Janko Veselinovič

Zkrvavený půlměsíc

PRVNÍ DÍL

I

ČERNÝ MOČÁL

Větší rovinu než Mačva se v Srbsku nenajde. Celé dny po ní může člověk jit a neuvidí ani kopeček. Všechno je rovné jako mlat. Poutníkovi se i pohled unaví, když se musí stále dívat na jedno a totéž: pole, louka, pole. louka a – pole. louka. Nakonec přece jen dojde do vesnice a tady stoji chalupa vedle chalupy, za každou je stáj, vedle stáje studna s vahadlem a za ní ovocný sad.

Taková je Mačva dnes, ale v době, kdy se náš příběh udál, vypadala jinak. Místo poli a luk všude jen hluboký les a v něm jen tu a tam ležel nějaký kousek zorané a oseté. země.

Vesnické chalupy byly velmi prosté, podobaly se chatrčím, sloužícím jen k tomu, aby měl člověk kde hlavu složit a schovat se před nepohodou. Jejich stavba byla jednoduchá. Do země se zarazily čtyři mohutné kůly, někdy celé kmeny – a to byly rohy budoucího domu. Stěny se celé vypletly proutím, jen otvory pro dveře a malá okénka tu zůstaly. Nakonec se proutí oplácalo hlínou, aby košatinu neprofoukl vítr. Na střechu se zpravidla položil rákos nebo kůra stromů. Takový dům míval jen jednu místnost, v jejímž středu umístili veliké ohniště. Kolem stále hořícího ohně se soustřeďoval život celé rodiny. Tady se odpočívalo, rozprávělo a tady také, unaveni po celodenní práci, dávali domácí odpočinout svým kostem.

Pravda, byly i lepši domy, z vepřovic a se šindelovou střechou, již vévodil dokonce komín, ale ty si stavěly jen nejbohatší a nejváženější rodiny ve vsi.

Ale ani v té nejubožejší chatrči, která vypadala zvenku tak chudě, nebyla nouze o jídlo. Všude měli dost sýra a na provázcích nad ohništěm visely celé slaniny.

V severozápadní Mačvě, právě v místech, kde se Dřina vlévá do řeky Sávy, leží vesnice Černý Močál. Je to stará ves a jméno ji dobře charakterizuje, protože je kolem dokola obklopena močály a bažinami, a dokonce i mezi jednotlivými chalupami jsou mokřiny. Ale navzdory vlhkému prostředí si obyvatelé Černého Močálu na zdraví stěžovat nemohli.

Tenkrát tady stálo asi padesát chalup, z nichž dvě nejpředněji patřily stařešinovi, kterému se říkalo kmet, a popovi.

Jova Jurišič byl stařešinou v Černém Močálu už dlouhá léta. Jeho předkové tady žili od nepaměti; děd i otec zemřeli rovněž jako stařešinové, vážení a ctění celou vesnicí, a v tento šťastný konec doufal i on. Už třicet let byl stařešinou, představitelem srbské samosprávy pod tureckou nadvládou. Znal v Černém Močálu každý dům a každého člověka. Tuto službu v obci nepovažoval za břímě. ale za čest. Byl hrdý, že stoji v čele těch čestných lidí, kteří nikdy neudělali nic, co by bylo hříchem před bohem a hanbou před lidmi.

Byl prostomyslný, klidný, mírný jako dítě, spokojeně počítal dny svého života a s jasnou tváří čekal na chvíli, kdy bude muset opustit svou ves, svůj dům a svou rodinu a odejít na věčnost, kde bude rovněž ctěn a vážen.

I pop Miloj byl člověkem na svém místě. Měl jedno heslo, kterým se po celý život řídil.

„Když něco řeknu, tak to platí a nikdo mi do toho nemá co mluvit. Já se řídím vlastním rozumem.“

Ale knihy měl také. Nebyly to takové ty, co nikomu nepomohou, ale pravé „kosovské“, jejichž listy nebyly z papíru, ale z kůže. A v nich byly modlitby i zaříkávání proti každému zlu a nepříjemnosti. Pop z těch knih četl lidem zarmouceným, nešťastným i posedlým a ani jeden z těch nešťastníků nezvlkodlačil. Po celou dobu jeho popského úřadu se v Černém Močále neobjevil jediný vlkodlak.

Ale pop se uměl modlit i k bohu – a jak! To se muselo slyšet. Když se tenhle Srb začal modlit, neoslyšela by jeho prosby ani ta nejprohnanější cikánka, natož nejmilosrdnější bůh, otec nás všech. Popovo modlení, to nebylo nějaké bezmyšlenkovité brumláni. Vzýval boha celým srdcem. V takových chvílích mu mohli odnést střechu nad hlavou a nehnul by ani brvou.

Rady udílel vážně, napomenutí mírně a každému říkal pravdu. Byl to sedmdesátiletý stařec, zdravý a neuvěřitelně čiperný. Tváře červené jako jablíčka, vlasy husté a bílé jako ovčí rouno. Z bystrých oči vyzařovala moudrost, z každého pohybu sílá a pevná vůle.

Říkali o něm, že ví, co chce.

A měli pravdu. Byl to vzdělaný člověk a také muž své doby, plný přirozené svěžesti, se zdravými názory na každou věc. Jeden z, těch, kteří pomáhali vytvářet lidovou moudrost, národní přísloví a pořekadla.

Tito dva muži vedli Černý Močál. Byli všem vzorem. Stařešina Jova by nic neudělal bez popa a pop se zase o všem radil s lidmi. A pokaždé s těmi, kteří dané věci rozuměli ze vsi nejlépe.

Všichni žili ve shodě. To nebyla ani obec. ale jedna velká rodina. Když se veselili, tak společně, když přišel někam smutek, truchlili všichni. Nikdo se neptal, kdo je bohatý a kdo chudý, ale jestli je to pravý Močálan. Ostatní vesnice jim záviděly a oni byli na svou jednotu pyšní.

II

SUBAŠA

Takovým spokojeným a klidným životem by se klidně daly prožit i dva lidské věky a člověka by to neomrzelo. Ale štěstí přitahuje neštěstí a nakonec se vždycky najde něco, co tu čistou vodu zkalí. V Černém Močálu by bylo všechno krásné, kdyby občas nezakusila na vrata neúprosná pěst a neozvalo se:

„Rájo!“

„Hned, hned, drahý ago,“ odpovídá polekaně hospodář a celý se roztřese, aby se nepřihodilo nějaké neštěstí.

„Honem, otvírejte!“

„Už utíkám, drahý ago!“ křikne nešťastník a bosý otevírá dveře před nezvaným hostem.

Podmračený Turek projde kolem něho do domu, nasupeně se rozhlíží a zkoumavým pohledem si měří celý dům.

„Stará, upeč mi cicvaru!“ poručí si bezostyšně národní jídlo z mouky, másla a sýra.

„Budeš ji mít, než se naděješ, drahý ago,“ a žena spěšně přikládá na oheň a připravuje pohoštěni. Aga se zatím rozloží u ohniště, vytáhne čibuk, zapálí si ho a čučí. Najednou, jako by ho něco napadlo, stáhne si z nohou opánky a prohodí:

„Tu máš, rájo, povoz mi opánky, ať nám to čekání rychleji uběhne.“

A hospodář, prostovlasý a pokorný, vezme do rukou řemínky od opánků a táhá je za sebou po dvoře. Tomu se říká vožení opánků a je to symbol tureckého panství nad srbským národem. Hospodář za sebou tahá boty tak dlouho, dokud se Turek nesmiluje a neřekne:

„Stačí.“

Takové poníženi! Jak je mohou muži snést? Musí.

A proč?

Protože ve vsi bydli subaša. A další proč budou hned vysvětlena.

Srbsko bylo kdysi samostatné království, které se dlouho bránilo okupačním snahám mocné osmanské říše. alf v osudné bitvě na Kosově poli roku 1389 byli Srbové od Turků poraženi a dostali se na mnoho staletí pod přímou správu osmanských vládců, které oslovovali turecky ago: nebo efendi a ti zase říkali svým křesťanským poddaným rájo. Turci přinesli do všech vazalských zemí nejen svou správu, ale i mnoho nových zvyků a nutili podmaněné národy, aby jim sloužily a poturčovaly se.

Ale ani mezi tureckými vládci nebylo jednoty. Někteří Turci, vládnoucí z Bělehradu celému Srbsku, se od svého istanbulského císaře odtrhli, zabili bělehradského paši (místodržicího), obsadili královský palác a rozhodli se sami vládnout, aniž by se museli odpovídat svému panovníkovi.

Tito odpadlí Turci se jmenovali dahijové.

Svou moc si plánovitě upevňovali, protože do všech srbských měst dosadili své lidi – byli to takoví městští starostové, kteří zase poslali své zástupce do každé větší vesnice. A to byli právě subašové.

A potom šlo všechno jako po másle.

Venkovští subašové měli jen jedinou povinnost – zničit každého, kdo je proti nové formě turecké nadvlády. Subašova moc byla velká. Mohl si vžit na svědomí i lidský život a nikdo mu nic neudělal. Jaký byl šubaša, takoví byli i panduři, jeho vojáci. Srb mohl jen zvednout oči k nebi, ale bůh si dával s vyslyšením jeho proseb načas.

Kousek nad Černým Močálem vedla cesta a u ni stál zájezdní hostinec – han. Tady bydlel subaša se svými pandury.

Jmenoval se Sulja. Měl i nějaké příjmení, ale to nikdo neznal. Od obyvatel Černého Močálu dostal přezdívku, která vystihovala jednu jeho podivnou vášeň! Sulja byl posedlý po hruškách. Měl je rád jako medvěd, a kdyby na stromě jediná zůstala jediná a on ji nemohl dostat, byl nešťastný jako dítě. Ve vesnici mu začali říkat Hruška. Tak ho nazývali mezi sebou, tak se o něm později vyprávělo a tak mu budeme říkat i my. Ostatně. Sulja o své přezdívce věděl a občas tak i sám sebe nazýval.

Byl to trochu zvláštní Turek. V Černém Močálu zatím znali jen kruté a pyšné mohamedány, kteří rájou pohrdali, ale Hruška takový nebyl.

Dalo by se říci, že byl spíš příjemný než nepříjemný, víc mírný než krutý, spíš tichý než hlučný. Lidi nepřehlížej naopak, často mezi ně chodil. A všechno vedl v patrnosti. Potkalo-li koho neštěstí, Hruška nad ním div slzu neuronil. Každého vesničana znal po jménu, chodil doj chalup, zastavoval se i na palouku, kde mládež, tancovala a bavila se. Tomu dostaveníčku mladých se říkalo kolo – snad podle srbského kola, národního tance, kdy se všichni vezmou kolem ramen a tanči dokola. Tedy i sem přicházel Sulja, žertoval, bavil se a pozoroval. Krátce, za každou cenu se chtěl s vesničany sžit a poznat je do všech podrobnosti.

Veškerá námaha však byla marná. Lidé k němu zůstávali chladni, protože v té jeho příjemné tváři bylo něco, co odrazovalo. Byly to oči: hned černé, hned zelené, tu zářily, jindy byly kalné a často i krvavé. Když člověk Hrušku poslouchal, skoro mu věřil, ale stačilo pohlédnout mu do oči a okamžitě své mínění měnil.

Ty oči, a také to, že byl Turek, mu bralo důvěru vesničanů. Pop o něm říkal:

„Byl bych radši, kdyby se choval jako pravý Turek. Takhle je mnohem nebezpečnější. Je to taková hezká zmije jiná jedu. Proč se chce se mnou přátelit? On je Turek a já Srb, my dva se nemůžeme nikdy domluvit. Jeho štěstí je moje neštěstí, co mě potěší, jeho rozzlobí.“

I ty popovy řeči odháněly lidi od Hrušky.

Ten zatím dnem i nocí přemýšlel, kdo mu asi kazí plány, kdo je jeho úhlavním nepřítelem. Podezíral popa Miloje, ale s jistotou jej obvinit nemohl.

Hruška byl skutečně špatný člověk, zlý a poťouchlý, který si liboval ve sporech a těšil se z cizího neštěstí.

Jednoho dne se zase vydal do vesnice a zamyšleně kráčel po pěšině. Pod nohama mu praskaly suché větvičky zasykané spadaným listím. Tady se potkal s Marinkem Marinkovičem. Ten, když jej uviděl, ustoupil stranou a čekal s hlubokou poklonou, až jej mine.

„Bůh ti pomáhej, ctěný efendi.“

Marinkův hlas zněl Hruškovi příjemně. Zastavil se a pohlédl na něho. A Marinko přiskočil, políbil mu lem šatu i ruku a potom, dlaň položenou na prsou, zvedl hlavu.

