak.“

„Náčelníku! Tím jsi dal znamení ke vzpouře proti Římu!“

Dartecosův obličej byl stále nevyzpytatelný:

„Asi.“

„Ale moc Říma je nekonečná! Caesarova pomsta bude strašná! Tvé město bude zničeno a smeteno ze zemského povrchu, jeho obyvatelé pobiti nebo prodáni do otroctví! Uvaž, že z udatného venetského lidu brzy možná nezůstane nic!“

„Zůstane aspoň vzpomínka na naši čest! A uzavřeme-li se do svých měst, jediná vaše legie se nedostane ani přes hradbu kolem nich. A myslíte si, že vaše loďstvo je dost silné, aby se vítězně měřilo s naším?“

Quintus Velanius si vzpomněl na ty obrovské lodi nakupené před Daiiorigem a zaťal pěsti. Dartecos má pravdu. Římská moc a nepřemožitelnost je snad poprvé ohrožena. a to všechno pro pár vozů s obílím a pro hrstku rukojmí!

„Dartecosi!“

Ten hlas zazněl tak silně a zvučně, že v jednací síni nastalo okamžitě ticho. Galba křečovitě uchopil oběma rukama rukojeť meče a postavil se po pravici Quinta Velania.

„Dartecosi! A vy všichni, starší lidu, poslechněte mne! Bohové chtěli, aby den, kdy galéra těchto mužů zakotvila u našich břehů, se stal požehnáním pro naši vesnici. Římané projevili důvěru slovu mužů z naší vesnice. Svěřili se naší ochraně, aby mohli proplout vnitrozemským mořem. Od přístavu až k radě starších přijali jen jeden doprovod: ty čtyři muže, kteří tu stojí před vámi, a tohoto mladíka, který není ani našinec, ani Říman. O tuto ochranu nikdy nepřijdou, a to – opakuji ještě jednou – i kdyby to mělo být proti vám všem!“

Pohybem ruky umlčel Dartecos vzmáhající se reptání.

„Bojovník Gebrix smýšlí stejně jako ty?“

„Nebýt Římanů, nestál by už můj syn Gur v řadách Venetů!“

„A Ambiacatos?“

„Zvolil jsem si svobodně Galbu za náčelníka! Já dám na něho!“

„A Sigovesos?“

„Snad bys nechtěl, abych já jediný své lidi zradil?“

Dartecos těžce dosedl a pozvedl zlatý kruh, odznak své důstojnosti.

„Starší lidu! A vy, Římané! Až uplyne jedna noc, oznámí vyvolávači venetskému lidu, jak rozhodla rada starších: že římská galéra bude dopravena pod ozbrojeným doprovodem pěti našich lodí až tam, kde končí naše vody. Prefekte, velitel tvých lučištníků bude moci předat Publiu Crassovi naše poselství: v den, kdy venetští rukojmí svobodně projdou branami Darioriga, dojedete – tribun i ty – do oblasti Andů a za vámi pojede přes tři sta vozů s obilím. Do té doby –“ a z Dartecosova hlasu se ozval osten ironie „do té doby, jelikož se náčelník Galba zavázal, že bude pečovat o vaši bezpečnost, ať tak činí! Svěřuji vás jeho rukám. Galbo, odpovídáš nám všem za tyto muže svou hlavou. Oni jsou zárukou, že se vrátí naši. Nikdy na to nezapomínej!“

Quintus Velanius se obrátil ke Galbovi:

„Máme ti odevzdat své meče?“

„V naší vesnici čestní hosté neodkládají nikdy své zbraně!“

Než skončil Dartecos zasedání, zvolal Galba silným hlasem:

„Představení venetští! Kéž byste nikdy nemuseli litovat rozhodnutí, které jste právě učinili! Na cestě sem jsme v zálivu potkali vyhnance. Mějte se na pozoru, představitelé Venetů! Jsou znamení, která neklamou!“

„Bude-li to třeba, Galbo, budeme pronásledoval vyhnance až do jeho nejodlehlejšího doupěte a zabijeme ho. Není takové kletby, aby nemohla být zažehnána. Ale dovol, abych ti připomenul, že ten vyhnanec je z tvé vesnice a že slova klatby nad ním vynesl váš druid Abiorix!“

Galba pocítil dotekem paže, jak Gebrix ztuhl.

Ambiacatos se naklonil k Diodorovi.

„A ty, Řeku, se vrátíš na galéru?“

Mladíkův obličej se celý rozjasnil širokým úsměvem:

„Co já bych dělal u Andů? Ne, Galové! Má-li Řím, jak jsem zaslechl, tady zahynout, vyčítal bych si celý život, že jsem u toho nebyl!“

DRUHÁ ČÁST

Jeden z tvých synů na každé hroudě země,

jeden z tvých synů na každé mořské vlně…

(Saint Pol Rou)

VIII. OBROVSKÝ ÚHOŘ

Diodoros vzhlédl. Těžké mraky, nakupené na obzoru, se valily k pobřeží.

„Viděl jsi?“

Gur se usmál.

„Než bůh hromu Taranis zarachotí, budeme už schovaní na Velkém ostrově5! A na Velký ostrov oheň z nebe nepadá!“

Voda už začínala měnit barvu – zelená temněla – a tam, kudy se vjíždělo do zátoky, se začínaly vzdouvat zpěněné třásně. Zatím ještě bylo nerozhodné to střetání vln, ženoucích se ze širého moře, s vířivými proudy, které se protlačily mezi ostrovy a snažily se teď úžinou vyrazit na volné moře. Brzy však příboj vířící protiproudy překryl. Zápas trval několik vteřin: vody ze širého moře se promísily s vodami v zátoce a pak se vrhla první vlna útokem proti ostrovům; zaplavila nižší z nich, prodrala se mezi ostatními a s jemným chvěním došuměla pod kostrou lodi. Plachta, která od rána zplihle visela ze stěžně dolů, se začala nejdřív chvět, potom se najednou vzevdmula a zapleskala. Loďka vyrazila kupředu jako vystřelená, Diodoros se zapotácel a opřel se o Gurovu paži. Gal se usmál; vítr mu rozhodil po ramenou těžké kudrnaté vlasy.

„Kdo má moře rád, ten od něj bere i plesknutí jen jako pohlazení!“

„U nás se člověku zdá, že moře zpívá, i když je rozbouřené. Tady řve, burácí!“

Nad loďkou se objevil racek. S pronikavým křikem mával křídly a chvilku se snažil vzdorovat větru ze širého moře. Pomalu se probíjel k přídi lodi, ale pak boj vzdal a s rozpjatými křídly se nechal volně unášet pryč. A když vysíleně dosedl na skalisko, viděli ho oba chlapci už jen jako malou, bílou, skoro nezřetelnou tečku.

„Gure!“

Při té podívané na rodící se bouři zapomněli oba chlapci na rybolov. Udice, kterou si Diodoros prozíravě několikrát omotal kolem zápěstí, se právě napjala; to prudké škubnutí zabolelo. Gur mezitím přiskočil k Řekovi a prstem zkoušel, jak je šňůra napjatá. Rukou mávl proti obzoru:

„Je to ale chlapácký kus! Jenže nebudeme mít čas dostat ho ven!“

Diodoros táhl oběma rukama za šňůru. Svaly se mu pod plátěnou vestou napjaly.

„Pomoz mi!“

Gur honem překontroloval, kam loďka pluje. Vítr je hnal na sever, k Velkému ostrovu. Museli se nechat volně unášet. Gal se postavil před Diodora a uchopil šňůru. Chvílemi tah povoloval, jako by se unavené zvíře už vzdávalo boje. Rychle tedy navinuli několik dílků šňůry kolem sedačky u vesel; pak zas najednou se šňůra stejně rychle napjala a ujížděla pryč. Napoprvé si Diodoros nedal pozor a mořská voda ho ještě víc začala pálit do rozbolavělých dlaní. Vlevo od loďky projel ležatě nad vodou blesk. Potemnělý oceán byl teď právě tak černý jako obloha. Gur vzhlédl.

„Velký ostrov už není daleko! Nechme tu rybu být!“

„To né!“

Diodoros se opřel pravou nohou o sedačku a znovu začal táhnout. Tahle ryba je přece jeho a nic ani nikdo mu nebude moci zabránit v tom, aby ji vytáhl na palubu.

„Pomoz mi!“

Ještě třikrát omotali šňůru kolem sedačky u vesel. Jeden blesk stíhal druhý a v celém tom moři, teď tak kypícím, od nich probleskávaly tisíce světel. Pod lodní kostrou nápor oceánu, nad nimi nápor bouře… Plachta zapleskala, stěžeň se zachvěl. Gur zaťal zuby. Jestli se ten vítr změní a začne nestále vířit – jako se tak často stává – nedopluje loďka k Velkému ostrovu nikdy! Ale tohle je dobrý, jihozápadní vítr! První dešťové kapky se těžce a doširoka rozpleskly o dřevo lodice. A v celém tom rozpoutaném zmatku zůstával jako oslnivá světelná skvrna Velký ostrov a k němu se loďka hnala plnými plachtami. Gur stál na pravoboku a napřáhl ruku k moři:

„Podívej! Je to mořský úhoř!“

Diodoros viděl nejdřív jen moře, černé jako noc; potom zahlédl, jak dole, po celé délce lodi, sem tam rejdí něco, co je delší než celé plavidlo. A začal nelítostný boj mezi rybou a oběma chlapci. Diodorovi se na tvářích mísily kapky potu s deštěm. Ohoř zasáhl ocasem lehkou kocábku, až praskot prken přehlušil i skučící bouři.

„Takovouhle rybu v našich vodách ještě nikdo nikdy neulovil!“

Diodorovi zasvítily oči.

„Už budu dávno pryč a lidé ze zálivu si ještě budou vyprávět o tom slavném výkonu Řeka Diodora!“

Šňůra se už na sedačku u vesel dál navíjet nedala. Udice byla napjatá k prasknutí. Tu si Diodoros vzpomněl na jeden úplně zvláštní způsob, jakého používal jeho otec v naupaktské zátoce, když chtěl přemoci vzpouzející se tuňáky. Položil obě paže přes napjatou udici, přitiskl si ji k tělu, zasunul šňůru do podpaží, napjal všechny svaly a začal se otáčet kolem své osy. Gur se podivil, že mu tah v prstech povolil, a obrátil se:

„Dnes se venetští lidé přiučí novému způsobu rybolovu!“

Náhle se oceán před loďkou vzedmul a mořský úhoř se pomalu vynořoval z vody. Pořád se sunul a sunul, až trčel nad hladinu ven. Po těle mu crčela voda; blesk ho ozářil svým světlem. Zvíře předvedlo celou svou nádheru a sílu a vztyčilo se proti nízko ležícím mračnům. Ta podívaná byla tak podmanivá, že Diodoros zapomněl i na to, jak se mu do hrudi a do rukou zařezává šňůra. Dva metry od loďky se vyšvihl úhoř až nad stěžeň a lehce, pravidelně pohupoval tělem zleva doprava jako mladý dub, kterým kolébá vánek. Pak sebou najednou pleskl napříč lodí a ocasem švihl do vody. Diodoros uskočil dozadu, ale narazil ramenem do stěžně a nohama se zapletl do uvolněné šňůry, takže dopadl dozadu do loďky naznak. Ohoř se dvakrát vzepjal, a tím se vyhnul ostří Gurovy sekery. Když ho pak zbraň zasáhla těsně za hlavou, smýkl sebou ten obr a zatřásl celou veslicí tak, až Diodoros odletěl na druhou stranu. Ještě třikrát dopadla sekera, než se hlava oddělila od těla a skutálela se na lodní příď. Gur ji odkopl daleko do moře.

Když dopluli do klidnějších vod Velkého ostrova, vytahovali Gur s Diodorem poslední část těla obrovského úhoře, která ještě byla ve vodě.

Mraky se pomalu nakupily do vnitrozemí a proudy jako široké světlejší pruhy na povrchu oceánu se slily tam, kudy se vplouvalo do zátoky. Když slunce vrhlo přes záliv stín velkého menhiru, spustili Gur a Diodoros loďku znovu na vodu. Úhoř v ní spočíval jako svinuté, nevýrazně šedivé lano a jeho lesk byl dávno tentam.

Když loďka odplula dostatečně daleko, aby Gur mohl vztyčit plachtu, muž povstal, protáhl si dlouhé, vychrtlé nohy a vyšel ven z houští šípkového keře. Moci si tak promluvit! Slyšet zvuk lidského hlasu, slova, věty – ale ne jenom tak zdálky! Vidět před sebou a pro sebe, jak se pohybují rty a lesknou oči! Setkat se s jiným pohledem než jen se svým, odraženým v průzračné studánce! Prošli tudy jen dva chlapci: Gur a nějaký cizinec. Když on tenkrát musel odejít že zálivu, nebylo Gurovi ani osm let. Na chvíli se ho zmocnilo pokušení vyjít ze skrýše a posadit se vedle nich k tomu ohni, který pomalu stravoval vlhkost… Může přebývat nenávist i v dětech?

„Gure! Gure! Gebrixův synu! Pojď sem!“

Vlna mu dorazila až k nohám. Zamával kožešinovou čepicí a zařval proti větru. Marně. Když se Diodoros, aby mohl odhadnout rychlost plavby, obrátil, byla už malá pláž na jižním cípu Velkého ostrova pustá.

IX. ŽIVOT V ZÁLIVU

Volci stáli na jednom místě, jako by jim bylo jedno, že se přehnala bouřka a že jim po hrudích steklo tolik dešťové vody. Teď už slunce zas pálilo; byl jeden z posledních hezkých dnů v roce. Z těl dobytčat stoupala pára. Quintus Velanius uchopil pevně do rukou postranice pluhu a se smíchem vykřikl to, co ho ten den ráno naučil Galba:

„Araoh!“

Oba volci zabrali stejným krokem a Říman rázným pohybem zápěstí hluboko zaryl radlici do rozmoklé půdy.

Galba obdivně a souhlasně potřásl hlavou.

„Až uvidíme, Quinte, jak dozrává příští úroda, připomeneme si, že patří tak trochu i tobě!“

Quintus se usmál a mlasknutím pobídl spřežení.

„V Římě kdyby nějaký prefekt pracoval na poli, tak by se lidé sbíhali ze všech stran, aby to viděli! U nás je to práce pro otroky!“

„Pro nás je právě tak vznešené uctívat boha hojnosti Cernunnose jako boha války Teutatese nebo Taranise. Už celé dny chodíš se mnou a dovedeš přiložit ruku k dílu. A že tím tvoje důstojnost nijak neutrpěla?“

Quintus si otřel tunikou čelo.

„Včera jsem šel s vaším starým pasákem hlídat vepře. A víš, co se mi stalo? Když jsem si sedal pod jeden dub, spadl mi na rameno žalud. Ještě nikdy jsem si pořádně žalud neprohlédl. Takový žalud, to je moc zajímavé…“

„Ale tvůj přítel tribun není tak nadšený jako ty!“

„Tribun myslí na den, až bude stát před Caesarem!“

„A co ty?“

„Titus Sillius je syn velitele, Caesar syn boha, ale já jsem syn rolníka.“

Titus Sillius odmítl jablko, které mu na prahu jeho chatrče podávala jedna žena. Také nechtěl vidět, jak udiveně a nechápavě zablesklo té ženě v očích. Barbaři! Tihle lidé jsou jen barbaři a. nepřátelé, nic jiného! Nepřátelé Říma!

„Ty malá černá olivo, já jsem stokrát víc Říman než ty!“

Vztekle nakopl do chatrče přílbu Quinta Velania, která se povalovala u vchodu. Jak jen může Quintus tak snadno snášet tohle ponižující zajetí, a dokonce chodit v těch jejich galských kalhotách a vestách?

„Věř mi, Tite, že tohle oblečení je praktičtější než naše!“

„Ale ty jsi Říman, na to nezapomínej!“

„Já na to nezapomínám, tribune,“ říkával mu Quintus zamyšleně, „ale víš, jak dlouho už drží Řím venetské rukojmí? Přes dva roky! Kdo ti zaručí, že my tu nezůstaneme jako rukojmí u Venetů právě tak dlouho? V tom případě, Tite, toho za dva roky z tvé vojenské tuniky mnoho nezůstane a velitelskou šerpu i chochol na přílbě ti prožerou moli! A až budeme mít předstoupit před Caesara, kdo z nás bude vypadat římštěji?“

Titus odehnal nohou velkého černého psa, který k němu přiběhl a lísal se mu k nohám. A co když má Quintus pravdu? Sedmá legie Publia Crassa je vzdálena mnoho dní pochodu od Darioriga. A loďstvo tady v oceánu nemá Řím skoro žádné. Tribunovo čelo se zachmuřilo. Každý den se k Venetům přidává někdo další. Zrovna dnes ráno měli v radě starších v Dariorigu takovou radost z poselství, které přinesli vyslanci namnétského lidu!

„Přes řeku Liger se Publius Crassus nedostane!“

Tak jako byl zajat Quintus a on sám, tak také Esuviové drží Tita Terrasidia, a Marcus Trebius Gallus je zajatcem Korlosolitů. Každé ráno odjíždějí ze zálivu do Darioriga vozy naložené pšenicí, žitem či ječmenem; další jedou do pevností, kterými je poseto celé pobřeží až po poslední hradbu střežící vstup na Velký poloostrov. A tak se ze všech stran valí obilí a potraviny do opevněných míst, kam ve chvílích nebezpečí zaženou obyvatelé nejdřív svá stáda a pak se tam stísní sami. Širé moře brázdí velké lodi a v noci blikají na vrcholku každé strážní věže světelná znamení. Venetové, jisti si svou silou, čekají, jak se události vyvinou. Nijak se Římanů nebojí, ani k nim nepociťují nenávist. Dariorigum stanovilo Římu své podmínky, a to podmínky čestné. Teď musí rozhodnout Řím. Budou-li rukojmí urychleně vydáni zpátky, bude s římským mírem všechno v nejlepším pořádku; Jestliže ne, pak Dariorigum Řím docela jednoduše rozdrtil.

Barbaři, nic jiného než barbaři! A vyděšený Titus nemohl zapomenout, že před více než dvěma sty lety třicet tisíc těchto barbarů v čele se skvělým vojevůdcem Brennem dobylo Říma a za jedinou noc vyplenilo město! A asi o sto let později sto padesát tisíc Galů prošlo Thesálií a dorazilo až do Delf. Usadili se pak v severní Makedonii a založili tam bohaté město Singidunum.6

Zatím se v zálivu žilo jakoby nic. S podzimem nastanou polní práce, plnění pytlů žaludy na zimu a také velké lovecké období, až se v rákosí začnou houfovat první hejna stěhovavých ptáků. Kádě se naplní vylisovaným olejem a oba Římané poznají vůni i chuť pražených kaštanů.

Jakoby nic pracoval Galba na poli a druidský kněz Abiorix už pomýšlel na tu dlouhou plavbu, kterou brzy podnikne na Cínově ostrovy na každoroční velké shromážděni všech druidů Galie. Jakoby nic namáčel pěvec Diviciacos každé ráno do hliněné nádoby s mlékem sušená vepřová střeva, aby zvláčněla a aby mohl, až vyjde dvakrát měsíc a nastane svátek galského nového roku, na harfě vyrobené z rohoviny zazpívat oslavnou píseň, kterou skládal v největší tajnosti a která ještě po dlouhém, předlouhém čase bude hlásat slávu a udatnost vinetského lidu. Jakoby nic vyšívala Epona pravidelné vzory na nové vesty, aby byly ještě krásnější, až je v onen den obléknou bojovník Gebrix a zabíječ kanců Gur.

Titovi najednou vrazil do nohou klučík, který se hnal za těžkou dřevěnou koulí. Vzhlédl k tribunovi s úsměvem. Také Titus se usmál, a než se obrátil k odchodu, pořádně přátelsky vykrákal kluka za vlasy. A co když má Quintus pravdu?

X. PODZIM

Ještě než se listí na stromech zbarvilo do ruda, přišel jednoho dne od moře podzim: taková prazvláštní vůně, ztěžklá solí a vodní tříští; udeřila lidi přímo do tváří. I písek jako by byl změnil barvu a splynul s šedí moře, včera ještě zeleného. Vítr foukal od moře den ode dne silněji, vodní tříšť houstla; vlhkost se zakousla nejdřív i do lodí a pronikla do dřeva, až jí nasáklo a klouzalo pod rukou; potom změkly kožené plachty a začaly viset ze stěžňů dolů tak zplihle, že se v silném větru od moře sotva zachvěly. Nakonec dorazilo vlhko až do vesnice, vniklo do chatrčí, vlezlo pod střešní došky a uhnízdilo se i ve vlněném oblečení lidí. Byly zažehnuty první ohně a kolem chatrčí se začal plazit dým jako nějaká mlha. Vesnice se na pět měsíců uzavřela do vlhkosti, kouře a do pachu z hořícího dříví a z plesnivějících hub.

Naposledy byli letos vyhnáni vepři do lesa – byl to jediný den, kdy muži doprovázeli pasáka vepřů. Však bylo zapotřebí jejich přítomnosti, a hlavně jejich pomoci! S neporovnatelnou zkušeností, jak se to naučil za ty dlouhé hodiny prožité v lese mezi zvěří, vybral pasák jeden dub, který si ještě na podzim udržel žaludy. Když začal házet kyj do nejníže rostoucích větví, stěsnali se muži kolem stromu do kruhu a s pronikavým křikem zadržovali nápor vyhladovělých vepřů. Občas se stalo, že některé zvíře začalo zuřivě kousat; pak bylo zapotřebí neroztrhnout kruh, ještě hlasitěji křičet a kopáním je odhánět pryč. A když obratně mrštěný kyj očesal i tu nejvyšší větev, pasák zakřičel a mužové se rychle rozeběhli. A teď, za zuřivého chrochtání, se dalo těch dvě stě zvířat do divokého cvalu; přitom do sebe strkala, šlapala po sobě a kousala se navzájem. Rypáky se zarývaly do hlíny a slídily pod listím po posledním žaludu.

A tehdy nastávala mužům práce – její nejtěžší část. Vepři věděli, že se už nemusejí hledáním žaludů dál namáhat, a proto se jich poznenáhlu začínala zmocňovat jakási těžkopádná otupělost. Mužové, pokud chtěli, aby ležící zvířata zase povstala a dala se – neochotně a těžce – do pohybu, museli popadnout klacky a začít se jimi ohánět. Celý ten škobrtající průvod dorazil konečně do vesnice. Tam už je mezitím předešli ti, kteří na dlouhých tyčích nesli přivázané vepře, skolené při útoku. Toho roku, když mužové dorazili do zálivu, je tížila únava právě tak jako vepře. Diodoros šel sám. Najednou se mu zdálo, že zahlédl, jak v houští podél stezky – za léta vyšlapané – se mihl jakýsi obrovský plavý stín, připomínající vlka. Byl to prchavý dojem, trvající jen několik okamžiků. Diodoros si pomyslel, že ho ošálil unavený zrak.

Gebrix zaostřil zrak: vlk! Vyhnancův vlk! Očima prohledával houštiny: ten muž nebývá nikdy daleko od svého zvířete. Gebrix zpomalil krok a nechal se celým tím dlouhým průvodem Galů předejít. Mužové šli skleslí únavou. Ani jeden se neotočil. Ani jeden neuviděl, jak bojovník Gebrix shodil z ramene přímo pod dub malého pašíka. O jedno prase víc nebo míň… Vždyť každoročně přijdou při posledním sběru žaludů nejméně o deset takových!

Když zmizel poslední Gal, vynořil se na cestičce vlk a začal sele očichávat. Spokojeně se zašklebil a olízl se. Dvakrát se mu z toho pachu zachvěly nozdry a zježily vousy. Potom, jakoby nerad, se pomalu obrátil a pružným krokem zmizel v lesním podrostu. Za ním i muž. Ten muž, kterému bylo sele určeno.

Římský legát Publius Crassus zaťal pěsti. Zas už byl podrážděný, což se mu za posledního čtvrt roku stávalo častěji. Stromy v andském lese teď vypadaly jen jako holé kostry a mužové sedmé legie už pod své krátké tuniky oblékali teplé galské kalhoty. Za několik dní přijedou vozy s vlněnými plášti – s těmi těžkými galskými plášti, o kterých šla odjakživa pověst až daleko za hraníce císařství a do kterých před několika stoletími oblékl Hannibal svá vojska, než je vyslal přes Alpy.

