Eduard Štorch

Zastavený příval

LIST Z POČÁTKŮ NAŠICH DĚJIN

NA VRÁTENSKÉ HOŘE

Nad pokřivenými korunami buků a borovic vystupuje jasně k obloze mohutné, ostré dvojvrší Bezdězů. Vlevo od nich je naseto modravých vrchů, trochu zastřených lehkou mlhou.

Na polední straně Vrátenské hory je živo. Houfy otroků, nevolníků i svobodných dědiníků pracují na opevnění ochranného hradiště. Pšovský kníže Běch si dávno přál, aby důležitá hora, jež jako mohutný strážce země stojí na křižovatce několika cest, byla lépe opevněna.

Širokým ostrohem vybíhá hora do lesnatých a skalnatých údolí. Tudy vede hlavní zemská stezka z hradu Pšova (Mělník) nad soutokem Labe a Vltavy do bratrských Nišan a Milčan, tudy vede i česká stezka všetatská. Používají je hojně kupci při cestách do severních zemí. Několik příčních spojovacích cest hlubokým pšovským pralesem slouží hlavně místní potřebě a obraně území.

Po širokých svazích Vrátenské hory táhnou se lesy, výš a výš, konce jim není. Všechen kraj kolem je jimi pokryt. Jen úzké stezky, prošlapané nákladními soumary, vedou bezpečně neprostupným pralesem. Na vhodných místech, zvlášť při vstupu cesty do hvozdu, jsou zřízeny strážnice s hlídkami chodů a výběrčími mýt. Když hrozí nepřátelský vpád, bývají stromy podél stezek podsekány a skáceny přes cestu. Podaří-li se záseky včas připravit, může být vstup do Čech velmi ztížen, někdy i znemožněn.

Vrátenská hora se stala středem rozsáhlé pevnostní soustavy. Už sama příroda opevnila tuto rozlehlou horu bludištěm skalních roklí, a když ještě lidská ruka zpevňuje náhorní hřbety a ostrohy nasypávanými valy s pevnými ohradami, nepřítel od severu nepronikne lehko do vnitřních Čech.

Na jižní straně, vysoko pod vrcholem hory, se kdysi usadil v chudé dědině rod chodů Liboviců. Nuzné chaty těchto bdělých strážců lesních cest a pastýřů ovcí jsou z proutěného pletiva, omazané blátem, střechy z větví jsou pokryté drny. Do jizeb, které si vyhloubili v zemi, aby jim bylo v zimě tepleji, sestupují po třech i po pěti schůdcích jako do sklepa. Uvnitř nemají okna, nejvýš nechali v jedné stěně díru, jež se zavírá okenicí. V příbytcích bez nábytku sedají obyvatelé k jídlu kolem ohniště na zemi pokryté slámou nebo kůžemi, na zemi se také ukládají k spánku. Někteří přistavěli k chatám chlívky pro drobný dobytek, který býval v jizbě na obtíž.

Hned za chaloupkami Liboviců se buduje hradiště. Srázné svahy do východního a jižního údolí i do západní rokle znemožňují sem přístup. Jen z dědiny je možno vejít do hradiště pohodlně, ale i z této strany se zvedá na severozápad příkrá homole vršku Strahova se strážní hlídkou.

Do hradiště se dnes přijel podívat, jak postupují opevňovací práce, sám kmet Soběrad, starosta knížecího dvora a zástupce knížete Běcha. Není spokojen, stále se vadí s dozorci a domlouvá jim.

Na hořejším kraji hradiště sedí nad skalním srázem ve stínu buků několik unavených mužů. Odpočívají a mlčky pojídají z přinesených pokrmů. Jsou to svobodní hospodáři z blízkých dědin a dvorců, kteří tu vykonávají zemskou robotu vyhlášenou knížetem.

Opodál pracují v plném slunečním úpalu knížecí otroci, společensky bližší dobytku než lidem. Už zdaleka se rozpoznají podle toho, že jsou všichni ostříháni dohola a bez vousů – však se jim také podle toho říká holota. Dlouhé nohavice, sahající vysoko pod bedra, mají sepjaté řemenem, jinak jsou do půl těla nazí a bosi.

Dozorci, vybraní z knížecích polosvobodných libovických chodů, ukazují svou povýšenost ustavičným křikem a hromováním. Troufají si i na nevolníky, kteří byli přibráni na zvlášť důležité a nesnadné práce.

Odpočívající svobodmci dojedli, a když viděli, že hradský kmet Soběrad zmizel z dohledu, dali se ještě do besedy. Měli o čem hovořit Loňská zima byla tak krutá, že mnohý z nich přišel o nejlepší kusy dobytka.

„I zeman v Radkovicích ztratil v zimě polovinu bravu,“ vykládal lobečský Medonos. „Opozdil se v jeseni a oškubal už pozdě své ovce. A to bylo zle. Brzo přišly nárazy a nebylo jediného rána, aby zeman nenašel několik zmrzlých ovcí. Ve dne sice ještě hřálo slunce, ale v noci bývalo chladno, že voda zamrzala. Břicha ovcí a koz se nadýmala jako měchýře a z měchýřů trčely tenké nožičky mrznoucích zvířat. Zeman prosil bohy o slitování, ale do vánoc mu ze sta ovcí a dvaceti koz polovina uhynula.“

„Měl zřídit dobytku aspoň nějaké závětří!“ vpadl mu do řeči chod Nemoj, strážce řepinské stezky u Nosalova. Byl bystrého rozumu, statečný a znalý různých dovedností, proto si ho všichni vážili.

„To zeman neudělal, jen čaroval, vykuřoval, zaklínal zlé duchy – a stádo hynulo a hynulo,“ dodal Medonos a nabral si z kotlíku prosné kaše.

„I jinde bylo zle a nejen dobytek, ale i lidé popadali jakýmsi ukrutným morem,“ přidal se Chorouš z Nosálova. „Ne nadarmo se ukázala na nebi ohňová znamení a nahnala všemu lidu velikého strachu.“

„To byla znamení války, věru že války! Bohové, vědí, že se na nás přivalí nemalá trápení,“ svědčil Nemoj a míchal v měchu nad ohněm polévku z masa a z krve.

„Nejen znamení na nebi,“ vyprávěl dál přichýleným posluchačům, „ale i veliké blýskání, hromobití a zemětřesení pozorovali lidé na rozličných místech. Skrze to vzešla na ně hrůza, jaké nikdo nepamatuje. Když jsme opevňovali kaninské hradiště vysokým náspem, slyšel jsem, že tam mnozí lidé utíkali do jeskyň a děr a schovávali se pod zemí… “

„Hradský kmet se vrací!“ vykřikl někdo – tvář nahněvaného a hubujícího pána nevěstila nic dobrého.

Nemoj se však obrátil ke kmetovi a mluvil dál:

„A tak, urozený pane, znamení podivná se na nebi ukázala…“

„Do práce!“ rozkázal Soběrad hněvivým hlasem a dupl, až se mu škorně na noze uvolnila.

Nemoj přiskočil a hbitě mu utáhl červenou šňůrku na kožené škorni.

Někteří besedníci se již pozvedli, ale lobečský Medonos je ještě zadržel otázkou, kterou položil Soběradovi:

„Morová rána a nebeská znamení, to přece není nadarmo, urozený pane?“

Kmet však jen ukázal rukou na nedodělaný násep.

„Proženu vás, líné duše! Do díla a konec řečem!“

Sedláci odešli k náspu a jeli s kolečky pro hlínu a kameni. Není radno popouzet kmeta k hněvu. Mohl by je nechat na robotě o několik dnů déle, než by je dal vystřídat.

Však také už Soběrad volal k dozorcům:

„Pracuji ledabyle a moc povídají. Takhle bychom nebyli do zimy hotovi. Čelní val není nasypán ještě ani z poloviny.“

„Nestačíme, kmete. Lidí je málo, hlína a kamení daleko. Pošli nám raději ještě nějaké dělníky!“

Soběrad již odcházel k hradištní bráně, teď se však zčerstva obrátil k smělému chodovi, jenž pronesl tato slova, až skvostným mečem břinkl o kámen.

„Pošli, pošli – ale kde je mám tady v těch hvozdech vzít, neřekl bys mi, Mstiboji? Dal jsem ti všechny pohotové muže z dědin a dvorů na této straně hory – vojetínské vladyctví je přece od roboty osvobozeno, i zeman řepínecký a radkovický – koho tedy mám poslat? Zítra dodělají tito zde dvanáct dní roboty a za ně přijdou Šemanovici, Jestřebici, z Vidimě, z Olešna a Strezivojici. A víc už nemám nikoho. Na kaninském Hradsku jsou ještě nutné dodělávky, chodové od zemské brány v Strážnici mi také říkali, že mají málo pracovníků…“

Od dědiny přiběhl chlapec. Udýchaně se zastavil před kmetem, v rozpacích sebou kroutily zaplétal nohu o nohu a drbal se po těle.

„No, co máš vyřídit?“ pobízel hocha dozorce Msliboj.

Chlapec si rukou utřel nos, zamžikal a pak vyhrkl:

„On se mnou běžel Jírův pes!“

„Tak mi to pověz!“ vybídl ho vlídně Soběrad.

„Já nevím!“ křikl chlapec a upaloval. Hned se však zastavil, vystoupil na kámen a volal: „Přišli hosté od knížete a jsou už v dědině!“

Z radosti, že dobře vyřídil své důležité poselství, převalil se do trávy a udělal kotrmelec. Pak rychle vstal a uháněl domů.

Soběrad byl nenadálou zprávou vzrušen.

Hosté z Pšova jsou zajisté židovští kupci, které už dlouho očekávali. Lidé potřebují zbraně…

Rychlými kroky zaměřil kmet Soběrad podél náspu k bráně. Okamžitě poslal Mstiboje, aby neprodleně přivedl hosty (cizí obchodníky) sem na hradiště.

Z čerstvě navezeného valu pohlížel netrpělivě k dědině. Zanedlouho se Mstiboj vracel v doprovodu několika vousatých Židů. Soumary se zbožím nechali hosté v dědině svým otrokům, aby zatím mohli napojit u pramene koně.

Když přišli cizinci k bráně hradiska, vykročil jim zemský kmet vstříc a uvítal je.

Kupci se před zástupcem knížete poklonili a hned řekli lámanou češtinou, že je posílá sám jasný kníže Běch, aby tu s urozeným kmetem smluvili obchod.

„Proč nekoupil kníže sám?“ podivil se Soběrad se stínem nedůvěry v hlase.

„Jasný kníže se trápí v hlubokém smutku. Snad víš, vzácný kmete, že mu před několika dny zemřela dobrá manželka,“ připomněl vůdce kupecké společnosti. „Její vyhořelou hranici jsme ještě viděli před hradem doutnat.“

„Potřebujeme zbraně, zbraně a všechnu výstroj,“ promluvil rázně kmet. „Od loňského roku, kdy franský císař Karel zapověděl vyvážet do našich zemí veškeré zbraně, nenakoupili jsme nic.“

„Posloužíme ti k spokojenosti, jasný kmete. Račiž se jen podívat k našim soumarům, ukážeme ti krásná byzantská odění, drátěné košile, přílby i meče z nejtvrdší oceli,“ nabízel bradatý žid.

„Ej, na vás jsem čekal!“ zvolal vesele Soběrad. „Přišli jste jak na zavolanou. Avšak – u ďasa! Nemám tu ani íránské, ani byzantské peníze. Čím vám zaplatím? Musíte se mnou zítra na Pšov a tam vám bude za všechno zboží zaplaceno.“

Židovští kupci se začali hrabat ve vlasech i vousech a chvíli se radili. Pak vystoupil jejich vůdce:

„Urozený kmete, nežádej od nás, abychom se s tebou vrátili na knížecí dvůr. Tuze pospícháme a naše cesta vede na východ, k Hradišti na Jizeře. Promiň, vzácný pane!“

„Máme tu ve skladišti nějaké kožešiny nebo vosk?“ zeptal se Soběrad rozmrzele Mstibora, hlavního libovického choda.

„Nemnoho, kmete. Aspoň ne tolik, aby to stálo za řeč… jedna medvědí kůže, něco veverčích a kuních kožek, tři kůže vlčí, dvě liščí – ale všechno je letni. Pak tu máme necelý kámen vosku, dva hrnce mecju a trochu lnu a režného plátna; ještě také jámu prosa a půl jámy pohanky, ale tím živíme otroky.“

„Přijmeme rádi i otroky nebo koně,“ domlouval se úlisně kupec.

„Otroků mám nyní sám nedostatek a koně ti nedám ani jednoho,“ odpověděl přísně starosta Soběrad.

„Já bych snad věděl pomoc,“ poznamenal chod Nemoj, který tu nablízku poslouchal.

„Nuže mluv!“ pobídl ho Soběrad.

„Byl jsem ráno obhlédnout stezku k Doksům a pod Řepíncem jsem se setkal s četou knížecí stráže. Řekli mi, že se vrací na Pšov, aby tam odevzdali vybraná mýta, cla a strážní poplatky. Zejména stříbra prý měli několik pytlíků.“

„To bylo dnes ráno – kde je jim teď konec!“ povzdechl zklamaně kmet, ale žádostivě poslouchal, co poví Nemoj dál.

„Říkali, že budou zde pod horou, v Lobči, čekat na správce knížecího pokladu Vacka. Má přijet z Březovic, z celní strážnice. S vybranými poplatky pak pojedou společně odpoledne na Pšov.“

„Opravdu, vždyť přece vím, že hlavní výběrčí jel do Březovic,“ upamatoval se spokojeně Soběrad. „Děkuji ti, Nemoji, za upozornění. Nezapomenu, jak jsi v pravou chvíli projevil svou bdělost. Ale teď už musí někdo bez odkladu do Lobče vyřídit, aby nejeli na Pšov, nýbrž sem ke mně, se všemi vybranými poklady!“

„Vyšli mne, kmete, já tam budu za chvilku,“ hlásil se Nemoj. „Zastihnu je ještě u pramene pode dvorem, snad ještě neodjeli.“

„Běž tedy rychle!“ pobídl ho Soběrad a kráčel vážně s hosty k dědině, aby si prohlédl žádoucí zbroj.

Jeho vysoká postava zmizela za trnkovým křovím; jen jeho čapka s kožešinovou obšívkou a vztyčeným bílým perem se kmitala mezi větvičkami.

Když se večer na ztemnělém nebi rozsvítila první hvězda, u nosálovského rybníka vzplál oheň.

Začala slavnost vítězného letního slunce, kdy se raduje vše živé.

Z příšeří kraje kolem dokola vyskočila světla. Veliký oheň se rožhořel v Bezdědicích, i v Lobči se rozsvítilo na vršku nad dědinou, v Libovicích a na mnoha místech v šerých dálinách.

Všude plály ohně, všude jásaly zpěvy a plesaly chorovody hochů a dívek. A když ohně dohořívaly, všude skákala mládež přes snižující se plameny hranic.

Z hlubokých lesů se vznesla vlahá noc.

Nad Vrátenskou horou zářilo bezpočtu jasných hvězd.

ZLÁ NOVINA

Lesní houštinou se prodírá mladý muž.

Je zpocený, unavený a rozdrásaný. Jistě zabloudil, jen úplný pošetilec by mohl v této krajině opustit stezku proraženou hvozdem a hledat si cestu pro sebe.

Mladík musí místy prorážet sekerou větve, aby mohl projít kupředu. Je už hodně zesláblý. Vyhýbá se větším překážkám a leckterou větev nezdolá ani několika ranami.

Teď ho nepříjemně zadržely v zajetí ostružiny. Vyseká! se ze spleti jejich dlouhých prutů, ale málem by už byl klesl k zemi. Zachytil se o vlhkou skálu, obrostlou mechem a kapradím. Dole u země po ní kape voda. Mladík se sklonil až k zemi a lačně chytá do úst osvěžující kapky.

Těžce vstává, přece se však vzchopil a leze vzhůru skalním žlabem. Statečný mladý muž překonává pevnou vůlí slabost a kráčí za svým cílem.

Po pískovcových skálách se mu leze snadněji. Mají mnoho stupňů, římsových lavic, výstupků, děr, skulin i jeskyněk, po jejich drsném povrchu se nesmeká noha. To po jehličí sjede noha hned. Mladík na takových místech stoupá obezřele a rukama se přidržuje vyčnívajících kořenů a mladých stromků. Aby měl ruce volné, zastrčil si teď sekeru za pás. Na zádech se mu houpá raneček se sbaleným pláštíkem a s trochou jídla. Vydal se asi na dalekou cestu.

Konečně je nahoře. Skalní hřbet je porostlý starými stromy a už jen povlovně stoupá výš. Někde „musí obcházet trouchnivějící vývraty, jejichž křivé kořeny čnějí vzhůru jako ztuhlí hadi. Podrost je hojný, ale nepřekáží mnoho – přesto si mladík vzal opět do ruky sekeru. Kdyby nebyl tak unaven, mohl by jít nyní snadněji.

Pod jedním ležícím stromem se krčil králík. Teprve když k němu mladý poutník přišel na tři kroky, vyskočil z pelechu a jako vítr uháněl pryč.

Na kraji vrchu se rozsvětlilo. Před ním se otevřela hluboká rokle. Mladík si tu chvíli oddechl. Rozhlíží se po krajině a uvažuje o správném směru. Ví, že volil obtížnou cestu, ale že se neodchyluje od Vrátenské hory. Tady nikde, již blízko, musí být. Naproti za roklí vidí mezi korunami pokřivených borovic v neveliké dálce široký modravý vrch. To snad je ona hora, jeho dnešní cil.

Tak tedy znovu do rokle! Kolikátá to už dnes je?

Obezřetně hledá příhodný sestup. Někdy se shora zdá, že schůdný svah sahá až dolů, ale sotva kousek sleze, mění se náhle mírně skloněné vřesoviště ve svislou skalní stěnu. Bedlivě dává pozor, aby nesklouzl, a neustále se zadržuje stromků. Tu najednou našel místo porostlé červenými jahodami. Jak mu přišly k chuti!

Obešel skalku a chytil se na vrcholu břízy, která tu vyrůstala ze dna rokle až sem nahoru. Bez váhání po ni sešplhal dolů.

Prodral se vysokými kopřivami a kapradím a zpozoroval jakousi sotva znatelnou pěšinku. Zachvěl se radostí. Lesní duchové jsou mu přece přízniví!

Po chodníčku se mu šlo lépe. Bylo tu však chladno a vlhko a po slizkém povrchu jílovité cestičky často klouzal. Dokonce sebou dvakrát švihl. Slyšel, jak na něj vrány ve výši volají: „K nám, k nám!“

Mladík se zastavil před skalní úžlabinou. Zdálo se, že pěšinka vede do ní a že se pak po skále vine vzhůru. Překročil mokřinu a dal se vést pěšinkou. Byl rád, že opustí hrobově tichou vlhkou rokli. Nahoře na slunci bude veseleji.

Rozpukané skály se kupí obrovskými balvany do hrozivé výše. Jsou porostlé tmavozelenými lišejníky s červenými nebo sírově žlutými ostrůvky, které splývají dolů jako nějaké slavnostní koberce. Z mrtvé skaliny vyrůstají kupodivu bujné mechy na stěnách skoro dohola vyšlehaných větrem strakaté skály, zelenohnědé a červené polštářky kypré a měkké játrovky. Z děr a puklin, do nichž se nedostane ani liška či kuna, vykukují vykrajované trsy kapradin, sleziniku a osladiče. Místy se uchytila keřovitá břízka, řídký jeřáb, líska a pichlavý hloh.

Zprvu se mu lezlo dobře, i když se musel držet rukama i nohama. Po chvíli začala být stezka velmi příkrá, s vysokými stupni. Musel vylézat na skaliska a dobře dávat pozor, aby se nesmekl. Na jednom vysokém výstupku se přidržel jeřabiny, chtěl se vyšvihnout nahoru. Křehká větev se utrhla a mladý muž se zvrátil. Chňapá rukama, ale vytrhává jen kusy mechu… Noha klouže po kluzké hlíně. Řítí se po skále dolů a hup! Velkým obloukem padá do skalního výmolu na pískový náplav.

V hlavě mu zahučelo a ztratil vědomí.

Když otevřel oči, zaradoval se, že vidí, dýchá, žije… Nezabil se, bozi ho chránili.

Pohlédl na skálu, s níž spadl. Teprve nyní se zděsil její příkrostí a nepřístupnosti. Jak se dostane znovu nahoru? A kdoví, má-li všechny údy zdravé. Musí je zkusit… Pravé ruka je dobrá – levá bolí, ale může s ní hýbat, taky dobrá. Teď se zkusí obrátit – ouvé! noha se nechce pohnout a řeže v ni krutá bolest.

Mladík slezl nazpět a hodnou chvíli ležel bez pohnutí.

V hlavě ho brní, neví co si počne.

Najde ho někdo, kdo chodívá po této pěšince? Kolik dní vydrží bez pomoci ležet? Jídla má sotva na den, pití žádné. A co když ho tu vyslídí vlci?

Ne, nezůstane zde! Však doleze nahoru a tam už bude lidem blíž. Musí splnit svůj úkol, i kdyby pak měl hned zemřít. Nepoddá se bolesti.

Se zaťatými zuby povstal. Sekyrkou si přitáhl kus větve ležící opodál, a opíraje se zády o skálu, zkouši udělat krok. V jedné ruce drží sekeru, v druhé klacek, a pomalu se sune podél skály. Sténá bolestí – ale jde!

Jak mu teď dlouho trvá, než kousek povyleze! Plazí se, raněnou nohu vleče těžce za sebou. Cestou si usekl lepší, delší a silnější větev, nahoře s rozsochou. Hodí se mu pod paždí jako opravdová berla může lépe ulehčil zraněně noze

Chvílemi ho přemáhá bolest a už jen taktak, že nepadne, avšak vědomi, že na zdaru jeho cesty závisí mnoho životů, posiluje ho k novému vypětí sil.

Stezka se před nim najednou rozděluje. Dává se dál mírnější pěšinkou, kterou předtím neviděl. Ještě kousek cesty se vleče, potom se mu však zatočila hlava, nohy poklesly, paže se svěsily – a v ten ráz se zhroutil do divokého borůvčí.

Ani nevěděl, jak dlouho tam ležel. Slunce již zapadalo, když se probral z mrákotné mdloby.

Co se děje? Někdo mu tahá ze zad jeho raneček.

Otočil hlavu a strnul. Spatřil silného medvěda, jak se mu dobývá na jídlo. Ostré drápy trhají tlumok, až z něho visí jen cáry.

Mladík se šelmy ulekl, ale ještě se vzchopil k obraně. Pokud miř síly stačí, snaží se namáhavě vytáhnout od pasu břitký nůž. Medvěda jeho pohyby poplašily, zakousl se do tlumoku a táhl jej vzhůru po borůvčí i s mladíkem, který měl své zavazadlo pevně připevněné na zádech. Až když zvíře vidělo, že se ležící muž nehýbá, upokojilo se a zastavilo.

Ubohý mladík se snažil povstat nebo aspoň vysmeknout z řemene tlumoku, ale nepodařilo se mu to. Jeho pohyby naopak znovu přivábily medvěda, který ho nyní celého očichal. Kdykoli sebou mladý muž pohnul, dostal ťafku medvědí tlapou.

Nyní už nebyl vysílený mladík schopen bránit se. Zavřel oči a odevzdán v osud, nehybně čekal, až ho medvěd roztrhá.

Medvěd si chvíli olizoval tlapu a pak se zas začal dobývat do ranečku. Když se dostal na uschované jídlo a pochutnal si na něm, rozházel čenichem rozervaný tlumok a znovu očichával ležícího, aniž by mu při tom ublížil. Seděl u jeho nohou a předními tlapami si česal hlavu. Potom chňapl bezvládného mladíka za kožený kabátec a jako svou kořist jej vlekl vzhůru po skalní stezce.

Silné zvíře by takhle vyneslo i tele nebo i kravku. Leze velmi opatrně a jistě. Zná asi dobře tuto skrytou stezku.

Nahoře ve skalní jeskyňce má doupě.

Je krásné jitro.

Vrátenská hora dýše omamnou vůní pryskyřice. V korunách stromů se honí ptáci, pokrajem paloučku se vrací z nočního výletu liška.

Z chatrče u lesní cesty z Nosálova k řepíneckému dvoru vyšla dívka. Je to Nemojova dcera Radislava.

Pořádného kroku neudělá! říká o ní otec. Stále si poskakuje jak její ochočená veverka, chvilku není zticha, jako by ji něco nutilo, aby si prozpěvovala. Vždyť jí také není ani šestnáct let/“

Jde k nedaleké lesní studánce. Pramen je tu vydatný, nikdy nevysychá a má znamenitou osvěžující vodu. Sem na palouček chodí často pro vodu Nosálovšti, když jim v létě vyschne jejich skromný pramének ve vsi. A když se řepínecký zeman chce napít dobré vody, posílá si také až sem.

Ze studánky vytéká stružka; čistá voda poskakuje po kamenech k okraji rokle a drobnými vodopády se rozstřikuje po srázu dolů.

Radislava došla až k prvnímu vodopádu na začátku spádu a umyla se v osvěžující vodě. Potom se proskočila na palouku a jako lesní žínka zatančila a zazpívala dobrému hřejivému slunci.

Najednou se jí zdálo, že zaslechla něco neobvyklého. Poslouchá – a opravdu, v nevelké dálce někdo láme větve, až praskají. Kdo tam je?

Radislava není bojácná. Rychle si našla do ruky kámen, pod stromem zvedla i klacek. Jako ‚pravá dcera lesu jde odhodlaně houštinami ke skálám. Však uvidí, který vetřelec zde ruší svatý klid.

Nešla dlouho mezí stromy a již jako hromem omráčena zůstala stát v údivu nad tím, co spatřila.

Míťa, její ochočený medvěd, trhá nějakého člověka!

Ne, netrhá ho, jen ho tahá sem tam před svým doupětem. Neznámý sebou už skoro ani nehýbá. Jakmile se pohne, srazí ho hravý medvěd k zemi. Teď táhne Míťa chudáka na skalisko, právě nad hlubokým srázem.

Dívka chtěla na medvěda vykřiknout, ale včas si uvědomila, že by to mohlo s raněným mužem zle skončit. Míťa by ho pustil, běžel by k ní a raněný by se zřítil po skálách do hluboké rokle.

Radislavě stoupla krev do hlavy. Jak jen toho člověka zachrání? Rychle, rychle! Míťa; táhne muže za nohu a jen o krok ještě – a nešťastník sletí.

Jako střela proběhla mezi stromy a vrhla se k ležícímu muži. Pevně ho zachytila a odtáhla zpět ze skaliska. Překvapený medvěd si z toho nic nedělal. Lehl si na hřbet a protahoval si nohy.

Napjatě pozorovala, zda raněný dýchá. Oči má zavřené a rty bílé, ale snad přece žije.

„Pojď, Míťo, pro vodu!“ zavolala a zatahala chlupáče za kožich.

Vyskočil na všechny čtyři a poslušně se vedle ní kolébal. Prozíravě ho vzala s sebou, aby zatím neprováděl s ubohým mužem dál svou nebezpečnou hru.

Cestou vytrhla velké kusy mechu, namočila je ve stružce u studánky a hned zase běžela zpátky, s medvědem jak věrným psem v patách. Postříkla raněnému obličej a kus mokrého mechu mu položila na čelo, s něhož odhrnula kučeravé vlasy.

Co má dělat?

Dívka bezradně stála nad neznámým. Má dojít pro lidi? Může tu nechat raněného ležet?

Míťa už zase ležícího muže tahal. Nejspíš z toho měl velkou zábavu. Radislava ho odstrčila a pohrozila mu, ale hravý medvěd na to mnoho nedbal. Zlobil znova a znova.

Zkusila raněného zvednout. S velikou námahou se jí to podařilo, viděla však, že by ho neunesla.

Zase v rozpacích přemýšlela, co činit. Medvěd se zatím nabažil hry, a protože byl ospalý, odkolébal se do nedaleké sluje, kde se uložil v doupěti. Asi se zlobí. Radislava mu dnes nepřinesla nic k snědku, je divná, ani si s ním nechce hrát.