Kdo byl Marinko?

Byl to vesničan. Oral a sel jako jiní. živil se chlebem jako jeho rodiče, ale nebyl to pravý Močálan. Marinkův otec se sem přistěhoval z Bosny, a když zemřel, ujal se hospodářství syn. Ale nedařilo se mu. Pořád jako by čekal, že mu budou pečeni holubi lítat do pusy, a když se tak nestalo. začal se aspoň utěšovat všelijakými krásnými představami. Práce ho nebavila a stále častěji se potloukal kolem obecního domu a hanu. Nejvíc se těšil z těch chvil, kdy mohl vítat nebo vyprovázet Turky, kteří se tady z nejrůznějších příčin zastavovali. Podle jeho nejlepšího přesvědčení to byli lidé, jimž dal sám bůh vládu nad světem. Když se mezi sebou bavili, on stál opodál jako pes a lapal po jeho „moudrých“ řečech, jimž nerozuměl. Při jejich odjezdu byl šťastný; mohl-li některému z nich podržet uzdu koně, a potom pečlivě sebral každou špetku tabáku, utroušenou při nacpáváni čibuků, a později vše s téměř nábožnou úctou vykouřil.

Pracoval, jen když musel, ale přemýšlel, i když měl spát. Kul plány a přání měl větší než sám turecký císař. Měl také bystré oko, které všechno vidělo, a dobrou paměť. Často se jako toulavý pes ochomýtal po vesnici a pozoroval každé hnutí. Věděl, kde se co dneska dělá, který mladík za kterým děvčetem chodí, Věděl, kolik mají v chalupě lžic, věděl všechno. Málokdo znal Černý Močál lépe než on.

Hruška to o něm věděl, a protože si byli povahově velice blízcí, neměl ho rád. Tentokrát mu však jeho hlas, tak pokorný a uctivý, vnukl slibnou myšlenku, a proto se zastavil.

„Kampak jdeš?“ zeptal se.

„Do lesa, efendi.“

„Poslyš, Marinko, co je to s těmi venkovskými burany? Čím jsem k nim hodnější, tím jsou horši. Kdo je proti mně štve, nevíš?“

„Vážený efendi,“ odpověděl Marinko, „to není těžké uhodnout. Hada si hřeješ na prsou.“

„Popa myslíš?“

„Popa.“

„A co kmet?“

„On taky.“

„Co říkají?“

„Všelicos. Jsou rozmazleni. Říkají, že jim lichotíš, aby ses jim mohl líp dostat na kobylku, že se hodným jen děláš. ale že jim chceš jen uškodit. Říkají: On je Turek a každý Turek je nepřítelem Srba. Říkají…“

„To pop a kmet?“

„Ti dva i ostatní… vlastně všichni.“

„Pojď se mnou,“ pobídl ho Hruška. V duchu zuřil. Nemohl pochopit, jak ho mohli tak rychle prokouknout. I on si vymýšlel skvělé plány a teď by se měly rozletět jako mýdlové bublinky?

Mlčky došli až do hanu. Turek uvedl Marinka do svého pokoje, kde kromě jediné lavice a několika zbraní po stěnách nebylo vůbec nic. Marinkovi přesto pokoj připadal císařsky vznešený. A když mu Hruška řekl:

„Posaď se vedle mne, dobrý muži,“ projelo mu celým tělem příjemné uspokojení.

„Můžu postát, milostivý efendi.“

„Jen si sedni. Tady máš tabák. Myslím, že kouříš, ne?“

Marinko zvedl hlavu a trochu se napřímil. Udělal několik kroků k lavici a opatrně se posadil na krajíček. Zadíval se Turkovi do tváře.

Ta tvář byla tak mírná, tak laskavá, že Marinkovi připadala skoro svatá. Bezděky mu uklouzlo:

„Můj dobrý efendi.“

A upřímně začal nenávidět popa, kmeta a celý Černý Močál, že takového člověka urážejí a podezírají ze špatností.

Turek mu přistrčil krabici s tabákem a Marinko ji přijal tak jako by to byla bezmála svátost oltářní.

„Můj milý Marinko, na tuhle práci já nejsem. Už jsem to poznal.“

„Jsi moc hodnej člověk, efendi. Já bych řek, že bys měl být ostřejší.“

„Jak bych moh?“ začal Turek vzdychat.

„Napřed bych pustil žilou popovi. Ten by to potřeboval ze všech nejvíc,“ popichoval Marinko.

„Ne, ne, krev já nechci. Já s nimi chci vycházet lidsky.“

„Ale pane, z osla koně neuděláš.“

„Ne, krev přelévat nebudu. Já chci, aby lidi poznali, že jsem jejich přítelem, bratrem, jak si tady mezi sebou říkáte.“

Malinko Hrušku litoval.

Oba dlouho mlčeli. Turek si pobafával z čibuku a lenivým pohledem sledoval kotouče dýmu. Najednou se zeptal:

„A jak spolu vycházejí pop a kmet?“

„Jako bratři.“

„Mohli by se nepohodnout?“

Marinko se zamyslel.

„N… ne, nemohli. Nikdo na světě by je k tomu nedonutil.“

„Ale já bych něco takového potřeboval,“ ozval se Hruška. „Aby se někdo s někým nepohodl a já bych je potom smířil – aby viděli, že jsem taky člověk, kterému na Černém Močálu záleží.“

Marinko se zamyšleně usmál pod vousy.

„Napadlo tě něco?“ zeptal se Turek s naději v hlase.

„Milostivý efendi, teď se na nic neptej. Nech mě jednat. Pochopil jsem, co si přeješ, a jestli se to povede, nebudeš smiřovat dva chlapy, ale celý Černý Močál.“

„Marinko, člověče drahý. Jestli se ti to podaří, staneš se mým bratrem. Zahrnu tě takovými poctami, že se staneš nejváženějším člověkem ve vsi. Chceš tabák? Dej mi svou pikslu. Nepotřebuješ peníze? Co Sulja má, to ti rád dá.“

Vyskočil ze židle, tváře mu žhnuly vzrušením.

I Marinko vstal.

„Děkuji, milostivý efendi. Až jestli se to podaří. A Malinko nepracuje za peníze. Tvou lásku mi nikdo nemůže zaplatit.“

„Tak běž, Marinko. běž… a hodně štěstí.“

Marinko se poklonil až k zemi a vyšel z pokoje.

Prochodil celý den. Hlavou se mu honil roj myšlenek a nápadů. Vážil je, hodnotil Chtěl svou práci odvést co nejlépe. Před očima už měl skvělou budoucnost. Bude se přátelit s nejlepšími tureckými šlechtici, samými begy, a nebude Turka, který by neznal jeho jméno.

A Hruška?

I on se nechal unášet svými sny. Nevydržel na jednom místě, přecházel sem a tam a srdce mu tančilo radostí.

Nic nejedl ani nepil. Před spaním si nechal přinést jen sklenici studeně vody, aby spláchl hořkou chuť tabáku.

III

PŘÁTELÉ

Alexa Alexič a Ivan Miraždžič byli sousedé. Od mládí vyrůstali jako přátelé a zůstali jimi i ve stáři, kdy se stali hospodáři dvou vážených chalup. Měli se rádi otcové, měli se rádi i jejich synové; Alexův Stanko byl stejně starý jako Ivartův Lazar.

Stanko byl černovlasý, Lazar měl vlasy jako zralá pšenice. Stanko byl mírný jako beránek, Lazar bujný jako neposedný kozlík. Stanko byl laskavý a rychle odpouštěl, Lazar pro každou maličkost hned vzplanul.

Ale měli se rádi a jeden druhému, trochu žertem a trochu z ostýchavé lásky, říkal bráško.

Byli to nejlepší mladíci z celé vesnice a už jako chlapci se stali pobratimy – slavnostně si slíbili, že si budou po celý život pomáhat a jeden druhého bránit.

Ale čert nikdy nespí, a tak se stalo, že se pobratimové zamilovali do jedné dívky.

Byla to Jelice Sevičová. Její krása nebyla panská, ale herojská. Nebyla to něžná cukrová panenka, ale silou a životem kypící děvče, o jakých se zpívá v srbských hrdinských písních– „urostlá jako junák byla – pohledem les by zapálila“. Čtyři mladíky by si mohla přehodit přes rameno a přenést je přes celou vesnici. A kolik zastala práce, o tom se povídalo po všech chalupách. A nejen to. Vymýšlela si všelijaké věci, kterými zdobila dům, takže k Ševičovům přicházely ženy z celé vesnice, aby se od ni něčemu přiučily.

A teď tu byl Lazar a Stanko a sledovali ji na každém kroku, Ať ve veselém kole nebo cestou domů, oba ji byli stálé v patách. Bavila se s oběma, oba se ji líbili, oba byli z vážených rodin… nevěděla, koho si vybrat. Ale nakonec si ji podmanily Staňkovy černé oči. Zadívala se do nich a zapomněla na celý svět.

Pochopitelně, nic neřekla, ale Lazar tu změnu okamžitě zpozoroval. Člověk se může přemáhat jak chce, ale oči jej nakonec vždycky prozradí. Pohled se bezděky zastavuje na tom, koho má rád a když je přistižen, tvář mu zčervená.

Až do té doby měl Lazar Stanka radši než své dva bratry, ale od této chvíle na něho zahlížel. Čím víc se Stanko s Jelicí přátelil, tím víc jej nenáviděl. A když ti dva začali spolu chodit domů, Lazar se pobratimovi vyhýbal, aby na něj nepadl ani jeho stín. Už to nebyl bráška, věrný kamarád z klukovských let a důvěrník mladických snů, ale úhlavní nepřítel.

Stanko nic nepozoroval. Kromě Jelice, jejích uhrančivých očí a temných vlasů neviděl na světě nic jiného. Svou lásku však skrýval jako zločin a byl přesvědčený, že o ní nikdo neví. Ale nakonec už své tajemství nemohl unést; potřeboval se někomu svěřit, někomu se vyzpovídat. A první, kdo jej napadl, byl Lazar.

Jednou v neděli před polednem se s ním setkal na Okraji lesa.

„Kamaráde!“ křikl na něho.

Lazarovi zkameněla tvář, ale přesto odpověděl.

„Kam jdeš?“

„Do lesa, ale chtěl bych ti něco říct.“

Lazar se zastavil a čekal, až k němu Stanko dojde. Ten se mu začal okamžitě svěřovat.

„Víš, moc jsem přemýšlel, jestli ti to mám říct, ale nakonec si povídám, když ne jemu, komu pak.“

„A co?“

Stanko se mu vyzpovídal. Přines] mu srdce na dlani a a nakonec jej poprosil, zda by se nezmínil jeho švagrové Maře, která by to mohla říct matce a ta zase otci.

„Já sám nemůžu. Kdybys mě zabil, tak ne. Když to řekneš ty, nebude to takové. Nakonec, jsme pobratimové…“

Lazar střídavě bledla rudl a celý svět se s ním točil.

„Kamaráde, uděláš mi to?“

Něco procedil mezi zuby, obrátil se ke Staňkovi zády a rychle odcházel.

„Počkej, ještě bych chtěl.“

„Nemám čas, musím na krmení.“

„Ale v kole se uvidíme, přijdeš, ne?“

To už byl Lazar pryč. Utíkal, jako by ho štvala divá zvěř. Stanko si tedy chce Jelici vzít a jemu z té zprávy zůstává rozum stát. Kola se mu roztančila před očima a vraždil by n potkání.

Najednou se před ním objevil muž. Lazar jej poznal, a i když přišel blíž a on se jej zeptal, co se mu stalo.

„Nic, strejku Marinko.“

„Jen neklam, však já vím, že ti pobratim přebral Jelici.“

Lazar zaťal zuby.

„Ale já ti říkám, chlapče, nedej se vyhodit ze sedla. Nechat si vzít takové děvče je přímo hřích.“

Lazarovi naskočily žíly na čele.

„Co bys ustupoval, je snad lepši než ty? Je hezčí– není. Urostlejší – není. Silnější – není. Má lepší chalupu – nemá. Tak proč by ji měl dostat právě on?“

Lazarovy se tlačily slzy do očí. Starý lišák poznal, že chytil správnou stopu a hnal se po ní dál.