Teď už hodně opadlo vzrušení, které zavládlo tenkrát, když bylo oznámeno, že se Veneti rozhodli zajmout římské vyslance. Kdyby býval Publius Crassus své muže nezadržel, byli by se neprodleně vydali proti Dariorigu. V jednu chvíli váhal, zda je má zdržovat – vždyť v něm vřel takový vztek, že by se jim byl rád postavil v čelo. Quintus Velanius, Titus Sillius, Marcus Trébius a Titus Terrasidius – všichni byli jeho spolubojovníci a mysleli si, že šerpa vyjednávačů je kryje! Jenže Publius je jen legát a svou pravomoc má od Caesara. Jedině Caesar – ztělesnění Říma – může dát vojskům povel, aby se vydala proti nepříteli! Publius Crassus se naklonil kupředu. Z té dřevěné věže mohl přehlédnout celý tábor daleko za opevnění. V uličkách mezi řadami stanů ze sešitých koží se bez cíle potloukali mužové nemající nic užitečného na práci. Přes měsíc se Publiovi dařilo je zaměstnávat právě budováním tohoto opevněného tábora: nejdřív museli porazit stromy, rozřezat je a vybudovat na místě budoucího tábora několik podkladových vrstev z kulatiny. Na ty potom navršili hlínu a drny. Když se to všechno pěkně slehlo, postavili palisádu – silný plot ze zašpičatělých kůlů – a ještě před ní vybudovali nejdřív široký příkop a za ním dvě řady „špičáků“, což byly trychtýřovité díry vykopané na vzdálenost několik stop od sebe, zakryté shora křovím, a na dně každé z nich byl zaražen sekerou nahrubo přitesaný kůl, na vršku zašpičatělý. Nakonec byla vztyčena těžká strážní věž a ověšena zvířecími kožemi, které byly zatím nejlepší ochranou proti andským zápalným koulím z rozpálené hlíny. Andové se ovšem nepřidali k povstání, které zachvátilo celý západ Galie – aspoň ne prozatím. Ale legát si o jejich loajalitě velké iluze nedělal! Kdyby venetské tlupy, posílené Namnéty a jejich spojenci, překročily hranice jejich území, neměli by Andové na práci nic jiného než se k nim honem přidat!

Kdyby tady aspoň byl Caesar! Kolikrát denně za posledního čtvrt roku byla tato otázka řečena výslovně nebo jen v duchu? Ať to byl prostý vojín nebo setník, bylo jim nepochopitelné, proč tu není vrchní velitel, který je po celá léta vedl k vítězství. Ovšem, úředně to bylo zdůvodňováno tím, že Caesar odjel na nějaký čas ke své rodině do Ravenny. Ale legát a spolu s ním i množí jiní důstojníci věděli, jaký je skutečný důvod této dlouhé nepřítomnosti. Caesar je ctižádostivý. Před několika lety, když četl životopis Alexandra Velikého, zavzlykal: „V mém věku už měl dobytý svět – a já jsem nedokázal nic!“ Caesar, daleko od svých jednotek, si rozděluje s Pompeiem a Crassem vládu nad Římskou říší!

Publius Crassus pokrčil rameny. Jemu, který neznal nic jiného než vojenskou kázeň a tvrdý život při vojenském tažení nebo v táboře, připadalo tohle dychtění po moci nejen směšné, ale především nebezpečné! Caesar řeční a zatím se možná tady, v nejzapadlejší provincii zaalpské Galie, zhroutí jeho sláva i sláva celého Říma!

XI. ZIMA

V zálivu nadešel čas smutku a stesku. Byl to stesk po oněch dlouhých údobích bezmračného nebe, modrých stínů borovic, pohupujících se po zlatě rozkvetlých pláních za bzukotu hmyzu a jemného šustotu obrovského vřesu. Byl to čas „golernu“ – suchého, ledového severáku, který přitom nedokázal vysušit vlhko uhnízděné v celé vesnici. Ještě než přišel první snili, vypravil se Abiorix na výroční zasedání druidů na Cínové ostrovy. Po cestě musela loď zakotvit u břehů Černého ostrova7, neustále bičovaného zuřivým příbojem a vlnobitím tak silným a prudkým, že to občas vypadalo, jako by byl úplně zatopený. Tady žilo šest druidských žen, jejichž proslulost sahala daleko za hranice Galie. Při velkém shromáždění odhalovaly přítomným roušku budoucnosti. A ještě nikdy nebyl Abiorix tak netrpělivý!

První den, kdy dolehl na střechy chatrčí sníh, se sešla celá vesnice na porážku vybraných vepřů – nejvykrmenějších, těch, ze kterých budou nejlepší šunky a nejlepší uzenina. Však také kromě jelit (která si Galové nechávali vždycky pro sebe) byla tato uzenina vybranou lahůdkou při hostinách urozených Římanů! Galské uzeniny měly zvláštní, nenapodobitelnou chuť, pravděpodobně od žaludů, kterými byli vepři krmeni.

Byl to rušný den – jako by obyvatelé zálivu chtěli zapomenout na ty mrzuté, studené dny, kdy jim země nic nedává a moře vězní lodi u pobřeží. Zpěv lidí měl především přehlušit řev zabíjených zvířat. Pro tyhle drsné bojovníky, které styk s přírodou sblížil se zvířaty, nebylo o nic snesitelnější utrpení zvířete než utrpení člověka!

Gebrix vyzkoušel o rukáv svého dlouhého kabátce, jak ostrou špičku má na noži.

„Římané! Letos budete z celého Říma jediní, kteří si dopřejí galské uzeniny!“

Titovi zablesklo v očích:

„Bojovníku! Ty se modli ke svým bohům, aby – až nastane léto – aspoň jediný Venet si ještě mohl připomínat, jak chutná vepřové!“

Když hladově vyjící vlci začali s kručícími břichy obléhat vesnici, zažehli kolem ní mužové ochranný sálající val z ohňů. V lese bylo pološero, doma stále hořel oheň, a tak den a noc splynuly vjedno. Tu začal být Quintus neklidný. Jako kdyby toto ohňové obklíčení ještě víc než cokoli jiného zhmotnilo a zkonkretizovalo jejich zajetí, stával se Titus Sillius den ode dne nervóznějším a podrážděnějším. Brzy zjistil Quintus, že není sám, kdo má o tribuna starost. Nejdřív tu byly ty dlouhé, upřené pohledy náčelníka Galby. Pak jednou ráno zjistili Titus i on, že je doprovázejí dva ozbrojení bojovníci. Bylo legrační, jak se snažili vypadat nenápadně, protože se od nich nevzdalovali na víc než deset kroků. Quintus na nic nečekal a hned šel ke Galhovi:

„Náčelníku! Ty už nedůvěřuješ našemu slovu?“

Galba hned neodpovídal; dlouze se zadíval Quintovi do očí:

„Dřív nebo později pocítí zajatý bojovník, že jeho povinností je uprchnout, prefekte. A když člověka tíží nečinnost, tato touha nakonec přehluší jakýkoli pocit, smysl pro čest!“

Quintus chtěl něco odpovědět, rozhořčit se. Ale k čemu to? Galba má pravdu. Vždyť tady v té vesnici už žijí bezmála čtyři měsíce! Čtyři měsíce beze zpráv od svých lidí! Co dělá Caesar? A Publius Crassus? Že by římské vojsko ze strachu před tím, jak se na ně v západní Galii domlouvají, odmítlo bojovat? Veneti, kteří žijí v zálivu, v hlavním městě i jinde, pro to mají jediné vysvětleni: Římané se bojí! Bojí se těch skoro neproniknutelných lesů, kterými musejí pochodovat po celé dny, něž zahlédnou třeba jen střechy Darioriga; bojí se moře, že si s jejich loděmi jen polaškuje, než vůbec bude muset venetské loďstvo zasáhnout.

„Náčelníku! Řím zná sílu tvého lidu. Ale Caesara nezadržuje strach! Přišli snad jeho vyslanci oznámit vaší radě starších propuštění vašich rukojmí? Nepřišli. Až se dráha slunce prodlouží, objeví se římské loďstvo ve vašich vodách!“

Galba se usmál s výrazem klidné jistoty:

„V ten den, až slunce zapadne, bude římské loďstvo pod našimi vodami!“

Muž nehybně, zdálky, s přivřenýma očima sledoval vlka, jak postupuje kupředu, jako když se proti sněhu odráží, tmavší skvrna. Vlk byl teď hubený, vychrtlý; původní krásný, plavý odstín jeho srsti postupně zešedl až do špinavá. Když večer ležela šelma na tlapách a pozvedala k muži oči, všímal si, jak neklidně, hladově v nich svítí. A když zvíře po šíji proti srsti hladil, protáhle a naříkavě kňučelo.

„Lehni, vlčku, lehni!“

Zima byla tuhá, ještě krutější než tenkrát, když Abiorix padesát stop kolem vesnice narýsoval krví ten kruh. Všichni obyvatelé zálivu se tehdy shromáždili těsně u kruhu, aby se podívali, jak on mizí v lese, odkud – jak předepisoval zákon – už neměl nikdy vyjít ven.

„Ze zbabělosti jsi nebojoval po boku mužů. Proti Teutatesovu zákonu není odvolání. Budeš teď bojovat sám v lese proti zvěři i nepřízni počasí, proti hladu, žízni a zimě. Než nadejde úplněk – tak zní Teutatesův zákon – bude i z tebe jen lesní zvíře. Kdokoli se s tebou střetne na cestě, nepopřeje si oddychu, dokud tě neuštve! Odejdi!“

Muž potřásl hlavou, jako by chtěl setřást ty bolavé vzpomínky. Jak na něho všichni upřeně hleděli, než zmizel za prvními stromy! V některých pohledech bylo pohrdáni, v některých už i nenávist. Ani tu útěchu tenkrát neměl, že by v tom nepřátelském davu byl Gebrix, protože bojovník odmítl obřadu vyobcování se účastnit. Víc dělat nemohl.

Nejhorší byly první tři měsíce vyhnanství. Podvědomě se vzpíral tomu, aby se od vesnice vzdálil, protože už chápal, že ze všech trápení, která na něho v lese čekají, se bude snášet samota ještě hůř než zima nebo hlad. Naučil se tiše proplazit spletí divokého trní a hloží až na konec paseky, pár kroků od kruhu narýsovaného krví. Už dávno ten kruh zanesl prach a smazal déšť, ale jemu stačilo, aby zavřel oči –– a už ho viděl docela bezpečně. Také se naučil vyhrabávat divoce rostoucí kořeny, poznal nevýraznou chuť žaludů a brzo také věděl, jak si najít na noc úkryt před dravou zvěří.

Jednou večer – bylo to na prahu zimy – jím zmítala horečka. K zahnání hladu už mu nestačily žaludy, a tak se odvážil porušit to, co rozhodl Teutatesovým jménem Abiorix. Vzepřel se lidem i bohům a jediným skokem se ocitl za tou krvavou čárou! Ani ne vteřinu tam zůstal nehnutě stát, jakoby vyděšen svou vlastní opovážlivostí. Stál shrbený, chvěl se po celém těle a čekal, kdy sjede z nebe blesk a na místě svatokrádežníka zdrtí. Žádný blesk tenkrát z nebe nesjel, a dřív než ho uviděla jedna žena a dala se do křiku, stačil ještě oběma rukama uchopit rožeň, na kterém se pekla dvě selata. Než se znovu dostal za krvavou čáru, vyběhli z chatrčí mužové a už se za ním neslo mračno šípů. Jeden z nich ho zasáhl do ramene, ale jeho útěk tím nezpomalil; Druhý den na něho bojovníci pod druidovým vedením uspořádali štvanici.

„… bude z tebe jen lesní zvíře. Kdokoli se s tebou střetne na cestě, nepopřeje si oddychu, dokud tě neuštve!“…

„Vy zbabělci! Škoda že tu nemám meč, abych se s vámi utkal!“

Tato vyzývavá slova vykřikl za odcházejícími muži proto, aby si ulevil. Odpověděl mu skřehotavý hlas Abiorixův:

„Zbabělec nemá právo vinit ze zbabělosti druhé! Zbabělci by meč nebyl k ničemu! Meč je zbraní bojovníka!“

Pak se ozval také náčelník Galba. Hlas měl jakoby přiškrcený pohrdáním:

„Braň se zuby a drápy, ty lesní zvíře!“

Honička trvala tenkrát až do večera. Objevili a zničili postupně všechny jeho úkryty. Snad dvacetkrát se dostali bojovníci až na pár stop od keře, pod kterým se skrýval. Když už slunce začínalo mizet za nejvyšším stromem, pochopili konečně mužové, že se dali unést svou vášní i záští a příliš se vzdálili od zálivu, než aby mohli v tomto honu na člověka pokračovat. Jestliže se chtějí dostat do vesnice před setměním, nesmějí se už dále zdržovat. A právě na zpáteční cestě narazili na vlčici se třemi vlčaty, jako první mrštil svým oštěpem Ambiacatos. Galba zabil druhého vlčka a Gebrix plochou stranou meče zasadil ránu do hlavy vyskakující vlčici. Marně však hledali třetí mládě, což už bylo krásné zvíře s plavou srstí.

Když muž usoudil, že bojovníci jsou už dost daleko a že se už nemusí od nich obávat žádné léčky, odvážil se na stezku. V mlází bylo takové šero, že si nejdřív ani nevšiml meče, který tam ležel odložený. Nebýt toho, že o něj zakopl, snad by ho býval přešel. Byla to pořádná zbraň se zdobenou smaltovanou rukojetí. Takovou dovedl vykovat jedině Gebrix! Ano, bojovník Gebrix taky odpověděl na tu jeho pošetilou výzvu – jenže docela jinak než druidský kněz i než náčelník Galba. Poprvé poznal vyhnanec, jak chutnají slzy vděčnosti. Na les už se snášela tma, když tu objevil vlčí mládě. Zvíře leželo vyčerpané na levém boku, v koutcích huby mělo pěnu, přerývaně, hvízdavě oddychovalo a srst se mu chvěla. Muž nejdřív oběma rukama pozvedl meč. Vlk je vlk a tam, kde je člověk, není pro vlka místo. Šelma cítila tu bezprostřední blízkost a pokusila se pohnout hlavou. Oko zkalené únavou zachytilo mužův pohled. Chvíli zůstal meč trčet ve vzduchu, potom muž pomalu uvolnil svaly. Zarazil meč do sypké půdy, sedl si na bobek, sklonil se ke zvířeti a ta ruka, zabořená do srsti, se zase rozpomněla, jak se hladí. A od té chvíle už uplynulo víc než pět zim!

Nejdřív spadlo jen několik jednotlivých vloček. Lehce poletovaly vzduchem, vítr jimi povíval a vířil těsně u země; potom najednou se po ostrém náporu větru rozpoutala bouře. Muž se zachvěl, čiperně zamnul hubenýma rukama a vyhrnul si cípy hrubého kožešinového kabátce. Pak se zdálky ozvalo zavytí lovícího vlka, které přehlušilo i skučení větru. Na mužově zbrázděném obličeji se objevil úsměv: teď ukojí šelma svůj hlad zase na dlouho.

XII. JARO

Když se vítr stočil k západu, cestičky u zálivu se proměnily hned prvními dešti v bezedná bahniska. Mrholením nejdřív nasákl kouř stoupající z ohňů. Brzy se ukázalo, že úsilí lidí je marné: plameny se už nedokázaly zakousnout do provlhlých větví, a tak jeden oheň po druhém uhasínal. Mužové vzhlíželi k nejníže rostoucím větvím dubů.

„Ještě několikrát vyjde měsíc a jaro bude tady!“

„Kéž tě bohové vyslyší, náčelníku!“

Titův hlas byl zastřený, očí mu slzely. Horké mléko, do kterého Epona každý večer přidávala med z uplynulého roku a které dávala tribunovi pít po miskách, už na jeho rýmu nijak nezabíralo. Pěvec Divíciacos mu předepisoval docela jiné léčení: ta nemoc se prý musí utopit. A v tom zřejmě není nad obilné pivo. Titus, vida nezbytí, se k tomu pokusu propůjčil. Ale jediné, co z toho měl, bylo po dva dny úporné bolení hlavy, pálení žáhy a pocit hanby, že se takhle vydal Venetům na posměch.

„Barbaři to jsou, Quinte! V téhle divošské zemi aby člověk mohl žít, k tomu musí být barbar!“

A tak si tribun zvykl po celé dlouhé dny nečinně sedět na poraženém kmenu stromu. Občas k němu přisedl i Diodoros a kouzelnou mocí slov jako by se jim oběma – Řekovi i Římanovi – na pár chvilek podařilo přenést za tu nekonečnou mlhu.

„… a tak otec sypal celé košíky oliv do lisu…“

Titus přivíral oči a zapomínal na svou rýmu i na obolené hrdlo. Doširoka rozevřeným chřípím se nadechoval a bylo mu, jako když ho zaplavuje vůně drcených oliv.

„Řecké olivy jsou asi ještě voňavější než římské…“

A tak až do dne, kdy déšť uhasil ohně.

Jako zima přišlo od moře i jaro. Nad Velkým ostrovem se roztrhaly na obloze mraky a pohledy všech ulpěly na tom jasném kotouči, který ve skomírající zimě vypadal ještě tak neskutečně. Galba napřáhl ruku:

„Zítra už možná uvidíme stín velkého menhiru!“ Titus i Diodoros současně vzhlédli k tomu obrovskému kameni. Ještě nikdy tak dlouho nežili bez svého stínu!

Druhý den, právě když stín velkého menhiru dosáhl největší délky, zakotvila u břehů zálivu loď s Abiorixem na palubě. Celá vesnice v čele s Galbou vyšla druidovi vstříc. Ten šel po kolena ve vodě, oběma rukama si přidržoval podkasané dlouhé roucho a mířil ke břehu. Čelo měl svraštělé; jediným pohledem přelétl po shromážděném zástupu. Pak napětí jeho tváře povolilo, a když se usmál, bylo to, jako když se v té houštině dlouhého plnovousu rozjasní.

„Zdravím vás všechny, obyvatelé zálivu! S radostí vidím, že zima nikoho z vašich řad neskolila! I vás zdravím, Římané!“

Galba napřáhl ke starci ruku a pomohl mu vystoupit na břeh.

„Zdravíme tě, druide! Bylo ti moře příznivé?“

„Moře řvalo, kousalo a škrábalo nám do lodi, ale venetské paže i venetský smích zas jednou ty snahy moře zesměšnily!“

„A co říkali druidové? Přivážíš nám spojenectví Cínových ostrovů?“

Abiorix potřásl hlavou:

„Ostrov je hodně daleko od Darioriga, ale ještě dál od Říma! Lidé z ostrovů nás ujišťují, že s námi cítí, že s námi drží, a prohlašují, že jsou připraveni zničit jakoukoli římskou legii, která by se pokusila vstoupit na jejich půdu.“

Galba si mechanicky prohrábl vous.

„Jestliže se jednoho dne římské legie pokusí vylodit u Cínových ostrovů, bude to znamenat, že už je po Dariorigu!“

Vlk nejdřív nastražil jedno ucho, pak pozvedl oční víčka. Plavá srst se mu po celé délce těla zavlnila, opřel se o přední tlapy a čenich pozvedl k západu. Muž přistoupil k vlkovi. Zvíře teď potlačovalo vytí a jen tiše skučelo. „Lehni, vlku, lehni!“

Hluk se blížil, vyhnanec svraštil čelo a z očí mu zůstaly jen dvě úzké štěrbiny. Bylo slyšet dusot koně uhánějícího lesem, sténání zdupané trávy a vřesu, praskání lámaných stromečků; pak i dunění kopyt, když se jezdec s koněm dostal na žulový podklad. Muž s vlkem v patách zmizel v nejhustším podrostu a přikrčil se za dubovým mlázím.

Les pro něho už neměl žádné tajemství; pozorovací stanoviště si dovedl vybrat dobře: dubové mlází rostlo na vrcholu mírného pahorku; odtud viděl na stezku, kterou ten jezdec musel nutně projet. Byla to stezka uzoučká, vlastně jen průrva mezí hustě rostoucími stromy. Vznikla tak, že tudy už po celá léta, den za dnem, když slunce mizelo za velkým menhirem, chodívala lesní zvěř řece hasit žízeň a na těch pár chvil odkládala všechno soupeření, nenávisti i strachy.

Muž nemusel čekat příliš dlouho. Prach zvířený klusem vytvářel kolem jezdce i jeho koně jakoby stěnu, ale vyhnanec si stačil všimnout jakýchsi dvou barevných skvrn, které se nad tímto oblakem vznášely – byly to barvy dvou šerp: modrozelené, která otvírala všechny brány vyslancům venetské rady starších, a černobílé, válečná – černá barva znamenala smrt a bílá čistotu království, do kterého příjme Teutates udatné bojovníky. Jezdec byl pryč a vlk stále čekal s čenichem pozvednutým ke svému pánu, zda dostane povel, aby vyrazil k lovu.

„Lehni, vlku, lehni!“

Muži sklesla hlava až na prsa. V lese už zase nastal klid, ozývaly se jen náležité lesní zvuky. Na jak dlouho ještě? Vždyť ten posel z Darioriga jel k obyvatelům zálivu se zprávou o vypuknutí války. A tak to jistě vypadá i v lese všude: křížem krážem jím projíždějí poslové od vesnice k vesnici. Válka! Jaká válka? Muž se znané usmál. Co jemu je vlastně po ní? Válka je záležitostí mužů – a ti mužové ho ze své společnosti vyhnali!

„Lehni, vlku, lehni!“

Šelma se odevzdaně a důvěřivě opřela hlavou mužovi stehno. Muž svižně povstal. Musí si rychle upravit úkryty, nahromadit zásoby a také připravit zbraně. Vždyť celý les bude zanedlouho hlučet válečnou vřavou!

Ten večer na Galbův rozkaz zaduli dva bojovníci do těžkých bronzových rohů. Rozlehl se divoký zvuk, jediný tón, který jako by neměl nikdy ustat. Tento ryk přehlušil i vlnobití, a tím spíše všechny bližší šelesty přicházející z lesa. Mužů se zmocnila náhlá horlivost. Instinktivně pohlédli na zeď, kde měli nad dlouhým koženým (tem zavěšený těžký meč. Mužům zasvítily oči a do srdcí žen vstoupila úzkost.

Když se všichni shromáždili na prostranství proti náčelníkově chýši, bylo už nad zálivem tma. Na Galbovo znamení byly zapáleny pochodně. Náčelník vystoupil na sud a z pravé strany k němu přistoupil druid Abiorix. Ten si opásal bělostnou tuniku zlatou šňůrou ke slavení oběti.

„Ať Teutatesův duch vstoupí do našeho náčelníka!“

Bojovníci zapěli a brzy se z toho vyvinul dlouhý sborový zpěv:

„Ať Teutatesův duch vstoupí do našeho náčelníka!

Ať Teutatesova síla pronikne našimi pažemi!

Ať Teutatesova krev rozohní naše srdce!

Ať Teutatesova ruka řídí naše střely!“

Titus Sillius se naklonil ke Quintovi a v oku se mu zablesklo:

„Už je to tady, prefekte! Tentokrát jsem si jist, že je tady! S nadcházejícím jarem!“

Galbův hlas přehlušil tribuna:

„Venetští bojovníci! Před třemi úplňky opustil Caesar Řím a dostavil se ke svým jednotkám! Řím odmítá přátelství venetského lidu a zadržuje dále naše rukojmí. Římské legie už odešly z oblasti Andů a jedna římská flotila odplula z řeky Ligeru a její vesla brázdí oceán! Venetští bojovníci! Tak jako se legie nedostanou z našich lesů, tak také koráby vyzbrojené Cáesarem se už nevrátí do svého útočiště na řece Ligeru! Ať každý z váš zmnoží svou horlivost a dychtivost k boji! Dny, které nadcházejí, budou svědky toho, jak sláva našeho lidu přerůstá všechny hranice!“

Třikrát zazněl válečný pokřik Venetů až do nejzazší hloubi lesa a jemu odpovědělo zahoukání sýčků a zasténání zvěře vyrušené ze spánku.