Dívka čekala, zda medvěd zůstane v doupěti. Když tam zticha ležel, vymačkala z měchu ještě trochu vody na hlavu bezvládného muže a odběhla.

Přivede pomoc!

Štěstí jí přálo, neběžela daleko. Poblíž jejich chatrče našla otce v hovoru s několika otroky z Řepínce, kteří asi šli sem někam k lesu kácet stromy.

Když jim dívka řekla, že u studánky leží raněný člověk, šli hned všichni pro něj.

Dovedla je spěšně na místo a otroci opatrně donesli mladého muže do chaty.

Nemoj raněného ošetřil, jak nejlépe dovedl. Bezvládnou nohu obložil několika pruty a pevně ovázal. Mokrou houbou mu omyl obličej.

Studená voda teď působila.

Mladý muž otevřel oči. Bylo vidět, že se mu vrací vědomi. Očima bloudil po nuzné chatě, po Nemojovi, po Radisiavě, konečně i promluvil.

„Vodu… pít!“ požádal;

Když mu Radislava podržela k ústům dřevěnou misku s kozím mlékem, mladý muž všechno rázem vypil. Pak zase zavřel oči a oddychoval.

Po chvíli si zřejmě odpočinul a opět otevřel oči. Zeptal se, kde je. Když uslyšel, že je v chatě strážného choda u Nosálova na Vrátné hoře, byl zřejmě potěšen.

„Jak daleko je odtud na knížecí hrad?“ tázal se náhle.

„Den cesty, mladý muži,“ odpověděl Nemoj.

„Musím na Pšov,“ zašeptal raněný.

„Nedojdeš nikam, ubožáku. Máš zlomenou nohu,“ pověděl mu Nemoj pravdu. „Leč pověz, odkud jsi, mladý muži, kde pase tvůj rod svá stáda! Že jsi zdaleka, to poznávám podle tvé odchylné řeči.“

Raněný chvíli mlčel, jako by rozvažoval, co může o sobe povědět, ale pak prohlásil:

„Jsem Lešek ze země Daleminců – to je opravdu daleko. Musím rychle na Pšov, ve velmi naléhavé věci. Pomozte mil“

„Ke knížeti?“

Raněný přikývl. Slabostí už nemohl mluvit.

Nemoj se zamyslil.

Po chvíli vzal z kouta svou hůl a odcházel. Ve dveřích ještě pověděl dceři, aby nechala nemocného v klidu vyspat.

Na libovickéra hradisku se již chystal zemský kmet Soběrad k návratu na knížecí dvůr. Zařídil, čeho bylo třeba k dokončení opevnění, jež se mělo obyvatelstvu kolem Vrátenské hory stát útočištěm ve Zlých dobách.

Spolu s knížecím výběrčím, který tu na něho čekal se svou družinou, dával poslední rozkazy dozorcům a starostům, když spatřil rychle přicházejícího Nemoje.

„Uslyš zprávu, jasný kmete,“ volal nosálovský strážný, aniž by čekal, až ho Soběrad vyzve, aby promluvil.

Kmet přikázal, aby mu přivedli koně, že nasedne k cestě na Pšov, a teprve pak pokynul uchvátanému chodovi.

Nemoj pověděl, co se přihodilo. V jeho chatrči leží zraněný mladý muž ze země Daleminců, a nese prý cosi důležitého knížeti na Pšov. Bylo by dobře, kdyby mohl zemský kmet převzít jeho poselství.

Soběrad naslouchal Nemojovi se zájmem a pochválil ho za jeho pohotovost. Chvíli přemítal a pak dal rozkaz k odjezdu. Vyhoupl se na koně a popleskal jej po krku. Také výběrčí nasedl, pěší družina se přihotovila, otroci se rychle řadili se soumary.

„Opatruj dobře nakoupené zbraně, Mstiboji,“ napomenul ještě Soběrad velitele chodů, „a bděle je střež na hradisku v pevném srubu. – A teď, Nemoji, veď nás k Nosálovu. Chci vyslechnout posla.“

Početná karavana se hnula kupředu.

Vznikl dlouhý průvod. Lesní stezka byla úzká a stačila jen pro jednoho koně nebo pro dva pěší. Všichni se řadili husím pochodem jeden za druhým.

Od poslední libovické chaty se na chvíli otevřel volný výhled do kraje. Velká část pšovské země ležela poutníkům u nohou a v mírných vlnách se ztrácela v dálce u Jizery, až tam, kde za řekou se šíří do nedohledna veliká země Charvátů, nepříliš milých a pokojných sousedů. Leč karavana se nezdržovala obdivováním krajiny a zmizela v hustém porostu Vrátenské hory.

Pojednou se lesem rozlehl hlas tuřího rohu a za chvíli se průvod setkal s četou zbrojných oděnců, kteří se vraceli z Březovic, kam doprovodili jako stráž židy z Vrátenské hory. Strážní chodové hlučně pozdravili kmeta a ustoupili z cesty, aby karavana mohla projít.

Stezka klesala mírným svahem až do rokle, jež jako hluboký příkop oddělovala Vrátenskou horu od nosálovského hřbetu, po němž pak vedla cesta dál východním směrem k Březovicům.

Nemoj zavedl karavanu přes rokli otevřenou brankou do nevelikého nosálovského chotáru – rodové území. Z chýší u rybníka přibíhali lidé a vítali příchozí. Hradskému kmetu se přišel poklonit i vážený starosta rodu.

Soběrad však ani nesestoupil s koně. Požádal starostu, aby zavedl jeho průvod k rybníku; tam ať se utáboří, dokud se on nevrátí z Repínce.

Jen s výběrčím Ratimírem a Čtyřmi oděnci odbočil za Nemojem na úvozovou cestu kolem skalní rokle. Po chvíli, když obešli kotlinu, spatřili již opuštěnou Nemojovu chatu.

Oba jezdci seskočili s koní a svěřili je průvodčím oděncům. Sami pak vešli s Nemojem do chatrče, sroubené z přisekaných kmenů.

Sotvaže překročili schůdek u dveří, uvítalo je šero a silný chlévský zápach.

Na otevřeném ohništi uprostřed jizby řeřaví několik polen. Kouř stoupá vzhůru a vytrácí se děravou střechou. V koutě proti dveřím stojí místo stolu hrubý špalek, podle steny leží na kupce slámy několik kožešin – patrně shrnuli přes den lůžko. U druhé stěny odpočívá na slámě pokryté medvědí koží raněný mladík. Podél třetí stěny se peleší drůbež a v koutě koza se dvěma kůzlaty. Zařízeni doplňují dva menší špalky, sloužící jako sedačky, na stěně je na dřevěných kolínkách zastrčeno několik očazených bezuchých hrnků.

Radislava odstrčila kůzlata a zajíce, s nimiž si zrovna hrála, a přivítala vzácné panstvo. Honem rozbalila chléb ležící v šátku na špalku, ale kmet Soběrad jen vlídně pokynul, aby upustila od zbytečných poct, a bez prodlení přisedl na špalek k lůžku.

Nemoj vyhnal drůbež i kozu s kůzlaty ze světnice a zavřel dveře. Teď bylo v chatě skoro tma. Jen malým okénkem, přivřeným rozviklanou okenicí, proniklo dovnitř slabé světlo.

Soběrad požádal Nemoje, aby nechal dveře otevřené, a sám také odstrčil okenici. Nikdo cizí tu přece poslouchat nebude!

Raněný se probudil, když hosté vstoupili. Otočil hlavu a mlčky pohlížel na kmeta. Výběrčího Ratimíra, který seděl na druhém špalku, v tmavém koutě neviděl.

„Zde je, Lešku, starosta knížecího dvora pšovského, náš zemský kmet Soběrad, a tady i knížecí pokladník Ratimír,“ pověděl Nemoj a kmet Soběrad hned vpadl:

„Vidím, žes na lůžku neschopen další cesty. Vracíme se na Pšov a rádi vyřídíme knížeti, co bys mu rád – kdybys byl zdráv – nejraději oznámil, sám.“

Mladý posel chtěl usednout, ale nemohl. Radislava přiskočila a podložila mu pod záda ke stěně houni.

„Cítím, že zde budu muset zůstat a na Pšov se včas nedostanu, jak mi bylo poručeno. Nuže, svěřím vám své poselství,“ začal slabým, ale dobře slyšitelným hlasem. Z jeho řeči bylo znát cizince, avšak z blízkého slovanského kmene.

„Nesu poselství od velkého lutického vévody Drahovíta, jemuž buď vzdána čest a chvála.“

„Avšak řekls prý, že přicházíš od Daleminců,“ připomenul Soběrad.

„Pravdu díš, pane. Řekl jsem tak, neboť užívám opatrnosti,“ odpověděl raněný. „Teď už, mezi dobrými Pšovany, smím mluvit zjevně.“ Lešek se odmlčel a pak hovořil dál. „Tři jsme byli vybráni, abychom donesli poselství, tři jsme stáli před starým vévodou Drahovítem, třemi cestami jsme byli posláni. U Čechů na Vyšehradě se zase sejdeme a tam se ukáže, kdo šťastně došel a poselství donesl. Mně byla vykázána cesta přes Milčany a Nisany do Pšovska.“

Kmet Soběrad poposedl na špalku blíž, aby mu neušlo ani slovo. Poznal, že mladý muž nevážil dalekou pouť bez důležitě příčiny.

Lešek se snažil vyprávět hlasitě a důrazně. Zapomněl na únavu i bolest. Jen na přerušované a zrychlené řeči bylo patrno, jak je vzrušen.

„Vévoda Drahovít, přední z knížat lutických, pravil nám toto: Na západě vyvstalo znovu nebezpečí pro všechny slovanské kmeny na Labi. Již patnáct let musí naše země, od věků svobodná, skládat potupnou daň franskému králi Karlovi, jenž sám sebe césarem nazývá. Před deseti lety jsme povstali, abychom se osvobodili, avšak podlehli jsme veliké přesile a museli jsme vydat rukojmí míru. Hanba srbským kmenům a hanba Obodritům, že se proti nám s Franky spojili.“

Raněný se napil čerstvé vody a pokračoval ve vyprávění.

„Nenasytný césar teď skočil na horní Labe a chce vyhladit i Lučany, Pšovany, Čechy, Charváty a všechny ostatní kmeny zde za horskou hradbou, které ještě zbývají na svobodě.“

„Co pravíš, mladý muži?“

Lešek mluvil dál slavnostně znějícím hlasem.

„Od nepaměti spojuje Lutice se zdejšími kmeny přátelství, mnohokrát jsme spolu bojovali proti společnému nepříteli. Tentokrát však Frankova noha došlápla těžce na naši šíji. Svíjíme se jako bezmocní červi a nemůžeme přijít milým zdejším bratřím na pomoc. Franská síla dnes stojí pevně na Labi a na lodích hlídá až k Děvínu, aby se naši ani nepohnuli. Běda nám, běda i vám!“

„Nerozumím ti dobře, vylož, jaké nebezpečí nám hrozí,“ tázal se vzrušeně Soběrad.

„Mám předat od našeho starého vévody Drahovíta tento vzkaz: Táhne na vás veliké franské vojsko a s ním i nedávno pokoření Sasové, zrádní Obodrici i některé srbské kmeny. Nejsou již daleko od vašich krajů. Snad ani v avarské válce nebylo tak hrozné síly…“

„Na nás však Sasové tak snadno nemohou. Stoji jim přece v cestě Srbové, Daleminci i Milčané,“ přerušil posla Soběrad.

„Zle je s vámi, pšovský kmete! V této chvíli již proniká nepřítel horskými hvozdy do vaší země – a vy nic netušíte! Cestou přes Milčany k Nise jsem viděl prchat zoufalé zástupy lidu, jimž se podařilo před Franky a Sasy uniknout. Vypravovali o hrůze strašné války. Není už země Daleminců, statečný vévoda Semil je poražen–“

„Pro živé bohy, to není možné!“ vykřikl Soběrad a s ním i Ratimír, oba krajně pobouřeni.

„– a donucen dát Frankům své vlastní syny jako rukojmí poddanství. A nyní se valí jako příval, který vše rozdrtí, zhouba na vás. Letěl jsem, abych vám dal zprávu, koně jsem pod sebou uštval, neboť vaše země nic neví a bez obrany je otevřená sveřepému nepříteli, vydána mu na pospas.“

Mladý posel sklesl vysílen na lůžko a prudce oddechoval.

V šeré jizbě bylo ticho. Nikdo nepromluvil, nikdo ani rukou nepohnul. Jen oheň slabě praskal.

Radislava vzhlížela s vytřeštěnýma očima na kmeta. Nemoj se opřel v koutě o stěnu, aby pod ním neklesly nohy.

Zlá zpráva všemi otřásla.

I kmet Soběrad jako by se na sedátku zhroutil, jen brada se mu chvěla.

Po chvíli však vztyčil hlavu a vzpřímeně povstal:

„Bozi věční, stůjte při nás! Ještě dnes musí kníže zvědět tuto nedobrou novinu.“

Poděkoval ležícímu poslovi a přikázal Nemojovi, aby raněného ošetřoval s největší péčí. Pošle okamžitě ze Pšova zkušeného ranhojiče s léky i s pokrmy a posilujícím vínem.

Nemoj vykročil ze dveří a křikl, aby oděnci přivedli koně.

Kmet s výběrčím nasedli.

„Opatruj posla jako oko v hlavě!“ obrátil se Soběrad znovu na Nemoje. „Budeš dobře odměněn. A ještě něco: Jdi spěšně na horu a vyřiď tam strážcům hranice, aby bez meškání zapálili na vrcholku velký oheň, který by viděla všechna pšovská země. Dým ať se valí jako mrak na znamení všem starostům a zemanům, že se mají neprodleně dostavit na Pšov. Veliteli stráže pak pověz, aby vyhlásil válečný poplach a bdělost na stezkách. Všude se musí připravit záseky; z Pšova ještě rozkážu, co bude třeba učinit. Tvých služeb budu pamětliv, Nemoji!“

„Vše bude, jak pravíš, urozený kmete. Nechť bohové ochraňují tvou cestu!“

Soběrad pobídl koně do klusu, takže pěší oděnci zůstali daleko pozadu.

Záhy narazil na hlídku karavany, která zatím klidně tábořila v Nosálové. Ještě za jízdy na strážné zamával a oni také porozuměli, jaké znamení jim přijíždějící kmet dává. Jeden z mužů zatroubil a celý tábor se hned uspořádal k odchodu.

Soběrad ukázal vytaseným mečem na rokli pod Vrátenskou horou. Meč se zablýskal v slunci a hlídka vyřídila připraveným vojínům, že kmet zvolil kratší cestu, dolem po úpatí hory. Všichni pospíchali po stráni dolů, aby vůdce dohonili. Tušili, že ho nutí ke spěchu nějaká vážná příčina.

Teprve na dně rokle zastavil koně a počkal na Ratimíra s družinou. Jeho tvář byla vážná a přísná.

„Co nejrychleji na Pšov!“ rozkázal.

Cestou se mezi sebou oděnci dohadovali, co se asi náhle přihodilo. Nikdo nevěděl. Ani průvodčí, kteří šli se Soběradem k Nemojově chatě, nemohli nic povědět.

Dlouhý průvod přešel jen malý kus cesty, když se naproti přihnal jezdec na uštvaném koni. Zdaleka poznal kmetovu družinu a zvučné zahalekal. Průvod zastavil.

Jezdec přijel až ke kmetovi. Z koně se kouřilo a od huby mu kapala pěna.

„Co se stalo, mluv!“ tázal se starostlivě Soběrad.

„Frankové vpadli do Lučan!“

Všichni, kteří neočekávanou zprávu uslyšeli, byli ohromeni. Zírali na posla jako neživé sochy.

Jezdec si oddechl a důrazně hlásil dál:

„Kníže tě žádá, kmete, abys svolal velkou hromadu vší obce a také sám se neprodleně dostavil na hrad.“

„Rychle se příval hrne! Nepřítel je tedy již v Lučanech…“ zahovořil pro sebe kmet. Pak nahlas pobídl Ratimíra do klusu a oba knížecí úředníci se tryskem rozjeli lučinou k blízké Lobči a bez zastávky dál kolem lesního jezírka ke Mšenu.

Když vyjeli z dolu na návrší, upozornil Ratimír Soběrada:

„Pohleď, kmete, Vrátenská hora je v dýmu!“

Oba jezdci stanuli a chvíli pozorovali sloup hustého dýmu, který stoupal z vrcholu hory.

Nové a nové oblaky tmavého kouře se vyvalují vzhůru a ve výši se rozestírají jako veliký černý mrak. Zajisté byl zapálen vskutku mohutný oheň.

„To znamení vidí nejen celé Pšovsko, ale i půl české země,“ poznamenal Ratimír.

„Zítra může být konán na hradě sněm,“ uspokojen řekl zemský kmet.

Oba pobodli koně k bystrému klusu.

V Nemojově chatě poslouchá raněný Lešek Radislavu, jak mu vypravuje o svém hospodářství a o různých drobných příhodách. Její hlas ho uklidňuje, a třebaže někdy ani neví, o čem hovoří, stačí mu, že osamělou chatou zní její povídání a smích.

„Míťa není zlý, ještě nikomu neublížil. Ale kdybys ho byl tím nožem bodl, mohlo být s tebou zle. Otec říká, že raněný medvěd je prudký a nikoho se nebojí. Slyšela jsem, že před lety byl na Pšově kníže, veliký milovník lovu. Jednou, tu právě v našich lesích, zase někde lovil a dlouho se nevracel. Jeho manželka se rozjela za ním. Vzala s sebou pět dívek a za chvíli dorazily na svých dobrých koních až sem k nám. Tady jí řekli, že kníže loví na druhé straně hory a s ním že je i všechna lovecká holota: hajní, huhlíci, vlkovyjci, psáři, slídiči, zatahovači sítí, honci – jak už to při knížecích lovech vždycky bývá. Kněžna jela tedy k Dražejovu, přejela doly a vrchy, ale knížete nenašla. I vyjela na blízký vršek, aby obhlédla krajinu. A tu jí najednou zastoupili cestu zpředu i zezadu dva lítí medvědi a zle se na ni i na její panny obořili.

Kněžna se musela chtíc nechtíc bránit – odnikud se nemohla nadít žádné pomoci. Koně se začali vzpínat a plašit, jednu pannu shodil její vraník na zem, a tu kněžna i ostatní dívky sesedaly a obrátily se proti zuřivým medvědům. Bojovaly tak statečně, že oba medvědy svými oštěpy na místě ubodaly a zabily.

„Statečné ženy pak uklidnily své koně a vrátily se k dražejovskému hradišti, kde se střetly s knížetem. Když kníže uslyšel, co se jeho ženě přihodilo, velmi se podivil a poslal hned své hajné, aby zabité medvědy přinesli. Zanedlouho odevzdali skutečně jeho služebnici udatné kněžně dvě krásné velké medvědi kůže.

Kníže dal na budoucí paměť hrdinského činu své ženy a jejích pěti dívek pokácet na tom místě les a postavit tam prostorný dvůr, jemuž dal jméno Medvězí. Dodnes se na bráně toho dvora ukazují pověšené medvědi kůže a nohy. Byla jsem tam už dvakrát a na vlastní oči jsem je viděla…“

Radislava si všimla, že se raněnému zavírají oči. Čekala ještě chvilku a pak potichu vyšla ven. Zavřela za sebou dveře, aby bujná kůzlata nebo husy nerušily Leškův klidný spánek.

NEPŘÁTELSKÝ PŘÍVAL

Od chvíle, kdy se vyděšení lučtí utečenci převezli přes Labe na Pšov, nastal v knížecím hradě i v podhradí a v okolních dědinách nesmírný poplach.

„Vojna! Vojna!“

Místo obvyklých přátelských pozdravů rozléhají se všude rozčilené výkřiky a ustrašené bědování.

Lidé zmateně pobíhají a přenášejí z místa na místo své věci. Ženy zpínají ruce a naříkají, děti pláčou. Jaké strasti a bědy přinesou nejbližší dny?

Rozvážnější muži zakopávají rodinný majetek do jam a zbytek svazují do ranců, aby byli připraveni na znamení k útěku. Jiní upokojuji příliš přestrašené sousedy: Vojna pšovskou zemi nezasáhne, a i kdyby – cožpak tu není dost statečných obránců, kteří si už poradí, jak zpupného útočníka krvavě odrazit.

Uprchlíci z Žatecka vypravovali, že se k nim od západu podél Ohře přihrnulo veliké franské vojsko, jemuž prý stojí v čele sám syn mocného krále králů. Překvapení Lučané se prý ani nezmohli na odpor a jejich branný lid se rozprchl, dřív než pozvedl proti nepříteli zbraň.

„Na Řípu vzplál válečný oheň!“ rozneslo se pojednou pokřikem. V sousední přátelské zemi Čechů se zřejmě svolává zemská hotovost.

„Čechové už tedy také vědí, že táhne nepřítel,“ vykládali si na Pšově ohňové znamení z Řípu.

„Nad Vrátenskou horou stoupá oblak dýmu,“ volá hlídka, která přiběhla z nedalekého Chlomku.

Tak tedy i Pšované se v nebezpečí svolávají na svůj zemský hrad.

Kmet Soběrad i knížecí pokladník Ratimír přijeli na hrad na uřícených koních. Rychle seskočili, ani se neočistili a bez prodlení vešli do knížecí komnaty.

Již znějí rohy v podhradí, přijíždějí první tlupy bojovníků.

Rachot bubnů hlásí, že nastává vojna.

Všechny domácí starosti musí jít stranou. Je třeba dostát branné povinnosti.

Druhého dne se pšovské hradisko naplnilo zbrojným lidem. Nádvoří se hemží sezvanými zástupci z celé země. Všichni netrpělivě čekají, až se otevře rokování, neboť jsou žádostiví nových práv.

Konečně vyšla z velikého knížecího srubu družina několika nejvyšších zemských hodnostářů a za nimi vystoupil, pozdraven hlaholem rohů, bubnů a píšťal, statečný Běch, pšovský kníže.

Usedl pod lípou na povýšené křeslo, vyloženě medvědí kožešinou, kolem dokola obklopen svou družinou.

Zástup lidu, který svého panovníka při jeho příchodu hlučně vítal, nyní ztichl, že bylo slyšet bzučení včel na kvetoucí lípě.

Kníže povstal a zvučným hlasem začal mluvit k shromážděné obci.

„Urození šlechtici, velmoži, kmeti a vladykové! Stařešino svobodného lidu Pšovské země! Věrní zemane!

Poslechli jste daného znamení a shromáždili jste se, abyste rozhodli, co je třeba v nastalé přetěžké chvíli učiniti. Víte už, že Frankové znenadání vpadli do země Lucké, rozehnali nepřipravené vojsko a že nyní hrozí nebezpečí, že vpadnou i na nás. Nuže porokujte o tom. Vaše usnesení nechť je moudré, k dobru a prospěchu naší země. Bohově, slyšte naše volání a veďte nás po cestě pravé! Mluvte, Pšované!“

Kníže Běch opět usedl na křeslo a vážně pohlíží na svůj lid. Shromážděná zemská obec hlučně projevuje své: rozhořčení proti útočícímu nepříteli.

„Cti nemají Frankové, že nás přepadají, když s nimi v míru žijeme,“ volá spravedlivý vladyka z Mlazic a potřásá těžkým mečem, který má po boku zavěšený.

Do popředí vystupuje statný kokořínský zeman Dobeš, jenž všechny převyšuje o půl hlavy:

„Teď se nám odměňuje franský císař za pomoc proti Avarům. Svobodně tenkrát1 procházelo jeho vojsko našimi zeměmi na Moravu a k Dunaji, V přátelství jsme je vítali, zásobovali potravou… Já sám a se mnou mnozí jiní jsme se tehdy přidali k hraběti Theodorichovi, když tu pod Řípem žádal Čechy i nás o pomoc a sliboval věčné přátelství. Běda ovcím, které vlku věří! Pravdu dí přísloví: Dobře mít Franka přítelem, ne však sousedem!“

„Sotva si Karel v krvi podmanil veliký národ saský2,“ vzrušeně volá urozený Mladěn, „sotva podlehl největší soupeř Franků, vrhá se na nás, aby stejný los připravil i nám. Sasíci zle pykají za to, že nedovedli získat pomoc slovanských kmenů na Labi. Krutý císař teď drtí jejich svobodu. Násilím zbavuje Sasy starobylého náboženství, staví kostely a kláštery cizímu bohu. Sasové, kteří nikdy nikomu neskládali dávky, teď pokorně odvádějí desátek… Nejednou jsme slyšeli hrůzně zvěsti, jakým způsobem řádí zpupný Karel v podmaněné zemi. Pamatuji ještě, jak dál jednou půl páta tisícům prosících Sasů ukrutně najednou hlavy usekat3, teď zase vyhnal z domovů deset tisíc ubohých rodin a odvlékl je daleko do jiné země, kde hynou4. „Smrt a hrůza kráčí v jeho stopách! A takový nepřítel se na náš valí. Bohové, chraňte nás!“

Do rozhořčených výkřiků přizvukujících posluchačů zalehlo slavnostní vytrubování.

Hradní stráž přiváděla poselství českého knížete, Pšované je srdečně zdravili a ochotně se rozestoupili. Pohlové prošli uličkou v zástupu a poklonili se knížeti.

„Vítejte! Oznamte nám, co přinášíte od bratří Čechů!“ promluvil kníže a pokynul, aby přistoupili blíž.

Jeden z poslů vystoupil a znova se knížeti poklonil. Pak pověděl, jak mu bylo uloženo:

„Máme vyřídit upřímný pozdrav bratřím Pšovanům od knížete Neklana na Vyšehradě. Jak vám známo, vládu za našeho knížete, který je ještě nedospělým pacholetem, vykonává jeho strýc, jasný Vratislav. A ten nám uložil odebrat se spěšně na Pšov a zde vám v této chvíli zjevně prohlásit věrnou bratrskou pomoc na život a na smrt…“

Pšované přehlušili další slova mluvčího hlučným provoláváním slávy. Teprv když se hlahol utišil, bylo zase slyšet slova českého posla:

„Od časů Dagoberta, krále íránského neblahé pamětí, a našeho velikého krále Sáma slavné paměti, nebylo pro nás těžké chvíle, jako je nyní. Nám všem běží o život a o drahou svobodu. Snad ani ještě nevíte, co nám oznámili poslové z Mežska pod lesnatou Šumavou. Slyšte! Po Ohři od západu vpadlo do našich zemí veliké franské vojsko vedené Karlem, synem císařovým. Šumavskými stezkami vniklo k nám však i druhé vojsko, nevázaní Bavoři pod hrábětem Werimarem a markrabím Audulfem!“

„Slyšte, přátelé, slyšte!“ poděsili se vzrušení posluchači.

„Hrnou se od Šumavy k Ohři a zdá se, že se chtějí spojit s Karlovým hlavním proudem, aby na nás udeřili společnou silou. Svolali jsme zemskou hotovost, ale naše síla nestačí, abychom se mohli odvážit bojovat s přesilou. Doufáme ve vaši pomoc, Pšované!“

„Spoléhejte na nás! Jsme s vámi zajedno!“ rozlehl se nádvořím nový pokřik.

„Také Litoměřici půjdou asi věrně s námi. Na Lemuze a Děčany spoléhat nemůžeme, nepřítel vniká jako klín mezi ně a nás. Kouřimští Zličané nám už pomoc odmítli dát a také na Charváty nemůžeme čekat, neboť nás už odedávna nemilují a budou se v bezpečí své odlehlé země radovat z pohubeni našich kmenů. Nevědí, bláhovci, že až nenasytný nepřítel smočí svůj meč v naší krvi, napřáhne jej vzápětí i na jejich hlavy!“

„Tak jest! Hanba nesvorným Zličanům a Charvátům!“ zazněly rozhořčené výkřiky.