„Já na tvém místě bych se nevzdával. Kdyby to bylo jinak, prosím. Ale když člověk zbytečně ustupuje, sám na to doplácí.“

„Ale co mám dělat?“ vzlykl Lazar, když viděl, že Marinko o něm ví kdeco,

„Já bych udělal všechno, jen aby ji nedostal. Tys ještě zelenáč a ničemu nerozumíš, ale já vím, co bych udělal.“

„Co?“

„Já… já bych ho zabil.“

Lazarovi projel očima nebezpečný blesk. Marinko uměl probudit zlé lidské stránky.

„Zabil?“

„Zabil.“

„A co soud?“

„Všechno se nějak vyřeší, jen když on tady nebude. A synovi Ivana Miraždžiče se leccos odpustí. Ale…, vlastně, nemysli na to. Jsi ještě mladý, život máš před sebou. To bych udělal já, starej člověk nad hrobem, ale ty… na každej prst můžeš mít deset nevěst, co na tom, že ti tu, kterou jsi chtěl, přebral pobratim. No, sbohem, synku.“

Poplácal ho po ramenou a odešel, jako by o Lazara ztratil zájem. Ale pod kůží se smál.

Ten je zralej jako hruška, myslel si. Buď zabije Stanka, nebo Stanko jeho. To už je jedno. V každém případě padne kosa na kámen a vesnice se dostane do varu. Můj Sulja nebude mít příležitost říkat, že kouřím darmo jeho tabák. Až se začnou mezi sebou mlátit, bude si moct dělat s Černým Močálem, co bude chtít.

A spokojen sám se sebou se vydal řídkou doubravou k domovu.

IV

KOLO

Až do této chvíle Lazar váhal.

Myšlenka, že by měl zabit Stanka, na něho dorážela od prvních okamžiků, ale odháněl ji od sebe, snažil se neslyšet její temné vyzýváni. Zažehnával ji vzpomínkami na společné dětství, na jejich přátelství, na vzájemnou lásku rodičů. Ale když mu teď starý, zkušený člověk radil totéž, co mu našeptávaly jeho černé myšlenky, byl přesvědčený, že je v právu.

„A kdybys byl nejmocnější na světě, dostanu tě. Zničím tě. Zabiju!“ Celý byl náhle jako v ohni a v tom vnitřním plameni shořelo vše, co bylo v jeho srdci ušlechtilého a dobrého.

Dlouho bloudil po lese. Když přišel na kolo, slunce už zapadalo. Nespěchal sem z touhy po zábavě, ale s rozhodnutím vyvolat se Stánkem veřejný spor.

Už zdálky viděl, že většina jeho kamarádů se na palouku baví skákáním do dálky bez rozběhu.

„Pojď si skočit,“ zval jej Jurišič.

„Nemám chuť.“ zavrčel Lazar a mířil ke Staňkovi.

„Pojď.“ nedal se odbýt Jurišič. „Lákal jsem už tvýho pobratima, ale ten má oči jen pro Jelici. A tady Pero si myslí, že nikdo neskočí dál než on.“

„Tak dobře,“ rozhodl se rychle Lazar.“ Postavil se k čáře, dvakrát mávl rukama a přeskočil značku nejdelšího skoku. Pero s ním okamžitě začal závodit, přeskakovali jeden druhého, ale nakonec oba doskočili na jedno místo a dál už nemohli. Při tomto úporném zápoleni je už sledovali všichni. Přiběhla i děvčata, a dokonce i Stanka vyhnala zvědavost z jeho ráje.

„Nemůžeš, Pero, nemůžeš,“ dobírali si ho.

„Nemůže ani on.“ odpověděl Pero sebevědomě. „A vy nemůžete ani tolik.“

„Skočím dál!“ vykřikl Stanko. Lazarovi zrudly uši.

„Tak pojď!“

Stanko se postavil k čáře, mávl rukama a lehce, jako na křídlech přeletěl poslední značku.

Ach!

Všichni se na něho s obdivem zadívali. Jelice ho sledovala zpod oka, ale tak, že to Lazarovi vzalo dech.

„Ještě jsem tu já!“ vykřikl a přiskočil k odrazové čáre.

Nikdo ani nedýchal.

Lazar skočil za Staňkovu značku a pohrdavé si měřil soupeře.

„Skočím ještě dál. Dneska bych mohl skákat přes hory,“ zasmál se Stanko a skočil skoro o stopu dál.

Lazar napjal všechny síly, ale Staňkovu značku už nepřeskočil. Dvakrát dopadl na stejné místo a potřetí mnohem méně.

„Nech toho, Lazare, už nemůžeš,“ pokřikovali na něho kamarádi.

„Ale on podváděl! Překročil čáru!“

„Kamaráde, to není pravda,“ ozval se varovně Stanko.

„Je.“

„Není, a jestli mi nevěříš, skočím znovu.“

„Vytahuješ se.“

„Dívejte se všichni. Skočím o stopu dál!“ vyzýval své vrstevníky Stanko. Lazar pomstychtivě přiskočil k poslední značce, odměřil stopu, vytáhl z opasku nůž a položil jej ostřím vzhůru na označené místo.

„Teď skákej,“ odstoupil od značky a z očí mu sršela nenávist.

„Ne, tak ne!“ ozývalo se ze všech stran. „Na to se nehraje.“

„Budu skákat,“ rozhodl se Stanko a přistoupil k čáře.

Jelice pochopila Lazarův záměr a zbledla.

Stanko se mocně odrazil a – přeskočil nůž.

Ozval se nadšený jásot, všichni se k němu seběhli šťastni, že to tak dobře skončilo. Podíval se na Jelici. které se pomalu vracela barva do tváře, a její neskrývaná radost měla pro něho větší cenu než všechen ostatní obdiv.

„Dobře, přeskočil jsi, ale teď si dáme zápas.“

„Ty a já?“ zeptal se Stanko překvapeně, protože oni dva se spolu nikdy neprali. „A proč?“

„Aby se vidělo, kdo je lepši rváč.“

„Nech toho,“ přemlouval jej Stano.

„A to se mám nechat od tebe přede všemi takhle porazit?“

„Kamaráde, co je to s tebou?“ podivil se stále nic nechápající Stanko.

„Co by bylo? Bojíš se rozdat si to se mnou?“ popichoval jej Lazar, oči podlité krvi.

„Nakonec, když chceš.“

Chytili se.

Pomalu se potáceli po palouku a zkoušeli svou překypující sílu. Navzájem si hlídali každý pohyb.

Obklopilo je živé kolo zvědavců. Střetli se tu dvě stejné sily, obratnost obou byla stejná.

„To bude nerozhodně,“ ozval se Pero.

„Vyhraje Stanko, Lazar už polevuje.“

Lazar skutečné cítil, jak mu ubývá sil a jakmile si uvědomil, že takhle Stanka neporazí, uchýlil se ke lsti. Když ustupovali, podrazil mu nohu.

„Lazare, to není fér. Takhle bych tě porazil už dávno,“ sykl mu Stanko do ucha.

„Co je mi po tom? S tebou já se ode dneška rvu všemi způsoby,“ odsekl mu Lazar a pravou nohou se znova snažil podtrhnout soupeřovu levačku a zároveň celou vahou zaútočit na jeho levou stranu. Stanko už tento úskok čekal. Levá noha mu zůstala přikována k zemi, a navíc vyčkal; až se do něho Lazar vší silou opřel; potom se pootočil a Lazar si sám pomohl k zemi. Zůstal ležet.

Byl to junácký kousek. Podruhé se ke Staňkovi nahrnuli obdivovatelé a zavalili jej chválou.

Lazar se pomalu zvedl, ale nejraději by se viděl sto sáhů pod zemi. Znovu musel zakoušet ty trpké chvíle porážky a znovu musel pohlédnout na Jelici, která zářila štěstím.

Omámila ho divoká nenávist. Rychle sebral čepici, kterou při pádu ztratil a rozběhl se do lesa. Bolest z porážky, žárlivost a nenávist byly tak silné, že zaťal zuby do vlastni ruky, ale bolest necítil. Zlé slzy mu vhrkly do očí a v té chvíli byl ochoten udělat Cokoli.

Kdosi ho mocně plácl po zádech. Ohlédl se. Za ním stál zase Marinko. „Copak chlapi pláčou?“ zeptal se ho posměšně.

Lazar zaťal zuby.

„Bude to pravda, když se říká, že dneska se už nerodí muži, ale baby.“

Lazar sjel Marinka strašným pohledem a vyrazil k domovu jako blesk.

V okamžiku byl zpátky, v ruce nabitou pistoli. Hnal se přímo ke kolu.

„Prosím tě, opatrně, přikrč se. Uvidí tě první a bude po všem,“ šeptl mu podrážděně Marinko a strhl jej za loket zpátky. „Jen se podívej, jak se naparuje,“ začal Lazara popichovat, aby si to v poslední chvíli nerozmyslel. „… určitě si povídají o tobě, jak tě srazil k zemi. Vidíš, jak se k ni nakláni… opatrně, tady za ten kmen.“

Lazar se jako červ plazil od stromu ke stromu. To už nebyl člověk, ale zvíře.

Tančili kolo. Vlnilo se jako plamen ve větru, hned na. jednu, hned na druhou stranu. Roztáčeli se stále divočeji, nikdo už nemluvil, nesmál se, tanečníky strhával vír prudkého tance, který je pohlcoval. V okamžiku, kdy se na vteřinu zastavili, aby se vzápětí ještě divočeji roztočili na druhou stranu, k nim dolehl šílený výkřik:

„Jelice, teď tancuj!“

Prásk!

Výstřel z pistole přerušil poslední slabiky.

Stanko zavrávoral a klesl na kolena.

Jelice vykřikla, chytila se za hlavu a zkameněla.

Palouk zalehlo vyděšené ticho, rušené pouze praskáním větviček \r nedalekém lese.

První se vzpamatoval Jurišič a přiskočil ke Staňkovi.

„Kamaráde, co je?“

„Nevím.“

„Jsi živ.“

„Jsem,“ odpověděl a chopil se podávané ruky. Pomalu \e zvedal. Zavrávoral a musel si znova sednout.

Obklopili ho.

„Jsi raněný?“

„Nevím. Nějaký kola mám před očima, nic nevidím.“

„Ale lidi, kdo to střílel?“ zeptal se někdo.

„Lazar,“ odpovědělo několik hlasů.

„Víte, kam kulka vletěla?“ zeptal se Jurišič.

„Kam?“

„Do čepice. V plsti se ztlumila.“

Stanko se pořád ještě nevzpamatoval, a proto si ani neuvědomoval nebezpečí, jemuž právě unikl. Lhostejně prostrčil prst dírou, kterou mu kulka do čepice udělala a přemáhal přitom bolest hlavy.

Všichni byli rozčileni.

„Není snad blázen? Chtít ho zastřelit jen proto, že skočil dál než on?“ rozčiloval se Pero. „Teď bych zase měl jit já a zastřelit jeho, protože skočil dál než já.“

„To bychom se tady museli všichni navzájem vystřílet.“

„Ba ne, to nebylo kvůli skákáni…“

A zatímco se rozčilovali a vzrušeně si sdělovali názory na Lazarův čin, slunce zapadlo a od Dřiny přiletěl chladný večerní větřík.

„Jde se domů,“ řekl někdo. „Dneska už stejně nikomu do tancováni není.“

Pomalu se rozcházeli.

I Stanko se zvedl, vzal Jelici za ruku, ale šel velmi nejistě. Cítil se slabý a unavený a stále se ještě nemohl vzpamatovat a pochopit, co se to vlastně stalo.

„On tě chtěl doopravdy zabit,“ šeptla Jelice.

Pokrčil rameny.

„A to kvůli mně.“

Stanko jako by dostal facku. Zastavil se a celou si ji změřil nevěřícným pohledem.

„Kvůli tobě?“

„Což to nevíš… už dávno tě přece nenávidí.“

Teprve teď prohlédl. Všechno najednou chápal, jak se mu Lazar vyhýbal, jak s nim chtěl zápasit, jak vykřikl „Jelice, teď tancuj“.

Sklonil hlavu a šel dál, jako by jej zasáhla další střela. Tentokrát do srdce.

V

DAREBÁK

Když padl výstřel a Stanko vrávoravě klesl k zemi, Lazar se obrátil, zahodil pistoli a začal utíkat. Hnal se pryč, jako by ho běsi honili. Za sebou slyšet praskat větve a byl přesvědčený, že ho někdo pronásleduje. Úplně zapomněl, že v té osudné chvíli vedle něho stál přikrčený Marinko. Ten jej chtěl zadržet, ale staré nohy nestačily mladému Lazarovi, jehož navíc hnala smrtelná hrůza. Prchal lesem a nevěděl kam; měl jen jediné přáni – schovat se, třeba do pekel. Přeskakoval keře i kmeny, strouhy i výmoly, všechno, co mu stálo v cestě, nedbal, že si rozdirá ruce i tvář dokrvava.