TŘETÍ ČÁST

XIII. VENETŠTÍ BÝCI

Dartecos pomalu zprava doleva přehlédl město. Z vyvýšeného přečnívajícího ochozu bytelné budovy rady starších viděl skoro přes celé Dariorigumu Předsedu rady zaplavila vlna hrdosti, jako když ho rozrazí náhlé horko. Podvědomě si dlaní uhladil jemnou látku velitelské šerpy, kterou měl přepásanou přes prsa, a pak pěstí něžně sevřel rukojeť meče, vykládanou drahými kameny. Ještě dlouho budou pěvci opěvovat slávu Darioriga i věhlas Dartecose, pod jehož velením nepřemožitelný venetský lid rozdrtil římské legie, rozprášil a přemohl Caesarovo loďstvo! Přes střechy nízkých domků se Dartecosův pohled svezl na loďstvo stísněné v přístavu: lodi tam byly jedna vedle druhé, paluba na palubě, les tolika stěžňů, že z moře bylo vidět jen úzký pruh, sotva čáru na obzoru. Předsedovi zazářily oči. Ještě nikdy asi nebylo dáno žádnému člověku, aby se kochal pohledem na takové loďstvo! Pro Dartecose právě tak jako pro ten námořnický lid Venetů bylo tohle něco docela jiného než jen ohromné množství dřeva, přitesaných trámů a krokví! To loďstvo z nich vyrostlo. Žilo tak jako oni sami a nebylo jediného Veneta, který by někdy neposmutněl, když zaslechl dlouhé úpění dřeva pod náporem zvlášť zuřivé vlny. A naopak: námořníkova píseň splývala vjedno s písní vzduté plachty, když se vítr zmírnil a přátelsky, loď doprovázel. To, co se tady tísnilo jako nějaké stádo, jako stádo divokých a urputných býků, to bylo živé. Pod pohlazením vln, které se nejdřív zhouply pod plochou kostru lodí a pak mírně dovířily pod dřevěnou ohradu, se těžká plavidla chvěla jako neklidní býci, jimž svaly hrají těsně pod povrchem kůže.

Všechny naděje Darioriga spočívaly na jeho loďstvu. Ostatní venetská města byla postavena na skalnatých výběžcích, na vysokých

a rozlehlých plošinách, ležela na útesech rozčleněných v bašty a při přílivu byla odříznuta od pevniny a chráněna tak před jakýmkoli útokem ze země, ale právě tak dobře hájená při odlivu proti vpádu nepřátelského loďstva – na rozdíl od toho hlavní město Venetů přecházelo svým zázemím přímo do lesa a na pláně. Starší se připojili k názoru Dartecosovu: římské legie se nikdy nedostanou až k hradbám Darioriga. Na cestě narazí na dost pevností, které je rozptýlí nebo zastaví. Má-li jednoho dne přijít na hlavní město útok od Cáesara, pak bude moci přijít jedině od moře.

Kolem lodí bylo stále rušno. Pod vedením starších lidu pracovali mužové horlivě a s důvěrou na vybavení korábů. Zapojil se veškerý lid. Byl to lid řemeslníků, a ti vkládali do těchto válečných příprav stejné nadšení jako do svých každodenních prací. Solivarníci, taviči šperků, hrnčíři, zasazovači drahých kamenů, chovatelé vepřů – všichni; a na celém venetském území, na ostrovech i na pevnině.

„Útok přijde od moře…“ Před dvěma dny přišel od Namnétů posel. Zprávy, které přinesl radě starších do Darioriga, by znepokojily každého jiného, ale Dartecose ne. Eskadra římských galér, vyzbrojených k boji, připlula ze Středozemí a připojila se k té, kterou už půl roku budují v ústí řeky Ligeru. K této síle se musí přičíst ještě ty galské lodi, které pod nátlakem a neradi museli poskytnout Piktónové a Santonové.

„Když to loďstvo pod velením Decima Junia Bruta8 zvedlo kotvy, vypadalo to; že moře je zakryto loďmi. A když zapadlo slunce, první lodi už dávno zmizely a poslední ještě ani nevypluly z ústí řeky. Přes tisíc korábů, zástupci lidu! Možná dva tisíce! Co proti nim budete moci postavit?“

Dartecosův smích, který ihned zachvátil i všechny ostatní starší lidu, se ještě dlouho ozýval pod širokou dřevěnou klenbou. Když zase nastalo ticho, ozval se (stále tak skřípavý) hlas Arvrorixův:

„Celé naše loďstvo, Namnéte! Dvě stě korábů, o které se římské galéry jedna po druhé rozbijí!“

„Ale starší lidu, vy si to neuvědomujete! Dva tisíce galér; plně vyzbrojených!“

„Deset galér na jeden náš koráb, Namnéte! Co zmůže: deset mopslíků motajících se kolem jednoho býka? Býk se jim vysměje. I kdyby kolem něho kroužilo sto nebo dvě stě much, býkovi stačí, když mrskne ocasem, a zažene je!“

Než odešel Dartecos z ochozu, ještě jednou přehlédl loďstvo. Arvrorix má pravdu. Býci! Z každého korábu se v boji stane pevnost!

XIV. TITŮV ÚTĚK

Titus Sillius potlačil zaklení. Oběma rukama si musel zatáhnout za pravou nohu, aby jí dostal z bažiny, do které právě zabředl. Začvachtalo to, a když kožený střevíc došlápl na uschlou větev, stiskl Říman podvědomě prsty u nohou. Zčernalé bahno pokrývalo tribunoví nohu až nad koleno. Titus se znechuceně zašklebil: to bahno ale odporně páchne!

„Barbarská země!“

Les byl samá léčka a past, na které, když opouštěl záliv, ani nepomyslil!

Zpočátku, dokud šel po cestách vybíhajících z vesnice, to šlo lehce: krok měl tichý a pružný. Dokonce se ho zmocnilo jakési radostné opojení z toho, že je znovu na svobodě, a také neznámý a stejně opojný pocit; když mu noční chlad dolehl na holé nohy a na obličej. Rozhodl se tenkrát naráz. Noc byla tichá. Nemohl spát; v chatrči nebylo slyšet žádný jiný zvuk než vrzání dřeva a dvojí oddychování: klidné, pravidelné Quintovo a trochu vzrušené Diodorovo. Titus tiše vstal a zamířil ke koženému závěsu. Tam zůstal dlouhou chvíli, díval se na hvězdy a zhluboka vdechoval vůně přicházející z lesa… Nebe bylo čisté, Bez mraků… a ty hvězdy! Tolik hvězd! Tu se v něm zrodil ten nápad – tak mocný a vtíravý, že se až divil, jak to, že na něj nepřišel už dřív: uteče! Podle toho, co říkal ten namnétský posel, pochodují jednotky Publia Crassa k venetskému území. Také loďstvo se pohnulo, ale v tom si tribun nedělal žádné iluze. I kdyby těch galér bylo tři tisíce, snad čtyři tisíce, ty obludné venetské lodi nepřemohou! Pěšák Titus v sobě také pociťoval podvědomou nedůvěru k lidem od moře; pohrdal jimi. Jedině Publius Crassus a jeho legionáři si dokáží s Venety poradit! Tribun rychle počítal: už jsou to tři dny, co ten namnétský posel oznámil radě starších, že vojska vyrážejí na pochod a současně že vyplouvá i loďstvo. Od andské oblastí k Dariorigu to je asi dvacet dní pochodu – vždyť Titus nepočítal vážně s tím, že těch několik bitev, které snad po cestě legionáři svedou, by je mohlo značněji zdržet! A čtyři dny už uplynuly. Jeden člověk může ujít přes polovinu cesty za osm dní pochodu! Oči se tribunovi zaleskly. Za týden se shledá se svými lidmi a po jejich boku vstoupí do Darioriga a pokochá se pohledem na to, jak rozčarovaní budou ti domýšlivci, kteří se opovážili vysmívat římské moci!

Hned jak se v něm tenkrát zrodila ta myšlenka na útěk, rozhodl se, že odejde sám. Quintus by se oháněl tím, že dal své slovo; dohadovali by se dlouze a zbytečně. Když se Titus sklonil nad spícího prefekta, pocítil cosi podivného, jako kdyby se mu v hrdle něco zadrhlo.

„Tak na shledanou, malá černá olivo! Jdu vstříc Caesarovi. Bude-li to přání bohů, ještě se setkáme!“ Než vyšel ven, ještě se několik okamžiků zdržel jen co Diodorovi přehodil přes ramena vlněnou pokrývku.

Když se rozednilo, byl už Titus daleko od vesnice. Dávno zmizel i jen náznak cesty a začal dlouhý, namáhavý pochod: krok za krokem se prodírat nízko rostoucími větvemi, klopýtat přes sukovité kořeny skryté ve vysoké trávě, přes ostré kapradiny a plazivé trní, o které si rozdrásal nohy. Občas ho zarazil nějaký zvuk v houštinách nebo skřek zvířete, který se odrážel od jednoho stromu ke druhému. Na čele mu vyrazil pot a ruka sevřela jilec meče. Byl to těžký meč, kalený od Gebrixe, přizpůsobený i pro bodné rány. Na Tita doléhala tíseň, když se mu z hloubi paměti vynořil strašlivý obrys toho nestvůrného kance, kterého skolil Quintus právě v den, kdy dorazili do zálivu. Jestlipak by jeho paže byla dost silná, aby takovou příšeru přemohla?

První den potkal po cestě jen hranostaje. Titovou chybou bylo, že tohoto soka považoval za bezvýznamného. Nejdřív nerozvážně zkusil odehnat zvířátko nohou. To se vrhlo kupředu a tribun taktak stačil ucuknout, ale ne dost rychle, takže čelisti suše cvakly a ostré zoubky se mu zahryzly do koženého střevíce. Šelma pak vyhrbila celý hřbet a uskočila dozadu. Tribun si s úžasem všiml, že mu na obuvi navždy zůstaly hluboké stopy po kousnutí. Hranostaj zježil vousky, zpod pysků vycenil řadu špičatých zoubků a třikrát odskočil, než ho zasáhl Titův meč úspěšnou ranou a rozdrtil šelmičku o kmen stromu. Na lýtku byl pokousán dvakrát, na ruce jednou. Trojí bodavá bolest. Teď se šlo tribunovi ještě obtížněji. Až do večera se pořád strachoval, aby to pokousání od hranostaje nebylo nějak nebezpečné, nebo dokonce smrtelné, ale pro hlad brzy na bolest zapomněl. Ocitl se na pasece uprostřed vonícího vřesoviště. Posadil se na desku břidlice a zakousl se do plátku vepřového masa, kterým se prozíravě vybavil, než odešel z osady. V porostu kolem něho to bzučelo; hmyz nebylo vidět, ale bylo slyšet, jak si odpovídá; pak i ten bzukot přehlušili cvrčci. Tu se Titovi sevřelo srdce: vždyť ty trsy nafialovělého vřesu, které se před ním halily do mlhy, se tolik podobají levandulovým polím! A jestlipak také cvrčci svým cvrkotem připomínají zpěv cikád? Titus si zoufale uvědomil, jak dokonale už zapomněl zpěv cikád! Přece však tato chvíle oddychu byla pro něho blahodárná: když se znovu vydal na pochod, s radostí cítil, jak má nohy, ohebné a pružné. Tento blažený pocit ho rychle přešel, protože les mu nachystal všelijaké nástrahy. Když se snesla noc a křivolaké tvary některých stromů ještě víc vynikly, přehlušilo Titovo zoufalství veškerou únavu i bolest. Z tohoto zpropadeného lesa se nikdy nedostane ven! Jestlipak vůbec jde správným směrem? Nesešel snad z cesty, když musel obcházet různá neproniknutelná houští nebo nepřístupné shluky skal? „Až nastane noc, budu se řídit podle hvězd.“ Noc už nastala. Ano, hvězdy jistě začaly svítit, ale tribun se marně snažil pohledem proniknout za klenbu z listí, která se nad ním uzavřela.

Když to v houští začalo šustět a les ožil všemi zvířecími zvuky, které noc ještě zesilovala, když se všude kolem tribuna zažehla podivná, blikající a pohybující se světla, za nimiž se vzápětí ozvalo z houští plazení, vyhledal si Titus útočiště na nejníže rostoucích větvích jednoho dubu. Ale spánek měl neklidný, pořád ho z něj něco surově vytrhovalo, až byl celý zpocený, ačkoli noc byla chladná. Před rozedněním do něho vrazil nějaký ohromný zbloudilý noční pták křídlem tak prudce, že div neztratil rovnováhu. Se spaním byl od té chvíle konec.

Jednou také zaslechl, asi po třech hodinách chůze, jak někde vlevo štěkají psi. Byl to táhlý, jakoby skučivý štěkot psů v zajetí, na který si zvykl za svého pobytu v osadě zálivu. Titus si raději hodně zašel, jen aby se vesnici vyhnul. Tenkrát odpoledne (bylo to druhý den po jeho útěku) takto slyšel štěkat psy v zajetí ještě několikrát.

Teď, když zapadl až nad koleno do bažiny, musel sebrat veškerou svou sílu, aby se nepoddal tomu teplému, objímajícímu bahnu a nelehl si do něj odevzdaně na bok. Všechno by potom bylo tak snadně! Rukama se křečovitě zachytil za jednu nízko rostoucí větev, až se mu podařilo povytáhnout a opřít se levým kolenem o jakýsi pařez. Pustil se větve a oběma rukama si vytáhl pravou nohu z bahnité hlíny.

„Barbarská země!“

Nějakou chvíli seděl na pařezu a nehýbal se. Mezitím se vydýchal a také zvířený povrch bahna u jeho nohou se mezitím stačil usadit, takže zase působil tím klamavým dojmem, že je hladký. Pár kroků za ním se pohnulo ostružiní. Pudově pozvedl meč. V pravé noze se zas ozvala ta bolest – v noze bolest, v celém těle únava!

Byl to jelen. Mohutnou hrudí rozhrnul nízké větve a na okamžik se zastavil, jakoby oslněn prudkým světlem na pasece a také překvapen, že tu stojí kousek od něho ten nehybný člověk. Bylo to velkolepé, nádherné zvíře. Titus ani nedýchal. Jelen pohodil hlavou vzhůru, parožím zavadil o kmen jednoho dubu a potom, neohlížeje se na muže, jako by byl na pasece sám, odměřeným krokem přistoupil k bažině a napil se přímo z louže stojaté vody, a to tak jemně, že to sotva zašplouchalo. Když pozvedl hlavu, znovu pohlédl zastřeným zrakem na muže a potom stejně důstojným a pomalým krokem odešel. Když se za ním zase zavřely větve, Titus těžce povstal. Už byl pevně rozhodnut: teď už není důležité, zda dostihne legie Publia Crassa, nebo ne. Teď záleží jen na jednom: co nejrychleji se dostat z lesa ven, zbavit se toho vlhka, té úzkosti i toho pocitu, že se dusí. Jít na jih, k moři. Jenže kde je jih, kde je moře? Tribun spočinul zrakem na pohybujících se nejvyšších větvích břízy. Ano, vítr! Jedině vítr ho ještě může vést. Věděl, že v této části Galie, když nastane jaro, fouká nejčastěji vítr od západu. Má osmdesáti procentní naději, že se nezmýlil.

Vlk začal slinit a oči mu zasvítily. Jelen netušil, že ve vysoké trávě číhá přikrčená šelma, a přešel sotva několik stop od vlka, protože ten, veden prastarým loveckým pudem, kterého se nezbavil ani každodenním stykem s člověkem, se dokázal skrýt na závětrné straně. Na povrchu kůže pocítil jakoby zachvění, které mu přeběhlo přes celý hřbet, chlupy se mu zježily a pod srstí se mu napjaly všechny svaly. Šelma pomalu otočila hlavu doprava. Muž tu stále byl, několik kroků za ní. Vlk pozvedl zrak a číhal, zda „muž – vlčí přítel“ mu dá rukou znamení k lovu. Ale ruka nehybně spočívala na stehně. Ještě jednou zalily sliny vlčí tlamu a začaly mu přes zuby vytékat škvírou mezí pysky. Jakoby nerad uvolnil napjaté svaly. Pomalu se natáhl, jak široký tak dlouhý, na zem a hlava mu sklesla na přední tlapy. Pod přimhouřenými víčky sledovaly jeho oči, jak na druhé straně paseky těžce nakračuje „muž, který není z lesa“.

XV. PRVNÍ NÁRAZ

Slunce pražilo do konzulské lodi zepředu a Decimus Junius Brutus si pravou rukou zaclonil oči. Moře před lodí bylo v tom šikmém osvětlení všude stejnoměrně zelenošedé. Nebylo možno rozeznat tu proslulou „venetskou linii“, o které mu říkal Caesar: „Až se šedá barva oblohy smísí s šedí moře, bude loďstvo ve venetských vodách!“

Decimus se otočil. Bylo tady celé římské loďstvo ve své síle; galéry co nejrychleji zbudované v loděnicích na řece Ligeru, veliké trojveslice vyslané z Říma, které se po obeplutí Hispánie připojily ke galským lodím, jež poslala dosud věrná území Piktonů a Santonů proti vzbouřencům z Darioriga. Loďstvo! Jeho loďstvo! Zaplavila ho vlna vděčnosti k Caesarovi.

„Nelze čekat, Decime! Můj návrat k vám se ještě možná opozdí. Loďstvo, které ti posílám, ať se připojí ke galérám ve stavbě! Jako projev náklonnosti a důvěry ode mne přijmi mou konzulskou loď. Zasloužíš si velet boji z jejího velitelského stanoviště. Jeď, synu! Kéž ti jsou bohové nakloněni!“

A bohové budou nakloněni!

Vždyť bohové nemohou jinak než stranit jakémukoli Caesarovu podniku, když on sám je synem bohyně! Při obřadech, jež se konaly před vyloděním, ujišťovali věštci – nejlepší z celého vojska – že z útrob obětované ovce vyčetli velké, převelké vítězství, které zvěční proslulost Decima Junia Bruta i slávu římských galér.

„Plachta přímo vpředu!“

Decimus Brutus přimhouřil oči a otočil hlavu vpravo. Ta loď byla ještě daleko, skoro na obzoru. Ruce mladého legáta se sevřely s prsty vzájemně zaklesnutými a vzrušeně se zachvěly. Pozvedl hlavu k muži ve strážním koši: „Rozeznáš už tvar lodi? Ponor? Plachty?“

„Ještě jsme moc daleko, legáte! Ale na veslici to nevypadá!“

Možná že to je docela prostě nějaká obchodní loď – řecká nebo i fénická –, kterým za poplatek Venetové ještě dovolují, aby projížděly jejich vodami a používaly jejích přístavů.

„Vztyčte rudé světlo!“

Sotva vyběhl ten šarlatový plamen na vrchol stěžně konzulské lodi, ihned se na každé galéře rychleji rozezvučel buben řídící záběry vesel a ta zapleskala ve vodě, jako když zahučí smršť. Decimovi se rozbušilo prudčeji srdce. Rád vnímal tyto projevy moci a síly. Moře kolem galér jen vřelo.

Neznámá loď, která až do té doby plula víceméně rovnoběžně s římským loďstvem a předjížděla je, se náhle stočila na levobok a plnými plachtami se obrátila přímo proti galérám. Důstojníci, kteří stáli kolem legáta, se nejdřív podivili a potom ulekli:

„Ale ona jede přímo na nás! Pro bohy, ti lidé se zbláznili!“

Legátovi zasvítily oči radostí i vzrušením.

„Je to venetská lodi Podívejte se na ten bachratý předek! Asi nějaké výzvědné plavidlo, které nám pluje vstříc, aby vyzkoušelo naše síly!“

„Legáte! Při rychlosti, kterou ta loď pluje přímo k nám; už jí nezbývá mnoho času na to, aby mohla manévrovat, otočit – pokud bude chtít a sdělit v Dariorigu, že jsme tady!“

„Jestliže jsou ti barbaři takoví blázni, že nebudou dbát nejzákladnějších pravidel. námořní plavby, pak si ověří naši sílu, ale už jim asi nebude dopřána, aby ji v Bariorigu před radou starších vylíčili! Ať se připraví lučištníci!“

„Legáte! Ti lidé vůbec nemají v úmyslu otočit! Oni na nás útočí!“

„Tak máte pravdu. Jsou to blázni!“

Jsou chvíle, kdy se zdá, že čas ztratil veškerou hodnotu v prchavé okamžiky věčnosti. Jedna hodina jako by trvalá století a sto let sotva Víc než hodinu; jakýkoli: pojem času a trvání je převrácený. Loď, veliká loď s těžkou koženou plachtou, je nejdřív na obzoru jen jako blížící se tečka; pak najednou, jako kouzlem, je tady a proplétá se mezi prvními galérami.

„Jsou to blázni! Ti lidé jsou blázni!“

Venetská loď najednou jako když se prudce vzepnula. Na místě se otočila na pravobok a ani bojovému pokřiku galských námořníků se nepodařilo přehlušit praštění drceného dřeva a vyděšený řev mužů, kteří se řítili do moče.

„Lučištníci! Prakovníci!“

Ale ještě než se luky a praky stačily napnout, ta obrovská loď se stejně snadno natočila na stranu levoboční, a jak byla rozjetá, rozdrtila, další dvě galéry. Když projížděla ani ne dvě kabelové délky od konzulské lodi, dopadl její stín hodně daleko za toto plavidlo a legát Decimus Junius Brutus se zachvěl, jako by ho roztřásla zima.

„A kolik takovýchto lodí mají Venetové?“

„Přes dvě stě, legáte!“

Chvíli jakoby ochromen díval se Decimus za lodí, vzdalující se tak rychle, jako se předtím vrhla na římské loďstvo. To je snad sen! To musí být jenom sen! Žádná loď na světě přece nemůže předvádět tak mistrovský manévr, tak rychle zaútočit a pak se zas stáhnout! Ale když námořníci a legionáři, kteří byli sraženi do moře, křičeli o pomoc, uvědomil si Decimus a s ním i tisíce bojovníků na palubě galér, že to, co právě prožili, bylo všechno jiné, jen ne sen!

XVI. LESNÍ POŽÁR

Naráz jakoby se nad lesem rozestřela noc. Titus Sillius udiveně vzhlédl ke klenbě z listí. Pak se nad ním ozvalo táhlé, temné dunění, které se blížilo, jako když tam ve vrcholcích stromů jedou vozy. První dešťové kapky začaly odskakovat z listu na list a rozpleskávaly se před ním na obřích kapradinách. Vítr prudce zařičel mezi stromy, až vysoká tráva polehla, zvířil těžkou vřesovou půdu a drobnohledný, dusivý, oslepující prach, který zalepoval oči. Titus šel dál proti větru, který mu vyrážel dech. Když se stromy rozsténaly pod náporem vichru, vyběhla ze svých nor, úkrytů a doupat zvěř. Nejdřív společenství zajíců: vystrašeně vyrazili přímo před sebe s ušima přitisknutýma na hřbetech a motali se tribunovi pod nohama. Najednou, ani ne deset metrů daleko, rozčísl klenbu z listí blesk mohutnější než všechny předtím a jako ohnivý jazyk olízl kmen jedné břízky. Zajíci poskočili a pak se rozprchli do vysoké trávy. Titovi Siliiovi se teď šlo kupředu čím dál obtížněji. Vítr foukal těsně při zemi, celý les hučel a sténal. Na cestičce před ním se mihli dva jeleni a těsně za nimi tam vběhl kanec s malými selaty. Se zlověstným zahoukáním nad ním přeletěli čtyři noční ptáci, pak pátý. Poslední sova se otřela Titovi o tvář křídlem. Bylo to ledové plesknutí, chladné jako smrt, až uskočil stranou.

Najednou to začalo nějak divně, nepojmenovatelně páchnout – rozhodně to do lesa nepatřilo – a pak se ozvalo nepřetržité praštění, ještě silnější než hřmění bouře nad lesem i než zděšený křik zvířat, která ve stále větším a pomíchaném houfu teď tribuna šíleným úprkem předháněla. Titus cítil, jak se mu všude po obličeji a po krku řine horký, lepkavý pot. Jediné, na čem teď ještě záleží, je toto: jít, stále jít k moři, dostat se z tohoto prokletého lesa.

Do tváře ho prudce udeřilo horko – v té chvíli zesílil štiplavý pach hořícího dřeva a promísil se s nutkavým pachem skryté lesní plesniviny.