„Musíme spolehnout jen na vlastní síly. Pomoci se nám může dostat nejvýš od Srbů, Daleminců a Milčanů a snad od věrných přátel Luticů. K nim také je třeba bez průtahů vyslat pošly.“

„Dovolte, Čechové, abych vaše poselství přerušil,“ pravil kníže Běch a povstal ze svého křesla. „Dostal jsem hodnověrné zprávy od přímého posla lutického vévody Drahovíta, zprávy velmi neutěšeně. Lutický vévoda vzkázal, že nám nemůže přispět pomocí: Po Labí plují franské lodi vojskem Obsazené a střeží jeho zemi. A poslyšte ještě horší zprávy: Nepřítel se k nám tlačí nejen po Ohři, ne pouze od Šumavy nám proniká do země Bavor – ale od půlnoci se k nám valí do země ještě třetí proud, divocí Sasi, které Karel teprve nedávno podmanil. Ti již pokořili spřátelené Srby a Dalemiríče. Přemohli jejich vévodu Semílá a v zástavu pokoje vzali mu jeho dva syny. Nemohou nám tedy přispět Lutici, nemohou pomoci ani Srbové, ani Daleminci.“

„V této chvíli se k nám tedy derou nepřátelé i z třetí strany, půlnoční. Pronikají hornatou Vrchovinou k řece Bělině a Ohři. Je smutné, že se jejich vpádu proti nám účastní i mnozí Srbové, naši příbuzní bratři. A tak se ze tří stran spojují proudy v ohromnou záplavu. Co učiníte vy, bratři Čechové?“

Kníže Běch mluvil silným hlasem. Po celém nádvoří bylo dobře rozumět jeho slovům, tak tíživým pro poslouchající Pšovany.

Český posel se znova ujal řeči:

„O této ráně jsme dosud nevěděli. Naplňuje naše srdce smutkem, ne však zoufalstvím. Vratislav, náš moudrý poručník, vzkazuje: Slabou rukou nelze zadržet protrženou hráz, nemůžeme se postavit takové přesile. Naše země padne teď asi v plen právě tak, jako byla předtím vypálena a vybita země Lučanů. Nemáme, kam bychom ustoupili: Zličané nás nepřijmou, nepůjdeme ani do Charvát. Vy, bratři Pšované, nám ve chvíli nejtěžší poskytněte útulek. Ukryjeme se ve vašich neprostupných hvozdech a společně se budeme bránit. Valí se na nás nesmírná záplava, nuže, ve vašich lesích uchováme své životy!“

„Ano, tak se staň!“ volalo souhlasně shromáždění.

Kníže Běch vstal a vyhlásil rozhodnutí sněmu:

„Čechově, Litoměřici a Pšované se zbytky Lučanů vstanou na obranu svobody k vojně, která jim byla vnucena. Nepřátelská přesila nás přiměla, abychom opustili své dědiny a dvory a uchýlili se do nekonečných pšovských hvozdů. Ústup začne, jakmile se nepřítel přiblíží. Zatím připravte zbraně a chystejte zásoby potravy! Bohové, stůjte při nás a při naší zemí:“

„Tak bude, náš kníže!“ souhlasil všechen lid a za hlučných hovorů se rozcházel z pšovského hradu.

Čeští poslové byli pohoštěni, ale nedali se dlouho zdržet. Pospíchali zpět dát zprávu na Vyšehrad.

Těžký dusivý mrak leží na České i Pšovské zemi. Lidé mají hlavy k zemi skloněny, nemohou ani vydechnout. Každým okamžikem čekají zprávu, že je nepřítel již nedaleko.

Dým stoupající z hořících dědin a dvorů postupuje po Ohři k Labi.

Tři nepřátelská vojska, spojená nyní v jediný nezadržitelný proud, hubi nelítostně vše, co se mu staví v cestu.

Již mnoho uprchlíků se skrylo v křivoklátských lesích. Jiní, kteří se nemohli se svým majetkem vydat na dalekou pouť, odešli za Berounku k Vltavě a k Sázavě.

Veliké ohně na Řipu, na Řivnáči a na Petříně dohasly a svolané české vojsko se shromáždilo u Vyšehradu a u Levého Hradce. S ním pak vytáhl poručník Vratislav podél Vltavy do přátelského Pšovska. Připojovalo se k němu hojně zbylých obyvatel, kteří doufali, že po boku vojska budou ve větším bezpečí. Vratislav přikázal, aby se každý dobře zásobil potravou, a zejména aby s sebou hnali všechen dobytek.

Na Pšově je živo ve dne v noci.

Kmet Soběrad je po dobu vojny polním vůdcem. Uvážlivě řídí všechny přípravy. Dává svážet velké zásoby potravin i výzbroje na hradiska ukrytá v lesích, především na skalní hradiště u Kaniny, v Dražejově a na Vrátenské hoře. Dobytek je zaváděn až do vzdálených roklí u pramenů Pšovky.

Za pět dnů po sněmu na Pšově přichvátal na hrad zástup Litoměřiců, někteří i s ovázanými ranami.

„Záplava nepřátel se valí v patách za námi!“ volali. „Litoměřický hrad hoři!“

Ohlásili, že hlavni síla branné hotovosti Litoměřičanů ustupuje podle ujednání na pšovské území a uchýlí se do vykázaného pevného hradiska dražejovského.

Nepřítel je tedy už nedaleko a pronikl i na pravý břeh Labe. Nelze váhat už ani hodinu. Franští jezdci tu mohou být každou chvíli.

Kníže Běch dal známem k ústupu.

„Do lesů, do lesů!“ zní heslo od úst k ústům a všechno obyvatelstvo se dává na připravený ústup.

Z celého širého kraje se lidé stahují s vojsky z lesů na horní Pšovce. České vojsko šťastně překročilo Labe a táboří u Niněchova na cestě ke Kanině.

Na výšině Chlomku zůstala strážní hlídka. Je odtud vidět daleko široko.

Na planině za horou dohonil ustupující zástupy kníže Běch se svou družinou. Veze si z Pšova to nejdražší, co mu zbylo – synáčka Slavibora, šestiměsíčního sirotka po nedávno zemřelé matce.

Ještě než zašlo vojsko u Strážnice do lesů, spatřilo, že nepřítel zapálil nedalekou vesnici. Tak blízko jsou už jeho jezdecké hlídky!

Kníže Běch se na chvíli zadíval na svou krásnou polabskou nížinu. Teď tu bude pustě řádit sveřepý nepřítel…

Vytasil meč a vykřikl:

„Rodný Pšov si od nich zhanobit nedám! Na koně!“

Dal malého Slavibora s chůvou do ochrany věrného Soběrada, a navzdory tomu, že jej kmet od jeho úmyslu zrazoval, obrátil se s malým oddílem zpět k hradu.

Frankové směle postupují krajinou hojně zarostlou ovocnými stromy. Protože nikde nenarážejí na odpor, nedbají na opatrnost, a tak se stalo, že jejich hlídka narazila na skrytou zálohu knížete Běcha, když se již chystala vjet na opuštěný hrad. Potyčka netrvala dlouho a Běchova družina zahnala překvapené Franky na útěk.

Za chvíli vyrazily ze střechy dřevěného paláce pšovského hradu ohnivé plameny.

Běch zastavil koně na nádvoří a tiše hleděl na ničivý rozmach dravého živlu. Byl pohnut a stěží se ubránil slzám. Zde prožil svá dětská léta, zde vstoupil na knížecí stolec… Množství vzpomínek mu probíhalo zasněnou myslí. Nejvíc jej však tížila myšlenka na manželku, která zde teprve před nedávnem zemřela v jeho náručí. Před čerstvou mohylou na obrubě hradu stál dlouho se svěšenou hlavou.

Až když ho družina upozornila, že zapálila i budovy v podhradí a dým zaplnil všechno prostranství, s povzdechem vsedl opět na koně a spěšně vyjel branou z hořícího hradu.

Franský předvoj, zpraven zahnanou hlídkou o přítomnosti pšovského vojska, zastavil další postup podél Labe. Zapálil dědinu a dal se odbočujícím táhlým žlabem k chlomecké planině. Tam již zahlédl některé tlupy uprchlíků, jak unikají do lesů po starobylé zemské stezce

Kvečeru dorazily nepřátelské hlídky do širokého údolí křivé říčky Pšovky. Jejich zrakům se objevily první piskovcové skály, které tu strměly do výše jako ohromné hradby.

Sobérad poslal obezřetně napřed jeden oddíl vojska nahoru na skály, aby tam hlídal cestu údolím a v případě potřeby chránil utíkající lid. S ostatními zástupy zatím prošel bránou u Strážnice na kraj hlubokého hvozdu, který tu měl svůj počátek.

Ještě včas, právě v poslední chvíli, unikli Frankům i uprchlíci z Vehlovic, z Mlazic a jiných dědin na té straně a šťastně se připojili i se zachráněným dobytkem k vojsku. Pomohl jim kníže, který se vracel se svou družinou z hořícího Pšova. Pomalu táhl za vojskem, zachraňoval opozdilé uprchlíky z vesnic a zadržoval dotírající nepřátelské hlídky.

Noc přišla dřív, než mohly unavené zástupy Pšovanů dojít do bezpečného útočiště na skalním hradišti u Kaniny. Soběrad přikázal, aby rozbili ležení v lese.

Kníže Běch zatím hlídal na opevněném vrchu Strážnici vstup zemské stezky do hvozdu a bděl nad bezpečností svého lidu

Celou noc bylo slyšet rány seker, skřípání pil a rachot padajících stromů.

Stezka do lesů byla zatarasena záseky.

NA INGELHEIMU

půvabné kotlině opodál mocné řeky Rýnu, obklopen vysokými lesná ‚mi vrchy, leží královský dvorec Ingelheim. oblíbené letní sídlo franského císaře Karla Velikého5.

Proslulé jsou jeho přírodní krásy i nádhera vysokých paláců „o stech sloupů a tisíci komnatách“ s mistrnou uměleckou výzdobou. Císařova fale se skládá z mnoha souvislých budov se dvěma velikými dvory a s jedním malým. Zvenku se podobá spíš velikému uzavřenému klášteru. Nemá žádné zvláštní opevnění, jenom vnější zdi budov jsou velmi tlusté a téměř bez oken. Kolem dokola je Ingelheim obehnán jednoduchým plotem, spleteným z proutí.

V rozsáhlých lesích, které dvorec obklopují, loví mocný panovník rád zvěř, a přece ho blízkost Mohuče a jiných měst při křižovatce průchodních cest jeho obrovské říše udržují v stálém styku s obyvatelstvem všech jeho zemí, s velmoži i říšskými úředníky.

Celé léto procestuje vždycky císař Karel se svým dvorem po roztroušených venkovských falcích. Těchto královských dvorců je víc než sto, nikde se proto dlouho nezdrží, nikdy je ani nemůže všechny v jednom roce navštívit. Karel by nejraději zůstával v Ingelheimu, tak jako v zimě v Cáchách. Ale zásobovací potíže, které se dostavuj po čtrnáctidenním pobytu, ho nutí, aby se na nějaký čas odebral do jiného dvorce, kde už čeká plná špižírna i sklep, dobře zásobený pro početný císařský dvůr a množství hostů, přijíždějících z říše i z dalekých zemi.

Tentokrát Karel svůj pobyt v příjemném Ingelheimu prodloužil. Odtud vyslal koncem května svého dvaatřicetiletého syna Karla, zkušeného již válečníka, v čele silného vojska po Mohanu na východ, aby dobyl „zemi Beehaimů“ – nynější Čechy – poslední ještě svobodnou zemi v Polabí. Tady chce vyslechnout zprávu o jeho slavném vítězství.

Na Ingelheimu jsou s císařem nyní pouze jeho dcery. Oba mladší synové, Pipin a Ludvík, meškají daleko ve svých údělech. Pipin žije ve slunné Itálii, kde ho – sotva čtyřletého – otec učinil králem. Od saské války nepřišel domů na návštěvu. A pobožný Ludvík se vůbec straní volného dvorského života; dlí ve své Akvitánii a modlí se v klášteře. Je sice ještě jeden císařský princ naživu, ale o tom se nesmí mluvit. Prvorozený Karlův syn, hrbatý Pipin, který se kdysi v Řezně pokusil vlastního otce zavraždit, je už dlouhá léta zavřen kdesi v žaláři.

Starý císař čeká na zprávy o nepochybném úspěchu válečného tažení dlouho a netrpělivě. Předevčírem však již přinesli jezdci, poslaní od syna, skvělé zprávy.

Mladý Karel pronikl po řece Agaře (Ohři) hluboko do země Lučanů. Také druhé, bavorské vojsko vtrhlo úspěšně přes Šumavu. Nejradostněji však byla na Ingelheimu přijata zvěst, že nadmíru skvěle si vede i třetí, severní vojsko Sasů – přece teprve nedávno pokořených – i s pomocnými pluky slovanskými. Porazilo Dalemince a donutilo jejich krále Semila, aby dal své dva syny jako rukojmí za další udržení pokoje. Toto vojsko nyní tedy může bez překážek proniknout krušnohorskou vrchovinou do Lučan a do Čech. Všechny tři armády se teď již asi spojily a neodolatelně drtí odpor českých kmenů…

Dnes strojí císař velkou hostinu na oslavu nastávajícího vítězství nad českými kmeny. K jeho říši bude v nejbližších dnech připojena zbývající země před Labem, která ještě nepodlehla jeho moci. Brány, budovy i věže rozsáhlého Ingelheimu jsou ozdobeny prapory a věnci.

Na Ingelheim se již sjeli hosté. Čekají na císaře, až se vrátí z honu. Karel je prý ve znamenité náladě, hosté také. Dnes asi nebude příliš obtížné získat od císaře nějaké dobré léno nebo výnosný úřad.

Na hlásné věži zazněl hlas rohu.

Kdo to ještě přijíždí? Vzácný host – sám arcibiskup mohučský s nevelikou družinou.

Širokými vraty vjeli jezdci do prvního nádvoří, až k obrubni falcké studny. A již přibíhá vznešený císařský komoří Osulf se sluhy, aby vysokou návštěvu uvítal.

Komoří Osulf, jeden z nejvyšších říšských úředníků a císařových milců, uctivě se klaní před arcibiskupem, bére jeho koně za uzdu a druhou rukou přidržuje zlatem zdobený třmen, aby církevní hodnostář mohl pohodlně sestoupit.

Arcibiskup však sedí dál na koni nepohnutě jako socha.

Hledí zamračeně. Neodpovídá ani na pozdrav.

Stalo se snad něco nepříjemného?

Najednou arcibiskup trhne uzdou, bodá koně a beze slova vysvětleni ujíždí zpátky z brány Ingelheimu ven na rýnskou cestu. Překvapená družina poslušně za ním.

Komoří Osulf zůstal stát celý zrudlý na nádvoří. V rozpacích se rozhlíží po svědcích neslýchané urážky, jako by čekal od někoho vysvětlení arcibiskupova nezvyklého chování.

Přistoupil k němu štolba a uctivým hlasem pověděl:

„Urozený pane, arcibiskup se rozhněval.. “

„To vím, štolbo, ale nemá proč – stalo se mu něco?“ podrážděně vykřikl komoří.

„Stalo se, urozený pane! Přidržela Jeho Milosti levý třmen místo pravého.“

Po štolbově vysvětlení sklopili okolostojící hlavy. Ano, stalo se. Ne komořímu, nýbrž arcibiskupovi se tu stala urážka. A to asi neskončí dobře.

Komoří Osulf se vracel zaražen pomalým krokem do paláce. Jak jen se mohl tak splést! Vlasy by si teď z hlavy rval. Mocný arcibiskup bude jistě urážku mstít.

Po císařské falci se hned rozneslo, co se právě přihodilo. Komoří si dobře všiml, jak se mu všichni rozpačitě vyhýbají z cesty. Večer, až se vrátí císař, bude asi zle.

V otevřené sloupové chodbě zastavil skleslého komořího říšský kancléř Erchanbald.

„Vím už, milý Gsulře, o té nepříjemnosti,“ začal hned kancléř. „A poslyš, co ti radím jako tvůj nejlepší při tel. Vsedni na koně a uháněj za Jeho Milostí – snad ti odpustí!“

„Věř mi, Erchanbalde, že v tom nebylo nic úmyslného,“ vysvětloval nešťastný komoří.

„Věřím dojista,“ vpadl kancléř, „ale běží o to, aby ti uvěřila i Jeho Milost.“

Komoří div se schodů nespadl, když se potácel do své jizby.

Z hořejšího patra paláce zaznívají teskné zvuky harfy. Tam u okna v rohovém pokoji sní nejmilejší císařova dcera, sličná Berta, o své beznadějné lásce k švarnému dvořanu Angilbertovi. V jiné komnatě na druhém rohu rozsáhlého paláce vyhrává něžnými prstíky na klávesách malých pisklavých varhan pobožnou píseň druhá císařova dcera, zlatovlasá Ema. I ona tak ulevuje stísněnému srdci.

Od té doby, co ji otec v zimě přistihl s tím zábavným vševědem– Einhardem, nesmi se zúčastnit žádné zábavy, výletu nebo hostiny, kde by se s ním mohla setkat. Vždyť přece Ema za to nemůže, že otec někdy nespí! Tenkrát když posvítila Einhardovi loučí na cestu z paláce, byla tuze překvapena, když uviděla, že venku na schodišti leží na tři prsty kyprého sněhu. Tolik ho napadlo – a jí se zdálo, že seděla s Einhardem u krbu jen malou chvíli. Jak se tehdy nasmála jeho historkám z dvorského zákulisí!

Co měla, chuděra, dělat? Kdyby byla nechala Einharda, aby přeběhl dvůr, bylo by ráno nad jeho stopami řečí, že by na císařském dvoře hučelo jako v úlu. Jen v dobrém úmyslu, aby předešla zbytečným a zlomyslným klepům, vyvedla Einharda potajmu z paláce a s velkou námahou ho přenesla přes dvůr. Sníh chrupal pod jejími kročeji a snad i ona sama trochu vzdychala pod těžkým břemenem – najednou se otevřela okenice v císařově komnatě a už to bylo!

Měsíc svítil na vyjasněném nebi jako rybí oko a otec volal přísně z okna:

„Hned pojď ke mně, Einharde! Nahřeji ti trochu nohy. Zdá se, že se bojíš šlápnout do sněhu…“

Co bylo potom v otcově ložnici, o tom Ema nic neví.

A dál se už nestalo nic. To jen mezi dvořanstvem a služebnictvem se o ní pořád něco šušká. Nejraději by ji přinutili jít do kláštera – a to ona přece nepůjde!

Uprostřed chodby je hned vedle schodiště pokoj třetí sestry Adléty. Dveře jsou zavřeny, ale uvnitř vrčí kolovrátek. Přadlena je nějak mrzutá, nit se jí trhá – Adléta najednou mrštila kolovratem do kouta a zaryla hlavu do podušek na lůžku. Ztichlým pokojem se teď rozléhá dušeně dívčino štkaní.

Ano, krásná Adléto, jsi věru tuze nešťastná. Mezi hosty na Ingelheimu kdosi schází… nu, a to každý vrabec na střeše čimčaruje, že dnes bude krásnou Adlétu jistě bolet hlava a že se neobjeví ani u večerní tabule.

Tesknost a žal naplňují srdce císařových dcer.

U dvora každý ví, co je příčinou jejich smutku. Přespřílišná láska jejich starého otce. Císař, nyní již pátým rokem zase vdovec, miluje své dcery tolik, že S2 od meh nechce nikdy odloučit. Stále je vozí s sebou, nedovoluje ani, aby se provdaly.

Nejstarší z dívek, veselá Rothaida, a nejmladší sestra, poněkud výstřední Gizela, nezůstaly doma u vzdychajících sester, vyjely si raději na zábavný hon s otcem a s veselými společníky.

Za chvíli křikl komoří Osulf z pavlače na

„Osedlej dva koně!“

„To pojedu také, urozený pane?“

„Také – a dělej honem!“

Hlásný na věži zatroubil císařské fanfáry.

Dvůr ihned ožil a zahemžil se pobíhajícími lidmi.

Císař přijíždí!

Otevřenou bránou vjíždí početná družina. Vpředu vznešený císař, oděný po svém zvyku prostě, jako nějaký obyčejný zeman. Jen stříbrný lem na kabátci a stříbrný pás s drahocenným mečem prozrazují vyšší osobnost;

A po Karlově boku – mohučský arcibiskup.

Starý císař seskočil kupodivu svižně s koně, hodil jeho uzdu přibíhajícímu štolbovi a přidržel arcibiskupovi pravý třmen. Arcibiskup se rozhlédl s těžko potlačovaným úsměvem po všem lidu na nádvoří a šinul se s koně dolů na obdiv všem přítomným hezky zvolna, aby slastný okamžik náležitě vychutnal.

„Arcibiskup se vrátil!“ zněla po Ingelheimu čerstvá novina. „Sám císař mu podržel třmen!“

„Přijmi, Tvoje Milostí, skromné pohostinství našeho Ingelheimu!“ pověděl císař k hrdému arcibiskupovi a vyzval jej do paláce.

Karel převyšoval zavalitého arcibiskupa o celou hlavu. Kráčel vedle církevního hodnostáře s úsměvem v růžovém obličeji, vroubeném světlými splývajícími vlasy a dlouhými přizrzlými vousy. Více než šedesátiletý panovník měl dosud statnou mohutnou postavu, třebaže trochu přitloustlou. Jeho živé oči si všeho všímají a jistě jim nic neujde.

Rozruch na dvoře brzy utichl.

Komoří ani štolba už na koně nevsedli.

Krátkou modlitbu, kterou pronesl dvorní kaplan na počátku hostiny, vyslechli přítomni vstoje. Pak se hned podle svých hodností usadili, vesele se bavíce. Císař nemiloval u tabule tichou, zdrženlivě obřadnou společnost.

Karel měl po pravici mohučského arcibiskupa, po levici svého dvorního kaplana, kolínského biskupa. Dál se usadili vévodové, dvorní úředníci, biskupové, opati, přední válečníci a císařovi vazalové, pokud se mohli na rychlé pozvání na Ingelheim sjet.

Dnes se zábava u tabule rozproudila rychleji než kdy jindy. Císař byl v dobré míře a smál se kdykoli pohlédl na svého milého komořího. Osulf se nestačil červenat a uhýbal císařovým zrakům, jak mohl.

Kancléř Erchanbald zatahal po straně Osulfa za loket a šeptl k němu:

„Už je to dobré, nemusíš se rdít jako družička.“

Hodovni síň byla ozářena sty svíček, až se mozaikové obrazy na stěnách třpytily. Celou podlahu pokrývají nádherné orientální koberce, nikdo si tu nesmí odplivnout. Na stolech se lesknou zlaté a stříbrné mísy a poháry, mezi nimiž nikdy před císařovým křeslem nechybí kytice lilií, růží, rozmarýny, mečíků a slunečnic.

Jídel bylo na vybranou. Tři kusy černé zvěře a dva srnce přinesli honci z dnešního lovu. Císaři předkládají jeho oblíbenou srnčí na rožni. Karel sám není v jídle vyběravý, stačí mu prostý pokrm, i vína popíjí vždycky jen střídmě, dbá však o to, aby jeho hosté měli při tabuli všeho hojnost.

Pištci, trubači, flétnisté, loutnaři a bubeník horlivě ukazují své umění a baví hodovníky.

Císařovy krásné dcery, které nescházejí při žádné tabuli, sedí také dnes naproti svému otci. Jen Adléta se pro churavost omluvila, místo ní dovolil tentokrát otec přijít půvabné Emě. Sestry jsou nastrojeny v hermelínu, ozdobeny perlami, drahými kameny a závoji protkanými zlatem. Nejmladší Gizela by se chtěla zdát větší, objevila se proto ve vysokých střevících s dřevěnými podstavečky na způsob řeckých koturnů a s vysokým účesem. Dovede vždycky nějakým, třeba i výstředním nápadem na sebe upoutat pozornost mladých dvořanů. To se však podařilo i její sestře Rothaidě, která – sama ještě jako květ – přizdobila mnoha květy svůj oděv i vlasy, a líce měla namalovaná, že byla jako růže.

V nádherných brokátech a vzácných kožešinách se objevili uhlazení dvořané. Jen císař sám byl jako vždy oděn prostou plátěnou košilí a vlněným modrým kabátcem, lemovaným hedvábím. Všichni znají jeho odpor k přepychovým cizokrajným oděvům. Vypravuje se o něm, že se jen dvakrát v životě oblékl do skvělého šlechtického roucha: to v Římě na sebe vzal na velké papežovo naléhání dlouhé římské šaty, nádherný plášť a zlatem vyšité střevíce.

Po zvěřině se podávali znamenití rýnští lososi, vysoké sladké moučníky a vzácné ovoce. Tu již císař vstal a vzal do ruky pohár vina.

Hudebníci zahráli krátkou fanfáru.

„Připíjím na zdar našeho válečného tažení proti slovanským pohanům. Ve jménu Páně pro čest a slávu naší říše a svaté církve!“

Hosté, kteří povstali současně s císařem, pozvedli své číše a nadšeně provolali císaři slávu. Hudebníci spustili znova hlučnou fanfáru. Hráli tak dlouho, dokud císař zas nepostavil pohár na stůl. Jako naráz postavili své poháry i ostatní hosté.

Císař usedl do svého křesla a k přípitku povstal mohučský arcibiskup.

„Slyšeli jsme potěšující zprávy z válečného pole. Milostí boží byl poražen Semil a naše vítězná vojska stojí v zemi slovanské a ničí ji. Bůh vede tvého syna, ó vznešený císaři, k veliké slávě, neboť vydává v jeho ruce prokletou pohanskou zemi. Nechť jen nyní tvůj statečný syn, zahrnutý milosti boží, dokoná pevnou rukou a neúprosným mečem své velké poslání, aby byla zničena slovanská síla na Labi. Tvůj syn, nejmocnější césare imperátore, nesmí podlehnout slabosti a nesmí se spokojit jen podrobením slovanských zemí! Tvrdě musí splnit svůj úkol, jakož psáno jest, že mluvil Hospodin k Mojžíšovi řka:

Nepřátelsky zacházejte s těmi Madiánskými

a zabijte je!

Buď pamětliv – ó císaři římský! – co učinil národ vyvolený, když mu vydal Bůh město Jericho v zemi zaslíbené. Slyš, co v knize Jozue o tom psáno:

A pohubili ostrosti meče jako proklatě,

všecko, co bylo v městě,

od muže až do starce,

a až do vola, dobytčete i osla…

Válka je tvrdá, ale Bůh naši tvrdost schvaluje. Neboť pravil Hospodin zástupů vůdcům lidu izraelského:

Zničte a zahlaďte všecko

a neslitovávejtež se nad nikým!

Tys, vznešený imperátore, vyvolený boží a na tobě jest naplniti slova Písma, aby jeden Bůh a jedna říše byla na povrchu země. Církev svatá ti bude žehnati, tobě, svému nejpřednějšímu i nejmocnějšímu synu. Vivat Carolus, serenissimus Augustus, Imperator Rex!6 Sláva jemu i jeho vítěznému synu!“

A opět všichni připíjeli a dlouho volali slávu za hlaholu hudců. Císař stiskl arcibiskupovi se zbožným povzdechem ruku:

„Doufám v pomoc boží!“ Tišeji pak ještě dodal:

„Zítra, arcibiskupská milosti, dám po mši svaté připsat nové tři statky v Durynsku tvé kapitule – a nezapomenu ani, až se syn šťastně vrátí.“ Arcibiskup zkřížil ruce na prsou a důstojně se uklonil. Po přípitcích nastala již volnější zábava. Kolem císaře se nakupil houfec předních dvořanů a jeden přes druhého se snažil blýsknout se učeností, duchaplností nebo vtipem. Karel rád besedoval o učených věcech, ale také se rád zasmál.

Komoří Osulf se přitočil k císařovu křeslu a políbil ruku se zlatým prstenem, jež volně spočívala na opěradle.

Císař se tvářil, jako by nic nevěděl, ale svého oblíbence si dobře všiml. Jen si pohladil dlouhou bradu.