Asi po půlhodině ho začaly sily opouštět, těžce lapal po dechu a nohy mu vypovídaly službu. Nakonec padl na zem a zakryl si hlavu rukama. Zatajil dech, napjal sluch a vzdal se osudu – ať se děje vůle boží. Dlouho nehnutě poslouchal, ale kromě šuměni lesa neslyšel žádný hluk, žádné pronásledovatele. Marinko v tom divokém závodě už dávno odpadl. Lazar zvedl opatrně hlavu a zadíval se do houstnoucího soumraku. Ticho jej uklidnilo; zhluboka vydechl a posadil se.

Zmáhala jej nepřekonatelná únava. Ruce, jimiž se opíral o zem, se chvěly, každý sval na těle mu pohrával, krev v žilách bouřila jako horský potok. Slyšel, jak mu hučí v uších.

Opět klesl k zemi a zavřel oči.

A šelest lesa a cvrkot nějaké luční kobylky přinesly na jeho oči milosrdný, hluboký spánek. Usnula jeho duše li tělo.

Dlouho tak ležel. Až hlas sovy ho probudil.

Nechápavé se kolem sebe rozhlížel. To přece není jejich dům.

„Kde to jsem?

Mnul si čelo, napínal mysl, aby se upamatoval. Les, les, kde se tu vzal les?

Pomalu, velmi pomalu se mu vracelo vědomí. Konečně si vzpomněl. Zabil.

Myšlenky mu ustrnuly. Opět viděl Stanka, jak vesele a bezstarostně tancuje vedle Jelice, jak se k ni nakláni, jak se usmívá, šeptá ji něco do ucha… a padá!

Ne, svědomí ho netrápilo. A co víc, cítil jakési pomstychtivé zadostiučinění, když si znova a znova vyvolával vzpomínku na ten okamžik, kdy soupeř klesl k zemi pod jeho ranou.

To máš za tu, myslel si. Chtěl jsi mi vzít Jelici a za to se, můj drahý pobratime, platí hlavou. A ještě byl tak drzý, že si ze mě chtěl udělat družbu. Teď ti budou dělat družbu červi v zemi a já si vezmu Jelici, i kdyby ses v hrobě obracet.

A byl tak spokojený, jako by vykonal nejlepší čin na světě.

Jelice, taková krasavice, už se ji skoro vzdal, a teď bude přece jen jeho. Odstranil, co mu stálo v cestě a lepšího ženicha, než je Lazar, ve vsi nenajde.

Představoval sil jak se na něho usmívá, jak otec Ivan jde na námluvy, jak jé pop oddává… srdce se mu rozbušilo štěstím.

V tom sladkém opojení zapomněl, kde je. Náhle mu bleskla hlavou hrozná myšlenka.

A co když Stanka nezabil.

Země se pod nim zahoupala.

Zabil jsem ho, zabil… dobře jsem mířil… kulka mu vletěla do hlavy… na vlastni oči jsem viděl; jak padá.

Znovu si vybavoval celou událost. Zoufale se přesvědčoval, že Stanko musí být mrtvý, protože viděl, jak padá k zemi. Ale nějaký tajný hlas mu začal neodbytné našeptávat, že Stanko žije, že se z něho stal jeho úhlavní nepřítel, že už možná teď chodí po lese a slídí po něm, aby ho sám zabil.

Vlasy se mu zježily na hlavě. V této chvíli si uvědomil, že je na světě sám. Jeho jediným přítelem zůstal strach. Zvedl se a znovu utíkal, studený pot mu stékal po čele a přes víčka. Když zahlédl nad vrcholky stromů srpek měsíce, trochu se uklidnil a kráčel jen zvolna… ale teď…

Pár kroků od něho zachrastilo listí. Bystřeji se tím směrem podíval a rozeznal mezi stromy člověka.

Stanko! blesklo mu hlavou. Dokonce se mu zdálo, že vidí černou hlaveň namířenou na svá prsa.

Celou noc jej hnal strach před touto osudnou chvílí, ale stejně ji neunikl. Zemře. Nohy mu samy poklesly a on padl na zem jako podťatý kmen. Pevné zavřel oči, aby už ho neviděl.

A zdálo se mu, že někdo přichází, ledová ruka mu svírá hrdlo, chladné prsty je tisknou, nemůže se už nadechnout.

Ztratil vědomi.

VI

PŘEROD

Stanko vyšel na cestu, drže Jelici pevně za ruku. Potom se zastavil, podíval se ji pevně do oči a řekl:

„Teď jdi domů.“

Jelice poslušně vytáhla svou ruku z jeho a otočila se k odchodu.

„Počkej, ještě něco.“

Zastavila se.

„Řekni mi teď pravdu. Máš ráda jeho, nebo mě?“

Začervenala se a sklopila hlavu.

„Vždyť víš,“ šeptla.

„A o něho nes to jíš?“

„Ne.“

„Ani trochu?“

„Ani trochu.“

„A je ti jedno, co se s nim stane?“

„Je mi to jedno.“

„Tak, teď jdi domů.“

Díval se za ni, jak odchází, a potom se sám vrávoravě vydal k domovu.

Lidé, kteří po celý den pracuji venku, brzy večeří a brzy chodí spát, aby mohli zase brzy vstávat.

Stanka přivítal otec, který nevěděl, co se stalo, s výčitkami.

„To je den co den. Poslední dobou jsi ještě ani jednou nepřišel k večeři včas. Pokaždé na tebe musíme čekat… Maro, je jídlo hotovo?“

„Ano, otče,“ odpověděla snacha.

Při večeři si povídali o obyčejných denních záležitostech, zejména o žních, se kterými chtěli zítra začít.

„Jen si, děti, pospěšte, tenhle podzim nás čeká plno práce,“ pobídl je otec. „Tady toho musíme oženit,“ a ukázal na Stanka, „nebo se nám bude toulat jako kocour až do zimy.“

Všichni kolem stolu se rozesmáli. Stanko sklonil hlavu. Myslel na Jelici.

„Jen nevím, kterou si ten náš tajnůstkář vybral,“ pokračoval Alexa. „Ivan mi říkal, že jeho Lazar se otáčí za Jelici Sevičovou. Tak by mohli slavit svatbu oba najednou – jestli nám Stanko tu svou nevěstu vůbec ukáže.“

Se Stánkem se zatočil svět.

Vyskočil od stolu a vyběhl ze dveří.

„Jen se nestyď,“ volal za ním se smíchem Alexa.

„Nesmíš si ho tak dobírat,“ pokárala ho Petra, Staňkova matka.

A zatímco si u stolu ještě vesele povídali a těšili se na Staňkovu svatbu, on prožíval hluboký přerod, který v několika minutách změnil celý jeho život i osudy mnoha lidí kolem něj.

Před očima se mu zjevil strašný obraz: on leží mrtvý, z hlavy mu teče krev, otec, matka, bratři, švagrové a jejich děti ho spouštějí do černého hrobu a pláčou nad nim. A tam za plotem se usmívá Lazar na Jelici. Ivan jde na námluvy, Jelice se zdráhá, ale když on je mrtev, nakonec musí svolit a jde s Lazarem před popa Miloje, který z ní učiní Lazarovu ženu…

Zmocnila se ho strašná nenávist. Lazar by mu mohl vzít poslední šaty a poslední kousek jídla, všechno by mu odpustil. pracoval by, aby se mohl zase najíst a obléci, ale Jelici, jedinou na světě, mu nedá. A že ho chtěl zastřelit, aby ji sám mohl dostat, to mu také neodpustí. Kdyby to bylo jen z prchlivosti, že skákal líp než on, to by mu prominul, znal ho, jak umí vybuchnout, ale toto nezapomene nikdy. I jeho, stejně jako Lazara, změnila nenávist ve zcela jiného člověka.

Říká se, že v každém člověku je zárodek dobra i zla a vyklíčí to semeno, které má příznivější podmínky.

Kdyby Lazar neprobudil ve Staňkově duši semínko zla, zůstal by mírný jako jehně, skromný a tichý. Ctil by staré a miloval mladé, žil by v míru se sousedy, nechtěl by se dostat do sebemenší rozepře a raději by ustoupil, i kdyby měl tratit, jen aby nevyvolal spor. Dával by bohu, co je boží, císaři, co je císařovo, i begovi by dal jeho díl a nikdy by se ani slovíčkem neprotivil.

Ale klíček zla začal rychle pučet a už jej nikdo na světě nemohl zarazit. Staňkova hruď se stala vulkánem, který odhodil vše a nepřijal nic. Pevně se rozhodl: zabije Lazara.

Stanko žil v době, kdy se z hravého kotěte do rána stával nelítostný rys. A protože vsadil všechno na jednu kartu, musel udělat všechno pro to, aby zvítězil. Neohlížet se na minulost, nemyslet na budoucnost. Rozhodující byla přítomnost a ta velela:

Zabít Lazara.

Neklidně chodil po sadu. Sundal si čepici, která mu před několika hodinami zachránila život, a nechal větřík, aby mu chladil rozpálené čelo.

Dobře, zabiješ ho a co potom? Víš, že kdo zabije, toho zabiji,– šeptal mu hlas rozumu.

To jej zaskočilo a zaváhal. Když ho zabiji. Jelice zase nebude jeho. Postaví ho před soud, a i kdyby jej nakrásně osvobodili, znal zákon krevní msty – zabili by jej Lazarovi bratři. Má se tedy vzdát Jelice? Jak bez ní bude žít? A kde má jistotu, že se Lazar znovu nepokusí nu něj vystřelit? „Ne, pro nás dva už není na tomto světě místo, jeden musí zemřít.“ řekl si nahlas.

Ale co potom!

Do lesa! Byl to spásný nápad, který mu bleskl hlavou. V horách žila zbojnická družina, hajduci, dá se k nim. A potom se Jelice nesmí nikdo ani dotknout.

Bylo rozhodnuto.

Věděl, že musí opustit rodný dům i Jelici. Musí se vzdát poklidného života. Ale především musí zabit Lazara.

VII

PLETICHY

Subaša byl pozdním Marinkovým příchodem nemálo překvapený.

„Co je?“ zeptal se rozespale.

Marinko mu spěšně vyprávěl, co se všechno stalo – až na to, co sám nevěděl, že totiž Stanko žije.

„Teď by ses měl, milostivý efendi, vzít za Lazara a jeho otec je tvůj. A jak půjde Ivan s tebou, Černý Močál se dostane do varu. Ctěný efendi, chtěl jsi mít možnost naši ves smiřovat. Tvé přáni je splněno.

„A kde je Lazar?“

„To nevím, drahý efendi. Utekl do lesa jako kluk.“

„Musíš mi ho okamžitě najit. Chceš trochu tabáku?“

„Když bůh dá.

Marinko procházel les křížem krážem, nohy už ho bolely, noc byla tmavá, ale nevzdával se, i když ho už několikrát napadlo, že by si měl na chvilku odpočinout. Konečně Lazara zahlédl. Vydal se k němu, chtěl na něho zavolat, ale on před nim padl jako zasažený bleskem.

„Lazare!“ křikl.

Ale Lazarova mysl, prožívající od odpoledne stále nové zvraty a otřesy, už nebyla schopná přijímat další události. Proti strachu, který v tu chvíli na Lazara opět padl, se bránila bezvědomím.

„Lazare! Lazare!“

Marinko klečel u nešťastníka a zvedal mu hlavu. Mladík pomalu přicházel k sobě.

„Co je, kdo je?“

„Já, Marinko.“

„Kde se tu bereš?“

„Hledám tě.“

„Naši tě poslali?“

„Vaši! Subaša mě poslal, abych tě za každou cenu našel.“

Lazar se ještě ani pořádně nevzpamatoval a už na něho šly zase mrákoty. Co s nim chce subaša udělat? Asi Stanka přece jen zabil, ale teď mu hrozí další nebezpečí. Subaša mu dá na ruce želízka a pošle ho se dvěma pandury do městské věznice.

A už se viděl v okovech u soudu. Stojí tam stůl, na něm čutora se dvěma číšemi. Přichází kadija, soudce, nalévá čiše a říká Staňkovu otci: „Připij mu na smrt!“

„Pojď,“ pobídl ho Marinko.