Titus zaúpěl. Zanaříkalo to kdesi v jeho nejhlubším nitru, jako když tělo, krev i všechny údy se chtějí vzepřít osudu. Pod nohama se mu kmitli dva hadi. Potom se kdesi nad ním ve vysokém porostu ukázal výsek bezmračného nebe a v něm těžce zašumělo hejno ptáků, které ani nebylo vidět. Hadi, ptáci i všechna lesní zvěř ještě bojovali o život tím, že prchali. I Titus zaťal zuby a rozhodl se, že bude bojovat. Přestal sténat; rozhostil se v něm velký klid i urputná touha nasměrovaná stále ke stejnému cíli: k moři. Ještě jednou se nad jeho hlavou otevřel lesní porost. Na chviličku vysvitlo slunce, ale už zase nebe potemnělo, jako by se na něm roztáhlo nekonečné, inkoustově černé mračno.

Z houští vyrazil divoký pes. Oči měl vytřeštěné, jazyk mu plandal z huby. Na srsti měl propálené šlehy; ještě se z nich kouřilo. Pozvedl k Titovi krhavé oči a pak se za něho pudově zařadil. Když horké plameny dolehly tribunovi do zad ještě víc, přeběhl pes na pravou stranu, pozvedl k němu oči a začal skučet a šlehat kolem sebe ocasem. Dvakrát pes muže předběhl, pak se na něho s naříkavým skučením obrátil. Titus ohrnul rty:

„Jen jdi, ty ještě můžeš utíkat!“

Pes, jako by porozuměl, co mu muž říká, třikrát zaštěkal, pak se rozeběhl pryč a zmizel. Před Tita dopadla na zem hořící větev, sražená větrem. V chůzi na ni šlápl, ani nezpomalil. V pravé noze ho zase zabolelo; vzpomněl si, jak ho kousl hrahostaj.

Najednou se rozestoupily všechny keře a z nich za zoufalého bučení vyrazily tři divoké krávy. Ani si nevšimly člověka před sebou a zahnuly doprava. Ještě než se křoví stačilo narovnat, obklopil Tita dým. Oheň už je těsně před ním! Jedinou nadějí, má-li to přežít, je spolehnout se na pud lesní zvěře. S důvěrou se vrhl doleva po její stopě. Únava ho tížila jako olovo. Občas musel zastavit, jak ho zkroutil záchvat kašle.

„Počkejte na mě!“

Bylo to nesmyslně, že takhle za těmi prchajícími zvířaty řval!

Za ním se ozvalo dlouhé, vyděšené zavytí a rychle se změnilo v srdcervoucí kvílení. Titus na několik okamžiků ztuhl: co se to tam, pár kroků od něho, odehrálo za drama? Konečně kvílení ustalo samo od sebe, ale ozvalo se praštění stromu, který se lámal a přitom před sebou hnal takový vír rozpáleného vzduchu, že se tribun div nezapotácel. Na okamžik zůstal stát jako zkamenělý: jako kdyby pádem toho stromu povstal nějaký nový, docela tichý svět. Titovi na čele vyvstala hluboká vráska: tichý svět! Ano, právě to ho překvapilo a přikovalo na místě! Jediné, co ještě dodávalo lesu jakési známky života, byly ty šlehající, hučící plameny. Ale to ticho, které jako by tak naráz zavládlo, bylo právě tak rychle pryč: nejdřív bylo slyšet ve vysoké trávě jakési suché popraskávání – to pukaly rozpálené žaludy. Pak se na stromy znovu obořily přívaly bouře.

Kolem nehybného muže se přehnal se zježenou srstí černý vlk. Když se šelma objevila, tribun, který byl z toho nenadálého ticha myšlenkami úplně jinde, se ze svého zadumání naráz vytrhl. Ani vlk nemohl jinak než se přidat ke kanci, k divokým selatům, k hadům, k divokému psovi – a tak jako oni pudově běžet za záchranou, běžet o život. Po pravé straně se už zakusovaly první oharky dole do křoví a jeden ohnivý jazyk si razil cestu vysokou trávou. Když chtěl tribun pokračovat dál, vlk se najednou ve svém běhu zastavil a jediným škubnutím šíje se otočil. Vzepjal se na přední tlapy, zadek prohnul a dlouze zívl. A když mu čelisti zase suše sklaply, až to bylo slyšet v hukotu už docela blízkých plamenů, v očích mu zablesklo. Titus se zachvěl: vždyť to byl záblesk krvelačné pomatenosti.

Šelma skučela bolestně i výhrůžné zároveň. Zase jako by její hřbet ožil: záchvěv svalů vlnovitě proběhl celou srstí. Vlk se dvakrát otočil kolem své osy, nepřestávaje skučet. V jednu chvíli znehybněl a otočil se k Titovi levým bokem. Tribun užuž oběma rukama pozvedal nad hlavu těžký meč ukovaný Gebrixem, ale překvapeně se zarazil. Zvíře mělo celý levý bok vzadu rozdrásaný do živého masa! To oheň sežehl vlkovi srst a propálil se masem až na kost. Z rány vyčnívaly ven zčernalé kosti a krvavé, spečeně, popraskané puchýře vyvřely z hloubi toho zmučeného těla, jako by vlk v sobě stále ještě nesl doutnající oheň. Plameny tam kdesi spálily šelmu do boku a pronikající bolest ji smrtelně pomátla, až potlačila i pud sebezáchovy a touhu vyváznout, takže tu teď proti mužovi stála výhrůžně vztyčená. Když se Titus všemi silami doširoka rozmáchl mečem, vlk s obdivuhodnou silou a pružností uskočil stranou. Meč se hluboce zaryl do sypké půdy. Říman o něco zakopl, a aby se dostal z dosahu vlka, bezděčně se v pádu skrčil a udělal přemet. Když vstal, žádná síla, nic nemohlo zabránit, aby děsem i zoufalstvím nezařval. Mezitím, co padal, vskočil vlk mezi meč vražený do země a mezi něho. Šelma ho svým pominutým pohledem propalovala právě tak jako ty sálající plameny, které mu teď byly už skoro v patách. Titus zavřel oči, najednou se mu všechny svaly uvolnily a rozhostil se v něm naprostý mír. To jé horko!… Ach, to mírné teplo na břecích Jadranu, když vánek od moře přináší všechny vůně oliv a mandloní z pobřeží a soupeří se zapadajícím sluncem! To je chvíle, kdy na pilastrech lodžií a na zábradlích balkónů se ten den naposledy rozvíjejí v celé své kráse nafialovělé květy svlačců; chvíle, kdy kosé paprsky slunce doširoka zalévají svým svitem bílý mramor prvních sloupů atria a zbarvují je duhovými barvami. A tam někde leží mohutný, plochý kámen. Už Titův otec a před ním otec jeho otce sedávali na téhle přírodní lavici a vychutnávali tu požehnanou chvíli. Do ramen jim přes vlněnou tógu hřálo teplo, které se za celý den nachytalo do bílého mramoru…

…Tak jako tvůj otec a otec tvého otce i ty tam zapomeneš, tribune, na svou únavu á na pokousanou, bolavou nohu. Tvůj sen před tebou vyvstává, ani už nemusíš zavírat oči. Teď je tady, stejně pronikavý jako skutečnost. Ještě nikdy asi do sebe bílý mramor nenasál tolik tepla! Až z toho jakoby váháš, odtahuješ celé tělo od toho bílého kamene. Poddej se, tribune, budeš mít klid!

Titus, napolo zadušený kouřem, který ho obklopoval, udělal pochopa. Jeho zastřené oči taktak stačily zaznamenat překvapující výjev – nebo že by to byl přelud z toho kouře anebo neodbytný útržek snu? Dva vlci! Černý vlk, jehož skučení už přešlo v protáhlé smrtelné chroptění a který se snažil vzepětím všech svých svalů ulevit si na levém boku od bolesti, od smrti, jež se mu tam zahryzla v podobě tesáků velkého vlka s plavou srstí.

XVII. AMBIACATOSOVÁ SLÁVA

Nejdřív ho na čele pohladil teplý, ale současně i svěží a občerstvující vítr. Titus se podvědomě vzpíral otevřít oči, jen aby ještě prodloužil tento pocit pohody a naprostého klidu. Chřípím mu jemně zacukalo. I ta vůně byla nějaká nová, a přece ji tribun odněkud znal: bylo to moře! Zachvěl se po celém těle a pod zavřenými víčky mu vytryskly první slzy – slzy radosti i vděčností. Bohové ať jsou pochváleni, že mu opět jednou dali možnost plnými plícemi dýchat ten voňavý závan, ztěžklý slanými kapičkami mořské vody a promíšený pachem chaluh! Pak pocítil na pravé ruce horký dech – ale ten dovedl hladit právě tak jako vítr ze širého moře. Ještě než otevřel oči, otočil tribun hlavu doprava a znovu na něho padlo zoufalství. Sen o svěží, slané spršce vody se rozplynul. Vlk! Plavý vlk – a díval se na muže svýma ohnivýma očima! Tribun se zajíkl křečovitým vzlykem.

„Lehni, vlku, lehni!“

Tentokrát si Titus ujasnil, že se mu to nezdá. Vždyť lidský hlas, když se ozve ve snu, v sobě vždycky má cosi neosobního.

„Lehni, vlku, lehni!“

Byl to vřelý, drsný hlas, připomínající člověka, který si už dávno odvykl mluvit. Titus se vztyčil na loži vystlaném praskajícími větvičkami kručinek. Drsný vlčí jazyk mu dvakrát olízl nastavenou dlaň. Toho muže, který tu stál naproti němu, také odněkud zná! Římanovi se udělaly na čele vrásky… vzpomínal… bylo to už před několika měsíci, nedlouho poté, co se připlavili do venetských vod… Už je to hezká řádka měsíců! Byl to takový vysoký šedovlasý muž, obličej se mu ztrácel v houštinách vousu, oblečení a čepici měl z kůže nebo z kožešin… Vlk se opřel o konce tlap a důkladně se protáhl. Potom tiše, dlouze zívl a ulehl muži u nohou. Tu si Titus vzpomněl na to podivné plavidlo, které tenkrát se svou galérou potkali v zátoce.

„Ty jsi…“

„Já jsem Varotix. Ale pro tebe, tak jako pro všechny, jsem jen vyhnanec. A ty jsi římský vyslanec Titus Sillius.“

„Jak ty znáš moje jméno?“

Mužovi zablesklo posměšně v očích. V místě, kde hustě prorostlé vlasy a vousy pravděpodobně zakrývaly rty, se to mírně zachvělo. Snad to byl úsměv.

„Římane! Lidé z vesnice nevědí, co všechno se děje v lese, zato obyvatelům lesa neunikne z života vesnice nic!“

Titus vstal a postupně si rozhýbal všechny svaly.

„Kde to jsme?“

Varotix beze slova zamířil k východu z chýše postavené z větví. Vlk v patách za ním. Také Titus, rozradostněný, že ho celé tělo zase tak poslouchá, vyšel za ním. Venku ho světlo tak oslepilo, až musel přimhouřit oči. Několik okamžiků tak zůstal stát, než se rozkouká z lesního pološera. Když přistoupil k Varotixovi, přitiskl mu vlk hlavu k noze a ocasem švihnul zleva doprava. Vyhnanec napřáhl ruku a přejel jí po obzoru. Nalevo ho ohraničoval velký menhir a napravo se hýbalo něco temného, podlouhlého. Oba muži stáli na výběžku ostrůvku nad mořem. Mezi nimi a obzorem vířily mořské proudy a voda se vlnila větrem. Občas se zvedla vlna, velebně i výhrůžně se sunula kupředu a postupně mohutněla. Pak najednou jako by se před ní otevřela nějaká propast a vlna se do ní vrhla. Na místě zbyl jen mohutný vír lemovaný pěnou a na povrch tu a tam z hlubin vypluly vyrvané trsy jemně zelených chaluh.

„Takže já jsem zase zpátky v zálivu?“

„Dva dny a dvě noci jsi chodil v lese dokola, ani ses nedostal moc daleko od vesnice a jejích štěkajících psů!“

„Sem do zálivu se požár nerozšířil?“

Vyhnancova ruka strnula ve směru k černému, nízko ležícímu mračnu, které se nad lesem zakusovalo do oblohy.

„Plameny, když narazí na sílu větru, mají asi takovou sílu jako dítě. Vítr se do plamenů obořil, a tak teď oheň ustupuje.“

Titus přestal pozorovat černé mračno (vítr je asi rychle odvane až za obzor) a jeho pohled spočinul na tom mohutném, temném, co se dalo tušit tam po pravé straně, až těsně u pobřeží.

„To je venetské loďstvo?“

Vyhnanec se vzpřímil a šedé vlasy mu rozvlnil vítr.

„Ano. Schyluje se k velké bitvě, Římane! Bude to bitva, jakou ještě oceán nikdy nezažil a už nikdy nezažije! Některá znamení neklamou! Včera připlula jedna naše loď ze širého moře do zátoky a na hlavním stěžni měla vyvěšené barvy vítězství!“

Titus pokýval hlavou. Však už tenkrát, když připluli s Quintem Velaniem do Darioriga, mohl se přesvědčit, jak jsou venetské lodi mohutné! Quintus Velanius!

Zas je mu blízko!

Tak se mi to nepodařilo, malá černá olivo!

Když se vrátili k chýši z větví, položil mu vyhnanec ruku na rameno.

„Svůj meč najdeš vedle lůžka. Je to krásná a dobrá zbraň!“

Tu vykoval před krátkou dobou ve vsi bojovník Gebrix.

„V žádné zemi, která leží na pobřeží oceánu, není lepší kovář, než je bojovník Gebrix!“

Z jeho hlasu zaznívalo takové přesvědčení i dojetí, že Titus na svého druha udiveně pohlédl. Ale Varotixův obličej byl nevyzpytatelný – snad jen v očích se mu jinak, živěji zablesklo.

Ambiacatos se hlučně smál, až přehlušil souhlasné mručení davu; občas mezitím škytl. Quintus Velanius se naklonil k Diodorovi. Za tu dobu, co spolu byli zajati, se oba docela přirozeně spřátelili a jejich přátelství bylo něco jiného a něco víc než jen soudržnost dvou zajatců.

„I sám Bacchus by už z opilosti dávno usnul!“

Však byly na oslavu bojovníkova návratu naraženy dvě velké bečky a náčelník Galba mu dal připravit uvítání, které jinak bývalo vyhrazeno jen velitelům vítězných jednotek: posadil ho po své pravici a nabídl mu svůj stříbrný pohár! A bojovník rozváděl už snad podesáté svoje líčení, pokaždé je trochu přikrášlil – a diváci toho pořád neměli dost!

„Čtyři byly! Čtyři galéry jsou na dně moře! A přitom jediný náš bojovník nevytasil meč!“

Ambiacatos teď stál, ale vrávoral. Diodoros začal počítat (uzavřel sám se sebou takovou sázku): „Než napočítám do dvou set, svalí se ten chlapík pod sud!“

„To římské loďstvo je, jako kdyby se nad moře přihnal ohromný mrak a jediný venetský bojovník by ho stačil odfouknout!“

„Sláva Venetům! Ať žije Ambiacatos!“

Sláva obyvatel zálivu dopadala na celý venetský kraj – sláva jejich lodi, která pod Ambiacatosovým velením vnesla zděšení a zmatek do římských řad, než se vůbec obrovské dariorižské loďstvo připravilo k vyplutí! Ambiacatos podal číši druidu Abiorixovi:

„Druide! Podobali jsme se orlovi, který rozhání hejno divokých kachen!“

Abiorix pokývl hlavou. Orel, ano… Orel ve všem podobný tomu, kterého viděl předchozí noc ve snu. Byl to vznešený, ohromný, nadpřirozený pták. Plachtil vysoko na nebi, unášen vzdušným proudem, a když přeletěl kolem slunce, vypadalo to, jako když je celý záliv zakrytý; černým stínem. Pak najednou taková veliká prázdnota. Někdy to tak bývá: když zvuk, který nerozlučně patřil k nějakému dění, naráz utichne, teprve pak si uvědomíme, že tu není. Tady to byl vítr – vítr si přestal pohrávat listím na stromech! A když Abiorix pozvedl zrak k obloze, z ohromného orla už zbývalo jen beztvaré něco, řítící se k zemi.

Když se probudil, nemohl se zbavit jakoby pocitu neklidu. Příjezdem vítězné lodi do vod zálivu a nadšeným Ambiacatosovým vyprávěním se trochu rozptýlil – dokud bojovník nezačal mluvit o orlovi. A tu se starému druidovi uhnízdila v srdci úzkostná předtucha… „Podobali jsme se orlovi, který rozhání hejno divokých kachen!“ Abiorix podal bojovníkovi další pohár a utěšoval se; že to byla jen náhodná shoda obrazů – vždyť on přece ve snu žádné divoké kachny neviděl!

„Naše loď sotva drcla do jedné galéry a ta se hned rozsypala! Záliv brzy bude hrobem tisíců římských vojáků!“

Ambiacatos se rukou opřel o Galbovu paži a náčelník musel napnout všechny svaly, aby zadržel tu potácející se vysokou postavu bojovníkovu. Gebrix pokročil k vyvýšenému místu:

„A jak daleko od zálivu potkal Ambiacatos Caesarovo loďstvo?“

„Poslední hodina římských vojáků udeří, než vyjde dvakrát měsíc!“

Gebrix utkvěl dlouhým pohledem na Quintovi a Diodorovi, kteří byli po jeho levici, pár kroků od něho. Chvíli se zdálo, že něco řekne, ale pak bezmocně pokrčil rameny: Ambiacatos se teď zemdleně pohupoval zleva doprava.

„Dariorižské loďstvo ať zůstane v přístavu! Námořníci ze zálivu se utkají na lodi velkého mořeplavce Ambiacatose s římskými loděmi a bojovníci této oblasti si budou moci ponechat meče za pasem! Pěvče! Zazpívej k oslavě. Ambia…“

Nějakou chvíli zůstal bojovník nehybně stát s otevřenou pusou. Hlava se mu zakymácela na jednu stranu, pak na druhou, kolena se mu podlomila. Ještě dvakrát se mu podařilo napřímit. Pak zkřížil ruce a těžce sebou žuchl těsně u sudu. Byl zpitý do němoty a chrápal tak, že to bylo slyšet i v tom chechtotu a vtipkování okolo.

„Sto osmdesát dva!“ – přestal počítat Diodoros. I když se člověk vsadí sám se sebou, sázka to je a mladý Řek ji zrovna teď vyhrál.

Decimus Junius Brutus sklonil meč a předloktím si otřel čelo. Vybojoval perné utkání – ten Maximus si svou pověst opravdu zasloužil

„Maxime, bojoval jsi udatně! Nikdo není povolanější na místo velitele mé gardy!“

„Nijak jsem tě nešetřil, legáte! Bývalo by pro mne velmi lichotivé, kdybych tě dokázal porazit. Ale ještě si to rozdáme!“

„Rozdáme si to, jestliže nám to bohové a… Veneti dopřejí.“

Buben řídící záběry vesel zrychlil tempo a mužové, kteří se nějakou chvíli bavili pohledem na to klání legáta s velitelem jeho gardy, se zas opřeli do vesel. Brutus vzal ručník, přistoupil k Maximovi a důkladnými pohyby zdola nahoru mu osušoval záda.

„Ta nucená koupel ti nijak neubrala na síle!“

Maximus se usmál.

„Útok té venetské lodi proti naší galéře, to bylo, jako když vyhodí zadkem jankovitý kůň. Boj bude tvrdý, legáte.“

Brutův obličej se rozjasnil. Tenkrát, když venetský koráb zmizel na obzoru, se o něho zpočátku pokoušelo zoufalství. Jednu chvíli dokonce pomýšlel na to, že dá rozkaz změnit směr plavby, nebo aspoň loďstvo na místě zastavit, aby je mohl dohnat Caesar.

„Naši bojovníci jsou lépe vycvičeni než bojovníci venetští, legáte. A odvahu mají přinejmenším stejnou. To jenom překvapení sehrálo svou úlohu proti nám, takže ani jeden náš lučištník nemohl vystřelit šípem, ani jeden prakovník kamenem. Ale v boji se římským legionářům nevyrovnal ani jeden nepřítel!“

Maximus má pravdu a mluví ze zkušenosti. Stačí se jen podívat, jak odhodlaní jsou ti mužové, kteří se tísní na galérách; vzpomenout si, jak hořely oči lučištníkům, když je vylovili po útoku té lodi, jak zatínali pěsti a jak jsou prodchnuti touhou po odvetě! Když bylo na Brutův rozkaz vztyčeno na hlavní stěžeň konzulské galéry červehožluté světlo (oznamující „boj za větší slávu Říma“), na každé ze dvou tisíc lodí vzkřikli lodivodové, veslaři, lučištníci a římští rytíři, legionáři, baleárští prakovníci, numidští lučištníci a germánští bojovnici mohutným jásotem, který se nesl přes moře jako podzimní bouře. Rackové sedící na vrcholcích stožárů se vyděšeně zvedli a těžce odlétli. Moře kolem galér se ověnčilo chomáči pěny a veslaři poznali, že jejich námaha, jejich ztěžklé svaly a jejich pot, to vše že brzy přispěje ke slávě Říma.

Legáta vzal někdo za předloktí. Brutus se obrátil a ocitl se tváří v tvář urostlému bojovníkovi. Před ním stál Gal – obr. Vlněný kabátec mu k prasknutí napínala mohutná hruď, svaly pod kůží mu jen hrály. Snědý, ostřílený válečník s černými vlasy, které se mu na ramenou vlnily. Legát se usmál. Piktonové bývali kdysi obávanými soky Říma, ale pak se ukázali jako jeho věrní spojenci.

„Zdravím tě, Cotuatosi! Jestlipak bude horlivost tvých mužů stejná jako odhodlání, které čtu v tvých očích?“

„Legáte! Bojovali jsme proti Římu, když to bylo naší povinností. A když nám válečné štěstí přestalo přát, dokázal si Řím navždy naklonit piktonský lid svou shovívavostí. Římské občanství nerozborně spřátelilo toto město s piktonskými náčelníky. Budeme bojovat proti Venetům stejně horlivě jako římské legie. Přesto však dovol, legáte, abych se na několik okamžiků znovu stal především Galem. Venetský lid je udatný a pracovitý. Není na moři přístavu, kde by se jeho dobré vlastností neuznávaly. Oni budou bojovat proti tvým vojákům ze všech sil a s veškerou odvahou. Legáte! jaký osud chystá Řím statečným bojovníkům Darioriga po bitvě?“

Brutus vypjal čelo.

„Náčelníku! Znám z doslechu odvahu i vynalézavost Venetů a považuji za vyznamenání, že vedu loďstvo do boje proti nim. Ale naši protivníci spáchali proti Římu nejtěžší zločin, jaký je možno si představit! Zadrželi naše posly a tím pohrdli všemi zákony cti!“

„Legáte, znovu se tě ptám: Jaký osuti chystá Řím statečným bojovníkům Darioriga po bitvě?“

„Náčelníku! Shovívavost Říma – to ví tvůj lid lépe než kdokoli jiný – je veliká, ale prohnanost podporovat nemůže! Všichni venetští bojovníci, kteří nezahynou v boji, budou sťati mečem. Venetské pevnosti budou srovnány se zemí a jejich obyvatelé prodáni do otroctví.“

Cotuatosův vous se vlnivě zachvěl.

„Legáte, mé srdce trpí, když se má sklonit před rozhodnutím Caesarovým! Všem mým bojovníkům bude srdce krvácet!“

Brutus se podíval Cotuatosovi přímo do očí.

„Náčelníku! Chápu tvou bolest. Tvoji mužové ať co nejdéle o Caesarových rozhodnutích nevědí! Až nadejde doba k jejich provádění, dáš svým bojovníkům rozkaz, aby se vydali na moře pronásledovat případné uprchlíky.“

„Díky tobě, legáte!“

Gal napřáhl ruku k obzoru.

„Ta doba na sebe nedá dlouho čekat! Podívej se!“

Brutus pocítil, jak mu po těle přebíhá jakési vzrušené chvění. Šedá barva oblohy se důvěrně mísila s šedí moře… To je ta venetská linie!