Kancléř Erchanbald dal přinést nádherný stroj, jakési vodní překapávali hodiny, a postavil je na stůl před císaře.

„Jsou již spraveny a opět ukazují své divy,“ poznamenal uctivě.

Císař si potěšen se zájmem prohlížel podivuhodné arabské hodiny, na nichž ze stříbrného pohárku pravidelně kapala voda. Velmi ho mrzelo, že se tento skvostný dar bagdádského kalifa Haruna ar Rašida polámal. Rád se jím chlubil svým hostům, stroj udával nejenom denní čas, ale i příliv a odliv moře a běh hvězd. Skoro osm let šel v pořádku, až letos koncem zimy se najednou zastavil. Císařovy dcery si prý se strojem hrály – říkalo se u dvora potichu.

Ve stejnou dobu pošel v císařském zvěřinci také převzácný slon Abul Abaz, rovněž kalifův dar. Slon se těšil nevídanému zájmu a obdivu obyvatelstva Cách i všech hostů, kteří zavítali do hlavního města Karlovy říše. Nikdo tu do té doby takového podivuhodného chobotnatce neviděl. Lvů medvědi a jiná dravá zvěř zdaleka nebudili tolik zvědavosti. Císaře zpráva o jeho konci opravdu zarmoutila. Ještě že se našel dovedný umělec, který opravil alespoň ony divuplné hodiny.

Karel nespustil ze stroje oči, jako by počítal drobné vodní kapičky. Zaradoval se jako dítě, když po chvíli vyběhla pod pohárkem na hodinách stříbrná kulička a s cinknutím skočila do podložené misky. Odtud běžela žlábkem do stroje, v němž otvírala okénka, umístěná po jeho obvodu.

Císař sám nahlas počítal: „Jedna, dvě, tři…“ pokud se okénka otvírala. Z každého vystoupila drobná figurka jezdce na koni.

„Devět!“ napočítal císař. „Je devět hodin! Nařídils, milý Erchanbalde, hodiny po arabském způsobu na dvanáct v poledne, že ano?“ otázal se císař.

Kancléř se uklonil.

„Po našem tedy začínáme druhou hodinu noční, není-liž pravda, Alkuine, můj ctihodný učiteli a nejdražší mistře?“

Učený Brit, kdysi Karlův dvorní hvězdář, filosof a pedagog, od několika let opat v klášteru v Toursu, císaři přisvědčil:

„Ano, my se řídíme světlem a tmou. V tuto roční dobu máme dvanáct dlouhých hodin od východu slunce do západu a dvanáct polovičních krátkých hodin nočních. Je teď tedy skutečně druhá hodina noční.“

Okénka se zase zavřela a z pohárku kapala znova voda.

Z kouta prostorné hodovní síně se ozvaly zvuky harfy. Shromáždil se tam mladší svět dvorské společnosti a bavil císařovy dcery.

K císaři přispěchal čilý Einhard, třicátník malé postavy a živých oči, proslulý dozorce nad císařovými stavbami. Uklonil se a pravil:

„Máme pro dnešní večer novinku – ministr Angilbert prosí o dovolení, aby směl zazpívat píseň, kterou z poslední cesty Vestfálskem přinesl náš slovutný sběratel písní opat Alkuín“

„Ať zazpívá náš Homér, co mu Flaccus našeptal!“ odvětil císař s úsměvem. Homér bylo důvěrné jméno ministra Angilberta a Flaccus zase učeného Alkuina, užívané v nejužší společností císařových přátel. Sám císař byl v tomto kroužku milců nazýván králem Davidem.

Kronikář Einhard zaťukal na zlatou mísu a vyhlásil:

„Přednesena bude pohnutlivá píseň o milostí boží dopuštěném obrácení saského vévody Widukinda na pravou víru.“

Společnost utichla.

Sluhové přinesli k císaři sedátko. Na ně se posadila, trochu rozčilená, krásná císařova dcera Berta. Podali jí nádhernou harfu, bohatě vykládanou a vyzdobenou zlatem, stříbrem a kostí.

Berta zabrnkala jakousi předehru. Jemné prsty se lehounce probíraly zvučnými strunami. Na neklidného pěvce Angilberta, svého budoucího manžela, neodvážila se ani pohlédnout.

Harfa ztichla, ale za okamžik zazněla znova – a to již zpěvák začal svou píseň.

Ta válka saská trvá už dlouhých deset let,

tu praví Karel vojsku: Než vrátíme se zpět,

chci s Widukindem jednat a přátelský mír dát;

jdi pro něj, Adalwine, na jeho pevný hrad!

Ať přijde na mé slovo – i rukojmí mu dám,

že bezpečný zde bude, to jemu přísahám.

I přišel saský vůdce o smíru pojednat,

by s Frankem Sas žil dále co s věrným bratem brat.

Chtěl Widukind též poznat, co víra křesťanská,

zda většího má boha než jeho pohanská.

Přestrojen za žebráka – byl vánoční to čas –

do chrámu Páně vstoupil, kde zářil světel jas.

Tam písně zbožné zněly ze srdcí věřících

a kněží mnoho spatřil, mše svaté sloužících.

Král Karel na kolenou, s ním šlechta modlí se,

a všichni před oltářem Kristovi koří se.

I spatří Widukind Sas, jak obraz zasvítil,

a bledý Ježíš na něm mu čelo políbil.

Tu padá žebrák k zemi a slyšet jeho hlas:

Já pohanství se zříkám, neb přišel jest můj čas;

jsem Widukind, král Sasů, chci vaši víru mít,

chci s vámi Bohu sloužit a po křesťansku žít.

Král Karel hned jak přítel vévodu objímá,

volání slávy naráz kostelem zahřímá.

Je konec vojny kruté, Widukind láme meč,

kříž spojil s Frankem Sasa – už nehrozí jim seč…

Píseň o největším Karlovu soupeři, západosaském hrdinovi Widukindovi, přijali hosté s potleskem. Widukind věrné vazalství již nikdy neporušil, a tak umožnil Karlovi, že s veškerou svou silou mohl udeřit na zbývající kmeny východních Sasů.

Císař, polichocený vzpomínkou ze staré vojny, volá zpěváka k sobě a vyslovuje mu svou pochvalu. I arcibiskup podává Angilbertovi srdečně ruku za zbožnou píseň a chválí jeho příjemný hlas.

Stejný úspěch měla píseň – hostům už dobře známá – o pověstné bitvě v průsmyku Roncesvalském v Pyrenejích, v níž bylo slaveno neslýchané hrdinství hraběte Rolanda.

Karel byl již poněkud unaven. Usadil se pohodlně v křesle a zabrán ve vzpomínkách na slavné války s divokými Sasy nevěnoval mnoho pozornosti druhému zpěvu o dobrodružné výpravě proti španělským Maurům.

„Nasbíral jsi mnoho písní, milý Flaecu?“ zeptal se císař po chvíli ticha Alkuina.

„Štěstí mi přálo, pane. Celý sešit jsem popsal. Našel jsem i velmi staré písně… ale teď jsem už rád zajel na tvůj krásný Ingelheim, abych si tu odpočinul. Pro mé staré kosti už cestováni není. Raději sedávám ve své jizbě v tichém Toursu a přepisuji, co mi přinesly mladší nohy.“

„Však jsem rád, opate, že ses opět dal po kolika letech vidět na mém dvoře. Často vzpomínám na doby, kdy jsem sedával s dětmi u tvých nohou a poslouchal tvé učené výklady. Také mne v zimě trápily bolesti v kostech – nu, nejsme již mladí. Věřím, že jsi teď ve svém klášteře na luzné Loiře spokojenější, než jsi byl zde, v tom neutuchajícím světském hluku a ruchu. Žijeme tu vlastně stále jako ve válečném táboře – a to není přiměřené tvému hloubavému duchu.“

Císař se ťukl rukou do čela a spěšně dodal: „Abych nezapomněl, milý Flaccu, připomeň mi, ještě než se vrátíš do svého Toursu, co bys potřeboval pro klášter a pro své školy. Milerád ti všechno poskytnu.“

„Jsi velmi laskav, Davide!“

„Ano, můj drahý Flaccu. k tobě jsem laskav,“ smál se císař, „ale na ty zatvrzelé pohany laskav nebudu! Přemýšlel jsem v noci, jak jsi mě včera nabádal, abych byl k podrobeným Sasům a Slovanům mírnější. Tomu však ty, milý opate, nerozumíš. To je věc nás válečníků. Slovo přijde na řadu, teprve když už meč svou úlohu vykonal. Velice si tě, jak dobře víš, vážím. Do těchto věcí mi však nemluv… Nuž, na tvé zdraví, zbožný mistře! Ať ještě dlouhá léta spravuješ své školy!“

Císař si připil s učeným opatem, který si v poháru sotva omočil rty, a pak povstal.

Alkuin vida, že rozhovor s císařem končí, ještě vážně podotkl:

„Nehádám si dlouhých let, císaři. Snad se vidíme už naposled…“

Karel obrátil Alkuinova vážná slova v žert a poklepávaje sedmdesátiletému opatovi na rameno, pravil s úsměvem:

„Uvidíme, kdo z nás obou bude druhému připravovat místo v nebeském království!“

Potom se císař úklonou rozloučil s hosty a přál jim příjemné pobavení. Jen nepostradatelného kronikáře Eínharda vyzval, aby jej následoval, a odebral se do své komnaty.

Předčasný císařův odchod od slavnostní tabule společnost sice překvapil, ale kancléř Erchanbald prozradil, že na chodbě už dlouho čeká důstojník, vůdce jezdců, kteří přinesli poselství z bojiště.

„Císař bude psát odpověď,“ řekl Erchanbald a pozvedl Číši. „Na brzké skončení vítězného tažení!“

Vyprázdnil pohár a s nim všichni rozjaření stolovnici.

Rozsvícená světla ozářila císařovu pracovnu.

„Eínharde, zavolej písaře!“

Císař přecházel dlouhými kroky komnatu a probíral se rukou v bradě.

Písař přistoupil k připravenému pultu a namočil labutí pero.

Karel začal diktovat svou zfranštělou latinou. Zprvu váhavě, s přestávkami, ale pak již zcela plynule. Jeho hlas, nejdřív trochu zastřený, se za chvíli hlasitě rozezněl.

Milý synu!

Potěšils svým listem svého starého otce. Bůh Ti odplať! Zlá pakostnice, která mi zabránila táhnout v čele vojska, teď polevila, už mohu zase jezdit na koni. Vydrží-li horké počasí, zkusím si také opět zaplavat v Rýně. Dá Bůh, že teplé prameny cášské mne pozdraví úplně. Těším se tam, avšak dříve vyčkám Tvého návratu a pak pojedeš do milých Cách v slávě se mnou. Tobě tam budou k libosti hlučné slavnosti, mně teplé koupele v léčivých pramenech.

Tvé tažení šťastně začalo a v této chvíli, doufám, leží všechna tři vojska spojena pod Tvým velením na Agaře. Je to zatím největší podnik v Tvém životě. Proto teď nepohrdni mou radou. Přes třicet let jsem válčil se Sasy, dvacet tažení jsem proti nim podnikl, než jsem je úplně pokořil. A co jiných válek bylo! Ještě ani jediný rok mého dlouhého vladařství neuplynul bez války. Mám tedy dost zkušeností, abych Ti poradil.

Nad svobodným a svobodymilovným národem – jako jsou Slované – nikdy nezvítězíš, budeš-li s nimi bojovat jako rovný s rovným. Na takové národy musíš jinak: Jen s velkou – přesilou, která by je rozdrtila, a jen tehdy, jestliže jsou rozdrobeny. Zvítězil jsem nad saskými kmeny, protože jsem si je podroboval jeden po druhém. A tak je třeba jít i na Slovany. Máš usnadněnou úlohu tím, že se Slované nikdy nespojí dohromady, nýbrž vždycky se klidně dívají, jak ten nebo onen jejich bratr padá naším mečem – stejně tupě jako čekají ovce, až na ně dojde jít pod nůž. Oni se dokonce ještě těší z toho, když jim ubíjíme souseda!

Využij této vzájemné nevraživosti Slovanů a podněcuj mezi nimi zášti; tak mezi Srby a Lučany, mezi Lučany a Čechy, mezi Čechy a Zličany a Charváty a stejně tak všude jinde. Člověk člověku vlkem – praví přísloví, a to platí nejvíc o Slovanech: Slovan Slovanu vlkem – a my z toho máme užitek. V Tvém vojsku teď bojují Obodrité a Srbové: v budoucnosti se za nás budou bít i Lučané, Čechové a Charváti.

Jedno Ti radím, až zdrtíš přesilou tu pohanskou havěť: pobij, vypal – neživ! Slované mají tuhý život, jsou jako zbitá kočka: myslíš, že leží bez života, a hle! kočka najednou vyskočí a vydrápne Ti oči. Pamatuj, že hrozná porážka u Wogastisburgu nebyla ještě pomstěna!

Aby se podrobené země nebouřily, přived tam naše kněze, a ti se již postarají, aby Tě lid poslouchal jako Boha. Kdo se nedá pokřtít, tomu sraz bez rozpaků hlavu a uvidíš, že celá země bude naráz křesťanská a naše. Tak si počínám já a Bůh mému počínání požehnává. Čiň podobně, milý synu, pro čest a slávu boží i svou vlastní. Modlím se za Tebe každodenně a raduji se, že milost Páně je s Tebou.

Kéž ve jménu božím i tuto výpravu šťastně dokonáš…

„Einharde, přečti mi to celé!“ požádal císař kronikáře a usedl do pohodlného křesla.

Když Einhard dočetl, přemítal císař ještě malou chvíli a pak spokojeně zakýval hlavou. Postavil se k pultu a písař mu podal brkové péro. Císař se na pergamenu těžce a neobratně podepsal. Namaloval svůj monogram v podobě kříže a přitom zkormoucně vzdychl:

„Psaní je těžké umění, milý Erharde! Už se to snad nikdy pořádně nenaučím. Jak pohodlné to měl gótský král Theodorich se svým jménem, vyřezaným ve zlaté destičce! Strčil namočený brk do dírek v plechu, a podpis byl hotov bez trápení… Nu, už je to. Myslím, že se mi to tentokrát povedlo.“

Kronikář pohlédl na pergamen a pochválil neumělý podpis: „Velmi dobře, císařská Milosti!“

Před Karlův křížový monogram připsal slovo „Signum“, tj. „znamení“ a za monogram pak ještě „Caroli serenissimi imperatoris“, tj. „Karla nejjasnějšiho císaře“.

Karel se ještě jednou se zalíbením podíval na svůj pracný podpis a poručil písaři, aby přinesl pečeť.

Císařský list byl připraven k odeslání do pole.

Za jitřního úsvitu vyjela z brány Ingelheimu četa jezdců. Zahnuli k Mohuči. Tam pak po dřevěném mostě přejeli Rýn a dali se podle řeky Mohanu k východu.

HRADSKO U KANINY

Nemohlo být lepšího útočiště pro prchající obyvatele než nedobytné Hradsko.

Hradiště je kolem dokola srázně skalnaté a nepřístupné. Širokou západní stranou strmí skalními stěnami nad údolím Pšovky, v bocích vejčitého hradiska jsou hluboké skalní rokle, jen na východě souvisí úzkou šíji se sousední rozlehlou planinou, jedině tudy lze se na Hradsko dostat. Naproti, za jižní roklí, leží na kraji vysoké pláně ves Kanina. Podle ní staré latinské letopisy uvádějí v XI. století Hradsko jako Canburg.

Ustrašení a ulekaní lidé se tu cítili v bezpečí. Z okolních i dalekých vesnic a sídlišť sem stále přicházeli honci s většími i menšími stády dobytka, přijížděli špížovníci s povozy naloženými obilím i otroci s nákladními soumary.

Soběrad přešel se svými zástupy hned časně zrána údolí Pšovky nahoru ke Kanině a obešel rokle, až se dostal šťastně na Hradsko. Kníže Běch zůstal s oddílem vojska hlídat zemskou stezku hvozdem a dokončoval záseky. Vzkázal polnímu vůdci Soběradovi, že se chce trochu seznámit s Franky a vyzkoušet jejich sílu.

České vojsko už bylo na Hradsku také. Přivezlo si hojně píce i potravy. Tábořilo ve stanech podél jižní strany hradiště proti Kanině, Pšované leželi při severní straně. Obě vojska oddělovala od sebe dobytčí ohrada; nevojenský lid si tu zřídil z větví a drnů nouzové chaty.

Kmet Soběrad pořádal vojsko do houfců podle rodů, aby byli příbuzní vždycky při sobě a mohli si v boji obětavě pomáhat. Svobodiní sedláci a zemané měli vlastní výzbroj, knížecím nevolníkům musela být zbroj rozdílena.

Většinu vojínů v ležení zaměstnávaly opravy zbraní a štítů, vyrábění šípů a broušení mečů a seker. Nezahálely ani ženy. Některé prošívaly vojákům ochranné kabáty, kožené nebo z trojnásobného plátna, jimž říkaly prošívanice, jiné zase vyráběly z rozličných koží ochranné čepice nebo upravovaly dvojité plstěnice jako přílby, které někdy i prosmolily. Tyhle smolnice byly pak opravdu tuhé.

Soběrad svolal všechen zbývající nevojenský lid a přikázal mu, aby zlepšil hradbu u brány hradiště. Na nejužším místě šíje, která spojovala hradiště s okolní planinou, byl již vybudován na tři sáhy vysoký val. Tím byla cesta na hradiště přehrazena. Ponechali jen volný úzký vjezd s pevnými vraty.

Na valu bylo živo. Podle kmetova rozkazu se na hřebenu náspu stavěl pevný plot. Pracovníci už zarazili do země silné kůly, mezi které vplétali větve a trnité roští.

U hlavní brány do hradiště se budoval druhý val, ještě vyšší a pevnější. Také tady se to hemžilo lidmi jako na mraveništi.

Kvečeru přišel na Hradsko Nemoj, chod z Vrátenské hory. Ptal se po kmetu Soběradovi. Když ho našel, předal mu zprávu správce vrátenského hradiště Mstiboje, že dnes přivezli z bezdědického hradiska na pěti vozech velký náklad železa, protože se tam necítí v bezpečí.

„Je na nich velké množství různého nádobí, motyky, nosatce, špičáky, lopaty, kola k vozům, všechno bychom mohli k práci potřebovat,“ vykládal Nemoj. „A to mám povědět, že těch pět vozů přijede sem, jestliže si tak budeš přát, urozený kmete. Ale nám, na Vrátenské hoře, by takového železného nářadí bylo tuze třeba, abychom mohli s větším úsilím opevňování včas dokončit.“

„Dobře, Nemoji,“ odpovídal rozvážný kmet. „My jsme tady už zhruba hotovi a nářadí, které máme, nám stačí i na opravy. Vrať se na Vrátenskou horu a řekni Mstibojovi, aby si tam náklad železa nechal a sem je už neposílal. Hrozí ostatně i nebezpečí, že by celý náklad mohli uchvátit Frankové – nejsou už daleko, jak hlásí naši zvědové. Ať tedy Mstiboj pilně hradí valy, aby vrátenské hradiště odolalo všem útokům. Před polednem jsem mu poslal sto padesát oděnců s vojetínským zemanem Nerádem. Zná dobře tamní kraj a jistě vás značně posílí. Šli dolem podle Pšovky, proto jsi je nepotkal. Řekni Mstibojovi, aby byl se všemi svými chody Neřádovi nápomocen a aby usilovně sbíral další branný lid v okolí. Čekají nás asi tuhé boje.“

Pojednou se ozval pokřik, přibíhal houfec rozčilených mužů.

„Kde je polní vůdce?“

„Co se děje?“ ptal se jich Soběrad.

„Frankové jsou tu!“ volali muži. „Stojí u Kaniny a jejich jízdní uzavřeli východ z hradiště k Selci.“

Soběrad nebyl příliš překvapen. Očekával příchod nepřítele každou chvíli.

„Vidíš, Nemoji,“ pravil, „už tu budeš muset s námi zůstat. Nedostaneš se ven!“

„U ďasa, ti si pospíšili!“ ulevil si mrzutě Nemoj. „Ale neobsadili ještě všechny rokle. Já už se odtud nějak dostanu, znám tajné stezky. Bohové s vámi!“

„Počkej tady!“ zavolal kmet na odbíhajícího choda. „Když se tu tak dobře ve skálách vyznáš, budu tě ještě potřebovat. Zůstaň!“

Nemoj se poslušně vrátil.

Soběrad pospíšil k bráně a vystoupil na val, odkud bylo nejlépe vidět. Stál tam již i mladý kníže Neklan se svým strýcem Vratislavem.

„Pohleďte, tam naproti už vylézají na okraj skal,“ ukazoval Neklan ke Kanině. „Už jich tam je plno!“

Na Hradsku zavládl rozruch. Nepřítel se objevil! Jeho lesklá zbroj se třpytí v zapadajícím slunci. Dlouhá kopí se sklánějí k zemi, jezdci s praporky ukazují stanoviště oddílů a franští vojíni přecházejí na vykázaná místa. Vše je odtud z Hradska dobře vidět.

Frankové se nechystají k útoku, jen si dnes prohlížejí pevné hradiště s mraveništěm lidí. Diví se asi jeho nedobytné poloze na strmých skálách.

„Mám starost o knížete Běcha,“ obrátil se vévoda Vratislav k pšovskému kmetu Soběradovi. „Kde se asi opozdil. Teď už se sem třeba ani nedostane.“

„Neměj obav, vévodo!“ uklidňoval ho kmet. „Náš kníže zná dobře zdejší okolí, často tu loví. Jistě by k nám už byl přitáhl, ale myslím, že někde v lesním úkrytu vyčkává soumraku. Jistě se vrátí, až se setmí, po tajné skalní stezce, kudy chodíváme dolů pro vodu.“

„Kéž ho bozi chrání!“ povzdechl vévoda Vratislav poněkud uspokojen.

Za chvíli přišli do hradiště první lehce ranění ze srážky hlídek u Selce. Vyprávějí o zuřivosti Franků a o jejich zlosti, že se české i pšovské vojsko ukrylo v tak nepřístupném hradišti. Za nimi přicházejí i zdraví oděnci, kteří vedli nebo nesli těžce raněné druhy.

Zahnali jsme je, ale vracejí se s posilou,“ oznamují. „Museli jsme ustoupit do hradiště.“

„Tak budete vždycky bojovat!“ zvolal hlasitě polní vůdce Soběrad. „Kde se nahodí vhodná příležitost, s plnou silou na ně! Jakmile nás začnou tísnit, rozprchneme se do úkrytů ve skálách, a Frankové nenajdou, koho by sekali a bodali. Pamatujte si to všichni!“

„Budeme, náš kmete!“ slibují slavnostně vojíni na hradišti.

U nevelkého rybníčku – Pšované mu říkají kal – byli ranění ošetřeni. Nenaříkali, ani když trpěli velkými bolestmi. Naštěstí jich bylo jen několik málo.

Jakmile se setmělo, vystoupil z kokořínských lesů do hlubokého a temného dolu při Pšovce Běch se svým oddílem a opatrně se protáhl mokřinami pod Hradsko. Mezi skálami tu našel známou tajnou stezku, po níž se zásobuje Hradsko v noci pitnou vodou. Vojín za vojínem vylézal jeden po druhém strmou stezkou nahoru. Měsíc nesvítil, i nemuseli se bát prozrazení. A i kdyby vyšel, stezka je dobře kryta skálami, stromy a křovinami, takže by nebyli snadno zpozorováni ani ve dne.

Kokořínští chodové zůstali při zemské stezce. Zasekávají ji dál směrem k Jestřebnici.

Na hradišti byl kníže radostně pozdraven. Sám si také U oddechl. Je opět mezi svými. A hlavně – tiskne zas v náručí malého Slavibora, až se chůva bojí, že něco děcku udělá.

Ještě v noci obešel Běch celé hradiště a podle strážních ohňů zkoumal stanoviště franského vojska.

Největší oheň plane naproti za roklí. To hoří dědina Kanina. Za chvíli vzplál i nedaleký Sedlec a za ním Mšeno.

Rudá zář zbarvila celou východní oblohu.

Tak začalo obležení Hradska.

Po několika dnech si kníže Běch a kmet Soběrad zavolali choda Nemoje. S vážnou tváří mu svěřili důležitý úkol.

„Půjdeš na Vrátenskou horu/4 začal Soběrad, „nezdržíš se však a dáš se hned hvozdem dál k půlnoci. Nikdo neví o všech stezkách tak jako ty. Dojdeš tedy až k Nišanům a Milčanům, našim věrným přátelům, a povíš jim, co se u nás děje, jak tu Frankové pálí, loupí, vraždí a usilují o naše vyhlazení. Řekneš, že se dobře bráníme, neznajíce strachu, nicméně že kromě drobné obrany a skrývání v lesích nemůžeme proti nesmírné přesile nic podniknout.,.“

„Aby tedy přišli ze strany půlnoční Franky znepokojovat!“ vpadl mu do řeči bystrý Nemoj.

„Pravdu díš!“ přisvědčil kmet. „Vyřiď to jménem našeho knížete, i českého a litoměřického. My všichni budeme zas věrně stát při nich, kdyby se na ně zlý nepřítel tlačil. A odoláme-li my, znamená to zabezpečení i pro ně. Vyřiď jim všem bratrský pozdrav. Ať nejsou jako naši sousedé Charváti, kteří jen netečně přihlížejí k našemu těžkému zápasu.“

„Buď, kmete, bez starostí, všechno dobře vyřídím!“ slíbil Nemoj. „Cestu znám. Doprovázel jsem tam nejednou kupce. Odejdu ještě tuto noc.“

„Dobrá, Nemoji,“ připojil pšovský kníže, „spoléhám na tebe. Zde je můj knížecí prsten. Ten vezmeš s sebou, ukážeš jej na nižanském hradě a řekneš: Kníže Běch volá své bratry, nemeškejte a vstaňte k vojně! To stačí, aby tě dobře přijali…“

„Koně ti dají na každé naší strážnici,“ připomenul ještě starostlivý kmet.

V noci slezl Nemoj tajnou stezkou po skálách do rokle.

Frankové tu již měli své hlídky, pronikl však mezi nimi bez nehody, chráněn tmou i křovinami a nebezpečnými bažinami

Kníže Běch má hlavu plnou starostí. Už po několika prvních dnech obležení se ukázalo, že vojna je tentokrát velmi zlá. Frankové si počínají s velikou ukrutností. V širém okolí hned vypálili a vydrancovali všechny osady. Muže i větší hochy zabíjejí a kde se jim brání, tam neušetří ani žen a dětí. Kam přijdou, proměňují utěšenou zemi v bezlidnou poušť.

Kdykoli se vrátí zvědové a vypravují o utrpení zbylého lidu v kraji, propuká vždy na hradišti všeobecné pobouření proti vetřelcům. Frankové se pak při pokusech o útok na Hradsko setkávají s nepřemožitelnou zuřivostí a utíkají s krvavými hlavami.

Radislava chodí každý den k nosálovským sousedům sbírat novinky o vojně a pak je vypravuje zvědavému Leškovi. Někdy vystoupí až na libovické hradisko, jindy jen na okolní vrchy a pátrá v dálce, zda se už otec nevrací. Má o něho starost. Došel šťastně na Hradsko nebo ho chytili sveřepá nepřátelé?

Už tomu bude měsíc, co otec odešel, a není po něm slechu. Nepřátelské houfce slídí po kořisti i v blízkém okolí, vypálili opuštěnou Lobeč, vydrancovali Doubravice. Ještě že se obyvatelé včas ukryli na hradišti. I v Nosálové jsou zbývající sousedé připraveni utéci hned na první znamení hlídek na Vrátenskou horu.

„Půjdu se podívat za otcem,“ řekla jednou Radislava pozdravujícímu se Leškovi. „Jsi už téměř zdráv a nepotřebuješ mne. Navečer budu ostatně zase zpátky.“

Byla zřejmě rozhodnuta, měla už nachystaný košík s jídlem.