„Proč mám jit k subašovi? Já tam nechci.“

„Musíš, subaša mi nařídil, abych tě přivedl.“

„Řekni, že jsi mě nenašel.“

„Co, mám lhát Suljovi? Ty jsi se zbláznil. Pojď.“

„Můj táta má peníze, řekni, kolik chceš, a on ti zaplatí. Jen mě tam nevoď.“

Marinko se ušklíbl:

„Peníze! K čemu jsou mi peníze. Všechno, co potřebuju, mi dá můj Hruška, dej mu pánbůh zdraví. Vždycky se mnou hezky zacházel a já ho za to poslouchám. Vždyť to znáš, povolnou hlavu šavle neutne. A co jsi najednou tak zjankovatěl? Já, starej člověk, jsem tě musel skoro celou noc hledat po lese.“

„Ale proboha, vždyť jsi mě sám naváděl, a teď je ti to jedno, že mi jde o hlavu?“ zasténal Lazar.

Marinko se rozesmál.

„Ale chlapče, co je mi do tvoji hlavy. Já si musím hlídat především svou hlavu. Co bych si počal, kdybych tě pustil! Myslíš, že by se to subaša nedověděl?“

S tím se vydali na cestu. Když si Lazar uvědomil, že už jsou kousek od hanu, vytrhl se Marinkovi, ale ten ho s překvapivou mrštností a silou chytil za krk.

„To bys spíš blesku utek než mně,“ řekl pouze a zle si nešťastníka změřil.

Lazar se vzdal osudu.

Přišli k hanu. Marinko strčil Lazara do dveří.

Vnitřek hanu osvětloval skomírající oheň z ohniště. Subašovi panduři leželi kolem doutnajících polen a spali. Marinko jednoho z nich probudil a poslal za subašou se vzkazem, že už toho člověka našel.

Lazar ani nevěděl, co se s ním děje. Šel, protože jej Marinko vlekl.

„Ty jeden Marinko, vidím, že se činíš,“ přivítal ho subaša.

„Já tě jen poslouchám,“ odpověděl, líbaje mu okraj šatu.

„Tak pojď, pojď a odpočiň si.“

Lazar je lhostejně poslouchal. Jeho duševní únava byla tak veliká, že už si ani nedovedl uvědomit své postaveni.

Když Marinko odešel, Hruška se zvedl z divanu, došel až k Lazarovi, pohlédl mu do očí a mírně řekl:

„Ničeho se neboj, všechno bude zase v pořádku.“

Vytřeštil oči. Nevěřil, že by tato slova patřila jemu. Bezděky se rozhlédl, není-li tu ještě někdo.

„Neboj se. Ale spletl ses.“

Tato mírná a laskavá slova po tolikém utrpení a strachu jej zasáhla jako nečekaná almužna. Slzy mu vhrkly do očí a on tiše zasténal.

„Odpusť, odpusť.“

A padl před ním na kolena.

„Já nechtěl. To se stalo, ani nevím jak, tak najednou. Zdálo se mi, že musím zabít buď jeho, nebo sebe. Nemohl jsem to snést, aby mě přede všemi tak ponížil, a Jelice se na něho dívala jako na hrdinu a smáli se mi… musel jsem ho zabít“

„Ale nezabil.“

Lazar ztuhl.

„To není možný.“ zašeptal s očima ustrnulýma.

Turek tleskl do dlani a ve dveřích se objevil jeden z pandurů.

„Je tu Mého?“

„Ať sem přijde.“

Když pochop přišel, Hruška ho vybídl, aby opakoval, co sám od něho už jednou slyšel – že totiž viděl Stanka pozdě večer chodit po sadě.

Když pandur zase odešel, obrátil se Hruška na Lazara:

„Tak vidíš, ale jak teď světu vysvětlíš, proč jsi na něho střílel??

„Řeknu, že ho nenávidím.“

„Á, to není rozumný.“

„Ale já ho dooprady nenávidím.“

„Rád Věřím, ale… něco mě napadlo… Víš, kde má tvůj otec schované peníze?“

„Ví to i Stanko?“

„Ví. Naše rodiny žijou jako jedna. Před nikým se nic neschovává.“

„A kdyby ty peníze najednou zmizely?“ Turek se díval Lazarovi upřeně do oči, až pochopil. Usmál se. Ten Hruška! Nejenže mu odpouští, ale ještě mu radí, jak se ospravedlnit a jak udělat ze Stanka darebáka.

„Rozumím. Už vím.“

„Vidíš, jak se o tebe starám, ale za to mě musíš poslouchat.“

„Budu, jako svýho otce.“

Turek nechal zavolat Marinka a přikázal mu, aby zítra všude vyprávěl, jak viděl osudného večera odcházet Stanka z domu Ivana Miraždžiče a jak něco schovával pod košili.

„Ale když budeš lhát. dej pozor, aby ses přitom nepodřekl.“ dodal Hruška se smíchem.

„Milostivý efendi. když já lžu, je to tak věrohodný, že tomu i sám věřím.“

Při odchodu se Lazar i Marinko dotkli čelem podlahy a Turek zůstal sám. Spokojeně si zamnul ruce. Tak, teď se do sebe dostanou otcové těch zbrklých mladíků a zase jsme o kousek dál. Černý Močál bude přece jen můj. Pop ztratí nejmíň půlku vesnice, ta bude moje, budu ji napřed chránil až je přetáhnu všechny a potom jim pěkně utáhnu uzdu, vyberu si nejschopnější lidi… a potom… Aso z Bogatiče je na mě krátkej… povýší mě, půjdu do Sabce.

Rozvalil se na divanu a spokojeně bafal z čibuku. V modrých kroužcích dýmu viděl už své sny uskutečněné. Nakonec mu čibuk vypadl z ruky a pokoj se naplnil lehkým chrápáním.

VIII

BLESK Z ČISTÉHO NEBE

Přišlo ráno dvacátého prvního července. Už brzy po rozbřesku se dalo tušit, že den bude horký, protože první sluneční paprsky, pronikající svěžím vzduchem, nemilosrdně pálily.

Stařešina Jova si přivstal, umyl se, pomodlil k bohu a podle mnohaletého zvyku vyšel na dvůr, kde se domácí lidé chystali na svou každodenní práci. V ranním spěchu a pobíháni byla však jakási pohoda a řád. Byl tu i strýček Sina. který vyřizoval všelijaké obecni pochůzky.

Vtom vběhl do dvora Ivan Miraždžič. Byl bílý jako plátno a prvního kluka se zeptal, kde je kmet.

Strýček Sima se v duchu podivil, co že to Ivana tak rozčililo, ale ještě víc jej překvapil stařešina, který po rozhovoru s Ivanem k němu zamířil, také celý bledý.

„Simo, okamžitě sem zavolej popa. Co nejrychleji!“

Sima pochopil, že jde o něco vážného a spěchal, co mu staré nohy stačily.

Jova zatáhl Ivana do svého pokoje.

„A je to jisté, nespletl ses?“

„Kdyby mi to někdo vyprávěl, nevěřil bych. Ale truhla byla rozbitá a peníze pryč.“

„A kolik to bylo?“

„Dvě stě dukátů.“

„Och bože. A máš na někoho podezření?“

Ivan se kousl do rtu. Sklonil hlavu a pevně svíral sepjaté ruce. Kmet přecházel rozčileně místnosti. To, co se stalo, nepovažoval jen za neštěstí, ale za osobni trest boží. Třicet let je stařešinou, ale tohle se v Černém Močálu ještě nestalo. Dokonce se ani nepamatujte, že by mu staří o něčem podobném vyprávěli. Od nepaměti zde žili samí poctiví lidé a jak teď on, stařešina, takovou hanbu přežije. „Och bože, proč jsi mi nevzal život dřív, abych se takové křivdy nedožil,“ zoufale si povzdechl, celý se chvěl a pro slzy neviděl před sebe. Do toho přišel pop.

„Dobrý ráno.“

„Špatný ráno, můj pope,“ zabědoval stařešina.

„Co se stalo?“

„Krádež.“

„Krádež?“ opakoval zaraženě pop. „Komu? Kde?“

„Mně,“ ozval se Ivan a všechno mu zase vyprávěl od začátku.

„A podezíráš někoho?“

Ivan, hlavu skloněnou, zašeptal:

„Bohužel, to není podezřeni. Je to jistý. Můj Lazar ho viděl a včera na něho taky střílel…“

Pop i kmet zatajili dech. Už včera večer se oba dozvěděli, co se na kole stalo a jedním hlasem vydechli:

„Stanko?“

„Stanko,“ přisvědčil Ivan.

Ne, nechtěli tomu věřit.

„Je to tak,“ pokyvoval hlavou Ivári. „Ten můj divoch ho včera viděl, jak vychází z komory, kde ty peníze byly. ‚Divil jsem se,‘ povídá. ‚co dělá Stanko v komoře. Jdu se podívat, jestli je tam někdo z našich a místo toho jsem viděl rozbitou truhlu… tak ho popad vztek, nabil pistoli a za ním.“

„Ivane, vzpamatuj se,“ napomenul ho pop. „Já o tom slyšel a říkali mi, že na něho Lazar střílel kvůli Sevičovu děvčeti.“

„Ne, pope, věř mi, bylo to kvůli penězům.“–

Pop mlčky přešel po místnosti a spíš pro sebe řekl:

„Kdyby mi řekli: ‚Stanko zabil,‘ uvěřil bych, ale že by Stanko kradl… ne, nevěřím ti.“ A obrátil se na stařešinu.

„Sezval jsi už obec?“

„Ještě ne.“

„Dej všechny muže hned svolat, než se rozejdou po polích.“

Stařešina vyšel na dvůr a poslal už čekajícího Simu, aby sezval všechny dospělé muže na sněm. Potom se vrátil do místnosti.

„A co teď dál?“ obrátil se na popa.

„Nevím ještě. Pojďme na obec, tam uvidíme.“

A všichni tři se vydali k obecnímu domu.

Neminula ani hodina a hospodáři, mladí i staří, spěchali na sněmovní místo. Jeden druhého se ptali, co se stalo, proč je stařešina v takovém krásném dnu, kdy je třeba pracovat na polích, svolává –

Skoro poslední přišel Alexa Alexič. Muži jej mlčky pozorovali. Všichni věděli, co se včera na kole stalo – kromě něho. Stanko mu nic neřekl a s nikým se od včerejška nesešel. A jako muž s čistým svědomím byl klidný, vlídný, prohodil pár slov tu s tím. tu s oním. Nejeden muž jej s respektem pozoroval, a někdo dokonce prohodil:

„Ten je jako skála. Tvrdý a uzavřený.“

Chudák Alexa. Netušil, co se na něj chystá.

Nastalo ticho. Z obecního domu vyšel pop, stařešina a Ivan. Všichni byli vážní.

„Bratři,“ začal kmet a na čele mu naběhly žíly.– „Pozval jsem vás, abych vám řekl. že v naši vsi se stalo něco hrozného, co nás zbavilo cti před celým světem.“ Hlas se mu chvěl.

Nechápavě na něho hleděli. Ještě nikdy ho takhle neviděli.

„Bratři,“ pokračoval, „z vaší vůle jsem v Černém Močálu stařešinou už třicet let a za tu dobu se ještě nikdy nic takového nestalo. Bratři, včera došlo v naši vesnici ke krádeži.“

Shromážděni jako by zasáhl blesk. Napřed oněměli a potom se ozvaly desítky hlasů. Všichni chtěli znát podrobnosti.

„Ivane,“ obrátil se stařešina na Miraždžiče, „řekni to lidem sám.“ Vzal jej za ruku a postavil před sebe.

A Ivan začal vyprávět, jak měl v komoře v jedné truhle schované peníze, jak zámek od ní někdo urazil a peníze odnesl. Dvě stě dukátů.

Začali proklínat zloděje.

„Kdo to byl?“

Dopředu se protlačil Marinko.

„Pope, stařešino, vy mě nemáte rádi a říkáte o mně, že jsem tureckej patolízal, ale já vám přesto musím říct, co jsem na vlastni oči viděl. Před bohem bych zhřešil, kdybych to zatajil. Viděl jsem na vlastni oči zloděje. Po sněmu jsem to chtěl říct stařešinovi, ale takhle to povím přede všemi.“

„Kdo to byl, povídej,“ doráželi na něho netrpělivě.

„Včera pozdě odpoledne, když jsem se vracel z lesa, šel jsem kolem Ivanova domu a viděl jsem, jak z chalupy vychází Stanko. Napřed mě nic nenapadlo, vím, že žijou jako jedna rodina, a právě proto jsem se za chvíli zarazil, co se tak starostlivě rozhlíží a cosi schovává pod košilí. Bratři, já neodolal, schoval jsem se za křoví a pozoroval, co bude dělat…“

„Lžeš, ty pse tureckej,“ zasípal Alexa.