Legát osobně vytáhl zdvižným lanem rudé a žluté světlo a při tomto znamení nadcházejícího boje znovu zabouřil až za nejvzdálenější vlny nadšený pokřik mužů, kteří se chystali k boji za Řím.

XVIII. VYHNANEC Z MORBIHANU

Rackové posedali na skálu. Gébrixovi se líbilo tohle neslyšné připlouvání, tenhle mírumilovný souboj mezi ním a ptáky: jejich pud a výborný sluch proti jeho lehkým veslům a pružným pažím. Jednou v mládí (to byl ještě chlapec, asi tak jako Gur) se přiblížil tak, že kdyby byl napřáhl ruku, býval by mohl ty racky pohladit.

S tlukoucím srdcem a zatajeným dechem, aby při sebelehčím dýchnutí nepřišla skála o svou čepici z bílého peří, tam dlouho zůstal s vesly pozdviženými do vzduchu. Tenkrát mu rackové nebojácně, upřeně pohlíželi do očí, a když vesla zase začala čeřit vodu, ani jeden pták ze skály neodletěl. Gebrix se usmál: jenom pohled dítěte se může setkat s ptačím! To Varotix, ten vždycky viděl v rackovi jenom živý terč – byla to příležitost dokázat, že už jako kluk je nejlepším lučištníkem v celém zálivu. Gebrixovi se zachvěla brada. Za těch víc než pět zim neuplynul jediný den, aby se mu do srdce nezahryzla vzpomínka na Varotixe!

Před loďkou se vymrštila z vody nějaká ryba. Zvlněné kruhy se ztlumily o příď.

Jen tak vycvičené oko, jako bylo Gebrixovo – oko lovce –, si dokázalo všimnout tenoučkého proužku světlého kouře, který tam na ostrůvku (ještě vzdáleném) stoupal přímo vzhůru. Srdce se mu rozbušilo silněji a paže se mohutněji opřely do vesel. Nemýlil se!

Sotva se jeho veslice špičkou zabořila do vlhkého písku na pláži, odhodil Gebrix pádlo, vskočil do vody a běžel k pobřeží, k nízkému keřovitému porostu. Ostrov vypadal pustý, ale bojovník věděl, že jeho příjezd je už dávno pozorován a že od samého vylodění neunikl neznámému pozorovateli ani jediný jeho pohyb. Šel pořád stejně rychle, upřeně pozoroval porost zakrslých keříků, které za ta léta ohnul vítr až k zemi, a pomalu, beze spěchu si zasunul ruce za sponku opasku.

„Varotixi!“

Jako odpověď na jeho zavolání zapípali v houští dva rackové a těžce vyletěli ven. Gebrix se usmál. Jedině Varotix a jeho vlk dokáží zůstat potichu v křoví, kde hnízdí rackové!

Levou rukou rázně zatáhl za sponku opasku. Kovové cvaknutí splynulo v jeden zvuk s cinknutím meče o žulový kámen. Zastavil se a napřáhl obě prázdné ruce, obrácené dlaněmi směrem k zakrslým stromkům.

„Varotixi! Podívej se, přicházím k tobě beze zbraně a s mírovým poselstvím! Varotixi! Poznáváš Gebrixe?“

Nejdřív vyběhl z houští vlk. Jeho oči se upřely do očí bojovníkovi jako dva živé, tančící plamínky. Měkkým krokem rozvážně došel ke Gebrixovi, pak se zastavil, ohrnul pysky a zježil srst. Gal zadržel dech a snažil se ani nepohnout. Několik vteřin… nebo sto let? Potom plamen v očích šelmy potemněl. Když se zvíře obrátilo a poodešlo, uvolnil Gebrix svaly. Nijak ho nepřekvapilo, když z houští vystoupil i vyhnanec.

„Můj vlk se ještě nikdy nespletl, Gebrixi! Nikdy! Tvé úmysly jsou čisté.“

Gebrix pokročil kupředu, ale pak se zastavil, jako kdyby se před ním ocitla nějaká stěna. Začaly se mu chvět konečky prstů, pak zachvátilo to chvění poznenáhlu celé tělo. Rty se mu pohnuly a do špičatého vousu skanuly první slzy. Varotix se vrhl dopředu a oběma rukama křečovitě stiskl velkému bojovníkovi ramena.

„Čekal jsem na tebe víc než pět zim, Gebrixi!“

Vyhnanec cítil v dlaních, jak se bojovníkova záda otřásají potlačovanými vzlyky.

„Gebrixi!“

Velký plavý vlk, jakoby se ho všechno to kolem netýkalo, se mezitím natáhl mužům k nohám a jazykem si leštil srst na tlapách. Gebrix se pomalu vzpřímil.

„Varotixi! K potlačení vzpomínek je potřeba víc než pět zim! Mnohem víc! A neuplynul jediný den, aby mě nezasáhla vzpomínka na tebe!“

„A já vždycky, když jsem u cesty našel rozčtvrcené maso, pytel mouky nebo sele, jsem říkával svému vlkovi (protože s nikým jiným jsem si pohovořit nemohl): ‚Bratr Gebrix na mě nezapomněl!‘“

„Víc jsem dělat nemohl, bratře! Druidský zákon je nemilosrdný!“

„A dnes jsi přišel!“

„Ano, přišel jsem. Nad zátokou se stahují černá mračna. Schyluje se k tvrdé bitvě mezi Římem a naším lidem.“

„Vyhnanec, zapuzený od vlastních lidí, nemůže bojovat po jejich boku, to přece víš!“ Varotixoví se zlomil hlas: „Jsem zbabělec! Nehodný být bojovníkem! Mužové ze zálivu mi to dost jasně dali na srozuměnou!“

Oba mužové si pohlédli přímo do očí. Každý z nich zahlédl v pohledu toho druhého odlesk svých vlastních myšlenek, vzpomínky, které nemohou zahynout, výjev starý přes pět let:

…Boj zuřil už tři hodiny a ozvěna nesla do hloubi lesa a zesilovala vzájemný třesk mečů. S odstupem víc než pěti let už si ani Gebrix, ani Varotix nevzpomínali, jak vlastně vznikl ten spor, ve kterém se spolu (zas jednou) střetli Venetové se svými sousedy – Rédony (se kterými jsou dnes přátelé). Galové bylí na tyto mezikmenové boje už zvyklí – byli prostě příliš horkokrevní a vznětliví.

Začalo to běžnými souboji s oštěpem, pak s mečem: sokové se znali, vyhledávali se a zápolili muž s mužem. A tak když tenkrát náčelník Galba nastoupil proti náčelníku Cassiveilaunosovi, oba bojovníci se nejdřív vřele pozdravili: Souboj trval přes hodinu. Občas v tom, občas v onom táboře zarazili bojovníci meč do země, zkřížili ruce na rukojeti, opřeli se o ně bradou a rozzářeným zrakem pozorně sledovali zápas obou náčelníků, přičemž znalecky posuzovali úroveň soků. Potom jako na znamení, se znovu vrhali do boje, několikrát na sebe zuřivě vyrazili mocnými rozmachy a rychle si ověřovali, jak jsou oba náčelníci svěží. Ale tak jako předtím, ani tentokrát nedokázali náčelníci boj rozhodnout.

Všichni venetští bojovníci se bili udatně, právě tak jako všichni Rédonové.

Pak najednou Cassivellaunos předstoupil před své jednotky a vykřikl nějaký rozkaz. Tu se Rédonové v několika okamžicích odpoutali a rozptýlili do lesa. Venetové se ani nestačili divit nebo radovat. Potom jim zaduněla země pod nohama, keře před nimi se zachvěly, malé stromky se ohnuly a za praskotu větvi tu byla vozba: čtyři vozy připravené k boji, každý z nich tažený třemi koňmi. Ti byli chráněni proti střelám jakýmsi krunýřem z proutí, za nímž jim bylo vidět jen vršek hlavy a nohy. Po obou stranách vozů se na slunci leskly kosy, připevněné k paprskům kol. Když se ta vozidla pohnula kupředu a kosy se roztočily a začaly sekat vysokou trávu, nebylo jediného Veneta, který by nepocítil, jak mu v žilách tuhne krev. Žádný ale potom nechtěl přiznat, že v té chvíli na něho padl strach! Vždyť žádný Gal se před nebezpečím netřese – tím méně Venet! První se tenkrát vzchopil Galba:

„Koním na šlachy!“

V tu chvíli stáli před venetskými šiky čtyři: náčelník Galba, Cornuos – nejudatnější bojovník z udatných (několik úplňků poté našel smrt na útesech Černého ostrova), dále Gebrix a Varotix.

Mladému Galovi svítily oči; nemohl je spustit z vozů. Gebrix to udělal správně, tak se to musí udělat: vpřed ke koním, vrhnout se na zem před spřežení, jako to teď udělal Galba, po něm Gebrix a pak Comnos, skulit se na záda, mrštně se celým tělem vyhnout kopytům prvního koně, potom rychle napřáhnout páži třímající nabroušenou dýku, udělat ještě několik kotrmelců, dostat se z místa, kam padl kůň s přeříznutými šlachami a kam na něho padali i další dva koně – a pak už jenom vychutnávat bolestné ržání zvířat a zklamaný výkřik Rédonů…Vpřed! Jenže svaly vypověděly Varotixovi poslušnost. Ruce i nohy jako by měl najednou z ledu, a ta ztuhlost ho zasáhla po celém těle. Nic jiného teď už pro něho neexistovalo: jen ten pocit chladu a pak ten vůz, řítící se na něj a dunící i v jeho nitru. Ten chlad – byl to strach?. Vždyť Varotix předtím tolikrát bojoval, tolikrát už ťal mečem! Poctivá krev se přece nezapře; až do toho dne se Varotix vždycky projevoval jako syn hodný svého otce, velkého Arovixe, jehož slávu budou opěvovat celá pokolení pěvců, a také hodný svého bratra Gebrixe, který dostal záhy přezdívku „bojovník“. Kdekdo si přece v Dariorigu pamatuje, jak jednou Varotix bojoval úplně sám na pláži u zálivu s piktonskými bojovníky, kteří se pod pláštíkem noci snažili vylodit a obsadit vesnici! Tenkrát se pod hvězdnatým nebem dlouho bojovalo!

Když oba rédonští bojovníci, kteří řídili vůz, vyrazili bojový pokřik, vyvstala Varotixovi před očima jakási rudá clona ohně, jiskřícího zpod koňských kopyt na žulovém podkladě.

„Varotixi! Na šlachy!“

To byl hlas jeho bratra Gebrixe! Zněl zdálky, jako ze sna… Vůz byl už jen několik kroků od něho, když tu se ta clona roztrhla a chlad, vycházející ze země, se do ní zase vrátil. Vzepětím všech svalů odskočil bojovník stranou, až ho to porazilo vlevo od vozu. Jedna kosa mu špičkou natrhla po celé délce kabátec a do boku mu vyryla hluboký šrám. Když byli oba rédonští bojovníci skoleni, koně se sami od sebe zastavili. Kosy byly potřísněny krví šesti venetských bojovníků.

Když se tenkrát večer vraceli domů, šel už Varotix víc než deset kroků vzadu – byl „mimo kmenové společenství“. Jenom Gebrix se dvakrát otočil a pohledem povzbuzoval svého mladšího bratra, který byl raněný.

Ještě týž večer byl Varotix postaven před radu bojovníků. Předsedali jí, jak se slušelo, druid Abiorix a náčelník Galba. Varotix se snažil vysvětlovat něco, co sám ještě nechápal: jak stoupal ze země ten chlad, jak při cvalu koní viděl před očima tu rudou clonu. Všechny pohledy spočinuly tázavě na Abiorixovi. A druidův hlas tenkrát zazněl břitce a nesmlouvavě – byl to už vlastně rozsudek:

„Varotix pocítil strach!“

Udiveně to zašumělo. Že by se tedy tenhle muž, „který pocítil strach“, od nich nijak nelišil?

„Ty můžeš za to, Varotixi, že tu mezi námi není šest našich, patřících mezi nejudatnější! Odmítl jsi bojovat proti lidem. Ať tedy ti nadále slouží tvoje síla jen proti lesní zvěři. Když nejsi hoden nosit lidskou zbraň, nebudeš také mít žádnou bojovou slávu. Budeš žít jako zvíře mezi zvířaty a jako zvíře tě skolí první bojovník, který tě u zálivu potká!“

Mezitím co u prahu chýší pomalu dohasínaly ohně, za vyhnancem se uzavřel les… Od té doby uplynulo pět zim…

„Varotixi!“

Gebrix mu sevřel rukou rameno a tím ho vytrhl ze snění i zaplašil vzpomínky. Varotix se beze slova obrátil a celý přihrbený zamířil k chýši z větví. Gebrix k němu přiskočil a šel těsně vedle něho po jeho pravici. Vyhnanec tiše zavzlykal. Gebrix! Jeho bratr!

Vlk, jako by si uvědomoval, že už vedle svého pána nemá co dělat, si položil hlavu na přední tlapy, zavřel oči a začal se slastně vyhřívat na sluncí.

Když vstoupili do chýše, vztyčil se Titus na svém loži vystlaném kručinkami. Gebrix se usmál.

„Já se nedivím, že jsi tady, tribune. Vždyť já přicházím pro tebe.“

„Bojovníku! Bylo mou povinností pokusit se dostat ke svým lidem. Ale bohové rozhodli jinak.“

„Tvojí lidé nebyli nijak daleko a teď jsou ještě blíž. Prozatím jsi měl, tribune, zajištěnou ochranu naší vesnice. Teď je povinností naších bojovníků utkat se s Římem!“

„A mojí povinností je utkat se s bojovníky zálivu!“

„Bojovníci zálivu ti nedopřejí ani to, abys sáhl po meči! Tvůj přítel, tribune, mi zachránil syna. Můj bratr Varotix ti zachránil život. Tvá vděčnost k naší rodině je stejná jako naše ke dvěma římským vyslancům, které náhoda přiměla, že zakotvili raději u naší vesnice než u Darioriga. Ani prefekt, ani ty nemůžete pozvednout zbraň proti nám – a nikdo z nás zase nemá právo prolít vaši krev!“

Když Varotix pozvedl hlavu, viděl Gebrix na bratrově pohledu, že i poslední opar vzpomínek se už rozplynul. Teď to zářilo ve vyhnancových očích jinak: byly to takové světlé tečky, jako když se odráží slunce nebo šplíchá moře. Takhle se díval Varotix, když byl malý…

„Gebrixi! Dokud bude živ druid Abiorix – a bohové kéž ho naší vesnici dlouho zachovají, je to moudrý muž! – nebudu moci pozvednout meč proti druhému člověku. Ať oba Římané i ten mladý Řek zůstanou tady na ostrově, dokud se bude bojovat!“

Gebrixův úsměvný pohled přejel vroucně přes vyhnancovu postavu.

„Vidím, že ti neuniklo nic z toho, co se děje v zálivu!“

„Pohled nešťastníka je vždycky přitahován tím, co je pro něho nedosažitelné, Gebrixi! A ten mladý Řek je pořád s Gurem.“

Odrážející se slunce a šplíchající moře na okamžik ve Varotixových očích potemněly.

„Máš už velkého syna, Gebrixi! Jednou lovil s tím Řekem. Málem jsem na něho zavolal. Jestlipak by si byl ještě na mě vzpomněl?“

„Neuplyne den, abychom mu se ženou nevyprávěli o tom, jak Varotix sám bojoval se skupinou Piktonů! Do večera se k vám připojí oba: Říman i Řek. A Abiorix se dozví, že umožňuješ venetskému lidu, aby nemusel jít do boje s rukama již zbrocenýma nevinnou krví.“

Venku dvakrát krátce zavyl vlk – bylo to jako zaštěkání. Varotix svraštil čelo.

„Když vlk dvakrát zavyje, vždycky hrozí nebezpečí!“

Několika kroky byli u vlka. Ten byl vzepřen o přední tlapy, slechy měl nastražené, srst zježenou a oči mu svítily. Zraky mužů sledovaly, kam se vlk dívá, a spočinuly na mořské hladině. Titus užasl: v dálce, na obzoru, jako kdyby na moře dopadlo hejno racku! A víc než hejno racků! Všichni rackové oceánu, pevninští i mořští, by tak velikou plochu nezakryli! Varotix pročísl vlkovi srst.

„Blíží se bouře, Gebrixi! Hned jeď pro Římana I Řeka.“

Společně odvázali veslici a jejich ruce se dotkly. Varotixovi se zachvěla brada.

„Tak dnes jsme se po pěti zimách zas sešli a už nás rozhání bouře! Gebrixi, uvidíme se ještě někdy?“

„Je-li to vůle bohů, bratře! Bohů a Římanů!“

Sotva odplula loďka od pobřeží, zaznělo přes celou zátoku suché cvaknutí: to dvě stě kožených plachet venetského loďstva bylo na Dartecosův rozkaz vztyčeno a vydáno poryvům větru.

XIX. PŘÍPRAVY K BOJI

Decimus Junius Brutus pevně stiskl v prstech jilec meče v pochvě vykládané drahými kameny. Byla to krásná zbraň – dar od Caesara. Bohové ať jsou pochváleni, že dovolili, aby ho konzul před ostatními takto vyznamenal! Roztržitě si navlhčil šátek do nádobky s vodičkou navoněnou pomerančovníkovým květem, kterou mu podával jeden baleárský bojovník, a poťukal si jím lehce na oči. Vedro už teď nebylo tak palčivé. Ale ani přes den, když na Římana doléhal sluneční žár a skrápěly ho slané vodní spršky, ho jedno ani druhé nedokázalo udolat.

Od chvíle, kdy se objevila venetská linie, odmítl opustit své velitelské stanoviště a aspoň trochu si odpočinout. A to už trvalo víc než den a dvě noci! Caesar nic neponechal náhodě; vyptal se pátračů a to mu umožnilo sestavit přesnou mapu venetského pobřeží: „Až se na obzoru čára pevniny přeruší, ať plují galéry těsně po větru. V hloubi zátoky, mezí ostrovy, leží Dariorigum.“

Čára pevniny se právě na pravoboční straně galér přerušila a místo ní se objevil bíle zpěněný hřeben na místě, kde se v nerovném souboji střetávaly vlny ze širého moře s četnými proudy v zátoce. Maximus přistoupil k legátovi.

„Brute, jaké jsou tvé rozkazy?“

„Vítr nám byl příznivý, Maxime! Venetové nás tak brzy nečekali. Ať veslaři zdvojnásobí své úsilí! Překvapíme nepřátelské loďstvo ještě dřív, než napne plachty!“

Tady se Decimus Junius Brutus dopustil svého prvního taktického omylu – řídil se pštrosí politikou: já svého soka nevidím čili on mě nevidí taky!

Když silné paže zatáhly za řetězy z článků tlustších než palec a na jejich koncích se rozhoupaly těžké litinové kotvy a smýkly sebou o lodní boky, zašramotilo to tak, až se ten zvuk nesl daleko za les. Obyvatelé zálivu vyzbrojovali dvě lodi a měli sto chutí považovat je za nejlepší a rozhodně nejpůsobivější plavidla z celého venetského loďstva. Jen zhruba byly otesány kmeny nejmohutnějších dubů, spojeny železnými šrouby a utěsněny vysmolenými kožešinami. Na každou plachtu se spotřebovalo deset vyčiněných hovězin, a když se k pozdvižení kotev vykovaných Gebrixem sešlo patnáct mužů, nebylo to nijak mnoho!

Po dlouhé nakloněné rovině vyvalili mužové pod Abiorixovým vedením na palubu těžké sudy. Diodoros sešpulil tváře a daleko před sebe vyplivl kost z kuřete, o které se právě podělil s Gurem.

„To chtějí Venetové pronásledovat Caesara až do Říma, že si nakládají tolik potravin?“

Také Gur vyplivl před sebe kost z kuřete a doplivl asi tři stopy dál než Diodoros.

„Venetové poděkují bohu vítězství hned a nebudou čekat až na návrat do přístavu! Vítěz dostane pivo a poražený mořskou vodu!“

Diodoros najednou pocítil, jak je sám, a pochopil, že možná už nikdy neuvidí Quinta Velania… Vzpomínal, jak byla loď, když odplouvala ze zálivu, vrchovatě naložená. Prefekt byl v tu chvíli už usazený na přídi plavidla a Gebrix přehmatával, aby mu prsty pevně uchopily kormidelní veslo, když tu k nim přistoupil Abiorix.

„Římane! Byl jsi naším hostem. Ať se přihodí cokoli, budeš moci dosvědčit, že Venetové jsou pohostinní!“

Na druidovo znamení zamířil k loďce dlouhý průvod: nejdřív mužové, kteří valili po vlečné stezce bečku obilného piva, za nimi se prohýbali další pod velkými kusy masa a ještě jiní nesli selata a pytle s moukou. Když konečně byla loďka naložena, potápěla se tři palce pod čarou ponoru.

„Druide, potravin máme víc, než na příští dny potřebujeme!“

„Římane, na vyhnancově ostrově zatím už zapomněli, jak vůbec chutná pivo nebo vepřové maso!“

Gebrixovi tenkrát zazářily oči a vous se mu zachvěl. Vzhlédl k Ablorixovi. Ale ten, jako by nechtěl, aby mu bojovník projevoval vděčnost, si oběma rukama vykasal dlouhý kabátec a rychle odkráčel. Ještě než se Gebrix opřel veslem do vlhkého písku, aby odtamtud mohutným tlakem všech svalů odstrčil polozabředlou loďku, obrátil se Quintus naposledy k Diodorovi, který stál na břehu, po Gurově pravé straně:

„Takže se rozcházíme?“

Mladý Řek na to jen pokrčil rameny. Obličej se mu rozzářil radostným úsměvem:

„Takový je život, Římane! Setkali jsme se; teď se zase rozcházíme. Můj otec ti bude blahořečit jako bohu za to, že jsi mu zachránil syna!“

Ale to už se loďka mocnými Gebrixovými rozmachy vzdalovala od břehu. Quintns ještě jednou vztáhl ruce k pobřeží.

„Diodore! Při jménu tvého otce, pojeď s námi! Ostrov je v bezpečí před každým útokem!“

Vítr zanesl až k prefektovi smích řeckého mládence:

„Mně to nestačí, Quinte! Podívej se, jak se třesu! Já jsem zbabělec, a tak zůstanu na straně vítěze!“

Do jeho smíchu se vmísil i smích mužů.

Naposledy, než loďka zmizela za jedním ostrůvkem, vztáhl náčelník Galba ruku:

„Bohové ať jsou s tebou, Římane!“

Quintus zahlédl jen ten pohyb. I on zamával:

„Bohové ať jsou s tebou, Galbo, i s veškerým tvým lidem!“

Ještě přes hodinu pracovali mužové při nakládání lodí, pak si šli vzít do chatrčí vesla. Ženy připevnily bojovníkům na levé předloktí řemínky na upevnění podlouhlých štítů.

V Ambiacatosově chýši se ještě povalovalo několik kousků korálů na horním dnu bečky, která sloužila jako pracovní stůl. Tak jako Gebrix byl dobrý kovář, tak zase Ambiacatos neměl sobě rovného, když šlo o to opracovat korály a zasadit je mezi odlitými plochami smaltu na jilce mečů nebo na pochvy. Bojovník si docela mechanicky pohodil v ruce jedním, pak dvěma kameny.

„Ženo! Nic neuklízej – ani kameny, ani nářadí! Než vystoupí slunce až nahoru, znovu se ke své práci vrátím.“

Náčelník Galba vyzvedl synka do výšky, pak ho vyhodil až do větví dubu, zachytil ho a znovu a ještě jednou ho vyhodil vzhůru. Chlapec se přitom pořád smál. Proč jen se bohům nezlíbilo dát mu syna dřív? Teď už mohl být ve věku, kdy by mu bojoval po boku. Ale Durix byl stár teprve čtyři zimy.

„Galbo! Chystá se vyplutí!“

Náčelník opatrně postavil chlapce na zem. Klučík na tátu ani nepohlédl a odbatolil se za černým kulhavým psem. Pomalu a jemně pročísl náčelník manželce Galhyi její světlé vlasy.

„Ženo! Dnešní večer nebude stačit pojmout slávu Venetů a záliv bude příliš malý pro slávu náčelníka Galby!“

Prvnímu korábu velel náčelník Galba; druhý – ten, který se už proslavil zničením oněch čtyř galér – byl majetkem Ambiacatosovým.