„Neradím ti, Radislavo,“ varoval ji rozvážný mladík. „Cesta je nebezpečná, všude tu slídí nepřátelské hlídky, které tě mohou chytit. Nemoj jistě čeká na Hradsku, až se nepřítel hne dál a vyprázdní krajinu.“

„Stýská se mi!“ řekla dívka na jeho výklady a tím řeč končila.

Nedala se zdržet a ráno se vydala na cestu. Spoléhala na svou obratnost a chytrost. Zná dobře krajinu, vždyť vyrostla na Hradsku a jako malá prolezla všechny rokle okolo Hradiště. Prosmýkne se všude jako had, franské hlídky ji nechytnou.

Lešek ji vyprovodil až na nedaleký vrch. Šel zvolna a o holi, avšak již bez bolesti. Sedl si pak na vysluněnou skalku a dlouho se díval za odcházející dívkou, dokud mu nezmizela v houštinách Dlouhého dolu.

Když vstal, zkoušel vystoupit bez hole na skalisko a zase slézt, pak protahoval ruce i nohy, prohýbal se a zkoušel pružnost těla.

Cítil, že už brzo bude v pořádku. Pšovský ranhojič znal přece jen dobře své řemeslo. Škoda že přišel pouze jednou! Nu, na Hradsku má teď asi napilno… Nenechal by jít Radislavu samotnou, ale dnes by jí byl ještě víc na obtíž než ku prospěchu. Nevydržel by tak dlouhou cestu nahoru přes rokle.

Zpátky do chaty šel dost namáhavě, nějak si tělo tuze rozhýbal a bolelo ho.

U chaty slyšel hluk. Aby tak nepřítel –? Marně se však snažil zachytit lidské hlasy.

Pospíšil si – a najednou vyletěla otevřeným oknem z chaty kdákající slepice, za ní druhá a ze dveří vyběhla koza s kůzletem.

Vrazil do chaty, a tam hospodařil Míťa! Snad našel dveře jen přivřené nebo si petlici sám tlapou otevřel, honil po světnici domácí zvířata. V okamžiku, kdy Lešek vstoupil do jizby, seděl medvěd na zemi a vylizoval z rozkřáplého hrnku med. Tlapu měl v hrnku a tlapami si přidržoval rozraženou nádobu, aby mu neujížděla po podlaze. Spokojeně si funí a očima mžourá po Leškovi.

„Počkej, Míťo, ty od Radislavy dostaneš!“ hrozil mladík a popadl medvěda za kožich. Medvěd si z toho však nic nedělal a lízal med dál. I povalit se nechal – ale hrnek si přidržoval stále.

Lešek huňáče pustil a rozhlížel se po chatě. Všechna zvířata medvědovi šťastně utekla, po zemi se válelo jen nářadí a košík s vejci.

Za chvíli se podařilo Leškovi vyhnat Míťu do lesa. Napomínal ho na cestu, jako by tomu medvěd mohl rozumět.

Radislava zatím pospíchala lesnatým dolem k Lobči. Proběhla vypálenou dědinou – živé duše tam nezahlédla jen v polozřícené chatě vyl u kalu hladový pes.

Před Mšenem uslyšela koňský dupot. Schovala se do křoví a nechala přejet nepřátelskou hlídku. Když pak nastalo opět ticho, šla dál, ale velmi opatrně. Teď přece jen dostávala ze svého smělého podniku strach. Zpátky se však už nevrátí!

Obešla pusté Mšeno s vypálenou zemanskou tvrzí nad rybníkem a dala se známou stezkou na Sedlec. Brzo poznala, že je tato cesta obsazena: V dáli viděla na lesnaté planině vojenské tábory a sem tam vojenské hlídky. Ukrývala se, jak jen mohla. Za chvíli vklouzne do hluboké rokle, kde jí už nebude tak hrozit nebezpečí jako zde nahoře.

„Stát!“ ozvalo se pojednou před ní a z křovin vystoupili čtyři vousatí vojíni.

Dívka se bázlivě ohlížela, zda ji snad nepřátelé nechtějí zabít.

Vojáci jí vzali košík a prohlíželi, co nese. Hladově se rozdělili o chléb a syrečky, vysypali na zem jahody a maliny a dvě zabitá kuřata, která tam měla, zase vrátili do košíku.

Cizími slovy dívku pobídli, aby šla, kam jí ukázali.

Byla zajata.

Smutně klopýtala, a když se motala, dloubl ji vždy některý oděnec, aby se neomeškávala.

Nedošli daleko, když potkali družinu důstojníků. Byli lépe vystrojeni než prostí vojáci, zvlášť jeden mezi nimi, asi nejpřednější, který ostatním cosi vykládal a ukazoval při tom na Hradsko a zase na rokli.

Vojáci se zastavili a hlásili, že chytili dívku.

Velitel skupiny, mladý muž v krásném oděvu, přistoupil až k Radislavě a pronikavým pohledem si ji prohlížel.

„Kam jdeš, dívko, a odkud jsi?“ zeptal se jí vlídně slovanskými slovy s cizí výslovností, jak se asi v dětství naučil od slovanské chůvy.

Radislava stála se sklopenýma očima. Okolo ní bylo tolik mužů, nehrozili jí meči ani oštěpy, jak očekávala, spíš se jí zdálo, že se jejím rozpakům smějí. Osmělena vlídným důstojníkovým hlasem tiše pověděla, nač se jí ptal.

„Pusťte mne!“ zaprosila pak a její čisté oči se setkaly s pohledem důstojníka.

„Cesta na hradiště je uzavřena, nikdo neprojde. Nedostaneš se tam, dívko!“ řekl mladý velitel.

„Já bych šla roklí a po tajné stezce,“ pověděla bezelstně Radislava a ani nepomyslila, že právě prozradila, co mělo zůstat Frankům skryto.

„Ty tedy znáš tajnou stezku?“ zeptal se s uspokojením důstojník. „Nu, to je právě, co hledáme. Povedeš nás!“

Teprve teď dívka poznala, že vyzradila něco, co už nelze vzít zpět. Zarazila se a ustrašeně pohlédla na důstojníka. S očima plnýma slz prosila:

„Nechtějte to na mně, urozený pane! Pusťte mne k mému otci!“

Mladý důstojník ji chvíli pozoroval. Viděl, jak se Radislava chvěje, a poznal, že by dívku stěží donutil, aby mu zradila tajnou stezku na hradiště. Jako zkušený muž se rozhodl, že půjde na dívku po dobrém.

„Nedám ti ublížit a pustím tě. Povíš mi jen něco o zdejší krajině. Pojď se mnou, tady překáží stromy v rozhledu!“

Pokynul družině, aby počkala na místě, a sám s Radislavou kousek popošel.

Dívka upokojena jeho slibem šla klidně s ním. Ukazovala na vrchy a dědiny a jmenovala je. Rozhled byl dosti rozsáhlý.

Po chvíli zašli ještě dál, odkud se z vyššího stanoviště rozevřel široký pohled na kraj.

Důstojník hovořil na Radislavu velmi laskavě. Vzal ji za ruku a zblízka jí hleděl do očí.

Tak krásnou dívku ještě v této zemi nespatřil! Byla by ozdobou každého knížecího dvora.

Vznešený důstojník se už nevyptával na tajnou stezku, ale vypravoval, trochu lámanou slovanštinou, o svém dalekém domově, o jeho nádheře a hlučném životě.

„Nechtěla bys do mého domova, sličná dívko?“ zeptá se jí náhle nakonec. „Žila bys v přepychu, v radovánkách, měla bys krásné šaty, drahocenné šperky služebnictvo.“ Radislava se začervenala.

„Ne, pane, netoužím po tom.“ odpověděla v rozpacích. „Mně je nejlépe v mých lesích. Všechno tam voní, ptáci zpívají a slunce hřeje tak mile, jak nikde jinde.“

„Jsem hrabě Werimar – a je mi podřízeno všechno vojsko na této straně rokle. Mohu vyplnit každé tvé přání. Pojedeš se mnou do Bavor, dívko, odřekneš se pohanských bludů a staneš se první v čeledi mého domu.“

Čistá krása a svěží půvab dívky z Vrátenské hory velitele bavorského vojska podmanila.

Radislava se podívala na hraběte zkoumavým pohledem. Musela v duchu uznat, že tenhle mladý statečný muž pružné postavy a jiskrných očí má ušlechtilé chování. Líbil se jí, ale může věřit jeho slovům cizince? Mohla by opustit svůj domov?

„Nemohu ti, pane, tak najednou povědět,“ řekla zdrženlivě, plna zmatku. V hlavě se jí honily myšlenky a nápady. „Mezi námi je mnoho krve… Pojď ještě kousek dál – uvidíme celou Vrátenskou horu.“

Hrabě Werimar ji vedl za ruku, aby neuvázla v houšti ostružin. Nespouštěl z dívky očí. Nic se nemrzel, že jeho náhlý návrh nepřijala. Byla jistě příliš překvapena.

Vtom Radislava pojednou vyškubla ruku, kterou hrabě jen lehce tiskl, proběhla několika hbitými skoky uličkou mezi lískovými keři až na osamělý skalní stupínek – a skočila někam do hlubiny.

Werimar hned za ní, ale už ji nezachytil. Přiskočil na okraj srázu – a jen sotva zahlédl mizející dívku. Před ním se najednou z ničeho nic hluboko rozevřela divoká skalní strž, hojně porostlá stromy. Úzká rokle se sráznými stěnami jako by zde náhle roztrhla rovnou klidnou pláň, v níž by byl nikdo nehledal žádné doly.

„Radislavo!“ vykřikl překvapený Werimar a na okamžik se zastavil nad srázem. Ještě jednou zastihl zrakem prchající dívčinu dole mezi křovinami.

Bez rozmýšlení se vrhl za ní. Skákal ze stupně na stupeň, sem tam se zachytil rukama stromků a kořenů nebo opřel nohu o skalinu, přesto však se nezadržitelně řítil v rachotu padajícího štěrku. Trochu se zastavil na vyčnívajícím kameni, ale země pod jeho vzepřenýma nohama již byla v pohybu a sesula se i s ním do hloubky skoro tří sáhů.

Na jaře a po velkých deštích tudy asi dolů padá mocný proud vody, který sem nanosil písek, do něhož se teď právě hrabě Werimar zabořil. Měl štěstí. Kdyby dopadl na vedlejší skálu, sotva by zůstal s celými údy. I tak se dost potloukl. Zvláště do hlavy se uhodil, až bolestí sténal.

Uslyší ho někdo v divoké strži? Pomůže mu někdo?

Praskají větvičky křovin, rozhrnují se listnaté haluze – Radislava se vrací k raněnému.

Uslyšela hlomoz jeho pádu i bolestné sténání.

Pozvedla mu hlavu. Werimar otevřel oči. Rukou hledal dívčinu ruku. Konečně ji našel a stiskl. Snažil se usmát, ale bolest mu zkřivila ústa. Jen bílé zuby zasvítily.

Radislava neví co počít. Po příkrém srázu přece raněného z rokle nevynese. Na to její síly nestačí. Musí přivolat pomoc… pro velitele bavorského vojska! Hrabě Werimar, nepřátelský vojevůdce, je v jejích rukou. Co kdyby –

Oči jí planou jako v horečce. Těžce dýchá a úzkostně se rozhlíží po někom, kdo by jí poradil. Avšak rokle je tichá, chladná, ani ptáčka zpěváčka tu není slyšet.

Rozhodla se.

Šplhá po skále vzhůru. Nedbá nebezpečí, chytá se všeho, co ji na okamžik udrží. Musí nahoru. Někdy se jí noha sveze, někdy se s ní utrhne kořen nebo uvolní větev – bude mít asi hodně odřenin po těle, ale to nic – jen když postupuje výš. A hle, už je v mírnějším žlabu vyschlého vodopádu, nevadí jí trny a ostružiny, už ví, že vyleze. A konečně je nahoře!

Unavena odpočívá. Hned si však vzpomene, že dole sténá raněný. Rychle, rychle pro pomoc! Potácivými kroky spěchá – tam ne, to by nešla dobře! Obchází houští, volá – a pojednou vidí vojenskou družinu.

Nepřátelští vojáci k ní běží.

Vzrušeně se ptají, kde je hrabě.

Radislava nerozumí jejich řeči, ale ukazuje směrem k rokli. Pak sbírá všechny síly a vede velitelovu družinu, která se obává zrady a jde velmi ostražitě.

Dívka hledí vyděšeně do hlubiny. Frankové chápou, že hrabě asi spadl dolů, a kvapně slézají po skále. Za chvíli volají, že Werimara našli.

Trvalo dlouho, než objevili schůdnou skalní průrvu. Konečně vynesli raněného velitele a položili ho na pažit u Radislavy.

Mezi důstojníky byl ranhojič, který hraběte prohlédl. Nenašel vážnější zranění. Jen noha byla vyvrtnutá, nedalo mu mnoho práce vyrovnat ji do správné polohy. Zítra bude hrabě zase v pořádku. Na hlavě naskočila veliká boule, ale to mu nedělá starosti. Teď ještě studený obklad a pak už jen klid a odpočinek.

Radislava nerozuměla slovům, ale přece pochopila všechno, co ranhojič říkal.

Co teď bude s ní? Zůstane v zajetí? Kdyby se nevrátila, mohla už být na svobodě… Na svobodě a u otce!

Zotavená dívka opatrně sledovala skrytým pohledem Franky. Všichni jsou zaujati Werimarem a jí si nevšímají.

Hop! Radislava skočila jako kočka o rozběhla se ke žlabu, kterým vynesli důstojníci svého vůdce z rokle.

Frankové se chtěli hned pustit za prchající dívkou, avšak Werimar, který se již chvíli rozhlížel a první také spatřil dívčin útěk, vykřikl:

„Stůjte! Nechte ji běžet!“

Důstojníci i vojáci zůstali na místě a za dívkou se zavřely houštiny.

Hrabě Werimar hledí tesklivě za zmizelou krásnou vidinou, za pohádkovým snem, který na okamžik ozářil jeho mladý život, aby se mu už nikdy víc nezjevil. Ztratil štěstí, sotvaže je začal tušit, vztahovat po něm ruce.

Podivná je tato pšovská země. Plná jímavé krásy a života – přísná a chladná k cizím poutníkům, kteří se k ní přiblíží.

Radislava brzy poznala, že ji nikdo nepronásleduje. Zmírnila běh a na kraji průrvy se zastavila. Pohlédla na divoké skály okolo, na rozvalené balvany a zrádné stupně. Teď nechápala, jak se mohla prve tak bez rozmýšlení vrhnout dolů. Slézala nyní opatrně a pomalu, a přece měla strach, aby se s ní něco neutrhlo a aby nesjela dolů.

Šťastně sestoupila a kráčela řečištěm vyschlého potoka kupředu. Teprve nyní si všimla, že má paže i nohy zkrvácené od ostružin a hloží. Rokle je úzká, skalní stěny se někde téměř dotýkají. Přelézá balvany nakupené v řečišti a prodírá se křovím, vysokými kopřivami a kapradím, vyhýbá se ostružinám a bahniskům. Ze skal visí jako nalepené březové a jeřabinové keříky, vlhké skalní boky pokrývají cáry a polštáře bujného mechu. Nevidí téměř oblohu nad sebou; v místech, kde se rokle rozšiřuje, závodí výškou se skálami mohutné stromy, které sluj stíní.

Ani nepostřehla, jak se od západu zatáhla obloha černými mraky. Až když v dáli zahřmělo, uvědomila si, že se žene bouřka. Do stromů a keřů začaly pleskat dešťové kapky. Spustil se liják.

Dívka se nebála. Schovala se pod převislou skálu a poslouchala rachocení hromů. Několikrát uhodilo nedaleko, až se otřásly skály a rány dlouho duněly ozvěnou.

Vyschlé koryto se plnilo přívalem kalné vody. Bylo by nepříjemné, kdybych pro vodu nemohla dál, pomyslila si Radislava a krčila se k chladné skále.

Naštěstí se bouře brzy přehnala a vzápětí vysvitlo slunce. Dívka se mu radostně poklonila.

„Děkuji ti, bože, žes mne chránil! Provázej mne dále na mé pouti!“

Cesta teď byla horší než před bouřkou. Řečištěm se dravě valí bystřina a Radislava musí hledat cestu přes balvany a po boku skalní stěny, což ji velmi unavuje.

Další pouť soutěskou zahrazuje veliký smrk, kořeny zaklesnutý vzhůru mezi skalními stěnami. Příval jej asi vyvrátil a strhl do rokle. Dívka odstrčila některé mokré větve a otevřela si volný průchod. Přivřela oči a skrčena prorazila překážkou. Menší větve ji pošlehaly a důkladně namočily, ale osvobodila se.

Sotva zdolala první překážku, sjela po kluzké skalině do hlubokého výmolu. Kalný proud ji popadl za nohy, jenjen se zachytila poloshnilého pařezu.

Stojí po kolena ve vodě a bojí se pokročit. Na dva kroky před ní hučí divoký slap, mnohem větší než všechny dosavadní. Rozbouřená bystřina se řítí po několika stupních do vymletého dolíku. Voda se v něm točí, pění a vyhazuje virné vlny přes hladké skalisko dál do kamenitého žlabu.

Už by jí byly málem ujely nohy, ale přece se jí podařilo vyšinout se na mechovitý výstupek a udržet se na něm. Chvilku si oddychla. Po straně zahlédla neveliké skalní výstupky; rychle po nich obešla bouřící vír.

Konečně vyústila divoká soutěska do nové prostorné rokle, zatáčející se sem od Selce, kterou již Radislava dobře znala. Prošla tudy kolikrát, a tak se teď zaradovala a cítila se skoro v bezpečí. Odtud bude už brzy pod Hradském.

Bylo tu vzdušněji, víc místa, ale i větší stromy a ještě větší skály. Mohla nyní jít pohodlněji. Jen někde přelézala zřícené balvany a vyvrácené stromy. I jakási stezka tu byla dobře patrna. Radislava zapomněla na únavu, chtělo se jí zpívat. Ještě včas si vzpomněla, že je ve válečném území a že se za každou skálou mohou ukrývat nepřátelské stráže.

Nerada by padla Frankům podruhé do rukou. Kdoví jak by to nyní dopadlo. Tolik slyšela o jejich ukrutnostech!

Lesní porost ji dobře kryl, nemusela se obávat, že ji spatří stráže ze skal nahoře. Ale jsou-li hlídky i zde dole, mohly by ji snadno lapit. Šla lehce, varovala se nejmenší – ho hluku a bystře se rozhlížela, když měla přeběhnout nějaké volnější místo.

… Ale ten hrabě, takový mladý a urozený muž, ten snad přece nezabíjí malé děti! Werimar – to je divné jméno…

Náhle dívka vytržená z myšlenek hrozně vykřikla.

Na zemi před ní ležel člověk. Je promočen lijavcem

a nehýbá se. Je mrtvý. Sekera leží vedle něho asi byl zabit při nějaké srážce.

Uvědomila si, že se svým výkřikem mohla prozradit. Jestliže jsou nablízku nepřátelské stráže, upozornila je na sebe. Poznala, že Frankové nahoře její výkřik skutečně uslyšeli. Něco zarachotilo, větve se tříštily a několik kroků za Radislavou se zřítil balvan. A hned druhý a třetí.

Dívka se chvěla strachem, ale nebezpečí jí opět dodalo síly. Střelhbitě se rozběhla kupředu. Nedbala, že ji může některý shozený balvan rozdrtit. Jen letěla, aby byla pryč z tohoto hrozného místa. Frankové jistě lezou dolů a budou ji stíhat – musí jim uniknout.

Zaťala zuby a hnala se vpřed lesním porostem, ať ji větve šlehaly do tváře, ať si nohy otloukala o skaliska. Nedá se chytit!

Uštvaná a sotva dech popadající najednou uslyšela české zavolání:

„Kampak tak pospícháš, děvče?“ Zastavila se.

Z křoví vykoukla hlava a za hlavou se objevil ozbrojený muž.

Ukázala nazpět a s námahou vyrazila slovo: „Frankové!“

„Aj, aj, Frankové tě pronásledují?“ s účastí pravil oděnec a hned dodal: „To tě musíme schovat, pojď jen dálí4 Vedl unavenou dívku pod skálu, kde číhali skrčeni ještě dva ozbrojenci.

Radislava se uspokojila alespoň natolik, že mohla povědět svůj příběh, jak utekla Frankům roklí a jak teď na ni pouštěli kameny.

„Neboj se, tady je nás dost, abychom mohli Franky zahnat, kdyby tě pronásledovali až sem. Jsi odvážná, že si sama troufáš…“

Laskavá slova, třeba pronesená hrubým hlasem, dívku posílila. V krátkosti vojínům oznámila, že jde za otcem na hradiště a požádala je, aby ji doprovodili k výpadní vodní stezce.

„Není třeba, panenko, abys šla ještě dál roklí a obcházela hradiště. Ani bys tam nedošla. Frankové teď tenhle kout dobře střeží. Ale my tu máme ještě skrytou pěšinku, kterou právě hlídáme. Je sice trochu strmá a někde se musíš držet všema čtyřma, ale jde to. Pojď, povedu tě!“

A vlídný muž vedl Radislavu do skal. Po úzkém stupni přešli do žlabu a pak šplhali vzhůru po příkré skále. Na všech nutných místech jsou vyryty do pískovce malé dolíky pro opěru nohou. Skála je po dešti mokrá, proto podával bodrý ozbrojenec dívce ruku a vytahoval ji přes vysoké stupně.

V skryté průrvě leželo několik oděnců. Radislavin průvodce se u nich na chvíli zastavil a vypravoval jim o dívce, která si zatím trochu oddechla.

„Odtud už je pěšinku dobře znát,“ řekl pak vojín, „nemusím s tebou dál. Jen tamhle výš, na té holé skále se nestav moc na odiv. Tam by tě mohli Frankové uvidět a byli by upozorněni na naši tajnou cestu. I nějaký šíp by mohl od nich přiletět. Raději tu skálu přelez po břiše! Nu, bozi s tebou, panno!“

Radislava dobrému muži srdečně poděkovala a hned se pustila pěšinkou vzhůru, zachovávajíc se podle rady. Někdy si myslila, že se už na mokré skále smekne, ale drsný pískovec ji přece udržel.

Šťastně dorazila až nahoru. Sotva znatelná pěšinka ji vedla podle okraje nebezpečného skalního srázu. Ještě jednou pohlédla zpět do hluboké rokle, v níž se teď valily přes vrcholky smrků a buků bílé obláčky par.

Div nezakopla o strážce, který tu ležel a místo aby hlídal tajnou stezku, díval se pohodlně na hemžení lidu opevňujícího příchod k hradišti. Když se u něho náhle objevila Radislava, zabručel, odplivl si a hrubě křikl:

„Jak ses sem, holka, dostala?“

„Přiletěla jsem, abys věděl,“ odsekla Radislava, hbitě přeskočila skalní rozsedlinu a nedbalého strážce si už nevšímala.

Přichytila se křivé břízky, prodrala se ještě lískovým houštím a pojednou několik kroků před sebou spatřila první val nepřístupného Hradska. Otroci i svobodní tu spěšně zpevňují násep chránící úzký hřeben, který vede do hradiště mezi dvěma propastmi. Jedni sem nosí těžké opukové kameny, druzí staví silné kůly, ostrým hrotem vzhůru, těsně vedle sebe jako hradbu na rozmoklém valu. Jiní ještě tahají z bláta těžké klády na dvě nízké, ale mohutné věže po obou stranách brány. Radislava s obdivem pohlíží na nevídané opevnění, jež do jista odolá i nejprudším útokům.

Překvapilo ji, co tu bylo všude na předhradí i dál na hradišti lidu. Jakživa takové zástupy neviděla. Učiněné mraveniště!

Nikdo si jí nevšímal. Když se vyhýbala pospíchajícím dělníkům, málem by byla spadla do propasti. Prošla proto raději hlavní bránou do vlastního hradiště.

Chodila sem tam v úžasu nad tím nesmírným množstvím. Zdálo se jí, jako by dělný lid i vojíni spěchali ve zmatku dokola, ponenáhlu však začala rozeznávat, že tu jsou všichni podrobeni jakémusi pracovnímu řádu. Všimla si, jak pracují, otevřenými dveřmi nahlédla i do některých nouzových chatrčí. Před jednou haluznou, z větví zbudovanou chatou, se na chvíli zastavila a pozorovala, jak dvě ženy s několika dětmi přebírají hromadu na sobě naházených věcí. Vytahovaly a protřásaly podušky, kožichy, vlněnice, krzna, dlouhé nohavice, kožené i lýčené střevíce. I pěkný vybíjený kožený pás s přivěšeným nožíkem zahlédla mezi tím.

U mnoha ohňů se připravovala jídla. Nedaleko ohnišť seděli obědvající muži. Okusovali maso upečené na rožních, zapíjeli je medovinou a bylo vidět, že jim nadmíru chutná.

Teprve teď Radislava pocítila, že má hlad. O pokrm ji připravili Frankové. Musí vyhledat otce a ten jí už něco k snědku opatří.

Hned se začala na otce vyptávat. Ale nikdo neznal choda Nemoje z Vrátenské hory.

Rozhodla se, že půjde rovnou ke kmetovi Soběradovi, toho najde jistě snadno.

Zůstala jako sloup, když jí polní vůdce řekl, že Nemoj už dávno z hradiště odešel. Kmet ještě zdrcené dívce pověděl, že poslal Nemoje s důležitou zprávou do Nišan a Milčan a že by již měl být nazpět. Čeká ho mnoho dní.

„Počkej tu na Hradsku a brzo se šťastně zase se svým otcem shledáš,“ radil kmet laskavě dívce.

Pozorně naslouchal, když mu dívka vyprávěla o své dnešní pouti. To již k nim přistoupil i český vůdce Vratislav s mladým kněžicem Neklanem, hochem teprve asi dvanáctiletým. Všechny zajímalo, jak se Frankové snažili vypátrat tajnou stezku na hradiště.

Soběrad s Vratislavem se radili o zesílení hlídek při tajné stezce a na odchodu ještě řekli Radislavě, že jistě vyhladověla, aby šla do knížecí kuchyně, kde se pro ni najde něco k jídlu.

„Já ji dovedu!“ přihlásil se Neklan a zaopatřil dívce opravdu tolik jídla, že je nemohla ani sníst.

Neklan se s Radislavou rychle spřátelil. Prováděl ji po hradišti a vykládal o přestálých útocích. Život v uzavřeném hradišti se chlapci nelíbil. Nesnášel vzruch bojů, přípravy k půtkám a pohled na krvácející raněné. Toužil ven, po volnosti, po tichu a míru.

To bylo něco pro Radislavu. Hned se rozpovídala o své Vrátenské hoře, o krásných roklích plných jahod, malin a ptačího zpěvu A když vyprávěla o poloochočeném medvědovi Míťovi, lapal ji hoch slova od úst a byl jako očarován. Znova a znova se vyptával na nejrozmanitější podrobnosti. Nic dívce neřekl o tom, že je vlastně českým knížetem – bál se, že by s ním pak už nemluvila tak upřímně.

Zabráni v rozhovor obešli dívka s chlapcem téměř celé hradiště. Došli až k prvnímu valu u východu. Tam odbočili ke skalnímu okraji, Radislava se chtěla podívat do propasti, před níž mívala v dětských letech velikou hrůzu.

Prošli brankou nízkého plotu a minuli nakřivenou chatu, vystrčenou až k samému okraji šíje. Zaštěkal na ně malý domácí pes, ale oni mu ušli za chatu na plochý vrchol skály. Rovné místo asi dvacet metrů dlouhé obklopovala kolem dokola jasná obloha. Dál už není žádná země. Ze všech stran, kromě od chaty, zeje hluboká propast. Stáli tu jako na vysoké skalní věži.

Skvělý výhled na rozsáhlé skalní bludiště Neklana uchvátil. Dřív než jej mohla Radislava varovat, přeskočil neširokou, ale hlubokou trhlinu. Pevně se hned přichytil křivé borovice, vyrůstající z vrcholu osamělé skály. Dívce se již trochu točila nad závratnou hlubinou hlava, nicméně skočila odvážně za chlapcem. Oba poklekli na skalním pilíři a se zatajeným dechem hleděli do propastné kotliny.