Marinko se na něho klidně a drze podíval a pokračoval, jako by jej neslyšel:

„Přeběhl dvůr, došel až k jejich stájím a začal něco zahrabávat na kompostě. Potom se šel bavit na kolo. Povídám si, co to tak schovává, ale vtom kolem mě přeletí Lazar s pistolí v ruce. Utíkal jsem za ním, ale kde mu byl konec. Potom, asi za půl hodiny a možná i dýl, jsem zaslechl výstřel… A co jsem teď říkal, je pravda pravdoucí a budu na to přisahat v kterémkoli klášteře.“

„Lžeš, lžeš, turecký dobytku,“ křičel Alexa. „Všechno sis vymyslel.“

„Já tě chápu, Alexo.“ řekl stařešina. „Marinko nám říká, co viděl, a my teď půjdeme k tobě a podíváme se. jestli nelhal.“

„Pojď stařešino, pojď pope, pojďte všichni, bratři. Všichni mě dobře znáte, rostli jsme spolu, zestárli jsme spolu. Všichni dobře znáte i moje děti a nejlíp je znáš ty, Ivane, Vychovávali jsme je spolu, já tvoje a ty moje. Jsou to děti nás obou, poctivé a pracovité. Nenechám si na svůj dům plivat od takovýho přivandrovalce. Pojďte, bratři…“

IX

STRAŠNÁ KLETBA

Mužům bylo Alexy líto, a Ivana navíc mrzelo, že mu o krádeži předem neřekl.

Když dav došel až k Alexovu domu, Petra vyšla na práh, trochu překvapená, ale usměvavá a jako dobrá hospodyně šla přivítat hosty, i když jich bylo nečekaně mnoho. Brzy ji však úsměv ztuhl na tváři, když viděla sevřené rty a uhýbavé pohledy tolika mužů. Alexa ji řekl: „Jdi domů.“

Poslušně odešla.

Muži se vydali ke stájím. Marinko předeběhl všechny a volal:

„Pope, stařešino, tady stál a něco zakopával. A já ho odtud pozoroval,“ ukázal na nedaleký keř.

Na kompostu byly patrné stopy po kopání, zem byla nakypřená a po ránu ještě vlhká.

„Simo,“ řekl stařešina vážně, „podívej se, jestli tady něco není.“

Alexovi vyrazil na čele studený pot. Srdce se mu chvělo hněvem nad tou neslýchanou urážkou.

Padesát mužů stálo v tomto okamžiku bledých a němých a kromě jediného všichni si přáli, aby se nic nenašlo.

Sima několikrát hrábl do země krumpáčem a potom zahlédl nějakou červenou šňůrku. Navinul si ji na prst a vytáhl. Na jejím konci se objevil červený hedvábný váček.

Sima ho zvedl nad hlavu.

Všechno živé kolem oněmělo. Muži nevěřili svým očím. Pop Miloje se dotkl váčku a zeptal se Ivana:

„Je to tvoje?“

„Je,“ vydechl.

Stařešina vzal od Simy tu prokletou věc a znovu se obrátil na Ivana:

„Kolik?“

„Dvě stě.“

Všechny pohledy padly na Alexu.

Ten stál bledý a nehybný jako solný sloup. Jeho nešťastné otcovské srdce trpělo, jako by je proklálo sto nožů.

„Mít takového syna je větší neštěstí, než kdyby se ti skála na dům zřítila,“ řekl mu stařešina ostře.

„Bože můj, smiluj se,“ zabědoval chudák Alexa,

„A kde je ten nešťastník?“ zeptal se stařešina.

Alexa ukázal na humna.

„Simo, přiveď ho.“

Sima odešel a muži sklonili hlavy. Bylo pro ně nesnesitelné dívat se na muže, který tady před jejich očima tak nelidsky trpěl.

Petra vyšla z domu, aniž by měla sebemenší tušení o tom, co vlastně na jejich zahradě děje, jen jí bylo divné, proč tu tolik mužů mlčky a zaraženě stoji.

„Proč nejdete do domu?“ zeptala se. „Tady jsem přinesla aspoň čutoru, abyste se napili,“ pobízela je.

Když si však uvědomila jejich bledé tváře a nějak uhýbavé oči, padlo na ni zlé tušení, zvlášť když uviděla svého Stanka, kterého právě přiváděl Sima. Zůstala bezděky stát, aby slyšela, co se to vlastně děje.

Stanko přišel usměvavý, ale když viděl ty ostré pohledy upřené na sebe, i jemu úsměv pohasl.

„Stanko.“

„Ano, strýčku Jovo.“

„Poznáváš tohle?“ zeptal se stařešina a ukázal mu váček.

Stanko se překvapeně podíval na hedvábný pytlíček a potom klidně řekl:

„Ne, proč?“

„Lžeš!“ křikl stařešina.

Stanko sebou trhl a rozhlédl se kolem sebe. Všude viděl jen podmračené strnulé tváře, jako by byl na nějakém pohřbu. Podíval se znovu na stařešinu.

„Nelžu, proč bych měl lhát, strýčku Jovo?“

„Ukradl jsi to?!“ neovládl se už stařešina.

„Ukrad… já ukrad… komu?“

„Co se vykračuješ? My už to víme, žes to ukradl ty. Viděli tě, když jsi šel z Ivanovy komory. Však ty to víš dobře, proč na tebe Lazar střílel.“

Stánkoví se zježily vlasy na hlavě. Oněměl.

„Odpověz!“

Díval se vytřeštěně na stařešinu, na popa, na všechny. V hlavě mu zrály od včerejška všelijaké plány, mnoho úvah mu prošlo mozkem, cítil se jako člověk, jemuž se strašně ukřivdilo, a on se bude mstít. Celou tu dobu žil ve světě svých představ a tento úder byl tak nečekaný a zákeřný, že se nemohl vzpamatovat.

„Simo,“ křikl stařešina, „svaž ho!“

Stanko zrudl, oko mu blýsklo. Ostře se podíval nejprve na stařešinu, potom na ostatní.

„Počkej, strejčku, počkej, řekl jsem přece, že já jsem nikdy v životě nic neukradl, a když mi nevěříš, něco ti ukážu!“ a než se někdo vzpamatoval, rozběhl se k chalupě.

Když si včera ty věci prohlížel, netušil, že je bude potřebovat tak brzy.

Netrvalo dlouho a vrátil se zpátky – po zuby ozbrojený. Pistoli a jagotan za pasem, pušku v ruce.

„Koho život mrzí, ať si zkusí vztáhnout na mě ruku!“

Nikdo se ani nepohnul. To už nebyl chlapec Stanko, který se tady před chvíli rozpačitě a nechápavě rozhlížel. Byl to mladý muž, urostlý jako topol, nebezpečný jako rys. Z oči mu sršely blesky.

„Pope Jovo, přísahám přede všemi, že jsem v životě nikdy nic neukrad.“ Potom se obrátil k Ivanovi. Ten pod jeho pohledem celý zatrnul a kolena se mu podlomila.

„Ivane Miraždžiči. do včerejška jsem ti říkal strýčku, ale od této chvíle tě nechci znát. Kdo má takového syna jako ty, nemůže chtít, abych ho ctil. Pozdravuj svého syna Lazara a vyřiď mu: Stanko ví, že ta krádež je jeho práce. Včera mě chtěl zabit, ale to bůh nedopustí. Řekni mu, že do deseti let bude můj. Kdyby do světa utek, do země se zakopal, na nebe uletěl, najdu si ho. Nebudu mít klid, dokud neuvidím jeho mrtvý pohled upřený do nebe. To přísahám a zaklínám se před bohem i před vámi.“ A slavnostně se pokřižoval.

Jeho slova všichni cítili na srdci jako led. Stanko přistoupil k rodičům a sundal čepici:

„Tatínku, maminko, děkuju vám za vychování i za to, že jste mě živili. Buďte tady sbohem.“

„Kam chceš jít, dítě?“ vzlykla Petra.

Trpce se zasmál.

„Kam? Tam, kam jdou všichni nešťastníci, kterým lidská nenávist nedovolí žit poctivě mezi lidmi, ve svém rodném domě. Do lesa jdu…“

„Ne!“ vykřikla Petra a natáhla k němu ruce.

„Musím, maminko. Jak bych tady moh zůstat. Což jsi neslyšela, co na mě svádějí, a ještě mě chtějí svázat? Co živ budu, svázat se nenechám. A taky se musím pomstit.“

Potom políbil chvějící se ruce obou rodičů, pušku si hodil přes rameno a odešel pevným krokem středem mužů, aniž by se jednou jedinkrát ohlédl. Dívali se za nim, dokud nezmizel ve vzdáleném lese.

„Stařešina Jova se zahleděl na Alexu, potom na muže z celé vsi a řekl:

„Pojďme odtud. Tento dům je prokletý.“

Bez rozloučení se všichni obrátili zády k domu, který až do včerejšího dne ctili.

X

ROZLOUČENÍ

Stanko šel nejprve jako ve snu a teprve za dlouhou chvíli, kdy se mu všechno rozleželo v hlavě, ho začal zaplavovat hněv. Tam na zahradě se mu nad takovou křivdou chtělo plakat, jen kdyby nestálo kolem tolik mužů, ale teď mu hořela hlava divokým vztekem a bezděky dělal kroky stále delší.

„Co, já a zloděj?“ křičel nahlas. „V životě jsem se nedotkl ani cizího peříčka a on na mě svede takovouhle věc, darebák podlej…!“

Nakonec si sedl pod dub a přemýšlel, jak by se mu nejlépe pomstit a co by měl ještě udělat, než navždy odejde do lesa k hajdukům, než se stane zbojníkem, který je navždy vypovězený z lidské společnosti a musí si hájit život se zbraní v ruce, který je králem lesů, ale zároveň pronásledovaným tureckou správou jako škodná zvěř… Pomyslel na Jelici. Musí se s ní ještě setkat. Musí ji říci. že to všechno, co se dnes o něm povídá, není pravda. A ještě jiné věci ji musí říci.

Vydal se k Sevičově chalupě.

Šel zvolna, ale když zahlédl Jelici v záhradě, přidal do kroku. Od plotu ji tiše zavolal, ale když přiběhla, najednou jako by ztratil řeč. Tolik myšlenek se mu honilo hlavou, ale on najednou nemohl říci ani větu. Promluvit však musel. Zeptal se:

„Co děláš?“

„Odstavuju telata.“

„Hm… Kolik jich máš?“

„Pět.“

„Dost.“

A zase umlkl. Ani ji nebylo lépe. Slyšela už, co se dneska Stalo.

Chvíli mezi nimi leželo ticho, potom ukázala na pušku, kterou držel v ruce.

„A tohle?“

„Musím.“

„To udělal on?“

„Určité.“

„Věděla jsem to. Jak táta přišel s tím, že našli peníze, hned jsem si pomyslela, že je tam zakopal on.“

„A co říká táta?“

„Nic.“

„Myslí si, že jsem zloděj?“

„Myslí.“

„A ty?“

„Ne. Já věřím, že jsi nejlepší a nejčestnější ze všech lidí na světě.“

„A počkáš na mě?“

„Počkám,“

„A jestli tě požádá o ruku?“

„Odmítnu ho.“

„A když tě vaši budou nutit?“

Podívala se mu zpříma do oči. Stanka ten rozhodný pohled potěšil.

„Řeknu jim, že ho nenávidím.“

„Když tě budou přesto nutit?“ vpil se ji pohledem do tváře.

„Mě nemůže nikdo nutit,“ blýskla očima. „Jestli naši přesto budou trvat na svém, potom… potom… život je můj a můžu si s nim dělat, co chci.“ Tváře ji plály jako dva máky.

„Děkuju. Jelice. A já ti zase slibuju, že nedopustím, aby ti někdo ubližoval. Řekni svému tátovi, že jsi nevěstou Stanka hajduka a že ten, kdo se tě dotkne, se může rozloučit se životem. Sbohem. Moc jsi mě potěšila. Sbohem. Budu se k Černému Močálu často vracet… Podej mi ruku.“ Natáhla ruku přes plot a on ji stiskl. Srdce mu bušilo, div mu nevyskočilo z prsou. „Sbohem, moje nevěsto, sbohem, budu na tebe moc myslet.“

Potom se otočil a jako vichr se hnal pryč. Nechtěl, aby viděla slzy, které se mu draly do očí.

Ona však plakala tak, že ani neviděla, jak od ni odchází. Toužila utíkat za nim, s ním se brodit hustými lesy, připravovat mu jídlo, bdít nad jeho unaveným spícím tělem.