Diviciacos přehlédl nejdřív jednu, potom druhou loď. Obě plavidla jsou krásná! Každé z nich si zaslouží, aby na své palubě uvítalo pěvce jeho jména. Nakonec jeho volba padla na loď Galbovu. Píseň, kterou právě složil na oslavu Ambiacatose – Drtiče galér a jeho posádky, roznítí v srdcích Galbových bojovníků žárlivost a znásobí jejich horlivost v boji i touhu být ještě lepší.

Když se na zpáteční cestě Gebrixova loďka dotkla pobřeží v zálivu, byl už Gur na palubě Galbova korábu. Těžkým, ale neslyšným krokem vyšel Gebrix po skloněné ploše nahoru. Sotva si stačil upevnit ocelovou přílbu, už dal náčelník Galba býčím rohem znamení k vyplutí. Tam dál, vzadu, kde se vody v zátoce podobaly doširoka rozlité vrstvě roztaveného cínu, se před pevninou seskupilo dariorižské loďstvo do jakési temnější čáry. Abiorix, stojící na přídi lodi, vhodil do vody, daleko před plavidlo, obětní dar moři: prvních pět letošních snítek jmelí. Tu zadul vítr, kožené plachty se napjaly a o velký menhir se přes celou zátoku odrazila ozvěna nadšeného volání.

Jakmile se daly volným prostorem v zátoce rozeznat první stromy celého lesa, konzulská loď na rozkaz Decima Junia Bruta zastavila. Brzy po ní tak učinily i ostatní lodi. Na legátův pokyn předstoupil Thalamus a na pracovním stolku, který si dal Brutus postavit na velitelské věži do stínu hlavní plachty, si rozestřel bílý ubrousek a na něj rozložil nářadí své živnosti. Brutus se usmál: I tohle je projev přízně od Caesara! Thalamus je určitě nejlepší lazebník z celé Římské říše, rozhodně nejspolehlivější. Osobní lazebník Caesarův!

„Nic není tak k zlosti, Brute, jako čepel nešikovného holiče! Muž, který má poškrábanou tvář, nemůže soustředit všechny své myšlenky na boj. Thalamova ruka je lehčí než vánek! Použij služeb Thalamových!“

Brutus se pohodlně usadil na jeho sedačce, dlaněmi se opřel o stehna a křečovitě natáhl krk. Když si má člověk sednout pod čepel nějakého lazebníka, nejde to nikdy docela bez obav, i když je ten lazebník zkušený jako Thalamus! Zprava k němu přistoupil Maximus:

„Legáte, dariorižské loďstvo právě vyplulo z přístavu!“

Brutus otevřel oči:

„Z úcty k soupeři se římský důstojník musí dostavit k boji hladce vyholený. Thalame, na jak dlouho připravíš římské loďstvo o jeho velitele?“

„Legáte, o jednom mém kolegovi, kterého nebudu jmenovat, se říká, že zatímco holí Puperka, vyrazí jeho zákazníkovi vousy znova! Mohu tě ujistit, že než nadejde pátá hodina, budeš volný!“

„Kéž bohové dají, aby na nás venetské loďstvo nezaútočilo dřív, než nadejde pátá hodina!“

XX. DESET POTOPENÝCH GALÉR

Gur napřáhl ruku: „Tamhle!“

Slunce svítilo přímo proti římskému loďstvu. To se rozprostíralo až daleko k obzoru. Gebrix pokýval hlavou.

„Je jich hodně! Jak to oznamoval namnétský posel!“ Loď náčelníka Galby byla rychlejší než Ambiacatosova, dohnala už hlavní voj venetského loďstva a plula po pravoboku velitelské lodi, na jejímž stožáru se třepetala Dartecosova vlajka. Předseda rady starších stál na velitelské věži a přiložil ruce k ústům: „Galbo, co jsi udělal s rukojmími?“ Náčelník popošel kupředu; obě lodi dělilo sotva několik stop.

„Oba Římané zůstávají pod ochranou zálivu, náčelníku!“

„Doneslo se mi, že tito mužové dodrželi dané slovo. Velcí bojovníci dovedou odpouštět. Až zvítězíme, propustíme je.“

Vítr libě pobzukoval bojovníkům do uší. Těžké lodi pluly pod vzedmutými koženými plachtami a vyrývaly za sebou širokou, zpěněnou brázdu, která vypadala jako nařasené krajkoví.

Ambiacatos už před chvílí dal narazit velký sud a cínové pohárky kolovaly od jednoho bojovníka ke druhému. Sigovesos se marně snažil něco namítat:

„Máme už dost velké zpoždění za ostatními loděmi!“

Ambiacatos se zasmál a po něm celá posádka.

„Jaké zpoždění? My máme o čtyři lodě předstih! Jen pij, Sigovesosi!“

Vál příznivý vítr. Římské loďstvo se blížilo a Venetové už mohli rozeznat na palubách galér numidské lučištníky, nastoupené v řad.

„Tak tady jsou ti mravenci, kteří chtějí poštípat venetské býky! Ale nepotrvá dlouho a býci je kopnutím kopyt rozeženou!“

Galba se otočil k velitelské lodi: „Dartecosi, počkejme na římské loďstvo v zátoce!“

„Vítr je na naší straně, Galbo! Využijme toho! Římské loďstvo by se celé do zátoky nevešlo!“

„V zátoce nebude moci manévrovat!“ Předsedův hlas se zachvěl nadšením: „Až se rozjedeme, prorazíme římské šiky prvním úderem! Ještě nikdy nefoukal vítr tak silně!“

Když se venetské koráby dostaly v sevřeném tvaru do místa výjezdu z vnitrozemského moře, kde se spolu mísily vody ze širého moře s vodami ze zátoky, stěží dokázala kormidla přibrzdit ty těžké obry v jejich letu. Vítr ještě zesílil. Ambiacatos pozvedl hlavu k nebi.

„Ó, otče Dite! Jen ne tak moc! Římské loďstvo musíme rozehnat my, ne tvůj vítr!“

Bojovníci na Galbově lodi napjali všechny svaly a pomocí lan vytáhli plachtu co nejvíc po větru. Plavidlo zasténalo ve všech pantech; vypadalo to, jako když poskočilo kupředu a v několika okamžicích se dostalo do čela venetského loďstva.

Ambiacatos plácl dlaní, až Sigovesosovi odlétl daleko do moře kalíšek, který si právě přikládal ke rtům.

„Pro bohy! Jak toho Galbu užírá závist!“

Nohou dloubl do dvou bojovníků, kteří se váleli u zábradlí na levoboku.

„K plachtám! Ambiacatos musí zůstat největším bojovníkem v zálivu!“

Když se rozjetá Galbova loď vklínila mezi římské loďstvo, projela tak těsně kolem konzulské galéry, že ta se dostala do vířivé brázdy těžké lodi a tam to s ní zacloumalo na všechny strany, jako když se utrhne ze řetězu. Thalamovi vyletěla čepel z ruky, odskočila od stolu, sjela po palubě a zastavila se až u paty hlavního stěžně. Lazebník se oběma rukama bil v prsa:

„Legáte! Jsem zneuctěn!“

Ale Brutus už sahal po přílbě.

„Jsem oholený, lazebníku?“

„Byl jsi oholený ještě předtím, než mi vypadla – poprvé za tu dobu, co holím, čepel z ruky!“

Maximus klečel před Brutem a začínal legátovi upevňovat nákolenice. Byly to dva nádherné krycí pásy ze zlaceného stříbra, které dole přecházely do dvou stříbrných plošek chránících kotníky.

Dvakrát se Galba vší silou opřel o kormidelní tyč. Loď se poslušně obrátila. Na chvilku zapleskaly zplihlé plachty o stěžeň, pak znovu zadul vichr, až přehlušil zděšený řev mužů, kteří byli sraženi do moře.

Maximus se napřímil.

„Legáte! Právě jsme přišli o pět galér!“

Galbova loď se mezitím vrátila na své místo po pravé straně velitelského korábu. Legát zatínal pěsti a do očí mu stoupaly slzy zoufalství.

„Devět našich lodí už leží na dně venetských vod a my jsme nepříteli nemohli zasadit ani jednu ránu!“

„Dej rozkaz k útoků, legáte! Máme početní převahu a nejlepší lučištníky z celé říše!“

Brutus nemohl odtrhnout pohled od venetského loďstva, které před nimi křižovalo, aby neztratilo z plachet vítr.

„Ať se připraví lučištníci!“

Hukot větru byl na okamžik přehlušen břitkým zadrnčením napínajících se tětiv. Vesla zůstala trčet vodorovně nad vodou. Na Brutův rozkaz bylo posunuto nahoru a dolů po stěžni světelné znamení k útoku. Do měděných polnic se opřelo slunce a břeskné zvuky nesly celému římskému loďstvu rozkaz k boji. Současně s tím rozčeřily oceán tisíce vesel, jako by se do nich opřela jediná paže.

Mauriciova galéra, jedno z nejladnějších plavidel, jaké kdy vyšlo z ostijské loděnice, rychle předjela ostatní o pět a pak i šest délek. Však Brutus Mauriciovi jeho veslaře odjakživa záviděl! Na okamžik se legát domníval, že venetské loďstvo se obratným manévrem rozestoupí a pak zase právě tak náhle se kolem onoho nerozvážníka srazí dohromady. Tak by postupoval každý zkušený řecký nebo fénický velitel. Ale tihle Veneti zřejmě nevědí o vojenské strategii vůbec nic! Z hlavního voje se odpoutala jen jedna loď a odřízla galéře cestu. Její obrovský stín ji celou zakryl. Brutoví se sevřelo srdce. Ještě nikdy předtím neměl možnost tak dokonale posoudit, o kolik větší jsou nepřátelské lodi než jeho galéry. Zábradlí venetského plavidla bylo o hodně výš než znamení na vrcholku Mauriciovy lodi!

Legátův obličej se rozjasnil: nepřátelská loď se natočila bokem proti tvrdé a špičaté ostruze na přídi galéry! Mauriciovi legionáři vydali bojový pokřik a tím utvrdili legáta v jeho jistotě, že zvítězí. Teď přijdou Veneti o svou první loď!… Bojový křik náhle utichl a Brutus doširoka otevřel oči: z toho, co kdysi bývalo Mauríciovou galéru – pýchou ostijských loděnic – zůstalo na zpěněné, bublající hladině jen vířící kusy dřev a vesla. Bojovníci, kterým jejich těžké brnění překáželo, mizeli skoro ihned pod vodou. Také Mauricius šel ke dnu. Ještě než se potopil, směšně se rozmáchl mečem proti venetské lodi.

Ambiacatos si dlouze a udiveně prohlížel skvrnu od piva na kalhotách. Vždyť málem upustil pohár! Rozzuřeně se obrátil ke kormidelníkovi:

„Pro bohy! Tys najel na nějakou skálu!“

Muž pozvedl bezmocně ruce.

„Tady u výjezdu ze zátoky žádná skála pod vodou není!“.

Sigovesos se vyklonil přes zábradlí na levoboku. Když se zase narovnal, rozesmál se tak, že ani nemohl několik okamžiků mluvit.

„Kdepak skála! Ani jsme nepozorovali, že jsme právě potopili svou pátou galéru!“

Ambiacatos naráz dopil z pohárku a postavil se na příď. Galbovo plavidlo bylo teď k nim natočeno zádí.

„Galbo, viděl jsi?“

„Viděl, Ambiacatosi! Naše dvě lodi ze zálivu se dělí rovným dílem o deset římských galér.“

„Ambiacatos zůstane největším plavcem zálivu!“

„Boj ještě neskončil!“

XXI. TARANISÚV VÍTR

Římské lodi se zastavily na vzdálenost ani ne pěti délek od venetských. Bruta právě tak jako Maxima i náčelníka Piktonů Cotuatose a každého bojovníka se teď zmocnil bojový zápal. Všichni vzhlíželi nahoru k těm velkým lodím.

„Legáte, lučištníci čekají na tvé rozkazy!“

Brutus se obrátil. Oko i srdce mu plesaly při pohledu na ty skvělé numidské lučištníky. Bojovníci si právě namazali těla mandlovým olejem a pod kůží jim svaly jen hrály, jako živé.

„Bojovníci! Vy jste prodlouženou rukou Říma! Bojujte stejně horlivě jako vždycky, a než zapadne slunce, bude Dariorigum římské a všechna jeho bohatství budou vaše! A Dariorigum je bohaté, bojovníci, hodně bohaté! Kořist bude stát za to! Až se vrátíte do Itálie, budete slavní a bohatí!“ Legát spustil paži dolů.

A tu, silněji než hukot moře, mocněji než vytí větru, se ozvalo nad oceánem, nad celým vnitrozemským mořem, nad Dariorigem i nad zálivem nejdřív zadrnčení, jak povolené střevové tětivy se otřely o dřevo luků; potom hvízdot tisícerých šípů, když dopadly na venetské loďstvo.

Stejně naráz se rozhostilo na několik okamžiků ticho. Pak se ozval za ironického smíchu Venetů posměšný zpěv pěvce Diviciacose:

„Zabzučely domýšlivé včely

a útokem přiletěly zdáli.

Býci venetští se nezachvěli,

žihadlům se jen vesele smáli!“

Hodně střel ty velké koráby prostě přeletělo; většina se jích zabodla do lodí, a to víc než tří stopy pod okrajem zábradlí. Byly to tisíce šípů; jejich opeření se zachvívalo ve větru.

„Tam, kde včely býky poštípaly,

v bocích narostlo jim peří pak.

Býci sílu svou si zachovali

navíc jsou teď rychlí jako pták.“

Tu vzplál hněvem udatný Myrmidon Menoites, který se chlubil tím, že je potomkem samého boha Dia.

„Bojovníci! Když jsme spojili své síly s římskými, slibovali nám slávu, bohatství a pozemky. A co vidíme? Jak římské loďstvo nehybně stojí před jakousi dřevěnou zdí, před koráby, které se podobají pevnostem! Bojovníci! Což nejsme pokolení Agesilaů s dlouhými vlasy a všech Myrmidonů, majících rychlé koně? Což nejsme stejné krve jako lehkonohý Achilleus a jako Patroklos? Stejné krve, jako měli všichni ti, kteří rozbořili hradby nedobytné Tróje? Hanba bojovníkům, kteří se chvějí!“

Takto mluvil udatný Menoites a volání řeckých bojovníků znělo příjemně uším Diovým. Vesla se vnořila do vody a řecká galéra předjela před venetské loďstvo. Decimus Junius Brutus zamžikal. „Že by řecké dřevo bylo tvrdší než římské?“

„Řecké činy jsou vždycky promyšlené, legáte!“ jako na potvrzení Maximových slov řecká galéra, jejíž ostruha byla v té chvíli sotva třicet stop od kostry jedné venetské lodi, se prudce otočila kolem své osy a přirazila palubou k palubě těžkého korábu Menoites vyhodil vzhůru do vzduchu první hák na zachycení. Lano zakroužilo nad nepřátelským zábradlím. Takto se podařilo zachytit asi pět nebo šest háků. Lano proletělo Ambiacatosovi těsně kolem ramene, špičatý ocelový hák se několikrát odrazil o palubu a potom se zabodl do jednoho trámu, který podpíral těžkou bečku s pivem. Lano se napjalo a bečka se svalila, až to otřáslo skoro celou lodí.

„Při Teutatesovi,“ zařval Ambiacatos, „vypadá to, že konečně budeme muset bojovat s mečem v ruce!“

Řekové šplhali jen pomocí rukou nahoru a dostali se na palubu venetské lodi. Když se i Menoites přehoupl přes zábradlí, paluba se už barvila krví sedmi jeho spolubojovníků, kteří patřili mezi nejudatnější. Tu ho popadla divoká zuřivost a s pozdviženým mečem se vrhl na Ambiacatose. Řekův krátký meč dvakrát prosekl kůži na Ambiacatosově štítu. Galův těžký meč třikrát švihl do prázdna, až pak tu stříbrnou přílbu rozpoltil. Tak zahynul ve venetské zemi, halící se pomalu do mlhy, Diův syn Menoites, dítě slunce.

Řečtí bojovníci, zbavení tak ochrany bohů, couvli. Co zmohou obyčejní smrtelníci tam, kde nezvítězil jejich velitel – přímý potomek otce bohů? Už přelézali přes zábradlí, když tu náhle je zakryl stín plachty jedné venetské lodi, která se právě přitočila k lodi toho velkého galského vojevůdce – vítěze nad Diovým synem Menoitem. Pod nohama jim zapraštěla jejich galéra, jak ji zmáčkla ta dvě obrovská tělesa mezi sebe. V hrudích se jim bláznivě rozbušila srdce.

Už to bylo chvílí, co se moře zavřelo nad tělem posledního z řeckých bojovníků, kteří chtěli spojit svůj osud s římským – a Ambiacatos se pořád ještě dohadoval s náčelníkem Galbou, komu z nich se má přičíst ta jedenáctá galéra.

Brutus něžně pohladil pod tunikou dlouhý pramen vlasů: to Juliiny vlasy se tu vlnily na koženém řemínku, který nosil přímo na těle. Dopřej mi mu bohové vítězství, požádá Caesara o Julii nu ruku.

A Caesar mu nebude moci nic odepřít! Vysunul bradu nad pásku přidržující mu přílbu.

„Maxime!“

„Legáte?“

„Maxime, bohové právě přijali po své pravici Menoita, který byl pověstný v řecké zemi. To, co nemohl dokázat Menoites sám jediný, to dokážeme my všichni dohromady, bude-li to vůle bohů! Šípy našich lučištníků a kameny našich prakovníků vyvolávají u Venetů jenom veselost! Teď už vidím, že námořní bitva nám nemůže být příznivá. Následujme příkladu, který nám dal Řek Menoites, bojujme, jak to dovedou naši legionáři, a zaútočme na každý venetský koráb jako na pevnost!“

„Veneti mají takových pevností přes dvě stě, legáte!“

„A my zas přes dva tisíce galér! Deset galér na jeden jejich koráb Ať vydají rozkaz!“

Když polnice konzulské galéry předaly Brutův rozkaz dál, řekl si Ambiacatos, že prozatím byla jejich střetnutí s římskými loděmi jen laškováním, předznamenávajícím skutečnou bitvu, k níž se schyluje a v níž se znovu osvědčí jako největší kapitán venetského loďstva. V záchvatu velkodušnosti (ta se může bohům jedině líbit!) přiložil ruce k ústům a zahalekal:

„Galbo! Tu řeckou galéru ti nechávám!“

Loď, která měla na vrcholku stěžně světelné znamení rady starších, se na Dartecosovo znamení otočila na pravobok. Po ní tak ihned učinily i ostatní lodi Darioriga a donutily tak římské loďstvo, aby se natočilo proti slunci. Dartecos pokývl hlavou. Římané manévrovali obratně. Dartecos nejdřív nepochopil, jaký smysl má to troubení, které přehlušilo i šumění větru v plachtách, ale velmi rychle se mu vyjevil záměr Římanů v celé své jednoduchosti: to ohromné loďstvo se rozdělí na jednotlivé skupiny galér a ty budou dorážet na jeho lodi! Předseda se usmál. Římané už si vyzkoušeli, jak jsou venetské lodi pevné, a vyzkoušejí si to znovu! Na jeho rozkaz zadulo šest nejurostlejších bojovníků do bronzových rohů. Byly to rohy tak těžké, že před každým mužem, který foukal, stáli čtyři jiní, kteří je na zhmožděných ramenou drželi.

Zazněl jediný hluboký tón, bez konce jako moře, a vlil do srdcí bojovníkům Darioriga dychtivost po boji a bojovníkům Říma strach. Ruce se sevřely na těžkých lanech, spletených z kožených provázků, svaly se napjaly a všech dvě stě korábů se naráz obrátilo o jeden dílek na levobok a s větrem v zádech vyrazilo vstříc římskému loďstvu.

Když. vítr ze širého moře donesl ke břehům zálivu rachot verietských korábů, řítících se na Caesarovy lodi jako dunící bouře, pocítila Galhya, že jí srdce zabušilo prudčeji a rychleji, Náčelník Galba, její Galba, se zas jednou projeví jako nejschopnější ze všech bojovníků! Právě tak zabušilo srdce i Eponě, ženě bojovníka Gebrixe, matce Gura – Zabíječe kanců. Docela pudově k sobě přitiskla Diodora, div ho nerozmačkala, a mladý Řek se nikdy nedověděl (tak jako to nevěděla ani sama Epona), zda ty slzy, které jí skanuly na tváře, byly slzami strachu a obav, nebo slzami radosti a hrdosti.

Na jednom z desítek a stovek ostrůvků stiskl Titus Quintovi rameno, až to zabolelo.

„Prefekte, zdá se, že dnes ještě se konce zajetí nedočkáme!“

Prefekt pohlédl na Varotixe, který stál na okraji skalnatého výběžku s vlkem v patách. Ve vyhnancově pohledu zářilo taková potlačovaná radost, pýcha i jistota, že se prefektovi až sevřelo srdce. Ode dneška poklesne moc Říma, pobledne sláva Caesarova! Ať vzletí do výšin písně pěvců ze všech území, jež omývá oceán! Ať se rozezvučí struny harf! Ať těžké bronzové rohy zaduní až na nejodlehlejší z Cínových ostrovů! Nic nebude příliš velké, aby do skonání věků připomínalo odvahu bojovníků Darioriga a sílu venetských lodí! A ti bohové, kteří odjakživa stáli na straně obyvatel Říma, ať si zahalí tvář!

Když dariorižské koráby propluly v sevřeném šiku mezi římským loďstvem (a ani přitom nemusely zpomalit) a když se před Dartecosovou lodí otevřelo už jen moře bez konce, Decimus Junius Brutus zdrceně a odevzdaně odhodil daleko do vody před konzulskou loď svůj velitelský meč, vykládaný drahými kameny – dar od Caesara.

Venetské loďstvo totiž před chvilkou převálcovalo lodi Říma; ty těžké koráby nepocítily srážky s galérami o moc víc, než když se do nich opře trochu silnější příboj vln. Brutus se kolem sebe díval nepřítomně a tupě. To nádherné loďstvo, postavené na březích řeky Ligeru, postihla smrt a zkáza.

Na dvě stě galér teď spočívalo na dně oceánu. Sem tam nějaké trosky, pár prken, několik vesel, se kterými si pohrává moře – a taky několik mužů, hlavně prakovníků, které se podařilo vylovit, protože měli lehkou zbroj.

Když se venetské loďstvo otočilo kolem vlastní osy a seřadilo k novému útoku, spojil se jeho obrovský stín se stínem velkého menhiru a dopadl na celé římské loďstvo. Byl to stín ledový jako smrt a jako hrůza, která obešla Bruta, Maxima i tisíce římských legionářů. Cotuatos a jeho Piktonové v ten den ještě nepoznali, co je to strach, ale poznali, jak jistá je smrt! Jejich čepele se nezkříží s venetskými! Venetští býci zaútočí tolikrát, kolikrát to bude potřeba, dokud bude na hladině vidět plachtu jediné galéry!

Maximus přistoupil k Brutovi s mečem v ruce. Poslední služba, kterou ještě může svému veliteli prokázat. A pak jediný, docela jednoduchý pohyb proti sobě samému… A v tu chvíli najednou se vítr ztišil.

ČTVRTÁ ČÁST

Avel, avelou, holle avel!

Vítr, vítr, vše je jen vítr!

Auguste Brizeux

XXII. VÍTR JOVÚV

Nejdřív srdceryvně a naříkavě zavyl vlk. Quintus Velanius pomalu pozvedl hlavu: něco se změnilo. Jako kdyby už jen ten řev šelmy prolomil nějaké kouzlo. Tam, na výspě ostrůvku, nehybně, jako zkamenělý, stál Varotix. Úplná socha!… Quintus rázně vyskočil a přiběhl k mužovi. Tak odtud pochází ten podivný dojem! Ještě před několika okamžiky tato socha žila, vítr vlnil srstí na kožešinovém kabátě a povíval ve vlasech spadajících až na ramena – a teď najednou ta srst mužovy vlasy, všechno zplihlo a ztuhlo. A moře! I to moře jako by už žilo a tepalo jen ze zvyku! Když prefekt přistoupil z pravé strany k Varotixovi, otočil vyhnanec pomalu a neznatelně hlavu.