Byli tak vysoko, že přehlíželi všechny okolní rokle a skalní hřebeny. Zdálo se jim, že jsou jak ptáci letící nad skalním bludištěm. Námaha i nebezpečí cesty, kterou spolu podnikli, vyvážila nádhera tohoto pohledu.

K severu se důl otevíral volným průhledem do líbezného údolí, v němž se leskl cíp jezera vroubený bujným rákosím. Za tichou tůní se zvedá skalní stráň zarostlá starými smrky a borovicemi. Za ní vyčnívá druhý lesnatý hřbet, pak třetí, ještě vyšší. I po pravé straně se zvedají za sebou tři lesnaté hřebeny, vyšší a vyšší. Tvoří podivně důstojný rámec propastné doliny.

„Podívej, tam leze po skále ovečka! A tamhle vykukuje z křovin veliká kapří hlava – a přímo proti nám stojí medvěd!“ volá nadšeně Neklan a ukazuje na podivná skaliska.

Dívka zamyšleně naslouchá.

„Otec říkával,“ praví pak potichu, „že odvážný lezec může touto průrvou slézt mezi skálami dolů do propasti.

Přísně mi zakazoval, abych se o to kdy pokoušela. Ale dnes to zkusím! Jinak se z hradiště nedostanu. Všude jinde Frankové stezky hlídají.“

Neklan se zájmem poslouchal.

„A kam bys odtud šla?“ ptal se.

„Domů přece!“ odpověděla Radislava. „Do naší chaty na Vrátenské hoře. Čekají tam na mne má zvířátka – a taky Lešek, raněný posel Luticů. Doma v mých lesích je volnost a mír…“

Neklaň si opřel hlavu o dívčino rameno a zadumaně se zahleděl na vzdálené lesy.

„Ven z tohoto vězení, na svobodu – pryč od krvavých bojů… ach, to by bylo krásné!“ Odmlčel se a pak se za chvilku tiše zeptal: „Kdy odejdeš?“

„Brzy ráno,“ řekla dívka. „Teď by mě mohla zastihnout noc někde ve skálách – musím počkat na nový den. Těším se domů!“

Oba se vrátili zpět do hradiště.

Radislava uviděla známé z Lobče a Neklan se s ní rozloučil. Nějaký oděnec na něj zavolal, že ho hledá strýc, aby se šel cvičit v zápase s oštěpem.

Hoch poslechl, ale jeho myšlenky se toulaly po volných roklích a lesích.

VE SKALNÍCH SLUJÍCH

Radislava přespala u lobečských známých. Rozloučila se s nimi, sotva se ráno rozbřesklo. Vypila ještě misku teplého mléka, vzala si na cestu kus chleba a už se vypravila k známé propasti.

Dole v roklích se drží přítmí. Hradištěm profukuje chladný vánek. Slunce na východě je ještě schováno za růžovými oblaky.

Dívka pohlédla do propasti a zachvěla se obavou. Do takové hlubiny se má vydat? Je vůbec možné, aby slezla dolů? Obešla pátravě okraj skalní průrvy až ke sklípku ve skále pod chatou. Všude svislé srázy, na nichž by se ani had neudržel. Jedině tímto skalním komínem by se snad mohla pokusit – ale kdoví jak daleko?

Dojedla chléb, ještě naposled se rozhlédla po lesích a po skalních útvarech, jako by se měla s životem rozloučit, a odhodlaně se svezla úžlabím do výmolu plného písku, listí a větviček. Po několika drobných krocích se zachytila skalní stěny. Obešla vyčnívající skalisko a překvapeně se zastavila nad dlouhým srázem.

Na skalním schodě sedí před ní chlapec, její včerejší průvodce!

„Už tu na tebe čekám hezkou chvíli!“ řekl a protáhl si ztuhlé údy.

„Co tě to napadlo?“ ptala se udiveně dívka.

„I nic, Radislavo! Půjdu s tebou na Vrátenskou horu, do tvých lesů, k medvědovi. Mám už té vojny dost. Každý den nějaké boje, mrtví a ranění – jsme tu jak ve vězení…“

„Nemůžeš se mnou,“ rozhodla dívka. „Má cesta je nebezpečná, ale jdu domů, kdežto ty z domova rodičům utíkáš.“

„Ale já nemám rodiče,“ posteskl si hoch. „A strýci jsem ohlásil, že jdu s tebou.“

„A co tvůj strýc?“

„Zasmál se a řekl: Běž si, Neklane! Tak jsem si ráno přivstal.“

„Tobě říkají Neklaň jako mladému českému knížeti?“

„Ano, vždyť jsem to já!“

„Tak tys český kněžic? Hned vylez nahoru a vrať; se!“

„Do toho vězení se už nevrátím! Půjdu s tebou na svobodu. A když mne sebou nevezmeš, dobře, polezu sám a někde sletím.“

„Co s tebou mám dělat, kněžici? Za chvíli tě budou hledat!“

Radislava leze nazpět. Poví na hradišti, že český kněžic trčí na skále v propasti.

Popolezla kousek vzhůru a poslouchala, zda se Neklaň také vrací.

Opravdu, slyšela, jak se šourá po skále. Čekala ještě chvilku, a když se chlapec neobjevoval, zavolala:

„Neklane, lezeš za mnou?“

Nikdo se neozval.

„Neklane! Neklane!“

Konečně zaslechla upachtěný hlas:

„Tady je to doopravdy zlé… mám se co držet.

Neklaň slézá do propasti!

Radislava sebou smýkla a hned byla na svém dřívějším stanovišti.

Chlapce nebylo vidět.

Dostala strach, že hoch spadne. Nedbala vlastního nebezpečí a rychle se sunula po srázu. Ještě že se mohla rukou přidržovat boční stěny. Naštěstí měla jen krátký rubáš, po kolena vykasaný, takže se mohla dobře rozkročit. Noha se jí zachytila v dolíku vymletém vodními přívaly, podařilo se jí dobře opřít.

„Neklane!“

„Tady jsem! Nevidím, kam mám šlápnout,“ oznamoval hoch. Ležel na břiše a marně tápal nohama.

„Drž se toho kořene u hlavy!“ radila dívka a popolezla níž, aby lépe viděla.

„Levou nohou ještě dál – tak, a teď ji suň po skále – dost! Opři se!“ řídila hocha, když se zachytil.

Neklan si spokojeně oddychl. Hrabal teď pravou nohou, až ucítil pískovcový hrbol, dostatečný pro špičku nohy.

„Teď skoč vlevo podle skály do vymletého dolíku. Je tam dost písku a hlíny, udržíš se,“ pobízela dívka.

Neklan opatrně otočil hlavu. Když spatřil v koutě soutěsky dolík, skočil – a už seděl v nánosu.

„Teď ukaž, Radislavo, jak umíš lézt ty!“ vyzýval vesele Neklan, spokojen vlastním výkonem.

Radislava se bála do hlubiny pohlédnout. Ale co dokázal Neklan, jistě dokáže i ona. Nedá se přece zahanbit chlapcem. Přitiskla se ke skalní stěně, rukou se přidržela kořene a opatrně se spouštěla níž. Zachytila se nohama a pak – hop! byla v písku vedle Neklana.

Celá zardělá prudce oddychovala rozčilením.

Neklan se chystal k dalšímu sestupu. Radislava ho zadržela, že poleze sama napřed. Hned se také spouštěla sypkým náplavem dolů. Šlo to dobře, brzdila si nohama jako při jízdě na sáňkách. Skalní průrva se rozšířila, boční stěny se rozestoupily a rozsvětlilo se. Bylo tu nyní více místa. Podle skal vyrůstaly drobné keříky, svěží kapradiny svítily lesklými kapičkami rosy.

Když si oba lezci oddechli, obešli skalisko a objevili dlouhý skalní schod, po němž bez velkých obtíží přešli k širokému výmolu zarostlému malinami. Po několika menších stupních se pak dostali mezi dvě skály, těsně k sobě přikloněné. Protáhli se štěrbinou a málem zajásali. Před nimi se dolů svažovala stráň porostlá křovím a mlázím, sem tam i buky a smrky.

Proti hořejšímu nebezpečnému srázu to už byla úplná procházka.

Radislava napomenula svého společníka, aby se choval tiše. Nablízku mohou být nepřátelské stráže!

Postupovali tedy opatrně a varovali se všeho hluku.

„Musíme se držet vpravo, ve skálách,“ ujala se dívka vedení a zamířila do postranní rokle. Prodírali se houštím, které je promáčelo ranní rosou. Někdy se neubránili, aby se nelámaly a nepraskaly větve.

Volným prostorem se opatrně plížili k nové skupině skalních věží a strmých stěn.

Zasvištěl šíp. Zabodl se do stromu, k němuž se mladí poutníci právě postavili.

„Uviděli nás!“ zašeptala úzkostně Radislava a popadla hocha za ruku. Rychle běželi pod stromy, kde byli mnohem bezpečnější než na volném místě. Úprkem se hnali mezi křovinami, jak jen jim překážky v cestě dovolovaly. Brzo se udýchali a do nové stráně mezi skálami vylézali už jen pomalu.

Neklanoví zářily oči. To bylo dobrodružství! Je na svobodě, v krásné a volné přírodě.

„Ztratils čapku, Neklane!“ zavolala Radislava.

„Už se pro ni nebudu vracet. Spadla mi, když jsme začali utíkat.“

Vystoupili na skalní hřeben, skrčeně jej přešli, aby je nikdo nespatřil, a velkými skoky se zase řítili do úzké strže, zastřené několika stromy. Byli rádi, když se octli v malé kotlince. Několik velkých balvanů jim poskytlo dobrou skrýš. Za jedním dokonce objevili malou jeskyň– ku, kterou téměř úplně zastíralo převislé křoví.

„Tady se schováme,“ napadlo hned Neklana.

Oba se přikrčili dovnitř.

Zakrátko uslyšeli hřmotné hlasy spěchajících mužů.

Nepřátelská hlídka!

Vojíni obešli balvany, zběžně nahlédli do koutů mezi nimi a pokračovali v cestě.

Neklan s Radislavou hleděli dlouho strnule a nehlasně vpřed. Pronásledovatelé je neobjevili!

Teď ještě aby se nevraceli kolem nich zpět.

Vyskočili a pospíchali vzhůru roklinou, kudy před chvílí prošli nepřátelští oděnci. Vystoupili na vrcholek – a honem se skrčili. Frankové stojí před nimi v uzlu několika skalních uliček.

Konečně se cizí ozbrojenci rozhodli pro největší soutisku a jeden za druhým prolézali křovinami napravo.

Když zašli, seběhli Neklan s Radislavou dolů a rychle zahnuli do soutěsky nalevo. Oddechli si. Po přestálém nebezpečí měli krásný pocit volnosti. Slunce již ozářilo vrcholky skal. Chvíli ještě odpočívali a vyhřívali se a pak se znovu vydali na cestu.

Roklina zatáčela víc a víc doprava.

V hlubokém písku se těžce šlape.

„Tady by se špatně utíkalo,“ poznamenal Neklan.

Sotva to dořekl, vykřikl, a už se dal na útěk.

Před nimi slézali se skalnatého vrchu nepřátelští vojíni! Roklina vedla tedy kruhovitě a Radislava s Neklanem přišli vojenské hlídce přímo v ústrety.

I vojíni vykřikli a rychle se pustili za prchajícími poutníky.

Věru, těžko se běželo pískem. Nohy se v něm bořily, písek jako by je uchvacoval a nechtěl pustit. Frankové už chtěli po prchajících střelit šípy, aby si ušetřili obtížnou honbu, ale pak sklonili lučiště. Viděli, že jim kořist neunikne.

Neklan nemohl Radislavě stačit. Opožďoval se, třebaže na něj dívka chvilkami čekala. Vrhl se proto na stupňovitou skálu a šplhal po ní vzhůru. Vojíni zvědavě hleděli, co asi udělá, věděli, že se skály nevede žádná další cesta. Nad chlapcem čněly příkré srázy, na něž nevyleze. Chytil se do pasti.

Než si Frankové vzpomněli, aby se podívali také na dívku, zmizela jim kdesi ve skálách.

Dva vojíni vylezli za Neklanem a přivedli jej dolů, ať se vzpíral jako křeček. Několik ozbrojenců se rozběhlo hledat ve skalních uličkách uprchlou dívku.

Neklaň byl nešťasten, že padl nepřátelům do rukou. Jeho sen o svobodě skončil příliš záhy. Kdoví jaký ho čeká osud.

Oděnci ho obstoupili a vedli roklinami na své stanoviště. Podle pěkných šatů poznali, že chlapec není jen tak obyčejného rodu. Těšili se na pěkné výkupné. Tuze by potřebovali nějaký dobytek. Mluvili na něj německy, i co uměli česky, vyptávali se ho, ale hoch neodpovídal.

Umínil si, že Frankům neprozradí, kdo je, ani kdyby mu hrozili smrtí.

Zatím sebrala Radislava všechnu sílu a běžela, co jí dech stačil. Vskočila mezi balvany, přeběhla vyvýšeninu, vklouzla do úzké soutěsky mezi skálami a vyběhla na volné místo. Když se ohlédla a viděla, že za ní nikdo neběží, přeběhla nechráněný prostor a vpadla do stinné rokle. Ve výši nad ní visely veliké skalní balvany v podobě obřích a zvířecích hlav. Zdálo se jí, že se utrhnou a zavalí uličku.

Klesla do písku a nemohla vydechnout. Přece však se přinutila, aby vstala. Nesmí podlehnout námaze. Český kníže je v nebezpečí! Musí přivést pomoc.

Nevěděla už, kam v skalním bludišti běží. Hnalo ji to jen stále dál a dál, až do posledních sil.

Vysílena vylezla přece ještě na skalnatý hřbet, ale na druhé straně sjela po sypkém písku po zádech dolů, až se uprostřed svahu o něco zastavila. Ztratila vědomí.

Jak dlouho tam ležela, nevěděla.

Probudily ji mužské hlasy.

Když otevřela oči, spatřila dva ozbrojence. Vystoupili až k ní a prohlíželi si ji. Mluvili spolu česky.

Radislava se vzchopila.

„Zachraňte kněžice!“ vykřikla na ně.

„Mladého Neklana?“ ptali se překvapeně vojíni. „Vždyť ho právě hledáme!“

Pomohli dívce vstát.

„Chytili ho Frankové;“ oznámila vzrušeně.

„Ej – u ďasa, to je zlé!“ ulevil si jeden vojín a druhý jako vlk zavyl, až se to ve skálách rozlehlo.

Za chvíli se skoro nablízko ozvalo podobné vlčí zavytí.

Vojín odpověděl stejným znamením.

V několika okamžicích se přihrnul ze skal houfec ozbrojenců. Mezi nimi sám pšovský kníže Běch.

Radislava ho hned poznala, proto se obrátila k němu a hlásila, co se stalo.

Kníže byl její zprávou nepříjemně překvapen. Poděkoval za zprávu, obličej se mu však zachmuřil.

„Neklan je tedy zajat…,“ mluvil jakoby pro sebe. Pak se otázal, kolik mužů měla franská hlídka.

Když Radislava pověděla, že asi deset, bylo patrné, že se mu ulevilo.

„Veď nás tedy, panno, a my Neklana vysvobodíme.“

Radislava šla vpředu a vojsko za ní. Cestu si trochu pamatovala, trochu jí pomáhaly stopy otisknuté v písku, jen někde na skálách byla v rozpacích.

Cestou musela v krátkosti knížeti vypovědět o celé neblahé příhodě. Dověděla se též, jaký nastal ráno na hradišti poplach, když se zpozorovalo, že český kníže zmizel.

„Poručník Vratislav si vzpomněl, že navečer něco Neklan říkal o Vrátenské hoře a jak se mu pro pošetilý nápad vysmál. Ale nezkušený hoch to zřejmě myslil doopravdy a skutečně se vydal na nebezpečnou cestu. Zjistilo se, že u nějakých lidí z Lobče přenocovala dívka, která časně ráno odešla. Chtěla se prý odebrat domů na Vrátenskou horu a chystala se slézt propastí. Z jiné strany svědčili někteří, že viděli včera chodit s Neklanem po hradišti cizí dívku. A už jsme to měli: Neklan odešel s tou dívkou! Jestliže si nesrazí vaz po strmých skálách propasti, chytí je dozajista číhající Frankové. Vévoda Vratislav je tak zdrcen, že se s námi nemohl vydat ani na pátrání ve skálách. Po provazech jsme slezli s mým oddílem věrných Pšovanů do propasti, našili jsme vaše stopy, ale pak se nám v porostu ztratily. Rozeslal jsem do všech roklí zvědy, zahnali jsme franskou hlídku ze skal, ale vás jsme nedohonili. Moji lidé našli šíp vstřelený do stromu, nedaleko ležela u křoví Neklánová čapka. To jsme už věděli směr, kterým jste se dali, ale pak jsme vaši stopu opět ztratili… Co je, mluv!“

Před knížetem se zastavil udýchaný vojín a hlásil, že jedna z postranních hlídek dává znamení rukou. Vidí jistě někde blízko něco důležitého, jinak by upozorňovala zavytím.

Kníže Běch poručil vojínovi, aby šel vyzvědět, co se děje.

Rozptýlený houfec se srazil dohromady a čekal na zprávu.

Za chvíli se vojín vrátil.

„Franská stráž asi deseti mužů vychází ze skal do údolí Pšovky. Vede s sebou hocha. Za strouhou je silný oddíl nepřátel.“

Pšovský kníže dal svým ozbrojencům hned rozkaz, aby nepřátelskou tlupu dohonili.

Vojíni se rozeběhli třemi roklemi ven ze skalního bludiště. Kníže Běch s Radislavou pospíchali do údolí za nimi. Dívka se cestou modlila, aby dobří bohové dopřáli výpravě zdar a aby byl kněžic vysvobozen z rukou nepřátel.

Franská hlídka neměla naspěch. Táhla klidně lučinou podél skal, aby obešla rozsáhlou mokřinu, která ji oddělovala od Pšovky.

Na nízkém plochém návrší za říčkou táboří silné oddělení vojska. Za táborem se zvedá příkrá a vysoká protější stráň údolí, už méně skalnatá než vrchy na levém břehu. Říčka se tudy v zákrutech vine kvetoucími lučinami, nechává stranou bažiny a přibližuje se tu k levé, tam k pravé stráni údolí.

Četa pšovských ozbrojenců již vyrazila ze skal a hnala se za franskou hlídkou. Frankové se rychle snažili dostat na suchý palouk, kde by mohli přeběhnout do blízkého tábora.

Teď však vystoupil ze skalní rokle kníže Běch se svou vojenskou družinou. Frankové se zalekli, báli se, že budou zaskočeni a utíkali přes cíp mokřiny k strouze. Vzpírajícího se Neklana vlekli s sebou.

Kníže Běch pobídl svou družinu, aby ho následovala, a s vytaseným mečem běžel napřed.

Dohonil franskou hlídku, právě když přešla Pšovku po dvou břevnech položených jako lávka z břehu na břeh.

Statečný vůdce vykřikl: „Za mnou!“ a přeběhl lávku, aniž na koho čekal.

Sám také se dal hned do boje.

Odvážně se vrhl na nepřátelské vojíny, kteří byli jeho nenadálým útokem tak překvapeni, že jen uhýbali před jeho lesklým mečem. Běch zápasil jako lev. Dotíral brzy na toho, brzy na onoho, mrštně uskakoval a nedopouštěl, aby se protivníci mohli kolem něho soustředit a obstoupit ho. Sám rozehnal houfec, v jehož středu stál zajatý Neklan. Nikdo se neodvážil postavit se přímo tomuto hrdinovi, jehož síla budila obdiv i hrůzu.

Neklan využil příznivého okamžiku, vysmekl se z rukou strážců a rozeběhl se k řece. Avšak dřív než mohl utéci, přiběhl k Pšovce i jeden z vojínů a obě břevna lávky shodil do proudu.

Frankové vítězně zajásali. Mají teď ve svých rukou nejen malého chlapce, ale i vzácného válečníka, snad nějakého vůdce českého vojska! Bylť Běch oděn lesklou přílbicí, zdobeným pancířem a jeho štít byl zřejmě drahocenná orientální práce.

Z vojenského ležení již kvapně přibíhali ozbrojenci, aby se postavili proti tlupě českých oděnců, kteří stále ještě váhavě prodlévali na levém břehu říčky.

Pšované, jakoby omámeni bezpříkladnou odvahou a statečností svého knížete, stáli nadále nehybně za Pšovkou a nešli mu pomoci.

Běch zatím ukazoval divy udatenství. Byl velkým silákem a úderu jeho pádného meče nikdo neodolal. Porážel jednoho nepřítele za druhým. Jak dlouho však mohl vydržet v tomto nerovném boji proti tak početné přesile? Franků z tábora valem přibývalo, bylo jich kolem pšovského knížete jako much.

Neklan doběhl k strouze a volal na Pšovany, aby přece honem knížeti pomohli. Ti však stáli jako začarovaní a jako by neslyšeli – nikdo se ani nehnul.

S knížetem bylo již zle. Nemohl bojovat na všechny strany najednou. Jen svému brnění mohl děkovat, že nebyl probodnut. Rozehnal se mečem, ale jeho rána byla zachycena sekerou. Meč vyletěl knížeti z ruky daleko do trávy.

Hrdinný bojovník se ještě nedal. Přehodil si rychle na záda štít, aby byl chráněn od záludných útoků, a vyrval nepříteli sekeru, kterou na něj znovu napřahoval. Rekovsky se dál bránil sekerou.

Neklan přebrodil říčku a Radislava ho vytáhla na břeh. Teď už dívka nemohla nečinně přihlížet – vytrhla jednomu oděnci oštěp a vrhla se do vody. Zmámená vystoupila na břeh a jako šílená vykřikla na stojící Pšovany:

„Vidíte knížete? Dostal sekerou do přílby. Potácí se. K němu – pro živé bohy!“

Slabá dívka se hnala k bojujícímu houfci.

Sotva přiběhla k zápasícím, byla zasažena nějakou ranou a klesla na zelenou trávu. Ale to už se Pšované po jejím zmužileji příkladu přece vzchopili, vrhli se do strouhy a přiběhli po bok unavenému knížeti.

Byl svrchovaný čas – Běch se již sotva držel na nohou. Rychle odvlekli knížete i poraněnou dívku do bezpečí a se obraní v ruce v boji ustupovali k strouze. I Běchův meč šťastně zachránili.

Franků přiběhlo na bojiště již tolik, že se Pšované museli zachránit ústupem do skal.

Vystoupili na blízký ostroh chráněný roklemi. Tam nebudou moci nepřátelé za nimi. Jen proti šípům se museli ukrývat. Postavili na skále vedle sebe řadu štítů, aby za nimi byli dobře chráněni.

Frankové obstoupili skály a snažili se zaútočit. Dva jejich útoky však byly krvavě odraženy.

Ze skal bylo vidět do údolí. Franský tábor se zdvihl, všechno mužstvo přišlo posílit útočící zástup. Avšak nepřátelé brzo poznali, že jim jejich velká přesila není nic platna a že opakovanými útoky na tvrdé skály jen plýtvají vlastní krví. Zastavili marný boj a jen obstoupili ze všech stran skalnatý ostroh, aby jim Pšované nemohli uniknout. Vždyť do zítřka je budou mít stejně v moci. Hlad a žízeň je donutí, aby se vzdali.

Kníže Běch se už odpočinkem zotavil. Kromě dvou tří škrábnutí nebyl zraněn. Leží ve skalním dolíku a vedle něho se stulen krčí malý Neklan. Kníže ho hladí po vlasech a on patří na Běcha zaníceným zrakem plným bezmezného obdivu. Jaký to je velký rek, jaký hrdina!

Radislava je už zase na nohou. Na bojišti ji někdo srazil, z přílišného rozčilení ji opustily síly. Teď sedí u hlavy knížete a smáčí ji po chvílích mokrým oděvem. Leští a hladí Běchovu otlučenou zbroj.

Běch k sobě povolal přední vojíny své družiny a dal si vykládat, co Frankové podnikají.

„Nakazili jsme na Audulfovo bavorské vojsko,“ řekl pak.

„Jsme tu zatím v bezpečí a nemusíme se bát ani veliké přesily. Bez potravy a bez vody však v slunečním úpalu dlouho nevydržíme. Vím, že se nyní Bavoři těší, jak nás dostanou bez boje. Musíme si přivolat pomoc.“

„Kníže, já půjdu, kam mne pošleš!“ nabídla se Radislava.

„Vírrr, panno, žes statečnější než mnohý muž,“ poznamenal Běch s nádechem trpkosti v hlase, „ale odtud ne– proklouzne ani myš. Frankové jistě dobře hlídají. Ale my si pomůžeme jinak – rozděláme na skále čadivý oheň. Naši na Hradsku už porozumějí.“

Několik vojínů se hned rozeběhlo po skálách pro dříví. Sbírali v rozsedlinách každý malý kousek, lámali břízky, borovičky i listnaté keře a přinášeli plné náruče klestí, i když jim svištěly kolem hlav šípy.

Rozkřesali oheň a za chvíli se valil k jasné obloze sloup tmavého dýmu.

Všichni vědí, co znamená:

„Pomozte, pomozte nám!“

MEČE SE KŘÍŽÍ

Císařův syn je ve špatné náladě. Bude tomu již měsíc, co se marně pokouší zdolat Kanburg, orlí hnízdo u Kaniny.

Nadarmo se mu statečný Audulf zapřísahal, že bude do týdne pánem hradiště, naprázdno sliboval mužný hrabě Werimar, že za tři dny vztyčí svůj praporec na nejvyšším valu Kanburgu. Nestalo se tomu ani za tři neděle. A to jsou Bavoři, kteří se vychloubali, že budou honit Slovany jako zajíce! Ani Sasové zde nemají úspěch – a jeho Frankové? Ti už nejsou téměř schopni útočit, hladově, se potácejí a jen slídí po dědinách, kde snad ještě ve spáleništi hrabe nějaká slepice, aby ji snědli.

Králevic Karel má hlavu plnou těžkých starostí. Je velitelem veliké armády, a to je nemalá odpovědnost.

Především si poslal Audulf pro třicet kusů hovězího dobytka na výpomoc pro zásobování vojska, a dostal jen deset vyhublých krav. Dnes vzkázal hrabě Werimar, že jeho vojsko nemá co jíst, a žádal alespoň deset volů – a Karel mu mohl poslat jen čtyři a k tomu deset ovcí. Sasové už snědli všechny své koně; v jejich táboře propukla nekázeň z hladu.

Zbytečně rozesílá na všechny strany zásobovací čety – nepopadnou už nikde nic. Celý kraj je široko daleko vypleněn, zpustošen, dědiny jsou vypáleny. Mrtvá, bez života leží tato země jako bezlidná poušť. Veliké franské vojsko nemá, čím by se obživilo. Zbývají už jen, nejnutnější koně – není pro ně obroku ani píce. Hladoví vojáci koně zabíjejí. Tvrdí pak, že vysílením padli, a snědí je, nic se neohlížejíce na to, že svatá církev zakazuje jíst koňské maso a že císař za porušení postu vyhlásil trest smrti.

Porážka u Wogastisburgu zůstala doposud nepomstěna. Marně čeká jeho císařský otec ve svém nádherném Ingelheimu na vítěznou zprávu – hrdé franské vojsko přemáhá hlad.

Nespokojený králevic si nervózně prohrábl rukama plavé vlasy, vyskočil z křesla a dlouhými kroky přechází v nádherném stanu.

Před klekátkem s velkým křížem se zastavil, pozvedl ruku a zvolal:

„A přece Wogastisburg pomstím!“

Zaklepal mečem do pancíře pověšeného na háku v sloupku.

Vstoupil velitel stráže a uklonil se.

„Dej vytroubit poplach,“ poručil králevic hlasitě. „Vše ať se připraví k pochodu!“

Důstojník se opět uklonil a odešel.