Ale stud, odvěký v této krajině a vlastni všem zdejším ženám, utlumil každé její přáni. Jen si těžce povzdechla: Jsem děvče… nesluší se to.“

XI

VELBLOUD

Stanko seděl V lese až do večera. Když na nebi vyšla první hvězda, zvedl se a šel za Velbloudem. Byl přesvědčený, že ten mu ukáže cestu k hajdukům a možná mu i poradí, co by měl dál dělat. Ale určitě ví, kde jsou.

Vyšel z lesa a kráčel podél Driny. Netrpělivě vyhlížel, kdy už se konečně objeví mlýn. Když poznal jeho tmavou siluetu, přidal do kroku.

Mlýn se tiskl ke břehu jako vlaštovčí hnízdo. Stanko přešel přes můstek, pod nímž se valily hučící vlny a netrpělivě zabouchal na vrata.

Nikdo neodpověděl.

Křikl:

„Hospodáři!“

Žádný hlas ani zvuk přicházejících kroků nezaslechl. Jen vlny dál hučely svou monotónní melodii.

Začal ze všech sil bušit a křičet:

„Hospodáři, hospodáři!“

„Jsi blázen?“ zahučelo to konečně zevnitř. „Tohle není žádná hospoda, ale mlejn a ve mlejně bydlí mlynář, ne hospodář.“

„Proč neotvíráš?“ zeptal se Stanko.

Klapla závora a vrata se otevřela.

Stanko vešel dovnitř.

„Dobrý večer, strejčku Velbloude.“

„Pánbůh s tebou.“

Jmenoval se Gligorij, ale bůhsámvi, proč mu říkali Velbloud. Snad, proto, že chodil nachýlený dopředu, až to vypadalo, jako by měl hrb.

Byl to divný člověk. Žil stále jen na svém malém mlýně, i když měl i dům ve vsi. S lidmi se setkával málokdy, pokud přišel na sněm, většinou mlčel. A když někdy promluvil, jako by hovořil do větru.

Vyprávěly se o něm strašné historky. Říkali, že má jednu zvláštní loďku, na které převáží přes Dřinu jenom Turky. A jen v noci. Když vidí, že je Turek bohatý, nedostane se prý na druhou stranu. Uprostřed Driny mlynář zkusí, jak je tvrdá mohamedánská hlava, sebere, co má pocestný u sebe cenného, a teprve potom ho hodí do vody. Tak mnohý Turek, který se chtěl dostat přes Bosnu, už nikdy nenašel cestu domů.

Pokud chtěli přes řeku jednotliví Turci, převážel je Velbloud sám, když tudy cestoval nějaký osmanský šlechtic, beg se svou družinou, poslal pocestným lidi ze mlýna, kteří panstvo v pořádku dopravili na druhý břeh, ale turecká družina měla většinou smůlu, protože později narazila na jinou družinu – hajduckou.

Na Velblouda už padlo mockrát podezření, vyslýchali ho i ve městě, ale pokaždé se smál, vyprávěl jim o rybách, o ptácích a o broucích, a to s takovým opravdovým zápalem a zaujetím a tak nevinným pohledem, že ho museli zase pustit jako neškodného blázna, s nímž se nedá rozumně promluvit.

Ale věděl všechno. Znal hory, lesy, řeku, znal místa, kde hajduci přespávají, znal jejich zimní tábořiště.

„Prosím tě, strejčku Velbloude, kde bych našel hajduky?“ vyhrkl na něho Stanko hned na prahu.

„Hm, hm,“ vrčel Velbloud. „Přece víš, chlapče, že ve mlejně hajduci nebývají. Hvězdy jsou na nebi, ryby ve vodě a hajduci v lese. Každý na svým místě. Když potřebuješ hajduky, hledej je v lese, a ne tady.“

„Ale kde v lese?“

„Jak to mám vědět?“

„Lidi říkají, že to víš. Všechno že víš.“

„Lidi říkají, lidi říkají! Proč bych to měl zrovna já vědět? Jdi do lesa!“

Stanko sklonil hlavu. Mlýnské kameny drtily zrna a do dálky se nesl jejich rachot. Velbloud se zadíval úkosem na Stanka.

„Stanko…“

„Co?“

„Jsi pevně rozhodnutý jít do lesa?“

„Nic jinýho mi nezbývá,“ pokrčil rameny.

„Nelituješ?“

„Už jsem všechno oželel.“

„A víš, kdo ti to udělal?“

„Vím. Lazar.“

„A kdo ještě?“

„Jen on.“

„Vidíš, že nevíš. Kromě Lazara se do toho ještě někdo zamotal.“

Stanko se na něho zaraženě podíval.

„Kdo ještě, povídej,“ udivil se.

„Ne tak hrr. Jsi ještě zelenáč, nepochopil bys, jak si to všechno ďábelsky vymysleli. Ale já to vím. Turek nemůže jen tak naprázdno sedět, musí něco podnikat, ukázat se před svými nadřízenými, a tak si řekne: Poštvu proti sobě ty dva divoký kluky, Lazara a Stanka, kvůli nim se dostanou do sebe jejich tátové a ti strhnou celou obec. Chápeš?“

Stanko na něho zíral.

„Ne, nechápu.“

„Já to tušil, ale to nevadí. Pochopíš všechno později. Ale jedno si zapamatuj. To, že musíš z domova, je stejnou měrou dílo Lazara, Hrušky a Marinka Marinkoviče.“

„Jak to víš?“

„Vrána mi to povídala. Já vím všechno, dobře to lidi o mně povídají. Hledáš hajduky? Víš, kde se říká U suchýho dubu?“

„Vim!“

„Jdi se tam podívat. Možná že je tam někde najdeš. Vezmou si tě na paškál, vyzkoušejí si tě. Jestli se osvědčíš, řeknou, abys zůstal, jestli ne, pošlou tě zpátky. Běž.“

„Ale řekni mi…,“ začal Stanko.

„Řek jsem,“ přerušil ho příkře: „Až moc. Já si nikdy nepouštím jazyk na špacír, protože by s sebou moh vzít i mou hlavu.“ Vzal Stanka neomalené za rameno a začal ho strkat ven.

„Říkáš, že Turek a Marinko,“ dotíral na něho Stanko, jak ustupoval k východu:

„Ti dva.“

„Stejně jako Lazar?“

„Ještě víc. Ve skutečnosti je to všechno jejich dílo. Stačí?“

„Stačí, sbohem.“

„Sbohem.“

Slánko opustil mlýn a Velbloud zase usedl vedle ohniště na blýskaný pařez; který mu už léta sloužil jako sedátko a někdy i jako tvrdá poduška. Zabořil hlavu do dlani a přemýšlel. Potom upřel oči do doutnajících uhlíků a nahlas řekl:

„Poštvali proti sobě litou šelmu. I kdyby jim sám ďábel odpustil, on ne. Ten se bude mstít až do sedmýho kolena.“

XII

LESNÍ KRÁLOVÉ

Stanko už zase kráčel lesem. Pod nohama mu praskaly suché větvičky a on se ponořil do svých úvah. Nemohl se v duchu vynadivil, co mají v jeho osudu co dělat Hruška a Marinko. Marně přemýšlel, jestli snad některého z nich neurazil, ale na nic si nemohl vzpomenout. Nebyl ani tak rozhněvaný, jako udivený.

Nakonec, je to jedno, skončil své rozjímání. Když je to tak. nevěnuju Černému Močálu jednu, ale hned tři hlavy. Ještě si budou povídat, jaký jsem byl zbojník. Není to ostatně tak zlý, být sám pánem, dokud mi puška slouží. Sám soudit a sám odpouštět.

Nadšené představy ho zanesly do lesů a do hor. Jeho družina se mu obdivuje a vybírá si ho nakonec za náčelníka, harambašu.

Stanko-harambaša. Jak to k sobě pěkně jde. Bylo by dobrý, kdybych se stal harambašou. To bych se ale teprve pomstil. Napřed bych zabil Lazara, potom Hrušku a nakonec Marinjca. Všechno by se třáslo, kdyby se ozvalo moje jméno, všechno…

„Stůj!“ zahřměl vtom před ním nějaký strašný hlas.

Stanko zkameněl.

„Kdo jsi?“ zeptal se ho kdosi neviditelný.

„Já jsem… já jsem… Srb,“ zakoktal Stanko první větu, která ho napadla.

„Odkud jsi?“

„Z Černýho Močálu.“

„Koho tady hledáš?“

„Hajduky,“ odpověděl Stanko a pomalu se vzpamatovával.

„Co jim chceš?“

„Chtěl bych se k nim dát.“ Z houští vystoupil ozbrojený muž. „Pojď blíž.“

Stanko poslechl a hajduk se mu zadíval do tváře, ozářené slabým měsíčním světlem.

„Uvidíme,“ procedil skrz zuby strážný, potom se obrátil a zavyl jako pes. V dálce mu kdosi stejně odpověděl. Netrvalo dlouho a přišli sem další dva zbojnici. „Odveďte ho k harambašovi.“

Jeden zprava, druhý zleva, odváděli ho kamsi hustým lesem. Šel s nimi jako ve snu. Nakonec uviděl ve skrytém údolí oheň a kolem něho pohybující se stíny. Když došli až k ohni, uslyšel znova otázku: „Koho hledáš?“

„Harambašu.“

„To jsem já. Co mi chceš?“

„Chtěl bych vstoupit do vaši družiny.“

„Co tě sem přivádí?“

„Pomsta!“

„Na kom?“

„Je jich dost, s kým mám svý účty.“ Vyprávěl, co věděl sám i od Velblouda. „A jak se jmenuješ?“

„Stanko Alexič.“

Harambaša se na chvilku zamyslel a potom si spíš pro sebe zavrčel pod vousy: „Ráno je moudřejší večera. Uvidíme zítra.“ Potom se obrátil ke své družině.

„Jovane, Jovico, dejte na něho pozor. Přikládejte na oheň a hlídejte. A ty, jestli chceš, můžeš spát,“ obrátil se na Stanka.

Za chvíli bylo slyšet jen praskáni ohně, kdy ruměnný plamen ozařoval tváře mužů, kteří se kolem něho uložili ke spánku. Byli většinou mladí a jejich osmahlé tváře prozrazovaly železné zdraví.

Stanko se mlčky díval, jak namodralý jazyk plamene začal olizovat pokroucenou větev. Přestože našel hajduky a seděl mezi nimi, cítil se nějak stísněný a byl tak přecitlivělý, že ho dokonce uráželo chrápáni za jeho zády a zkoumavé pohledy dvou hlídajících hajduky, kteří si ho prohlíželi tak bezostyšně, jako by byl dobytče vystavené na trhu.

V tom nepříjemném mlčení strávili několik nočních hodin. Ještě před rozbřeskem se začal ozývat nový život. Z okolních vesnic sem doléhalo kokrháni, luční kobylka se rozcvrkala, svěží jitřní vzduch rozechvěl listí na stromech a mezi nim začalo, prosvítat blednoucí nebe. Stanko zvedl hlavu a pokřižoval se. Za chvíli vstali i dva hlídající hajduci, Jovan vzal štoudev a vybídl Stanka: „Pojď s námi“

Došli ke studánce, kterou si sami vykopali. Umyli se a vodu nesli zpět do tábora.

Ostatní hajduci už byli také na nohách. Kolem třiceti jich bylo, všichni poměrně mladí, jen harambaša byl už postarší. Ve Staňkovi vzbuzoval úctu. Byl to muž vážný, mlčenlivý, s hrdým držením těla. Jeho statná, svalnatá postava vyzařovala utajenou sílu. Co však Stanka nejvíce zaujalo, byly harambašovy prošedivělé vlasy, vousy a obočí a mezi nimi oči černé jako trnky.

Když se hajduci umyli a pomodlili, přinesl jeden z nich čutoru, podal ji harambašovi, ten se napil a podal ji dál.

Stanko stál stranou u stromu a všechno zvědavě pozoroval.