„Římane, vaši bohové vás neopustili! Vítr – ta síla i krev našich lodí – se utišil.“

Když římské vojsko rychlým pochodem obešlo většinu venetských pevností z pevniny nedobytných a pod Caesarovým osobním velením dorazilo na poloostrov, který naproti velkému menhiru označoval hranici zátoky, tu se konzulův obličej, obvykle přísný a zachmuřený, rozjasnil. Venuše, matka jeho matky, mu moudře poradila! Nikdo si nezaslouží vést římské loďstvo k vítězství tak jako Brutus, jeho syn! Pobodl koně do slabin, dojel na nejzazší výspu poloostrova, a když si zaclonil oči, aby se podíval, jak se pohybují galéry na moři, rozehřála ho ta vnitřní jistota ještě víc než slunce zapadající nad zálivem.

Decimus Junius Brutus rázně vytrhl Maximovi meč z rukou.

„Maxime! Až ti tuhle zbraň vrátím, budeš si moci dát na ni vyrýt: ‚Šel jsem před Brutem a zvítězil!‘“

V tu chvíli byla dána mužům Darioriga možnost dokázat, že jsou nejlepšími námořníky z celého zálivu. Několik lodi využilo skomírající síly plachet, kormidlování a toho, jak byly rozjeté, než se utišil vítr; podařilo se jim znovu projet před vyrovnanými římskými galérami a dorazit až naproti zátoce, kde se ve spleti ostrůvků ještě mohly spasit.

Cotuatos, který velel Piktonům, se projevil jako důmyslný náčelník. První přikázal svým mužům, aby na některá vesla připevnili ostré kosy.

Za všech dob a ve všech zemích bývalo zvykem, že vojevůdce – obvykle na sklonku života – se snažil (pod záminkou písemných vzpomínek) vzkřísit období své největší slávy. Lákalo ho přitom i to, že podá svědectví i budoucím pokolením. Ze všech nejvíc v tom vynikl Caesar.

„Jediné zařízení našimi napřed připravené osvědčovalo se nám jako velmi užitečné – srpy s ostře nabroušenou špičkou, nasazené na dlouhých tyčích a dobře k ním připevněné, tvarem ne nepodobné srpovitým hákům na boření hradeb. Lana připevňující ráhna ke stěžňům byla jimi zachycena, přitažena a nakonec zpřetrhána tím, že plavidlo bylo vesly rozehnáno. Nato ráhna padala nutně dolů, takže stržením plachet a lanoví, na nichž závisela všecka naděje galských lodí, rázem byla tatam i jakákoli upotřebitelnost plavidla v boji. (…) Kdykoli byla ráhna, jak jsme už vyložili, stržena, obklíčily pokaždé dvě i tři naše lodi jednu nepřátelskou a vojáci vší mocí usilovali dostat se na ni.“9

Udatně bojoval velký stařešina Dartecos.

Mnohokrát vítězně ťal meč bělovlasého Arvrorixe.

Velký mezi všemi venetskými bojovníky byl každý člen rady.

Velcí byli také vojáci Říma; ušlechtilá byla krev, která zkropila palubu senátorské lodi.

Dartecos padl na svém velitelském stanovišti poslední. Pravý námořník a pravý bojovník. Prostě Venét.

Tvé oči nechť se pokochají, Caesare! Soumrak tě nepřipraví o podívanou na venetskou porážku! Plameny hořící senátorské lodi šlehají vysoko k obloze a vrhají rudou září daleko na moře. Raduj se, konzule! Padesát je teď těch korábů, padesát zápalných lodí pohupujících se na ohnivém moři. Směj se, konzule! Tvůj smích bude milý římským bohům! Směj se a pozvedni ruku, dej svým legiím rozkaz k útoku na Dariorigum, které je bez obránců! Pobídni svého koně, konzule! Dariorigum je tvoje. Brzy bude tvým i svět!

Ambiacatos zahrozil pěstí k velké plachtě, která bez větru zplihle visela ze stěžně dolů.

„Otče Dite, otče bohů! Čím jsme si zasloužili tvůj hněv? Vždyť jsme nikdy nešli po cestě zbabělců ani lidí nečestných! Proč tvůj vítr teď fouká jen pro ty lidi z Říma?“

Znovu se totiž zvedl vítr. K velkému zoufalství bojovníků Darioriga však foukal nízko, téměř těsně u hladiny. Nadouval k prasknutí plachty římských galér, ale do obrovských těl venetských lodí se opíral hodně nízko, takže plachty se ani nehnuly. Bojovníkův pohled pomalu pronikal změti římských plachet až k rozpálenému obzoru. Loďstvo! Síla a pýcha Darioriga! A co z něj zůstalo: hořící lodi unášené proudem, černý dým stoupající v obrovských kotoučích k obloze Jako zápalná oběť, příjemná římským bohům… ty hořící lodi a ještě několik dalších, celkem šest – mezi jinými i jeho a náčelníka Galby, jimž se podařilo prorazit římským obklíčením a doplout do zátoky. Na chvíli se Ambiacatos utěšoval nadějí, že blížící se noc jim umožní proklouznout bludištěm ostrůvků a cestami, které znají jen oni, se dostat až do Darioriga. Tam, za mohutnými hradbami města, by mohli ještě dlouho vzdorovat náporu Říma! Byla to prchavá naděje a rychle pohasla. U vjezdu do zátoky se už ztrácely plachty galér v rozčeřených vlnách. Tu zahřměl přes celou palubu lodi silný hlas Ambiacatose-bojovnika, třeskl poslední rozkaz velkého mořeplavce:

„Dejte narazit poslední bečku!“

Byla to ta, kterou si šetřili na oslavu vítězství. Tak dobré obilné pivo přece nemohou vypit Římané! A tím spíše se nesmí vylít do moře!

Galéra projela tak těsně u ostrova, že ačkoli už se nad zátokou začínalo šeřit, mužové, ležící na břichu pod zakrslými šípkovými keři, mohli sledovat, jak veslařům pod kůží hrají svaly. Když ten člověk, který vzpřímeně stál na velitelské věži, k nim otočil hlavu a roztržitě se rozhlédl po ostrově, zmocnilo se tribuna Tita Sillia vzrušení: to je Decimus Junius Brutus! Caesarem přijatý za vlastního syna; oblíbenec bohyně vítězství! Tribun pootevřel ústa a rty se mu zachvěly. Stačil by jediný výkřik v rodné řeči…

Vlk, jako by tušil, o čem muž uvažuje, se zachvěl a pomalu ohrnul pysky. Tribun zase stiskl rty a zabořil obličej do nízké trávy.

Slavný boj svedli bojovníci prvního korábu, až pak galéry, ze kterých se staly hořící pochodně, odpluly pryč.

Udatně se bránily proti římským legionářům další dva koráby. Kolik hrdinských, smělých činů, zasluhujících, aby byly po celé věky opěvovány, mělo za svědky jen první vycházející hvězdy?

Třikrát se galéry plnými plachtami rozjely ve snaze Ambiacatosovu loď obklíčit. Třikrát dokázaly svaly mužů, křečovitě sevřené na těžké kormidelní páce, udržet loď v náležité vzdálenosti. Nejdřív se zasekly do dřeva mohutné lodi záchytné háky Piktona Cotuatose. Když Ambiacatos naráz dopil z bronzového poháru a odhodil ho přes palubu daleko do moře, bylo mu jasné, že ještě nikdy nepil a už nikdy nebude pít tak dobré pivo jako tohle! Jeho poslední pohár! Vyzývavě a chlubivě si sňal přílbu a rozepnul drátěnou košili. A když pozdvihl meč a s bojovým pokřikem mužů ze zálivu se vrhl do útoku, zaleskl se na pár okamžiků na nahé, široké hrudi bojovníkově odraz měsíčního světla.

Caesar, když psal své „Zápisky o válce v Galii“, dovedl v nich všude vzdát hold svým vojákům a poděkovat svým důstojníkům. Značné místo je tam věnováno andskému legátovi Publiu Crassovi, velká chvála vzdána velitel i loďstva Decimu Juniu Brutovi. Naproti tomu nikde není uvedeno jméno ani jediného Veneta, právě tak jako žádného Piktona nebo Santona, ačkoli jejich pomoc mu byla velmi užitečná. Navždy bylo zapomenuto jméno i chrabrost náčelníka Piktonů Cotuatose. A tak jen pěvci ještě nějaký čas uchovali vzpomínku na bitvu, kterou svedl s Ambiacatosem, největším z velkých města Darioriga.

Společně zasedli po pravici Teutatesově piktonští bojovníci s venetskými. První z nich už nikdy neuvidí bažiny svého rodného kraje; druzí už nikdy nepotěší své oči pohledem na měňavou barvu vod zálivu. A tak jestliže se Teutatesovo srdce radovalo nad vítězstvím Cotuatose, nejudatnějšího z udatných, bylo smutné nad smrtí velkého plavce Ambiacatose.

Ve Varotixových očích se zalesklo jinak, byl to divoký záblesk, ve všem podobný tomu, který se právě kmitl i v očích vlkových.

Srdce Quinta Velania se sevřelo. Zákon je zákon, a je to tvrdý zákon války: než bude porážka dovršena, musí být popraveni rukojmí. Jeho pohled se setkal s Titovým. Zdálo se mu, že v tribunových očích čte stejnou odevzdanost. Zákon, tvrdý zákon války! Quintus Velanius zavřel oči a snažil se soustředit ducha a všechny smysly; ještě jednou, jen na pár okamžiků, si připomenout vůni oliv, a píseň Jadranu, pocítit na jazyku trpkou chuť mišpulí, slyšet, jak pod nohama šustí suché levandule, celý se zachvívat třemi stále stejnými tóny, které tam, kdesi v horách, neúnavně vyluzuje pastýř ze své rákosové píšťaly… A v tom svěžím večeru, ve chvíli, kdy rozmarýn překrývá svou vůní všechno ostatní, si také vybavit to tiché ústraní kamenného domu, ukrytého v trsech oleandru, a otce, jak se chystá ukrojit chléb…

„Římane, ty spíš?“

Už podruhé spočinula Varotixova ruka na jeho rameni. Quintus nechtěl otevřít oči. Vždyť ho to stálo tolik námahy, než se mu podařilo představit si za zavřenými víčky, jak vypadá květ mandloně – a teď byl ten oslnivý květ tady!

„Římane!“

Quintus se pro sebe usmál. Je naplněn vůní toho květu a na ničem jiném nezáleží. Ať je dán zákonu průchod! Pomalu zaklonil hlavu a nastavil hrdlo.

„Quinte!“

Proč ho Titus Sillius pevně svírá za ramena a třese jím? Snad proto, aby se s ním ještě naposled rozloučil? Vůni mandloňového květu vytlačil štiplavý pach chaluh.

„Quinte! Jsme volní!“

Prefekt naráz vyskočil a jeho pohled tázavě spočinul na Varotixovi. V tom zarostlém houští vlasů a vousů to zacukalo; že by se to vyhnanec trpce usmál?

„Římane, před malou chvílí stačilo vykřiknout a římští vojáci by se byli na tomto ostrově vylodili. Ale považovali ho za pustý. A nikdo z vás nevykřikl.“

„Tvůj vlk by nám to byl nedovolil, Gale!“

„Můj vlk nikdy nic nedělá bez mého rozkazu. A já bych ho nikdy byl nepoštval na ty, kdo jsou pod ochranou obce; na někoho, kdo zachránil život synovi mého bratra Gebrixe. Až zas pojede kolem nějaká římská galéra a budete moci se jí dovolat, křičte, Římané, a setkáte se se svými lidmi!“

„Ale naši tě zabijí!“

Vyhnancova postava se napřímila. Ještě nikdy ho oba Římané neviděli tak urostlého!

„Než oni se vylodí, bude Varotix i se svým vlkem z ostrova pryč!“

Muž napřáhl ruku k obzoru. Ten se teď v pološeru omezoval jen na několik ostrovů a na velký menhir, který se kousek dál rýsoval do výšky už nezřetelně.

„Jestlipak si bohové ještě pamatují kletbu druida Abiorixe – teď, když Dariorigum hyne?“

Varotix se upřeně podíval na oba muže. Jeho pohled byl tak vřelý a pronikavý, že Quintus měl co dělat, aby nesklopil zrak.

„Za pár hodin, Římane, zůstane možná jen vzpomínka na Venety, kteří byli udatní a velcí široko daleko na moři. Moje místo teď je po boku mých lidí.“

Quintovi se zachvěl hlas:

„Gale! Bylo-li vůlí bohů, aby se ještě plavila loď ze zálivu, ha jejíž palubě Je tvůj bratr, vyřiď mu, že jednou z největších poct pro prefekta Quinta Velania bylo, že se s ním setkal!“

Také Titus Sillius pokročil kupředu.

„Rozhodně můžeš ubezpečit náčelníka Galbu, že jemu i jeho lidu dosvědčíme, jak byli stateční!“

Sotva pohltilo šero rákosový vor, na kterém zaujal místo Varotix a jemu v patách i vlk, na obzoru, po pravici obou Římanů, vzplála záře. Nejdřív to byl jen neurčitý svit, jako když se na hladině pohupuje rozžhavený uhel; pak najednou se plameny zahryzly vysoko až do nebe. Ještě mohutněji než nadšený křik tisíců římských vojáků bylo slyšet hučení požáru a praskot domů. Ty začínaly hořet odzdola a Hroutily se, přičemž vystřelovaly sloupce, jisker.

A kde byl v tomto hořícím městě římský konzul Caesar?

Vzpřímen ve třmenech, díval se daleko za ty plameny a jeho zrak už byl až na konči světa.

Oběma Římanům, opuštěným na ostrově, to chvíli připadalo, jako že se čas zastavil. Titus se pomalu otočil a hřbetem ruky si setřel slzu, která mu vytryskla pod pravým víčkem. Mrknutím oka se ujistil, že Quintus Velanius nic z této chvilkové slabosti nespatřil. Vždyť se nesluší na římského tribuna plakát nad pádem Darioriga.

Už nikdy ne hladině oceánu ani tam dál, na Šíru za Cínovými ostrovy, se neopře vítr do širokých kožených plachet! Marně budou bez konce kroužit mořští rackové a hledat ty velké stěžně a nahrubo přitesané dubové kmeny, kde by dali odpočinout svým znaveným křídlům!

Už nic nezbývá z toho ohromného loďstva, které vládlo nad oceánem a bývalo pýchou Darioriga! Jen ty dvě lodi, které se proplétají se splasklými plachtami mezí ostrovy a ke kterým se blíží ve stále se zužujících kruzích první galéry.

XXIII. CÍSAŘŮV OHEŇ

Brutus zaťal zuby. Ovšem, Thalamus zná – tak jako každý dobrý lazebník – také tajemství různých životodárných bylin a náplastí, které z ran vyhánějí smrt. Ale při Merkurovi, bohu léčitelů, cožpak nemůže použít nějakých míň bolestivých přípravků? Zranění není vážně. Brzy po něm zůstane na rameni jen dlouhá jizva; a také vzpomínka na vysokého bojovníka s rezavými vlasy, který, ačkoli krvácel z tolika ran a měl už zrak zpola zastřený mdlobou, sebral ještě všechny síly a naposled pozvedl svůj těžký meč. Buď též bohové pochváleni za to. že tomu velkému ryšavci další pokusy rázně zatrhli! Jen špičkou prosekla zbraň vlněnou tuniku a pod ní mu udělala na kůži asi třípalcový šrám.

Když vítr odvál nízko ležící, inkoustově černé mraky, které už několik minut zastíraly měsíc, rozzářilo se vnitrozemské moře o kus dál, podél pobřeží, rudým odleskem jako kdyby plamen z Darioriga zalehl oceán.

Když Thalamus pevně sevřel rameno do obvazů napuštěných mandlovým olejem, zkusil legát dvakrát, jak ho poslouchají všechny klouby na pravé ruce. Horlivost Decima Junia Bruta nijak neochabne a přispěje ke slávě Říma a k Caesarovu triumfu!

„Legáte, celá síla toho domýšlivého Darioriga už visí jen na jediné lodi!“

Brutus se usmál. Mezitímco byl raněn, stála konzulská loď na místě a po celou tu dobu musel velitel jeho gardy krotit svou bojechtivost a touhu po slávě:

„Maxime, tahle loď je tvoje!“

Rozjařený Maximus dal znamení a lodivodovy prsty začaly vyklepávat na napjatou kůži bubnu rytmus plavby.

Diodoros se zemdleně usmál. Voda ve vnitrozemském moři mu čerstvě a něžně proudila kolem těla a osvěžovala je. Však jen taktak unikl Caesarovu ohni! Když se několik kroků od vesnice zastavili první římští legionáři, rozproudila se ženám v srdcích nová krev. Galhya první – Vždyť přece je manželkou náčelníkovou! – pozvedla v rukou těžkou sekyru. Epona oběma rukama sevřela jilec meče: ten ještě včera vykoval Gebrix; Ambiacatos ho měl druhý den, jak se k tomu zavázal, vyzdobit drahými kameny a smaltováním.

Římští pěšáci, nebýt tak zpití úspěchem, by se jistě byli zachvěli. Jenže místo toho se smáli! Uražené a ponížené ženy zaječely z plných plic bojový pokřik zálivu, jako by chtěly hlavně překřičet ten urážlivý smích. Ještě než křik utichl, dopadlo na vesnici hejno šípů s hroty obalenými do hořící smůly, a sevřelo ji do kruhové hradby z plamenů.

Řev žen zanikl v nářku malých dětí. Když se zřítila střecha chýše velkého Ambiacatose a plameny začaly šplhat vzhůru po stěnách obydlí náčelníka Galby, rozběsnili se vepři. Chrochtali, vráželi hlavami a kopyty do kůlů, které ohraničovaly jejich výběh. Strach rychle roznítil u zvířat pud sebezáchovy a znásobil jejich sílu. A tak je nedokázaly zastavit ani těžké dubové kůly, pevně zaražené do země, ani plameny, ani římští vojáci, tvořící jakousi živou zeď: byl to divoký, ohlušující útok a do něj se mísilo bolestné i vzteklé chrochtání. Římským legionářům to podrazilo nohy; s klením se váleli po zemi. Za stádem vepřů vyrazily ženy a s nimi i Diodoros.

Dlouho běžel mladý Řek vedle Epony. Celí zadýchaní utíkali, aby už byli v blízkém lese. Ten je tak neproniknutelný, že v něm římští vojáci zabloudí! Pak najednou zabočil napravo a dal se stezkou, která mírně klesala k moři. Je přece muž – a místo mužů ze zálivu je na moři! A je přece Řek – ani Řek to dlouho nevydrží daleko od moře!

Teď už plaval přes hodinu a svaly mu začínala tížit únava. Už dvakrát se mu zakousla do nohy křeč: začala v chodidle a vyšplhala se až do lýtka. Se zaťatými zuby a slzícíma očima se musel obrátit naznak a dát se zmítat drobnými vlnkami jako prkno. A dvakrát proplula pár kroků od něho galéra; byla tak blízko, že stačilo vztáhnout ruce a mohl se chytit za některé to dlouhé veslo. Moc ho to lákalo, zvláště poprvé. Ale jen jestli by Římané dělali nějaký rozdíl mezi lidmi ze zálivu a mezi mladým Řekem, který odtamtud přichází? Do levého boku se mu opřel silný a pravidelný proud. Zmohutněl takto v úzkém průlivu mezi oběma ostrovy a byl teď ještě silnější než příboj vln. Diodoros se znovu obrátil naznak, díval se na hvězdy a nechal se unášet ven ze zátoky, na širé moře. Tak vida: opouští záliv stejně, jako se do něj před několika měsíci dostal – zase plave! A musí plavat, plavat, dokud paže a nohy budou aspoň trochu moci. Až pak nadejde ta chvíle, kdy bude tak příjemné si odpočinout a všechno vzdát! Rozhodně příjemnější než římský oheň a železo! Pak najednou si vzpomněl, že tam daleko za zálivem, u úpatí skal, kde je ukryta Gebrixova kovárna, má Gur uvázanou pěknou, nízkou loďku, rychlejší než všechny římské galéry. Zas se ho zmocnila touha žít, a když začal plavat proti proudu k pobřeží, měl už znovu svaly pružné jako dřív.

Náčelníkem Galbou projela divoká radost. K jeho lodi usilovně vesluje devět galér! Na stěžni prvního plavidla se třepetá ohnivé znamení velitele! Řím považuje náčelníka Galbu a všechny bojovníky ze zálivu za důstojné odpůrce, kteří zasluhuji jeho nejlepší lodě a nejudatnější legionáře! Řím považuje náčelníka Galbu za hodna zkřížit zbraň s Caesarovým milovaným synem, Decimem Juniem Brutem!

Sotva konzulská loď narazila roubením na levoboční stranu venetského korábu, vyrazil z ní radostný výkřik, když se Maximovi podařilo širokým rozmachem zaseknout první hák.

Podobně zazněl válečný pokřik bojovníků ze zálivu a potom posměch, když Gur čepelí přesekl napjaté lano obtěžkané už čtyřmi bojovníky. Takto bylo vrženo pět lan. A pětkrát zazněl posměšný křik, tak příjemně znějící sluchu Gura – Zabíječe kanců, lehkonohého Gura, který přebíhal z jedné strany na druhou, vyskakoval, ba přímo tančil a vznášel se – a přitom zuřivě sekal do konopných lan. A v srdcích Venetů se odrážel smích a zpěv móře pokaždé, když se zavřelo za nějakým Římanem. Jejich moře!

Šestý hák přeletěl přes levoboční zábradlí, tvrdě uhodil Gura do spánku, dvakrát se odrazil od paluby a pak se zasekl do stěžně sotva několik palců Abiorixovi nad hlavou. Gur, ještě napolo omráčený, povstal, pevným stiskem prstů sevřel jilec meče a hledal zrakem Gebrixe. Velký bojovník byl jen pár kroků od něho a tázavě, úzkostně se na něho podíval.

„Co je, hochu?“

Mladík se hlasitě a zvonivě zasmál.

„Gur může zahynout jen mečem!“

Nejistotu v Gebrixově pohledu vystřídala radost. Ano, jedině meč je hoden přetnout nit galského života!

Na poslední venetský koráb vstoupil nejdřív Maximus, za ním Sabiňan Casserius a pak Etrusk Kalixt. Gebrix skočil těmto třem mužům vstříc. Nejdřív se zbavil Etruska, pak Sabiňana. Ale tu již přes třicet legionářů pod vedením Brutovým rozsévalo smrt od jednoho konce lodi na druhý.

Kdo se kdy dozví, ze které krajiny byl bojovník, jenž zabil druida Abiorixe? A do které oblasti Římské říše se pak šel chlubit, jak zabodl až po rukojeť meč do těla starce, zemdleně ležícího u paty stožáru? Abiorix, velký druid armorické oblasti, neviděl, jak se ten úder blíží. Za zavřenými víčky pozoroval, jak rychle padá velký orel dolů, a když pták dopadl na hladinu, stačil ještě druid zahlédnout, než odešel na Šťastný ostrov10 (kde teče nejlepší pivo a nejliběji znějí harfy), černé peří, které se pohupuje na vlnách. Navždy tedy, až do skonání věků, přetrvá nad oceánem nehynoucí vzpomínka na obrovského orla! Od té chvíle mu už byla smrt lehkou!

XXIV. VAROTIXOVA ODPLATA

Vlkovi lahodil ten vítr, který ho hladil po srsti. Byl to lehký, vlahý vánek, foukající těsně při hladině. Na chvilku ho zaujalo, jak se na vlnách před vorem třpytí odlesk hvězd, pak dlouze zívl, protáhl si všechny svaly, a ulehl na bok. Když se rozptýlily poslední mraky, objevil se oslnivý úplněk. Varotix přimhouřil oči. Tam u boku posledního venetského korábu bylo přisátých pět galér. Pronikla jím hluboká radost i jistota: bude bojovat se svými lidmi, po jejích boku! Stále stejně rychle zabíral kormidelním veslem a otočil hlavu napravo. Ta plachta tam byla pořád! Trojhranná plachta, těsně nad hladinou; už chvíli plula rovnoběžně s jeho rákosovým vorem, také k tomu velkému, obleženému korábu. Gurova loďka! Že by Gur nestál se svými lidmi proti Římu? Vyhnanec dvakrát potřásl hlavou. Však se to brzy dozví!