Vzápětí se celým táborem rozléhalo zvučné troubení rohů a rachot bubnů.

Velitelé vojenských oddílů se sjížděli před Karlův stan. Seskákali s koní a dali je podržet strážím.

Karel vyšel ze stanu v přílbě, v pancíři a s připjatým mečem.

Pln sebedůvěry teď stál před svými důstojníky.

„Saská armáda a bavorská zůstanou u Kanburgu,“ prohlásil vyčkávajícímu shromáždění. „My, Frankové, se však hneme k východu k řece Jizeře. Vpadneme do země Charvátů a postaráme se, abychom v nejkratším čase nabrali zásoby dobytka a všeho druhu potravin. S kořistí se vrátíme ke Kanburgu a posílíme naše Sasy i Bavory. Vítězství bude naše!“

„Vítězství bude naše!“ opakovali několikrát důstojnici hlasem nepříliš nadšeným. Nejspíš už ve vítězství mnoho nevěřili.

„Po poledni vyrazíme!“ dodal ještě králevic a propustil své důstojníky.

Běchova družina, obležená na skálách, neměla ani plných sto mužů. Nicméně se všichni předháněli v horlivosti a statečnosti. Pálila je teď nesmírně hanba, že svého hrdinského knížete nechali tak dlouho samotného bojovat s Franky. To nějaké čáry je musely omámit! Cítili svou vinu, a kdykoli na ně Běch pohlédl, klopili oči. Však mu ukážou, že nejsou zbabělí, že se na ně přece jen může opět spolehnout. Budou bojovat jako ranění medvědi.

Z drobných balvanů a haluzí si zbudovali dostatečné kryty, nepřátelská lukostřelba jim už nemohla škodit. V jedné skále vyhloubili malé schůdky a po nich svedli knížete i malého Neklana s Radislavou do pěkného skalního přístřeší, v němž byli v úplném bezpečí.

Frankové ostatně již dávali pokoj. Poznali marnost svých pokusů o ztečení skalního ostrohu a jen hlídali, aby nikdo z jejich jisté kořisti neunikl.

Kvečeru se přihnaly mraky a trochu zapršelo. Krátký déšť znamenitě osvěžil obleženou posádku. Mohli si nachytat do čepic a přilb něco vody a uhasit žízeň.

Oheň plál až do večera, ale byl už jen malý. Museli šetřit palivem. Zbytek klestí zapálí znovu až ráno.

Noc byla chladná, jen nemnozí měli teplé prošívanice a smolníky choulili se proto k sobě, aby se zahřáli. Po ruce si připravili zbraně, aby byli pohotově k obraně ve chvíli náhlého poplachu.

Při východu slunce se kníže Běch oděl brněním, vystoupil a na volném místě švihl jako v boji svým mečem. To se tak těšil ze své obnovené síly, kterou mu vrátil noční spánek.

Někteří vojíni měli u sebe kusy chleba a slaniny a rozdělili se se svými druhy. Objevil se i kousek suchého masa, z něhož nařezali několik tenkých řízků a upekli je na žhavém uhlí v ohništi pro knížete. Jeden vojín natrhat s nasazením života mezi skálami hrst jahod a přinesl je Neklanoví a Radislavě.

Kníže dal zapálit nový oheň. Naházeli do něho všechnu zbylou zásobu klestí a navrch náruč čerstvého kapradí a trávy.

Vyvalilo se množství dýmu.

Na východním obzoru se vyhouplo ze chmur slunce.

Kníže poklekl a vroucně se modlil. Po celou dobu byla veškerá posádka na ostrohu v úplném klidu a mlčení.

Vojíni si připravovali zbraně na perný den. Nohy si obalovali do kusů látek a do koží, jež utahovali řemínky a provázky. Od včerejška měli někteří nohy pořádně rozedrané a zakrvácené.

Ze vzdálených skal na poledni se ozvalo tlumené vlčí za vytí.

Obležení Pšované sebou trhli.

Zavytí zaznělo znovu a mocněji, jakoby od silné vlčí smečky.

Blíží se pomoc?

Kníže Běch povstal a opatrně vylezl na skálu. Přikrčil se za ochrannou hradbou a obhlížel okolí.

Ozvěna sem znovu zanesla hlas vlčího vytí. Nelze poznat, z které strany přichází.

„Pokud jsou naši už nablízku, začne boj co nevidět. Českého kněžice však nemůžeme vtáhnout do nebezpečného boje. Budeme s ním ustupovat k Pšovce a nahoru údolím. Některou roklí obejdeme bojující vřavu a skálami se oklikou „dostaneme na Hradsko. Doufám, že Sasové, kteří nás tu obléhají, budou dost zaměstnáni bojem, takže nás nebudou pronásledovat.“

Tak nastínil pšovský kníže plán dnešního podniku. Jeho hlavním cílem je zachránit a do bezpečí na Hradsko uvést českého kněžice.

A zase zahučelo temné vlčí zavytí.

Tentokrát je provázel jakýsi hřmotný halas.

„Tam už se bojuje!“ vykřikl vojín na hlídce, dívající se skulinou v kamenné hradbě do údolí. „Pomoc z Hradska se blíží!“

Vskutku, podle Pšovky se urputně bojovalo. Bylo vidět, jak ze skal vybíhají Pšované do údolí, ale jakmile se Frankové uspořádají k protiútoku, unikají zase zpět do skalních úkrytů. Pšované z Hradska se viditelně přibližují stále blíž k obleženému Běchovu oddílu.

Polní vůdce, kmet Soběrad, vedl své oddíly obezřetně.

Vyhýbal se bitvě a dával přednost drobným výpadovým potyčkám. Již včera, upozorněn ohňovým znamením, vyslal zvědy, aby vyzkoumali, co je s Běchovou výpravou. Když se od nich dozvěděl, že je kníže obležen, vyrazil mu hned časně ráno z hradiště na pomoc.

České vojsko zůstalo na hradišti, Pšované se ve zdejší krajině lépe vyznají. Vévoda Vratislav Soběradá ubezpečil, že se svými Čechy pevné Hradsko ubrání proti všem útokům, a prosil ho, aby nasadil vše pro osvobození kněžice Neklana.

Soběrad nemohl s velkým vojskem volit cestu neschůdnou propastí, proto sestoupil západní stezkou k tůni.

Jakmile se pšovské vojsko objevilo v údolí, vzbudilo pozornost bavorských stráží. Za chvíli vtáhly do údolí i pluky Audulfovy, které tábořily na vysočině až k zasekané stezce. Pronikly skálami na důl a odřízly Pšovanům zpáteční cestu na hradiště.

Soběrad tomu nyní nevěnoval pozornost, musel se věnovat výhradně své dnešní úloze. Neomeškával se proto bojem a postupoval stále vzhůru proti proudu Pšovky. Tam však brzo narazil na hlídky saského vojska. Poznal, že se dostal mezi dva nepřátelské tábory. Vnikl tedy do skal a po jejich okraji táhl dál za stálých šarvátek s ustupujícími Sasy.

Nevěděl, zda ho Sasíci chtějí vylákat co nejdál od pevného Hradska a nebo zda už jsou umořeni hladem a znechuceni bezvýsledným obléháním, že nejsou schopni statečného odporu. Teprve když se Soběrad přiblížil k Běchovu útočišti, poznal, že se Sasové chystají k tuhému boji. Nedopustili, aby se mohl spojit s Běchem.

Nastal těžký a urputný zápas.

Zdola přitáhly už i bavorské houfy a zaplnily celé údolí Pšovky, pokud jim bažiny dovolily.

Spojené bavorské a saské oddíly se tlačily na Pšovany jako vzedmutý příval, jemuž nic neodolá.

Ze svých skal viděl tento útok kníže Běch. Rozhodl se, že využije příležitosti a vyprostí se z obležení.

Sotva udeřil na slabé stráže, byl překvapen, jak náhle se rozprchly. Z horního údolí se rychle blížil nějaký nový hluk. Křik, vlčí vytí, třeskot zbraní, vítězné volání – a již je vidět saské houfce, které byly doposud ukryté v záloze, jak rozprášeny utíkají k hlavnímu voji.

Za nimi se hrnou z lesů a skal houfy statečných slovanských bojovníků.

Ale kdo jsou ti nenadálí spojenci? Bijí se chrabře a silně Sasy tepají.

Běchovi Pšované zajásali. Podle válečného pokřiku poznali, že přišli bratrští Kamenčané, aby jim v tísni pomohli.

Bouřlivým voláním a máváním zbraněmi pozdravují vítané pomocníky.

Zpocený Budivoj, vůdce Kamenčanů, dostal se už k pšovskému knížeti a potřásl mu rukou. Řekl, že je včera hradský posel, chod Nemoj, přivedl na Vrátenskou horu, a tam pak večer uviděli znamení dýmem. Hned ráno vytáhli na pomoc. Zítra přijdou i valné zástupy Nišanů a Milčanů.

Běch ho bratrsky objal a novým stiskem ruky srdečně poděkoval. Na dlouhé řeči nebylo kdy.

Budivoj už zase odkvapil do bitevní vřavy.

Cesta na Vrátenskou horu je teď tedy volná a bezpečná.

Potěšený Běch zavolal Neklana.

„Kněžici, zde nemůžeš zůstat, mne však tu bude zapotřebí. Půjdeš na Vrátenskou horu!“

Neklan radostně přikývl a očima šlehl po Radislavě.

Kníže povolal dvacet spolehlivých oděnců a svěřil jim, aby kněžice i Radislavu bezpečně dovedli na Vrátenskou horu.

Dívka zářila. Otec se tedy šťastně vrátil z daleké pouti a je opět doma!

„Na libovickém hradisku se shledáme!“ zavolal kníže na rozloučenou.

„Ano, milý kníže, shledáme se!“ potvrdil Neklaň a s obdivem ještě jednou pohlédl na svého statečného zachránce.

(Oj, shledali se vskutku oba, shledali, ale nikdo z nich dnes netuší, že z blížící se bouře šlehne krutý blesk a promění, radost v nesmírný žal…)

Zbaven tíživé starosti o českého kněžice dal se Běch do boje a po boku statečných Kamenčanů zle dotíral na zkrušené Sasy.

Veliké zástupy nepřátel se neprospěšně tísnily v údolí. Množství jim bylo víc na závadu než ku prospěchu. Tlačili se až do močálů a jejich velitelé je nemohli dostat do spořádaných šiků. Pšované i Kamenčané se obezřetně drželi skal. Bavorský hrabě Audulf je chtěl vypudit, a hnal proto své houfy proti skalnímu úbočí. Slovanským obráncům nastala horká chvíle. Ve svých skálách a soutěskách se však mohli ubránit všem útokům.

Právě když byli útočící nepřátelé zase odehnáni od skal za Pšovku a nahromadili se k nehnutí u východu z rokle, svažující se sem z vysokých Jestřebic, naplnila se tato rokle bouřným hlaholeni.

Zahřmělo vlčí vytí a už se řítí z nitra hvozdu do otevřeného údolí husté roje zpívajících Litoměřiců. Vysoko pozvedají sekery i meče a jejich bojovný ryk šíří v natlačeném zástupu Franků strach a hrůzu.

Stejně jako Kamenčané z Vrátenské hory přikvapili i věrní Litoměřici z dražejovského skalního hradiště na volající znamení dýmem. Vpadli Frankům do zad, kde se toho nejméně nadáli. Pšované i Kamenčané uviděli hned ze svých skal příchod nových spojenců a uvítali je hromovým pokřikem.

Už se podobalo, že boj skončí úplným potřením Franků.

Slovanské hlídky však přinesly zprávy, že se blíží velké nepřátelské zálohy. Z jedné strany prý hrabě Werimar, z druhé strany neznámé zatím houfy – snad voje králevice Karla.

Rozvážný pšovský kníže uznal, že by se vítězství mohlo snadno změnit v těžkou porážku, a včas rozkázal ústup do skal. Také Litoměřicům vzkázal s poděkováním i pokyn, aby ustoupili do bezpečných výšin svých Jestřebic.

Vřava na bojišti se zatím již utišila a nastával klid.

Pomocné bavorské houfy opravdu přišly, ale jen ještě víc zaplnily údolí a blízkou náhorní vysočinu.

Břehy Pšovky byly pokryty raněnými vojíny, jimž soudruzi omývali a ovazovali rány.

Čistá říčka zrudla.

PŘED ROZHODNUTÍM

Velitelé znavených franských vojsk se kvečeru sešli k poradě. Viděli, že jsou i se svým velkým počtem bojovníků v nevýhodném postavení. Králevic Karel, který dnes odpoledne odtáhl na zásobovací výpravu k Jizeře a do země Charvátů, by se měl brzy vrátit s hojnou kořistí. Vojsko je už několik dnů téměř bez potravy a těžce strádá hladem.

„Nevydržíme déle bojovat!“ říkali všichni vůdcové shodně.

„Ještě není nic ztraceno!“ dodával druhům mysli saský velitel. „Potřebujeme jen nutně získat nějakou potravu pro naše vyhladovělé vojáky. Neušklebujte se, přátelé, mým slovům! Sám dobře vím, že vám nepovídám nic nového. Ale dověděl jsem se od zajatců, že Čechové a Pšované tu někde v lesních roklích mají ukrytý dobytek. Ten kdybychom dostali, měli bychom vyhráno.“

„Zajisté, hrabě. Ale jak se o úkrytu dovědět? Žádný zajatec nepřizná, že o něm ví. Spíš ho ubiješ, než by pověděl…“

„Máš pravdu,“ přiznával saský velitel. „Však jsem na to myslil, než začala ta dnešní mela. Rozeslal jsem do skal a lesů chytré zvědy, aby tajný úkryt vypátrali. Doufám, že se jim to podaří, a pak –“

„Nejlépe by bylo vojnu rychle rozhodnout,“ vpadl bavorský Audulí. „Na Kanburg se nedostaneme, ale mohli bychom Slovany zničit teď, když jsou z hradu venku a máme je na dosah meče.“

„Jenomže málem mohli dneska zničit nás, statečný Audulfe,“ řekl trochu štiplavě vůdce Sasů. „Ale souhlasím s tebou, že bychom je nyní mohli udusit, kdybychom je úplně obklíčili.“

„To znamená, že by bylo třeba uzavřít ještě půlnoční stranu – a k tomu nám tu schází právě králevicovo vojsko, pověděl hrabě Werimar.

„Vzkážeme mu tedy, aby se vrátil a zpečetil naše vítězství navrhl Audulf.

„Pak se jistě hned vrátí,“ potvrdil Sas. „Vím, jak nesmírně touží po vítězném zakončení této vojny. Ať se svými Franky uzavře Slovanům ústup ze skal do lesů na půlnoční straně a my už si to tady s nimi spravíme.“

„Správně mluvíš a my tak učiníme!“ souhlasili vůdcové a potřásali si rukama.

Hned přikázali napsat listy a vybrali dvě dvojice poslů, aby s nimi šli za králevicem na východ k řece Jizeře.

Bude nutno opatrně obejít skalní bludiště obsazené Slovany. Proto půjdou dva na jih okolo Hradska a druzí dva na sever okolo Vrátenské hory. Která dvojice donese poselství dřív, dostane velikou odměnu.

Poslové se vydali na cestu nedlouho po půlnoci, za prvního rozbřesku.

V Nemojově chýši na boku Vrátenské hory je smutno. Lešek těžce nese náhlou samotu. Cítí se už zdravý a vyčítá si, že neměl svolit, aby šla Radislava na vzdálené Hradsko sama. Stýská se mu po ní.

Neustále přemítá, co všechno se mohlo dívce přihodit, když se nevrátila ani druhý den do večera.

V noci měl Lešek špatné spaní. Slyšel, jak po střeše skáče kuna nebo tchoř, pak zase vlci honili okolo chaty lišku nebo zajíce. Potom mu dlouho kvokala za hlavou kvočna přikrytá košíkem a v hromádce klestí u špalku stále šramotila nějaká myš.

Když pak k ránu přece usnul, probudilo ho zaskřípání dveří. V jitřním světle, padajícím otevřenými dveřmi do temné jizby, zpozoroval dvě postavy. Prohlížely si vnitřek chaty, jako by něco hledaly.

Lešek se posadil na loži a vykřikl:

„Co tu chcete?“ Sáhl po sekeře opřené o stěnu.

Neznámí muži na něj něco zařvali cizím jazykem a jeden z nich mu nasadil na prsa hrot oštěpu. Lešek se nesměl ani pohnout.

Vetřelci se něco ptali, ale mladík jim nerozuměl.

Naznačovali posunky, že chtějí jíst, a naprázdno žvýkali; Lešek uhodl, že chtějí nějaké jídlo. Jsou to jistě nepřátelští Frankové.

Ukázal do tmavého kouta na velký špalek. Ležel tam pytlík s kusem chleba.

Vojín po pytlíku skočil, vzal ztvrdlý chléb a hned kus ukousl a sežvýkal. Zbytek podal svému druhovi. Pak znovu hledal, co by tu bylo ještě na zub. Kopl do koše s kvočnou, až odletěl. Kvočna ustrašeně skákala v slámě a kuřátka pípala. Hrubec nedbal, že je pošlape. Převracel vše, na co přišel, zda ještě někde není ukryta nějaká potrava. Prohlídka ho neuspokojila. Vzteky praštil polenem kozu, která se mu připletla do cesty, a ta s mekotem vyběhla otevřenými dveřmi.

Oba Frankové se vrhli na Leška a týrali ho, dožadujíce se, aby jim pověděl o skrytých zásobách.

Neozbrojený mladík se jim nemohl bránit a o zásobách jim ani nemohl povědět, protože kromě trochy obilí a mouky žádné neměl. Na dva kousky uzeného masa visící od střechy nevzpomněl, ve tmě pod krovem je ostatně nebylo ani vidět.

Hladovci zuřili, že nic víc nenašli, a surově mladíka tloukli. Když ho kopli do bolestivé nohy, zapomněl Lešek na krutou bolest, popadl sekeru a výhružně ji zvedl.

Bude bojovat a nedá svůj život lacino!

Lupiči poněkud odstoupili, ale napřáhli na Leška své ostré oštěpy. Nebude se jim moci ubránit.

Dřív než se mohli Frankové na mladíka vrhnout, stalo se něco překvapujícího.

Ve dveřích se pojednou zatmělo. Na schůdkách v jizbě se objevila nová postava.

„Míťo, Míťo!“ vykřikl Lešek.

Lupiči se ohlédli a – spatřili velikého medvěda, vztyčeného na zadních nohách.

Nemeškali a ihned bodli svými oštěpy medvěda do kožichu. Medvěd hrozně zařval– a rozdrážděn poraněním k zběsilé zuřivosti, odhodil tlapami“ oštěpy a jednoho Fraňka hned srazil k zemi a začal ho rvát.

Druhého vojáka sklátil Lešek. Nedobil ho, jen mu svázal nohy a ruce. Když to učinil, podíval se na medvěda, který náhle podivné ztichl.

Míťa leží na sténajícím lupičovi a nehýbá se.

Lešek přiskočil k medvědoví, svému zachránci, a viděl, že už je mrtev.

Chudák Míťa!– Zaplatil svůj zákrok smrtí.

Mladý Lutic odvalil mrtvého medvěda a věnoval pozornost ležícímu útočníku. Už také dokonával – hrdlo měl prokousnuté strašnými medvědími zuby.

Lešek odtáhl zvíře z jizby na zástinek. Venku klesl na svého mrtvého ochránce a zaplakal. Nedokázal potlačit bolestné pohnutí, ať se namáhal sebevíc. Slzy se mu kutálely po lících a padaly na kožich věrného zvířete.

Když se po chvíli vrátil do jizby, raněný Frank již nedýchal. Lešek mu odebral zbroj a pověsil ji na hák ve stěně. Pod kazajkou mrtvého nepřítele našel složený list pergamenu. Mladík si jej u světla prohlédl a viděl, že je na něm něco napsáno. Ale co s tím, když neumí číst!

Odhodil pergamen do smetí a odvlekl mrtvolu ven, vedle medvěda.

Pak vzal vědérko a šel k lesní studánce pro vodu. Napil se a u stružky si omyl hlavu. Nabral chladnou vodu a vrátil se do chýše. Noha ho zabolela při každém kroku.

Svázaný vojín těžce dýchal. Rána do hlavy přiváděla jej skoro do bezvědomí.

Lešek vynesl chlapíka na trávník a omýval mu hlavu i prsa vodou.

Šel se pak podívat, zda něco snesly slepice. Našel tři čerstvá vajíčka. Zrovna se mu hodí! Rozfoukal v ohništi žhavé uhlíky a vejce na ně položil. Za chvíli byla upečena.

Podojil kozu a napil se teplého mléka. Občerstvení mu dodalo zase síly.

Trochu v chatě poklidil a šel znovu pro vodu ke studánce. Vzal si do ruky hůl, aby se mohl opírat. Když šlápl na drn nebo na kámen, působilo mu každé nakřivení nohy bolest. Zejména při sestupu po svahu museí jít pomaloučku a opatrně.

Nad studánkou se zastavil. Vzpomněl si, jak tu vždycky po palouce běhával Míťa. Teď už nebude.

Zdálo se, jako by něco zašramotilo. Ano, teď praskla větev. A teď padají kaménky! Někdo přichází po pěšince z rokle.

Lešek prozíravě ustoupil do houštiny a mezerou v listí pozoroval stezku.

Z křoví na okraji rokle se vynořila hořejší polovina těla neznámého muže. Je ozbrojen, je to tedy jistě nějaký bojovník. Utírá si pot s čela.

Nedůvěřivý Lešek nespouští z neznámého oči.

Muž popošel až nahoru, a spatřiv studánku, šel rychle k ní. Když uviděl hojnou a čistou vodu, vrátil se patrně spokojen k okraji paloučku. Zavyl do rokle vlčím znamením.

Má asi dole společníky, pomyslil si Lešek.

Ozbrojenec poklekl u stružky, sňal koženou přílbu a nabral si vody. Pil dlouho. Pak vylil zbytek vody a zhluboka si oddechl.

„Haó-haó-hó! Polezte nahoru!“ vykřikl do rokle.

„To jsou naši!“ vydechl Lešek potěšeně, když zaslechl slovanskou řeč. Vystoupil z houští a ukázal se neznámému ozbrojenci.

Ten překvapen stiskl oštěp v rukou, ale když viděl pokulhávajícího neozbrojeného mladíka, upokojil se a jen si Leška zkoumavě prohlížel.

„Jsem z chaty nedaleko odtud,“ řekl mladý Lutic přátelsky. „Jdu si také pro vodu.“

„Dobrá je, dobrá,“ chválil vojín. „A což, vyznáš se tady v lese?“

„Nejsem zdejší, jen rána na noze mne tu zdržela, ale blízké okolí už znám dost dobře,“ odpověděl Lešek.

„Hledám cestu na Vrátenskou horu, na hradiště, abys věděl – trochu jsme se v těch zdejších křivolakých roklích zamotali.“

„Ó, to já znám. Také jsem tu bloudil. Ale na hradiště vás odvedu. Kde jsou ostatní?“

Z rokle se už ozývaly hlasy a za chvíli vystoupilo nahoru asi deset ozbrojenců. Všichni se dychtivě napili z pramene a chvíli odpočívali. Byli znavení – asi po dlouhém putování.

„Nějak špatně chodíš,“ poznamenal jeden z nich k Leškovi, když už se seznámili.

„Měl jsem tu dnes franskou návštěvu,“ vyprávěl Lešek, „a trochu mi zas pochroumala bolavou nohu.“

„Jakže, Frankové jsou zde?“ vzrušili se vojíni a hned se opatrně rozhlíželi.

„Nemusíte se bát,“ uklidňoval je Lešek. „Byli jen dva; jeden už je mrtev a druhý leží svázaný u mé chaty.“

„To se na ně půjdeme podívat,“ řekli dychtivě ozbrojenci a šli za Leškem. Jen dva zůstali jako hlídka na palouku, aby dali znamení hlavnímu zástupu, který je ještě někde dole v rokli.

Hlavní pozornost vojínů upoutal však medvěd.

„Pěkný chlapík!“ posuzovali znalecky.

„Rána je od oštěpu.“

„A šla k srdci..“

Mladík jim v krátkosti pověděl, co se tu ráno událo, a ukázal oba Franky.

„Náš vůdce Tur bude chtít jistě vyslechnout zajatce, pověděl jeden z vojínů. „Možná že z něho všelicos zajímavého vytáhne.“

„Přivedeme ho sem,“ přisvědčili ostatní. „Tur umí íránsky a sám se s raněným domluví.“

Vojíni se vrátili k studánce, kam právě vystupoval z rokle velký zástup ozbrojenců i s nákladními soumary a zásobním dobytkem.

Počkali na velitele a hned ho zavedli k chatě.

Velitel Tur, náčelník branné moci Nišanů, statečný muž vysoké postavy, opíral si ruce o skvostný meč zavěšený u pasu a zpytavě pohlížel na svázaného lupiče, zatímco Lešek znovu vypravoval svou ranní příhodu.

„Slyš mne, Franku,“ začal Tur přísně íránským jazykem. „Chceš-li polepšit svůj osud, pověz, co víš! Kam jsi šel se svým druhem?“

„Nic nevím, nic nepovím,“ zahučel Frank.

„Je zde někde na blízku íránské vojsko?“ ptal se dál nišanský velitel.

„Nevím,“ zahučel Frank.

„Když nepovíš, budeš viset!“ řekl rozhodným hlasem Tur.

„S pohanským psem nemluvím!“ odsekl zajatec urputně.

„Prohledejte oba Franky!“ poručil Tur svým vojínům.

Když Lešek viděl, jak hledají, oznámil veliteli, že u mrtvého našel pod oděvem nějaký list.

„Jakže, list? Kde je?“ tázal se náčelník Nišanů dychtivě.

„Hodil jsem ho tuhle mezi klestí,“ pověděl Lešek, „snad tam ještě bude.“

Za okamžik podal Turovi pergamen.

Nišanský velitel na něj pohlédl a hned vykřikl:

„To je důležitá zpráva pro samého franského králevice Karla!“

Přečetl list a prudce přecházel sem a tam, mávaje pergamenem v ruce.

„Důležité, to je nesmírně důležité,“ říkal si sám pro sebe. Pak se obrátil k Leškovi: „Nevíš, jak velkou službu jsi nám prokázal, mladý muži, že jsi zachránil tento list. Přijmi můj dík a věz, že se ti ještě odměním!“

Hned svolal k poradě své důstojníky; byli už většinou stejně zde u chaty, jen někteří se ještě občerstvovali vodou u studánky.

Shromáždili se za malou chvíli.

„Budeme asi nuceni změnit své tažení,“ promluvil k nim velitel Tur. „Dostal jsem právě do rukou důležitou zprávu. Zde vizte list, který posílají vůdcové saských a bavorských houfů králevicovi Karlovi, vrchnímu veliteli všeho íránského vojska. Včera se tu někde strhla bitva – u Kanburgu, nevím ještě, kde to je – mezi našimi přáteli a Franky. Frankové nezvítězili a podle všeho velice strádají nedostatkem potravy. Zpustošili nejspíš zemi tak, že teď zůstali o hladu. Chtějí dobýti rychlého vítězství, a proto žádají králevice, který někam odtáhl se svým vojskem na špížování, aby se ihned vrátil a sevřel naše spojence od půlnoční strany, totiž od Vrátenské hory…“

„To jsou tedy naši spojenci Pšované teď někde na poledni od Vrátenské hory,“ poznamenal jeden z důstojníků.

„Dobře soudíš, Vlkoslave. Drží se někde při Pšovce blízko Hradska, jak nám také oznámil jejich posel Nemoj, když nás vyzýval o pomoc. Zdá se, že se naši přátelé Frankům dobře bráni – dokazuje to tento list – ale uvažme, milí druzi, že jim protivníci chystají úplné obklíčení! A v té chystané síti bychom mohli uváznout také my. Naši přátelé by byli zničeni a my s nimi. Naše pomoc by byla marná.“

„Musíme tedy, Ture, sami králevici překazit, aby to obklíčení provedl,“ ozvali se souhlasně někteří důstojníci.

„Tak jest,“ potvrdil velitel. „My dokážeme Pšovanům,

Litoměřicům, Čechům a všem našim přátelům a spojencům, že se mohou v těžké době na Nišany spolehnout. Budeme bojovat za společnou věc, za svobodu našich kmenů!“

„To přísaháme, při našich věčných bozích!“ zvolali nadšeně důstojníci a pozdvihli meče.

Teď se Tur vrátil k zajatému Frankovi a rázně se ho zeptal:

„Pověz, co je to Kanburg!“

Frank se ušklíbl.

„Připravte osidlo!“ poručil Tur vojínům. Ti přinesli provaz a udělali na něm smyčku.

„Kde je Kanburg?“ zahřměl Tur.

Zajatec se odvrátil.

„Pověste ho!“

Vojíni uchopili svázaného Franka a postavili ho pod blízký vysoký strom, na jehož silnou větev připoutali osidlo. Uvolnili zajatci spoutané nohy.

Frank zbledl a začal se chvět.

Dva vojíni přivalili pod strom špalek a ukázali, aby na něj vystoupil.

Tvrdošíjnému Frankovi začaly drkotat zuby.

Dva silní muži vyzvedli odsouzeného, aby ho postavili na špalek. Frank se vzpíral, ústy lapal po dechu a divoce vykuloval oči.“

„Povím, povím!“ křičel zoufale.

Velitel pokynul vojínům, aby ještě s popravou posečkali, a optal se potřetí:

„Kde je Kanburg?“

Zajatec udýchaně odpovídal:

„To je veliký hrad – hrad na skálách – Kaninský hrad…“

„Tak tedy Hradsko u Kaniny! Dobrá, teď povíš, kde včera byla bitva.“

„U Pšovky – v dole – ve skálách.. “

„Vyhráli jste?“

„Ani nevyhráli, ani neprohráli – ale potřebujeme jídlo a pomoc.“

„Kam odtáhl králevic Karel?“

„Nevím, pro Boha! – opravdu nevím – někam na východ k řece Jizeře „

„Jak daleko je jeho vojsko?“

„Jenom půl dne cesty, co včera a dnes ušlo.“

„Bylo posláno králevici víc takových listů?“

„Jen ještě jeden – stejný.“

Tur byl s výslechem spokojen.

Na dotaz vojáků, mají-li Franka pustit, nišanský velitel poručil, aby ho zase spoutali a dobře hlídali.

Tur důstojníkům stručně pověděl, co výslechem zjistil. Králevic dostane druhý list asi během dneška, zítra se tedy se vší pravděpodobností obrátí s vojskem k Vrátenské hoře. Dnes tedy možno dát vojsku pohov.

Nišané odpočinek uvítali a za chvíli se všichni utábořili ve stanech a u ohňů od paloučku se studánkou až daleko k Řepinci.

K poledni sem došly i ostatní houfy nišanských vojů, takže se zaplnila celá pláň.

Velitel Tur se radil s důstojníky o plánu na druhý den, když předstoupila hlídka a hlásila, že zadržela nějakého muže s mladou dívkou, kteří říkají, že tato chata je jejich.

„To je Nemoj,“ zvolal radostně Lešek a kvapil svým přátelům vstříc. Nějaký vojín skutečně přiváděl Nemoje a Radislavu.

Radislava pozdravila Leška podáním ruky, Nemoj se s mladým Luticem přátelsky objal.

Mladík mu rychle vypověděl hlavní příběhy dnešního ‚dne a uvedl ho k veliteli Turovi. Ten v něm hned poznal posla pšovského knížete a s radostí ho přivítal. Věděl, že mu Nemoj může být v mnohém nápomocen.

Nemoj se doposud nemohl dostat domů, aby se podíval po své dceři. Pověděl, jak teprv předevčírem převedl lesními stezkami na Vrátenskou horu houfy Kamenčanů a jak tam spatřili ohňové znamení volající o pomoc. Hned Jráno tedy pospíšili Kamenčané k Pšovce a zasáhli prý účinně do včerejší těžké bitvy. Nemoj sám s nimi nemohl, nedovolila mu to jeho služba na hradišti na Vrátenské hoře. Tam se kvečeru konečně setkal se svou dcerou i s kněžicem Neklanem. Kněžice musel nechat v hradisku, velitel nedovolil, aby se vzdálil, ačkoli hoch tuze naléhal. Dceru si teď vede domů; už mu toho tolik navypravovala, že se mu ze všeho točí hlava. Byl rád, že slovu dostáli i Nišané a přišli v tak velikém počtu.

Tur přizval Nemoje do porady důstojníků jako znalce krajiny a dlouho se s ním i s ostatními radil.

A zatím si mohli dlouho a dlouho vyprávět také Lešek s Radislavou.

Povídali si, ještě když je pozval Tur k obědu, který připravili jeho vojíni. Ani nevěděli, co dobrého jim podávali.

Po jídle dovedl Nemoj nišanského velitele Tura s několika důstojníky do hradiska na Vrátenské hoře, aby se domluvili s velitelem hradiště, vojetínským zemanem Neřádem. Přivítal je s velikou radostí. Nišané budou v nastávajícím rozhodném boji znamenitou posilou. Nerad pošle Turovi četu svých lidí a ti budou Nišanům oporou, neboť jsou dobře obeznámeni se všemi zrádnými zákruty skalních roklí. Pokusí se také uvědomit knížete Běcha o příchodu silné pomoci bratrských Nišanů.

Do večera stáhl Lešek Míťovi kožich, pečlivě jej vyškrábal a důkladně vytřel mozkem. Radislava bude mít na zimu hřejivý kožich do lůžka.

Když podával dívce kožešinu, měla oči plné slz.

„Byl takový hodný, nikomu neublížil…!“

Z jeho masa nevzala do úst ani kousíček.

HRANICE NA STRAHOVĚ

Bavoři a Sasové brzy poznali, že jsou v údolí Pšovky a v jejím blízkém okolí nebezpečně natlačeni. Kdyby měli Slované více síly, mohli by jim tu připravit těžkou porážku. Vždyť také zásobování, už předtím velice obtížné přílišným nahromaděním vojska, po bitvě u Pšovky docela ustalo. Franské vojsko bylo na pokraji úplného vysílení. Jenom naděje, že králevic Karel obchvatem Pšovanů vojnu rozhodne, udržovala je v slabé bojové schopnosti.

Hrabě Werimar si vzal na starost obléhání Kanburgu, Audulf a Sasové měli za úkol vytlačit Pšovany údolím k Vrátenské hoře, kde jim vpadne do zad králevic. Celý druhý den po bitvě byl věnován provádění tohoto plánu.

A skutečně se saským kmenům podařilo odtrhnout Pšovany úplně od pevného Hradska. Jako klín mezi nedobytým hradištěm a pšovským vojskem se umístili napříč údolím až do skal.

Kníže Běch pomalu ustupoval k Vrátenské hoře. Byl tak moudrý, že na silnějšího nepřítele zbytečně neútočil. Kdyby se mu podařilo zlákat Franky až do údolí Vrátenské hory, mohl se dát do boje. V lesnatých údolích a skalních roklích by se nepřítel nutně musel rozdrobit na nesouvislé menší tlupy. Tehdy by jeho Pšované měli naději na úspěch. Kamenčané a Litoměřici by jim jistě byli vydatně nápomocni. Netušil, že se právě od Vrátenské hory na něj chystá záhubný obchvat.

Králevic Karel byl druhý den na zásobovacím pochodu k východu. Blíží se k Jizeře a chystá se ke kořistnému vpádu do země Charvátů, když náhle jeho další postup zastavují spěšní poslové s listem podřízených vůdců vojsk.

Karel ihned nařídil obrátit směr tažení k severozápadu, mezi Bezdězy a Vrátenskou horu.

„Zdrtíme tak Slovany jednou ranou,“ říká si pro sebe pln nové naděje v nečekané už vítězství, „a zásob naberem z kořisti…“

Těší se, že vojna bude nyní rychle skončena a pobízí své houfy k rychlému pochodu. Jeho vojsko je však již velmi unavené. Nejsou to již pyšné, sebevědomé zástupy, které před měsícem vstoupily do země a drtily každý odpor.

Dnes i malé hradiště u Sudoměře bylo zdržující překážkou k pochodu a Karel u něho musel nechat oddíl vojáků. Každé omeškání mu bylo velmi nepříjemné. Přišel nový posel od markrabího Audulfa, který žádal, aby králevic chvátal co nejrychleji.

Karel řídil pochod svého vojska podél Skalského potoka. V některých osadách popadly hlídky malou kořist, ale co to bylo na silné vojsko! A opět nová překážka v cestě. Přední voj narazil na skalní ostroh, kde se v opevněném hradišti bránila nečetná, ale statečná posádka. Byla to stráž, která tu hlídala starou stezku vedoucí z Pšova a také z Vrátenské hory k Bezdězům a dále na půlnoc.

Hradisko bylo dobře chráněno nepřístupnými skálami a mocným valem s pevnou kolovou hradbou. Po marném pokusu o hradiště dal Karel zesláblému vojsku odpočinek. Rozbilo tedy tábor a přenocovalo při potoce v hlubokém dolu.

Ráno bylo hradiště prázdné. Posádka přes noc zmizela, nezůstala tam ani noha, Frankové prohledali celé hradiště, ale kromě malé zásoby obilí a pěti koz nenašli žádnou kořist. I zpustošili vše. co jen mohli.

Karel rozkázal, aby vojsko vytáhlo k dalšímu pochodu. Postupovali skalnatou roklí a přilehlými lesy, kde byli skryti pozorovatelům z Vrátenské hory. Celé tažení bude provedeno tajně, aby překvapilo nic netušící – jak se Karel domníval – slovanské houfce.

Než slunce vysušilo ranní rosu, došel přední voj Karlův pod opevněné Bezdědice. Také toto hradiště bylo nalezeno opuštěné. V chatách na vrcholu návrši nezůstalo ani človíčka, ani kůrky chleba. Vojíni už chtěli chaty zapálit, avšak přísný rozkaz důstojníka je zadržel. Na této straně nesmí být spatřen žádný oheň!

Údolí nyní zahýbá k západu, za Vrátenskou horu, a rozvětvuje se do několika velkých roklí.

Královicovy přední stráže narazily sice leckde na stopy většího počtu lidí, nespatřili však nikoho.

Všude jen hluboké ticho.

Franské vojsko, rozděleno v několik proudů, tedy vstoupilo do roklí.

Ale pak to začalo!

Hluboké rokle ožily. Z nitra slují vstávají slovanské zástupy a jejich hřmící vlčí vytí ohromuje rozptýlené nepřátelské voje. Na zděšené Franky padají ze skal balvany a podťaté kmeny věkovitých stromů. S hrozným řevem se řítí slovanští bojovníci na zmatené nepřátele.

I nastává strašná bitva pro oslabené Franky. V roklích se nemohou hnout, překážejí si navzájem a nemohou kupředu ani zpět. A když se někdy spořádají k útoku, Slované se před nimi rozplynou jako ranní pára v slunci. Zmizí v temném hvozdě – a objevují se náhle znovu v boku nebo vzadu Íránského houfu.

V tísni se Frankové uchýlí do některé prázdné rokle – ale za chvíli jsou i zde zasypáváni balvany a šípy od skrytých Slovanů. A když s velkými ztrátami vyšplhají na skály, aby svedli boj zblízka – nenajdou tam nikoho, a Nišané jim už zas chystají novou léčku někde jinde.

Králevic Karel, překvapený prozrazením bitevního plánu, zuří. Nedá se přece tady roztrhat od pohanských psů! Rozeslal rozkaz všem velitelům houfů, aby stůj co stůj prorazili k západu. Sám s vybraným zástupem postupuje zvolna roklemi pod Vrátenskou horou za téměř již zničeným předním vojem.

V té době ožil i přerušený boj v údolí Pšovky. Sasům se tady nevede o mnoho lépe než Karlovým íránským oddílům pod Vrátenskou horou. Slované nejsou natolik silní, aby se mohli postavit k rozhodujícímu boji, dobře však využívají výhodného útvaru půdy k drobným potyčkám. Nepopřejí nepříteli ani chvilku klidu, stále jej znepokojují, dráždí, a když mu způsobí nějakou škodu, ustoupí zas do bezpečí.

Kníže Běch již dospěl se svými voji k roklinatému obvodu Vrátenské hory, z jejíhož hradiska je zásobován. Odtamtud se také dověděl o příchodu Nišanů a o obchvatném pokusu králevice Karla. Řídil proto nadále svůj postup tak, aby byl neustále v zádech kryt Vrátenskou– horou.

Večer zastihl obě strany unavené ustavičnými potyčkami. Avšak zatímco Slované byli ukryti ve skálách a mohli se posilnit jídlem a odpočinkem, Frankové zůstávali bez jídla vydáni nebezpečí útoků. Hladem zesláblí snědli i poslední koně, ale to bylo jen nepatrné množství masa na tisíce hladových žaludků.

Nový den byl pro Franky dnem zoufalého boje. Přestali již bojovat o vítězství, bojovali jen o záchranu holého života. Slované je honili jako zvěř po lese, z rokle do rokle, a Frankové se bez cíle potáceli bludištěm údolí, skalních roklí a hřbetů.

K Běchovi dorazil posel od nišanského velitele Tura se zprávou, že Nišané tisknou králevice Karla vojetínskou roklí mezi srázné vrchy u pramenů Pšovky.

Knížeti se rozzářily oči. Dobří bohové mu dopřávají, aby

podstoupil boj s velitelem všech nepřátelských vojsk, se synem samotného franského císaře!

Vyslal zvědy, aby vypátrali, kudy asi bude chtít Karel vystoupit z vrátenských dolů na hřeben rozvodí u pramenů Pšovky.

Štěstí mu přeje. Jeho zvědové se vrátili a potvrdili, že Karel vystupuje vojetínskou roklí, Nišanské oddíly mu nedovolí, aby volil jinou cestu.

„Na králevice Karla!“ vykřikl kníže Běch heslo a s polovinou svých oddílů spěchal Karlovi vstříc. Zbytek mužstva ponechal v záloze, aby pak v pravou chvíli udeřilo na prchající nepřátele.

V místech, kde ústila dlouhá rokle na planinu, obklopenou třemi homolovitými vrchy a západním bokem Vrátenské hory, zastihli zástup nějakých cizích bojovníků, skrývající se v houštinách. Bylo slyšet, že mluví slovansky – jsou to asi Nišané.

„Hlídejte dobře, kdyby tudy chtěl Karel utéci,“ připomněl jim Běch místo pozdravu.

„Budeme hlídat jako ostříži, Frankové jsou již nablízku. Nám neuniknou,“ odpovídali bojovníci.

Běch se tu déle neomeškával a vstoupil se svými Pšovany db široké, nepříliš hluboké kotliny. Rozložil se po stráních a dychtivě čekal; kdy králevic Karel vejde do uchystané pasti, z níž nebude mít návratu.

Netrvalo dlouho a Frankové se objevili.

Napřed hlídka, o něco dále hlavní houf.

Teď – teď je třeba past uzavřít.

BěchůV voj, jist si vítězstvím, zahučel vlčím hlasem a zahřměl na překvapené Franky:

„Hoj, u boj, bratří, hoj, u boj!“

A již se vrhají do boje s mohutným válečným pokřikem, který přehlušuje i třesk zbraní a bitevní lomoz.

Frankové nemohli nazpět, neboť je tlačily dopředu nově přicházející davy. Nezbývalo jim než zoufale bojovat.

Z úkrytu u východu z kotliny vystoupil zástup bojovníků, s nímž se před chvílí Pšované setkali. Pomalu se přibližoval k bitevnímu víru.

„Dejte se do toho, bratři!“ vykřikl na ně kníže Běch.

„Dáme, dáme!“ odpovídali nejbližší z nich. A bylo slyšet velitelský hlas z jejich středu:

„Eu, Saxones, nimith eure saxas! Hej, Sasové, už zvedněte své sekery!“

Na tento vojenský rozkaz se vrhl připravený zástup na bojující Běchovu družinu. Nenadálý útok zezadu uvedl Pšovany ve zmatek. Nejsou to tedy Nišané, jejich bratři, nýbrž Sasíci a mezi nimi do popředí nastrčení zrádní Srbové.

Pšované bojovali hrdinsky, ale Franků přibývalo víc a víc. Hrnuli se roklí vzhůru, nezadržitelně popoháněni zadnějšími voji.

Útok Sasů a Srbů rozhodl Běchův osud. Jeho neveliký zástup nemohl mezi dvojím nepřítelem obstát.

Nepomohlo hrdinství pšovského knížete ani největší udatnost jeho družiny. I řekl Běch svým bojovníkům:

„Bratři moji věrní! Lépe abychom byli rozsekáni, než abychom byli zajati. Budeme bojovat až do posledního dechu!“

A jako hladový vlk skočil první do největší vřavy.

Jeden po druhém padal v lítém boji, sklácen byl i rekovný Běch.

Jen málo Pšovanů se nakonec přece prodralo z pasti ven a rozprchlo se po lesích, aby pak mohli roznést zprávu o slavné smrti pšovského knížete.

Mezi Slovany vzbudila zvěst o Běchově smrti ohromné pobouření a touhu po pomstě.

Nejprve se vyřítila pšovská záloha a jako divoká bila do Franků, Sasů i nevěrných Srbů. Z libochovického hradiska se přihnala celá posádka. V první řadě, hned při zemanovi Neřadoví, spěchá vedle chodského velitele Msliboje i pokulhávající mladý Lutic Lešek.

Také Nišanům se podařilo proniknout z roklí až sem a jejich vůdce Tur činil čest svému jménu. Na bojiště přibyl i pomocný oddíl Milčanů, který sem dorazil po dlouhém putování, a hned se dal statečně do boje. Kvapem přibíhají nejbližší oddíly Kamenčanů a Soběradových Pšovanů z údolí.

Lesy i rokle kolem Vrátenské hory znějí bouřlivým rykem a válečným rachotem. Slovanské houfy bojují jako poraněné šelmy. Divoce, nesmiřitelně.

„Za Běcha! Za Běcha!“ volají Pšované.

„Za otčinu!“ zní heslo Kamenčanů.

„Za svobodu,“ hřmí pokřik Nišanů a Milčanů.

Tak se Slované povzbuzuji k boji a nepřátel nešetří.

Roztříštěné franské vojsko běhá zmateně po lesích.

Králevic Karel s nejvěrnějším houfcem dosáhl konečně pramenů Pšovky, ale tam byl v údolí zaskočen Litoměřici z dražejovského hradiště.

A tu již Karel nechává beznadějného boje a prchá podle říčky, aby se zachránil u svých Sasů a Bavorů.

Leč ani tam není o mnoho lépe. Z Hradska vyrazilo české vojsko, a rozehnavši jeden Werimarův oddíl, napadlo v údolí Sasy. Svým výpadem uvolnilo i Soběrada, který se tu až dosud dobře hájil se svou částí Pšovanů ve skálách a nyní mohl přejít po boku českých vojů do útoku.

Tím bylo rozpadnutí zeslabené Karlovy armády dovršeno, její síla zlomena. Oddíl za oddílem vyklizuje bojiště a ustupuje údolím i hořejší planinou k poledni.

Čety rozptýlené po lesích jsou ztraceny.

Bledý králevic, všecek roztřesený, rve si vlasy, jako šílený bije své vojíny a volá, křičí:

„Slovani jsou diví běsi – mstí naše hříchy – pryč odtud!“

Na širé pláni před zemským hvozdem shromažďuje konejšivý večer trosky pyšné armády k spěšnému návratu domů.

Táhlé témě Vrátenské hory vybíhá k jihozápadu pyramidou srázného vršku Strahova. Jeho neveliká, ale zdaleka patrná homole je od vrcholu hory oddělena malým těsným sedlem, jimž vede úvozová cesta z hradiště.

Ze všech stran přicházejí bojovníci na Strahov Vrátenské hory. Usedají na jeho svazích, o kolena opírají svěšené hlavy. Potuchla veselost, ústa zmlkla a srdce se sevřela, jakmile přišli pod kopec. Už z daleka viděli mohutný oheň na Strahově, viděli jej i všichni Pšované ze všech končin země.

Vysoko vzhůru stoupají plameny veliké hranice. Hlásají

do všech krajů radostnou zvěst: Strašný nepřátelský příval je odražen!

Zástupy bojovníků okolo hranice však nejásají, neradují se z vítězství. Usedají v pokorném tichu a v bolestném zadumáni.

Největší rek, slavný hrdina a moudrý kníže položil svůj život po neodvratné sudbě bohů. Jeho tělo leží na vysoké hranici vydáno v oběť plamenům.

Bohové dopřáli slovanským kmenům vítězství, ale vzali si nejstatečnějšího bojovníka.

Přední mužové všech spojených slovanských kmenů stojí před hranicí se sklopenými hlavami.

Zemský kmet Soběrad vztahuje paže k nebesům a přísahá jménem všech Pšovanů věrnost a oddanost nebohému malému sirotku Slaviborovi, budoucímu knížeti.

Český vladař Vratislav drží za ruku kněžice Neklana a s vytaseným mečem přísahá, že bude nadále i v dobách nejtěžších Pšovanům věrným spojencem.

Jeden za druhým vystupují k hořící hranici i vůdcové ostatních slovanských kmenů a s pozdviženým mečem si přisahají věrné spojenectví navěky. Kníže Běch padl za svobodu všech. Nikdy nezradí jeho památku.

Na lících otužilých bojovníků se lesknou slzy pohnuti. Jejich pěsti jsou však tvrdě sevřeny.

Běchova hranice hoří ohromným plápolem, je ji vidět jistě na deset mil. Žár ohně je tak prudký, že okolostojící mužové musí odstoupit až do půl kopce.

Přišel unavený zvěd a hlásil, že franské vojsko ustupuje po vysočině mezi Pšovkou a Liběchovickým potokem k Labi. Upustilo i od dalšího obléháni Hradska.

Hradsko, nejpevnější hradiště Pšovanů, je tedy osvobozeno.

Český vůdce Vratislav k sobě volá podřízeného důstojníka.

„Kolik dobytka nám ještě zůstalo na Hradsku?“

„Šedesát volů, něco krav a ovcí, kmete!“

„Poslyš, co ti ukládám: Pospíšíš na hradiště a vezmeš těch šedesát volů z naší ohrady. Vydáš se za franským vojskem a odevzdáš je jejich veliteli. Rozuměls?“

Důstojník nemůže překvapením ani odpovědět.

Překvapeni jsou i ostatní zástupcové slovanských kmenů. Slyšeli dobře? Český vůdce chce obdarovat sveřepé nepřátele, kteří se na nás tolik provinili…

„Rozuměls?“ ptá se znova Vratislav a hledí důstojníkovi do očí.

„Rozuměl, jasný pane,“ odpovídá tiše důstojník a sklesle odchází.

Tu přistupuje k Vratislavovi kmet Soběrad a hořkým hlasem k němu hovoří:

„Právě jsme u hranice přísahali, že nikdy nezradíme památku našeho hrdinného knížete. Jeho světlé tělo se ještě nepřeměnilo v popel – a ty, Vratislave…“

Vratislav mu vpadá do řeči:

„Nepřítel je poražen, vrací se domů. Ale je také zmořený hladem. Běda našim českým krajinám, kterými se povalí jeho zástupy! Posílám hladovým Frankům stádo, a oni ušetří naši zemi.“

A nedbaje překvapení všech posluchačů, dodal s důrazem:

„Bozi rozsoudili válku. Nechť nyní skončí i nepřátelství mezi námi a Franky!“

Soběrad stál chvíli s rozevřenýma očima, jako by nechápal.

Pak potřásl Vratislavovi pravicí a řekl:

„Pšované přidají třicet volů!“

„I Litoměřici dají třicet volů,“ přidal se vůdce Litoměřiců.

Vratislav objal dojat věrné přátele a zavolal zpět svého důstojníka pro nové rozkazy.

Kmet Soběrad přikázal veliteli vrátenského hradiště pod Strahovem, aby dal vynést všechny bečky s medovinou, neboť hosté čekají na „stravu“, pohřební hostinu.

Na skalisko opodál vystoupil poloslepý stařec, který zapěl o hrdinském knížeti píseň, jež velebila jeho činy a chválila jeho moudrost. Starý pěvec nemohl pronést větší chválu o padlém vojevůdci, než když o něm povýšeným hlasem zazpíval:

Přicházeje nesl dobro

a odcházeje odnášel pochvalu;

byltě spravedlivý jako váhy…

Na rožních se opékaly ovce a staré medoviny přinesli mnoho beček. I byla pohřební strava za knížete Běcha slavná, jak sluší se a patří…

Také Frankové, těžce zkrušení a do malomyslnosti skleslí, zase jednou hodovali.

Králevic Karel dostal pro své vysílené vojsko sto dvacet vykrmených volů. Jeho tvář se podobala raku, když na břehu Labe děkoval českému důstojníkovi.

„Bylo to největší ponížení v mém životě – přijal jsem k porážce ještě dar,“ řekl pak po hodech svým vůdcům.

Přišly však potom zprávy, že se nesmiřitelní Lučané vzchopili, počíhali si na zadní voj franského vojska a náramně jej zbili. Vzali mu přitom mimo jinou kořist i slušné stádo dobytka, prý asi třicet volů – někteří ujišťovali, že padesát…

A tak přišla franská výprava ještě také o zbývající stádo. Chtěla jím prý doma, jako „poplatkem od slovanských kmenů“, alespoň trochu zastřít naprostý nezdar svého tažení.

Hosté císaře Karla na Ingelheimu se rozjeli na svá léna do ‚no předtím, než se králevic se svými zbídačelými oddíly vrátil.

Slavnosti na počest velkého vítězství nad pohanskými Slovany se tentokrát nekonaly.

V trávě u studánky za Nosálovem sedí Radislava, vedle ní odpočívá mladý Lutic.

Má hlavu ovázanou zakrváceným šátkem, přesto však se usmívá. Zdá se, že je navzdory novému zranění docela šťastný.

Ze stromu na ně hází posměvačná veverka bukvice. V zapadajícím slunci se rozvoněly lesy, ke studánce se slétli štěbetající ptáci. Všechno jako by dýchalo hlubokým pokojem a mírem.

Od Vrátenské hory přichází Nemoj, také se zavázanou rukou.

„Budeme se stěhovat, děti!“ volá z daleka na mladé lidi.

„Co se stalo, otče?“ vykřikla poděšeně Radislava.

„Postěhujeme se na Řepínec,“ oznámil Nemoj. „Zeman padl v bojích a jeho statek připadl knížeti. Dnes si mě zavolal kmet Soběrad, který teď za mladého Slavibora spravuje Pšovsko, za vše možné mi tuze děkoval, no – a nakonec řekl, že řepínské zemanství je moje. A tak jsi nyní bohatou zemankou. A svobodnou!“

Radislava mu s jásotem padla do náručí.

„To už nemusíš být smutná, že ti ujel ten tvůj hrabě,“ chtěl ji trochu pozlobit Lešek a Radislavu opravdu na okamžik opustila veselost.

„Proč mne zlobíš?“ pronesla tiše a sklopila oči. „Mé štěstí nekvete v Bavořích…“

„A kde tedy?“ chytil ji mladík za slovo.

„Jen doma – ty hloupý, copak to nevíš?“ usmála se dívka a rozběhla se po louce.

Utrhla lodyhu kopretiny, zatočila se s ní a hodila květinu na mladého Lutice.

Lešek ji hbitě zachytil, vyskočil, popadl Radislavu za ruce a roztočil se s ní po pažitě. Bolest v hlavě ho však rychle přinutila, aby si zase sedl.

Dívá se, dívá na svižnou dívčinu, oči má plné ohně.

Dívka se lehounce pohybuje po svěží travině, jako když vážka poletuje nad lesní tůní. Teď se k ní přidal starý medvěd – vždyť je to Nemoj! – poskakuje také a vysoko nad hlavu vyhazuje čapku.

Mladík uškubl lístek trávy a píská jim do kola.

Nechť bohové nezklamou jejich radostnou důvěru v nový život!