Ani vy, ani já, ani nikdo jiný se nikdy nedozví, kdo bojoval nejurputněji – zda náčelník Galba, nebo bojovník Gebrix, nebo Gur – Zabíječ kanců, nebo Sigovesos, či některý jiný bojovník ze zálivu. Jeden po druhém podlehli přesile i ti poslední, kteří přežili z venetského lidu. Ani jeden z nich se nevydal na cestu ke Šťastnému ostrovu, aby předtím před sebou neposlal osm nebo devět stejně udatných římských vojáků.

„Legáte, musíme dosvědčit, jak byli tito mužové stateční!“

Brutus pokývl hlavou a uskočil, aby se vyhnul zoufalému útoku jednoho černého, huňatého bojovníka. Venet ztratil rovnováhu a hrudí nalehl přímo na meč jednomu legionáři.

Maximus má pravdu. Odvaha těchto mužů se ani nedá dost vynachválit! Kolik jich teď zbývá, seskupených kolem toho velikého stěžně? Pět mužů – a to ještě sotva: čtyři muži a jeden chlapec! Brutus spočinul pohledem na Gurovi. Až na to, že nemá vousy, se ničím neliší, od těch, kteří jsou vedle něho: stejně plamenný, hluboký pohled, stejně vyzývavé držení těla s rameny vysunutými kupředu. A chlapcův meč byl stejně zbrocen římskou krví jako meče jeho druhů.

„Kdyby tihle mužové složili zbraň, dal bych jim milost!“ Brutus si rukávem tuniky otřel čelo. Musí se s tím skoncovat! Čtyři muži a jeden chlapec přece nemohou dlouho držet v šachu přes šedesát římských legionářů!

„Maxime! Ať zazní polnice!“

Náčelníku Galbovi se do srdce zahryzl smutek. S venetským lidem je konec! Ze nemá aspoň jeden z těch ohromných bronzových rohů Darioriga, které jsou navždy pohřbeny pod vodou s lodí předsedy Dartecose! V jeho hlase by se ty římské trubky ztratily! Do znavených těl Venetů, do jejich ztěžklých svalů by to vlilo novou horlivost! Slyšet tak ještě jednou, jak nad oceánem hřmí síla Darioriga!

Nejdřív bylo slyšet jen několik tónů – sotva silnějších než vylekaný trylek skřivana, když pod nebeskou klenbou duní Teutatesův hrom, pak ale ten hlas zesílil a rozezvučel se tak mocně, že přehlušil římské polnice. Tu se venetské postavy vzpřímily, oči jim zazářily a Gurův smích se vmísil do písně pěvce Diviciacose o slávě Darioriga. Byl to hymnus na nepřemožitelné venetské býky, kteří mají zanést zkázu až do Říma a slávu armorické oblasti až na kraj světa…

Když Pabelos, který svou obratností přispěl k proslulosti Baleárských ostrovů, zasáhl kamenem Diviciacose do spánku a když navždy umlkl hlas pěvce zálivu, uvědomili si legionáři, že budou mít co dělat s odhodlanými protivníky. Dokud bude jediný z těchto mužů stát vzpřímeně, stále poteče římská krev. Brutus dal znamení, aby se jeho mužové zastavili. Sám obrátil meč špičkou k zemi a přistoupil ke stěžni ani ne na deset kroků.

„Galové! Ohlas vaší slávy se donesl až do Říma, a to ne teprv dnes! Nikdo teď v celé Galii nedokáže ještě víc povznést ctnost statečnosti a odříkání! K čemu vám to budě, když zemřete? jménem Caesarovým vám nabízím římský mír! Ať úplně nevyhyne chrabrý venetský lid!“

„Římane! jakmile bychom složili zbraně, byla by venetská čest tatam!“

Nad loď přiletěli dva rackové a kroužili nad ní jako dvě bledé, sotva viditelné tečky.

„Legáte, je potřeba to skoncovat!“

Brutus se drsně opřel rukou Maximovi do prsou, až ten musel ucouvnout.

A přitom má velitel jeho gardy pravdu! Je potřeba s tím skoncovat, v zájmu cti Říma, ale také v zájmu cti těch, kteří poslední přežili z venetského lidu!

„Gale, kdo je váš náčelník?“

Galbův hlas zazněl nově, do té doby neznámě; celý byl proniknut vážnosti chvíle:

„Ve chvíli, kdy předstupujeme před své bohy, není nikdo z nás vznešenější než ostatní!“

„Gale, tvým hlasem mluví i tvoji spolubojovníci. Jménem Říma tě vyzývám k boji! Ty budeš bojovat o život svých lidí, já o čest svých legií, jejich jménem ti přísahám: usměje-li se na tebe štěstí, budete svobodní – ty i tvoji druhově!“

„Svobodni můžeme být, jedině jestliže zvítězíme, Římane!“

„Já jsem římský legát! Zvítězit nade mnou znamená zvítězit nad Římem!“

Galbova postava se vztyčila, oči mu zajiskřily.

„Takže Řím je poražen, legáte!“

Proč jsi nežil déle, pěvče Diviciacosi! Tvá harfa odpočívá tady, po tvém boku, u nohou mužů – tvá harfa navždy mlčící! Proč jsi nežil déle, abys mohl z celé duše zpívat, všemi prsty doprovázet píseň o slávě náčelníka Galby, odvaze Římana Bruta, naději posledních obyvatel zálivu, o úzkosti římských vojáků!

Venetská loď s galérou u boku mezitím připlula ještě blíž k pobřeží. Srážka obou bojovníků byla tak prudká, že třesk jejich zbraní zazněl ozvěnou až daleko v lese. Říman měl ostrou sečnou zbraň, Gal těžkou zbraň bodnou. Gur stiskl ruku Gebrixovi:

„Otče, náčelník vyhraje!“

Třikrát udeřil Galbův meč do paluby, až se celá loď zachvěla. Brutovi, který byl mrštnější než lasička a či pernější než kuna, se podařilo strašlivé zbrani uhnout A třikrát Říman, ve střehu proti výpadu svého soka, sám zamířil svou zbraní proti Galovi. Z toho dvakrát prosekl ten krátký meč kůži na štítu a jednou zajel ostřím až do stehna. Galba zaťal zuby. Z bolesti se mu před očima rozkomíhal rudý plamen. Rána byla široká a hluboká. Náčelník věděl, že taková nepřináší sice smrt, ale slabost že na sebe nedá dlouho čekat. Teď musí jednat rychle. Napjal všechny svaly a pozdvihl meč. Brutovým tělem projelo zachvění a on, jakoby uhranut, pohlédl na tu ocel, na níž se zaleskl odraz měsíce. A když Galba s tlumeným výkřikem uvolnil všechny svaly, zazdálo se legátovi, že mu na přílbu s mečem dopadl i pevně upoutaný měsíc. Poloomráčen se svalil na zem a do uší se mu zaryl vítězný řev Venetů. Ať dějiny navždy zapomenou, jak se jmenoval onen numidský lučištník, který porušil slovo římského legáta Decima Junia Bruta! Domníval se snad v té chvíli, kdy uvolněná tětiva zadrnčela o dřevo luku, že podnikl něco pro slávu, věhlas a bohatství svých lidí?

Galba se zapotácel. Vypoulil užaslé, nechápající oči.

Maximus vyskočil. Jeho meč se dvakrát za sebou zaťal do těla numidského bojovníka, který zradil slovo Říma.

Když Galba, křečovitě svíraje oběma rukama šíp, vražený do prsou, se zapotácel dopředu a upadl, zaniklo to ve válečném pokřiku zbylých čtyř Venetů.

A došlo k tvrdé srážce. Každému bylo jasné, že to je poslední útok. Brutus se vztyčil, rozpřáhl ruce a marně něco křičel. Třeskot zbrani přehlušoval jeho volání a připomínání slibu daného jménem Říma venetskému náčelníkovi, nyní zabitému. Mužů v obou táborech se zmocnila stejná dychtivost rychle s tím skoncovat. Dubová paluba zrudla v místě, kudy prošel bojovník Gebrix a za ním Gur. Nelítostný boj muže proti muži, tělo na tělo, meče zarývající se do masa.

Na přídi se shlukla skupina baleárských prakovníků. Když odtamtud přiletěl kámen a zasáhl Gebrixe do pravého ramene, když se od paluby odrazil meč zdobený korály a bojovník se zapotácel, zaniklo ve vítězném pokřiku Římanů Gurovo úzkostné zavolání:

„Otče!“

Mladého Gala už tížila na ramenou únava. Kolik jich to kolem něho je, kteří by chtěli, tak jako Maximus honem honem se vším skoncovat? Deset? Nebo patnáct? Mladík cítil v zádech drsné dřevo lodního zábradlí. Marně se snažil zatlačit legionáře, kteří na něho ze všech stran dotírali. Důležité je hlavně potlačit vzlykot, kterým se mu Zadrhuje hrdlo, i tu němou, zadržovanou, úpěnlivou prosbu: „Otče, vstaň!“

Tentokrát překřičel Brutus i lomoz zbraní:

„Chci je živé!“

Tu vjela do Gura radost i vděčnost. Ne že by nevěděl, jaký osud čeká otce i jeho samého! Budou je ukazovat v Caesarově vítězném průvodu a pak jim proříznou hrdla, ale aspoň jim bohové dopřejí, že zemřou společně!

„Gure!“

Nadlidským úsilím se mezitím bojovníku Gebrixovi podařilo povstat. Celé tělo, všechny svaly měl napjaté k boji. Brutovi se sevřelo srdce. Mohou takovíto mužové vůbec zemřít?

Gebrix kolem sebe kopal, rval se, tloukl hlavou, kousal, až povalil jednoho legionáře za druhým, když se snažili ho spoutat, na palubu před legáta.

„Gure! Utíkej k pobřeží!“

Chlapec rychle uskočil stranou: ačkoli byl tak unavený, jeho svaly neztratily tolik ze své pružnosti. Legionářův meč se hluboce zasekl do dřevěného lodního zábradlí. Gebrixova ruka na chvíli sevřela tvrdě, jako do kleští, zápěstí jednoho Římana. Tomu se zkřivily rysy bolestí, až upustil meč Galovi k nohám. Bojovník prudce smýkl zajatcem kupředu. Římané na chvilku zaváhali –– bylo to víc, než Gebrix potřeboval: sehnul se, zvedl krátký meč a znovu se výhružně vztyčil.

„Gure! Utíkej k pobřeží!“

„Otče! Bohové nám přece poroučejí, abychom nikdy před nepřítelem neutíkali!“

„První přikázání našich bohů požaduje úctu k otci a poslušnost! Gure, utíkej k pobřeží!“

„A co ty, otče?“

„Já tě dohoním. Skoč do vody, synku!“

Chlapec neměl mnoho času dohadovat se o otcově příkazu. Kolem ramen ho uchopily dvě silné ruce a za ním se ozval tichý, zadržovaný hlas. Za ním, kde nebylo nic jiného než lodní zábradlí a pak moře!

„Skoč do vody, Gure! Otec přijde za. tebou. Já na to dohlédnu!“

Chlapec měl sto chutí obrátit se, ale pokušení překonal. Hrudí zatím ještě zakrýval Římanům toho neznámého, který se před chvilkou vyšplhal až k zábradlí.

„Skoč, Gure!“

V téže chvíli Gur pocítil, jak stisk rukou zesílil a jak ho něco táhne dozadu. Když přepadl přes palubu, stačil si ještě všimnout, než se nad ním zavřela voda, že pár kroků napravo, těsně u boku velkého korábu, je zarostlý rákosový vor a kousek dál, ve směru lodi, plachta nějaké loďky.

Nad lodí třeskl výkřik jako zahřmění Teutatesovy bouřky. Římané si mysleli, že vidí nějaké nadpřirozené zjevení, a padlo na ně zděšení. Čím urazili Bohy, že se mezi ně z nejhlubšího podsvětí přihnal takovýhle divný, pololidský, polozvířecí tvor, aby rozséval smrt? Spolu s tím zaplavila Gebrixe vřelá radost.

„Varotixi!“

Desetkrát, snad dvacetkrát švihl vyhnancův meč, než ucítil, jak se jeho ramene dotklo rameno bratrovo. Jak běžel kolem, utkvěl jeho pohled dlouze na tom bílém – tam dole pod stěžněm. Kletba druida Abiorixe je smazána!

„Legáte, skončeme to už! Dariorigum je naše. Cožpak pohasne sláva Caesarova vítězného průvodu, když v něm nebude tenhle bojovník a tahle šelma?“

To naléhal Maximův hlas. Brutus přikývl. Největší část loďstva už zakotvila u Darioriga. Dál nelze odpírat numidským, baleárským ani galským žoldnéřům z velitelské galéry to, co je kořením každé války – právo drancovat. Poblíž konzulské lodi se zdržovaly už jen dvě trojveslice a loď Piktona Cotuatose.

„Jdi!“

Většina Římanů se zachvěla. To zachvění neuniklo Varotixovi. Napřáhl ruku k zábradlí na pravoboku.

„Podívej se, Gur je zachráněný!“

Sotva několik stop od posledního venetského korábu se těsně pří hladině nadouvala trojhranná plachta.

„To je ten Řek?“

Varotix pokrčil rameny. Na loďku bylo vystřeleno několik šípů. Ale tu zazněl vyzývavě Gurův smích a Gebrixovi Se z toho rozlilo teplo u srdce.

„Bratře, ty půjdeš za svým synem. Je ještě dost míst, kde je možné nést dál dědictví Venetů.“

„To ne!“

Varotix se usmál. Mezitím už pokročil kupředu první řad římských legionářů s meči v rukou.

„I kdyby to měla být moje poslední námaha, najdu ještě sílu, jak tě hodil do vody – jako jsem to udělal s Gurem!“

Brutus pokynul a měděné polnice roznítily bojovou horlivost římských legionářů. Varotix oběma rukama křečovitě sevřel rukojeť meče a jeho hlas náhle zvážněl:

„Bratře… neodmítni mi tu čest být posledním verietským bojovníkem!“

Gebrixovi se sevřelo srdce. Tak tedy poprvé uteče z boje! Uteče, protože nedokáže bratrovi jeho prosbu odmítnout… Vždyť Varotix, než předstoupí před bohy, bude potřebovat tuto slávu víc než kdokoli jiný!

Vlk dlouho přejížděl čenichem po dřevě lodi. To je ale podivných a neznámých pachů! Pomalu se usadil na zadek, napjal svaly a čekal, zda se ozve mužův výkřik jako povel k bojovému skoku.

První římský útok galské meče odrazily.

„Nejsi hoden nosit lidskou zbraň!… Jako zvíře mezi zvířaty!“

Varotix ztěžklým, vyzývavým hlasem opakoval ta slova vyobcování, jako by je chtěl zaříkat.

„Nebudeš mít žádnou bojovou slávu!.“

Jako chór zněl ten hrdelní hlas, jako příboj strachu, tepající Římany do zad. Když Maximus předstoupil před své vojáky, probili se už oba bratři až k zábradlí na pravoboku.

„Otče!“

To byl Gurův hlas; spíš šeptnutí. A jen pár stop odtamtud, mezi korábem a nedalekým pobřežím, byla loďka.

„Skoč, bratře, než si Římani všimnou lodě!“

Vyhnanec se začal ohánět mečem ještě rychleji. Hlavně nedopustit, aby se legionáři příliš přiblížili k lodnímu zábradlí! Ať zůstane loďka co nejdéle ukryta jejich zrakům!

„Skoč, Gebrixi!“

Naposledy Gebrix pronikavě pohlédl Varotixovi do očí.

„Sbohem, bratře!“

Stačí takové rozloučení?

„Sbohem, bratře! Jsi udatný chlapík!“

Po těchto slovech bylo Varotixovi jasné, že mu smrt bude lehká. Stáhl ramena dozadu, vypjal celou hruď a v jeho bojovém pokřiku zaniklo, jak Gebrix skočil do vody, až to šplouchlo o bok lodi.

Tenkrát byl Gamnus ještě mladý, skoro dítě – jeden z mnoha legionářů. Snad i proto, že to byla první bitva; kterou prožíval, se mu vryly do paměti i její nejmenší podrobnosti. Ani později, o mnoho později, když se znaven vojenským řemeslem uchýlil do Kampánie a když se pověst o jeho vypravěčském umění donesla až na samé hranice Římské říše, nedovedl nikdo tak jako on rozechvět posluchače líčením poslední bitvy s Venety! Stačilo mu, aby zavřel oči, a už se mu vybavovaly přesné výjevy: o tom Galovi a jeho meči, o těch legionářích, kteří už nikdy nespatří Řím.

„Dlouho jsme si mysleli, že nás bohové opustili – až pak předstoupil Maximus na dva kroky před své vojáky ochromené strachem a vyrazil sám kupředu…“

Tu zvýšil vypravěč hlas, až to nad hlavami dunělo. Každého se zmocnilo povznášející nadšení a připadal si, že stojí slavnému římskému přeborníkovi po pravici. Muži, ženy, děti – všichni byli stejně napjatí, jako kdyby je doopravdy ohrožovaly meče Venetů.

Tu si uvědomil velitel gardy, že se nikdy nedokáže přiblížit k tomu Galovi natolik, aby mu zasadil smrtelný úder. Sláva Martovi, bohu války, že vnukl Maximovi nápad a tak umožnil, aby ten den přestala téci římská krev! Velitel napřáhl paži dozadu, pak ji vymrštil a meč jako oštěp se zaťal Galovi do krku.

V tomto místě se Gamnus jakožto dobrý vypravěč vždycky na chvíli odmlčel. Pod přimhouřenými víčky sledoval, jak se posluchačům uvolňuji rysy v obličejích a jak se jim, na nich začínají rýsovat šťastné úsměvy. Čarovný účinek slova! Nikdy si Gamnus nepřipadal tak mocný! Stačí několik slov a už opět se ženy chvějí, děti pláči a mužům se zatínají pěsti!

„Náhle se rozlehlo táhlé, srdcervoucí zavytí, jako z nejtemnějších hlubin moře, a muži ztuhli ledovým dechem strachu. Odkud se tu vzalo to obrovské zvíře s ohnivě planoucíma očima, které se úžasným skokem přeneslo přes zábradlí a zarylo drápy Maximovi do prsou a tesáky do hrdla? Vytí zvířete doznívalo, ale muž začínal sténat. Maximus pod tíhou té obludy přešlápl dozadu, ale to už za ním bylo jen dřevěné zábradlí (pocítil je v kříži), prázdný prostor a pak moře. Padl naznak, ale vlk – byl to totiž vlk, jenže docela jiných rozměrů než ti, co pobíhají u nás v horách – svůj stisk nepovolil. Někteří, kteří tomu zápasu přihlíželi, tvrdí, že obě ta těla, člověk i zvíře, jak se potápěla, spolu stále bojovala, i pod vodou. Jiní zase ujišťují, že ještě dlouho viděli, jak vlkovi i pod hladinou ohnivě svítí oči.“

Když loďka odrazila z úkrytu mohutného korábu a zamířila k výjezdu ze zátoky na širé moře, zazněl na obou trojveslicích rozkaz ke stíhání. Síla větru proti síle paží. Ta krátká plachta se napínala stejně Jako svaly veslařů. Třikrát napjali lučištníci tětivy, třikrát se schoval měsíc, jako by uprchlíkům přál. Stejně však se římské lodi stopu za stopou přibližovaly.

Brutus se naklonil přes zábradlí velitelské věže. Snažil se proniknout ve tmě pohledem co nejdál. Loďku bylo vidět jen jako černou tečku a na dálku to vypadalo, jako že ji trojveslice obklíčily na dotek palub a že se chystají rozdrtit ji.

„Ať aspoň tihle přežijí!“ – tak zněla skrytá modlitba i vroucí prosba.

Od okamžiku, kdy tam začala křižovat také loď Piktona Cotuatose, bylo římskému legátovi Decimuniu Brutovi jasné, že se jednoho dne nebude muset odpovídat za krev posledních Venetů.

Horlivost Piktonů při stíhání se přinejmenším vyrovnala té, kterou předtím osvědčili v boji. I bojovnici usedli k veslům – u každého byli dva i tři – a napínali všechny svaly. Cotuatos seděl naproti bubeníkovi řídícímu záběry vesel – a ještě na žádném moři světa nebylo slyšet tak rychlé tempo!

„Legáte, Piktonové překříží našim lodím cestu!“

Brutus potřásl hlavou. V duchu se usmál. Jen on věděl;, on a Cotuatos:– „Tvoji mužové ať co nejdéle o Caesarových rozhodnutích nevědí! Až nadejde doba k jejich provádění, dáš svým bojovníkům rozkaz, aby se vydali na moře pronásledovat případné uprchlíky…“ Cotuatos si vykládá rozkazy velitele osobitě! Brutus se nad tím zaradoval.

Na obou římských lodích zavládlo velké zklamání. Vždyť ta loďka s uprchlíky byla už skoro na dostřel šípů, když tu se mezi ni a obě trojveslice bláznivým obratem prosmýkla piktonská loď. Tihle Galové se nenaučí řídit loď snad nikdy! Jsou to vlastně barbaři – ať se jmenují Piktonové, Namnétové nebo Veneti!

Z piktonské lodi odpověděli na urážky smíchem. Jen Cotuatos, stojící na přídi lodi, se zvlhlým zrakem díval, jak nejdéle mohl, za mizící světlou skvrnou.

„Tou bitvou se skončila válka s Venety a s celým přímořím. Neboť se jí zúčastnilo všecko mládí i všechno už pokročilejšího věku, pokud pro svou rozvážnost se tišilo jaké úctě. A také tam shromáždili vjedno všecky své lodi, co jich kde bylo. Ztrativše je, nevěděli zbylí Venetové ani kam se obrátit, ani jak svá sídliště hájit. I vzdali se Caesarovi se vším všudy. Caesar pak se rozhodl potrestat je tím přísněji, aby práva vyslaneckého dbali napříště barbaři pečlivěji. Proto dal celý jejich senát popravit a ostatní prodal do otroctví.“11

Za svítání vzbudil Cáesaróvu pozornost kouř, který stoupal nad zakrslými stromy z jednoho ostrova v zátoce Proto tam poslal na výzvědy galéru. Tak byli osvobozeni Quintus Velanius a Titus Sillius.

Když na zpáteční cestě přirazila galéra k místu, kde bývaly přístavní hráze Darioriga a bylo vidět dosud kouřící trosky budovy rady starších, nemohl Quintus zadržet slzy. Caesarovi to připadalo docela přirozené: vždyť i nejostřílenějším bojovníkům dokáže vyloudit z očí slzy radost, že se vrátili!

„Zvítězil jsem, prefekte!“

Quintus pokýval hlavou. Když prudké poryvy větru rozdmýchaly poslední řeřavějící spáleniště venetského města, zavřel oči.

„Jsi unavený, prefekte?“

Konzulův hlas zazníval zdálky, z veliké dálky, a přehlušil ho hukot větřil. Slyšel ho jen Quintus; ten vítr foukal jen pro něho a byl obtížen pachem chaluh, obilného piva a plesnivějících hub.

„Prefekte…“

Titus Sillius se rukou lehce dotkl paže Caesarovy.

„Počkej, konzule.“

I v jeho nitru se teď do větru mísil hlas náčelníka Galby, vtipkování toho Řeka, vychloubačné řeči velkého mořeplavce Ambiacatose, smích Gura – Zabíječe kanců a jemu tak podobný-smích bojovníka Gebrixe, zaříkávání druida Abíorixe, píseň kožených plachet napjatých k prasknutí – a nad tím vším hlas pěvce Diviciacose, opěvující až na kraj světa a do konce časů slávu, velikost a čest venetského lidu.

Překladatelská poznámka:

V knize se vyskytuje řada vlastních jmen osob. Při skloňování řeckých a latinských jmen dodržujeme v překladu zásady respektující antickou tradici (změny v koncovkách jmen), např.: Diodoros – Diodora – Diodorovi; Titus Sillius. – Tita Sillia – Titův a pod.

Pro galská jména nejsou v češtině ustálená pravidla. Z důvodů praktických (pro srozumitelnost) proto vycházíme při skloňováni z tvarů nezměněných, např. Daitecos – Dartecosovi; Abiorix – Abiorixe – Abiorixův a pod.

Tím je současně odlišen prvek antický od galského.