„Pojď sem,“ kývl na něho harambaša, a když pokročil dopředu, znovu se ho zeptal, jak se jmenuje. „Stanko.“

„Hm, hm, Stanko… a říkáš, že bys chtěl byt hajdukem?“

„Moc bych chtěl.“

„A víš, co to vůbec hajduk je?“

„Od dětství jsem slyšel o hajducích vyprávět i zpívat…“

„Ano, ano, v písničkách vypadá hajducký život náramně. Ale ty ses naučil denně snídat, obědvat a večeřet, v noci pravidelně spát, ve dne pracovat, volně se procházet po vsi… ale tady je moc často hlad, musíš být ostražitý a kolik noci tady probdíme, o tom ani nemluvím.“

„To všechno mohu vydržet,“ odpověděl vážně. „Pravda, nikdy jsem nemusel hladovět, ale když bude třeba, dokážu to stejně jako vy.“ Harambašovi se jeho sebevědomí líbilo. „Ale hajduk hajduka musí bránit a chránit. Když je jeho bratr raněný, nesmi ho opustit, ale na vlastních zádech odnést do bezpečí.“

„Jsem mladý a silný, to pro mě nebude tak těžké.“

„Hajduk už nemá svou rodinu. Jeho bratři jsou zde. Nesmi myslet na zelené louky a na zoraná pole ani na zábavy s děvčaty…“

„S tím vším jsem se už včera navždy rozloučil. Všechno, co jsem měl rád, zůstalo v Močále a já přišel sem, abych tady našel novou rodinu.“

„Počkej, víš, co provádějí s hajdukem, když ho chylí?“

„Budu trpět.“

„A chtějí, aby prozradil družinu i vesničany, kteří je ukrývají a přechovávají…“

„To radši umřu, než bych něco vyzradil.“

„Hajduk je jako natažená puška…“

„Harambašo, víš, co se zpívá: Kam jsem přišel, tam už zůstanu, živý či mrtvý…“

Hajduci poslouchali tento rozhovor a líbilo se jim nejen Staňkovo odhodláni a hrdost, ale i urostlá postava a pěkná tvář.

„Umíš skákat?“ zeptal se najednou harambaša a ukázal na ležící kmen nedaleko místa, kde seděli. „Bez rozběhu?“ zeptal se Stanko. „Proč, proboha? Přeskoč ho, jako by ti stál v cestě.“ Stanko se rozběhl a přeletěl kmen tak lehce, jako by měl křídla. Když se vracel, přivítalo ho pochvalné mručení.

Stanko se osmělil. Obhlédl ještě jednou kmen a potom prohlásil s určitosti:

„Tohle přeskočím i z místa.“ Ozvalo se několik nevěřících výkřiků. Stanko, aniž by čekal na další výzvy, přeskočil kmen po jediném odrazu.

Hajduci užasli. Kmen byl nad zemí hodně vysoko. „Šikulo, Šikulo,“ ozývalo se ze všech stran, „ten tě trumfne.“

Od skupiny hajduků se oddělil jeden pomenší, sukovitý mladík s jiskrnýma očima, na němž všechno jako by hrálo, a přistoupil k Staňkovi.

„Umíš se prát?“ zeptal se a hlas prozrazoval potlačovanou uraženou hrdost. „Umím.“

Chytili se do křížku a po delším zápase jej Stanko porazil.

„Hm, vyhrál jsi. A umíš střílet?“

„Byl jsem nejlepší střelec v Černém Močálu,“ usmál se Stanko pyšně.

„Ts! Ve vsi! Tam není těžký být nejlepším… ale tady v lese!“

„Sestřelil jsem jeřába v letu. Kam chceš, abych se trefil?“

„Sestřel tam tu šišku, ale uraž ji u stopky.“

Stanko zamířil a šiška spadla.

Šikula doběhl ke stromu, na jehož vrcholu před chvilkou šiška visela, sebral ji a pozorně si ji prohlédl.

„Přesně u stopky,“ oznámil všem, když se vracel. Potom podal Staňkovi ruku a řekl:

„Jsi pašák. Ve všem lepší než já.“

Přišel i harambaša, poplácal jej po zádech a spokojeně se usmál.

„Teď bych se měl zeptat družiny, jestli tě chce mezi sebe přijmout, ale neudělám to, protože je to zbytečný. Jménem svých třiceti horních chlapců ti říkám: Vítej mezi nás! Jovico, přines chleba a sůl.“

Když mu oboji Jovica přinesl, harambaša odkrojil krajíček, kousek z něho odlomil, namočil jej v soli a podal Staňkovi.

Ten sundal čepici, pokřižoval se a sousto snědl.

Harambaša mu potom podal čutoru a nakonec se políbili.

A nyní přicházeli hajduci jeden po druhém a vítali jej tradičním způsobem. Když jej všichni políbili, zvolal harambaša slavnostním hlasem:

„Stanko, jsi náš!“

Všechny pod mračené hajducké tváře ožily a Stanko najednou viděl, že to jsou lidé jako on, mladí, veselí a družní, že se rádi směji a povídají.

Začali se ho vyptávat na to i ono, leccos mu už řekli i o sobě a on se tady za chvíli cítil jako doma. Vždyť také někteří byli jeho sousedy z okolních vesnic.

Uprostřed nejlepší zábavy k nim dolehlo táhlé zavytí. Šikula na ně pohotově odpověděl a všichni se v mžiku chopil i zbraní.

Nové zavytí, a harambaša s úsměvem sklopil pušku.

„To bude nějaká zpráva.“

Za chvíli se rozhrnulo houšti a na kraji paseky se objevil Velbloud.

„Co se děje?“ zeptal se harambaša.

Velbloud zůstal na místě, jen na něho kývl prstem.

Stáli spolu opodál, šeptem se domlouvali, harambaša pokyvoval hlavou.

Hajduci se po sobě dívali s pochopením. Tyto rozhovory už znali.

Nakonec si oba muži potřásli rukou a Velbloud, aniž by se na někoho podíval, opět neslyšně zmizel v houští.

Harambaša se rozhlédl po družině.

„Šikulo, zavolej stráž.“

Šikula zakrákal jako havran, a než by do pěti napočítal, byla stráž tady.

„Stanko, Uja Šikula, Morous, Jovan a Jovica půjdou se mnou. A vy… Nogiči, odveď je na Dřínovou skálu a tam na nás počkejte. Jestli se tam do zítřejšího poledne neobjevíme, hledejte naše mrtvoly nebo nějaké stopy po nás. Sbohem.“

„Sbohem, harambašo.“ A hajduci odešli;

„Co my?“ zeptal se Šikula.

„My jdeme na Zuravu.“

XIII

PRVNÍ BOJ

Harambaša dal Staňkovi nést svou torbu. Šli mlčky.

„Na Zuravu tedy,“ ozval se po dlouhé době Jovica.

„Nečeká nás nějaká zábava?“ vyzvídal Šikula.

„Možné to je.“

„Kupci?“

„S těmi bych si poradil sám. Beg jede s doprovodem.“

„Kolik je jich?“

„Velbloud říká, že asi dvacet,“ suše oznámil harambaša a podíval se na Stanka. „Dneska se ukáže, jaký jsi.“

Stanko se nervózně zasmál. Chtěl ještě něco řici, ale slova mu uvízla v hrdle. Jistěže věděl, kdo jsou hajduci a že často prolévají krev, ale dopadlo to na něho příliš rychle. Ten tichý, mírný, domácí duch, který byl v posledních dvou dnech přehlušen tolika převratnými událostmi, se náhle začal bouřit. Stanko však zaťal zuby, aby nikdo nepoznal, že se bojí, a nakonec drsně řekl:

„Ať se to ukáže!“

„Ty máš ale štěstí,“ ozval se Šikula. „Já musel čekat měsíc, než jsem dostal příležitost.“

„Já s Jovanem čtrnáct dni,“ přidal se Jovica.

Vzpomínali na své první bitky, megdany, a mluvili o nich tak klidně a lhostejně, jako by si povídali o okopávání kukuřice nebo o senoseči.

Stanko byl tak rozčilený, že se nemohl ani nadechnout. V duchu si dodával odvahy a říkal si, že nebude muset bojovat tváři v tvář. Bude schovaný za keřem, jen zamíří a… jen co prvně vystřelím, potom to snad bude dobré…

Z myšlenek ho vytrhl harambaša:

„Jsme na místě.“

Řeka Zurava se před nimi klikatila jako had a po dlouhých vedrech bylo její koryto téměř vyschlé. Přes ně se vypínal most a po obou březích stál mlčenlivý les, který jako by na něco čekal.

„Rozestavíme se,“ pobídl je harambaša. „Místo je jako stvořený pro přepad. Ty, Šikulo, si stoupneš na začátek. Kolem tebe Turci projedou, ale necháš je být. Ty, Jovane, budeš kousek od Šikuly. Morous půjde k mostu. Jovica bude támhle a já tady. Nás pěl bude po levé straně cesty. Stanko bude sám na pravé, u mostu. Vystřelí první, jakmile první jezdec vstoupí na most. Jestli se netrefí, střílej ty, Morousi. Turci se vrhnou, vpřed, my s Jovicou je tady přivítáme a vy na ně zaútočíte odzadu. Jestli budou chtít ustupovat, postavíte se jim do cesty vy a my zaútočíme ze zálohy. Rozuměli jste?“

„Rozuměli, harambašo.“

„Ještě něco. Stanko, ty neznáš hajducký zákon. Pamatuj si. že než na Turka vystřelíš, musíš křiknout: Stůj! A teď všichni na svá místa. A až křiknu útok, nože ven a všichni na cestu.“

Rozešli se a nastalo mrtvé ticho. Stanko pozbyl naděje, že bude bojovat jen zeza buku. Poslouchal cvrčka a bezděky sledoval bílé motýly, přeletující z květu na květ. Obavy z boje byly vytlačeny vzpomínkami na Černý Močál. Snad už posté viděl ten obraz, kdy pop držel ve vzduchu červený váček a všechny oči se upíraly na něho a zdrceni rodiče klopili zrak. Potom se objevila Jelice. Stála před ním jako živá a vlévala mu naději do srdce. „… a budu jen tvoje a rozdělí nás jenom smrt.“

Jako z jiného světa k němu dolehl klapot koňských kupy t a potom i nejasné, vzdálené hlasy. V napjatém očekávání zvedl hlavu.

Konečně se objevil jezdec na koni. Muž byl ryšavý a kůň arabský.

Jak Stanko uviděl zrzavou hlavu, vzplanul jako pochodeň. Spěšně si připravil pušku k výstřelu.

Turek vjel na most.

„Stůj!“ zahřměl Stanko a les mu vrátil ozvěnu.

Turek ustrnul a bezděky se ohlédl za výkřikem. Stanko vypálil a mohamedán spadl z koně jako žok.

„Útok!“

Stanko, v jedné ruce nůž. v druhé pistoli, vrhl se na cestu.

Kolem něho proběhl další Turek, on vystřelil a muž padl. Jiný se nad něho ze sedla sklonil se šavlí. Znova zamířil a útočník mu nekonečně pomalu klesal k nohám. Stanko se teď sklonil nad nim, vzal mu šavli, a nad první kořisti se mu zatmělo před očima. Vnímal před sebou jen míhající se stíny, které srážel k zemi. Krev se mu vařila v žilách, celé tělo mu žhnulo jako v horečce, svaly v souhře s očima tančily ďábelský tanec.

Kdoví jak by jeho běsněni skončilo, kdyby jej nezastavil rázný hlas.

Otřásl se, jako by ze sebe shazoval černou můru, a poznal své nové přátele. Harambaša mu podával ruku.

„Jsi hrdina. Bylo to krásné.“

„A teď do práce.“ obrátil se na ostatní.

Hajduci se vrhli k Turkům a brali jim peníze i zbraně. Šikula na chvíli nezavřel pusu.

„Tomu říkám stříleni. Počkej, jeden, dva, tři, pět, šest a dva je osm, deset. Deset. Deset mrtvých Turků. A kdybychom měli zítra dalších deset a pozítří taky, bylo by to třicet. A pokračovat tak dál, za dva roky by se v Bosně neobjevila turecká bota… Podívejte se na toho bega, zbraně má samý stříbro.“

„Patří Staňkovi,“ ozval se harambaša. „Bude to náš dar jako památka na jeho první hajducký megdan.“

„Zaslouží si je,“ ozval se mlčenlivý Morous.

„Aby ne,“ souhlasili Jovan a Jovica.

„Kdo takhle střílí, zaslouží si celý pašalik,“ vykřikl nadšeně Šikula.

„Hotovo?“ ozval se harambaša.

„Hotovo.“

„Tak mizíme.“

„To tu necháme mrtvé jen tak ležet?“ uklouzlo udiveně Stankovi.

„Turci se sem za chvíli vrátí a postarají se o ně. Pro nás bude nejlepší. když co nejrychleji zmizíme.“

XIV

PROKLETÝ DŮM

Nešťastný Alexa, chudák Petra. Ti nevinni vinici, opovrhovaní hříšníci bez hříchu. Denně spínali ruce k nebi, ale bůh byl němý. Obrátili se na lidi, ale ti se k nim otáčeli zády. Přehlíželi zlodějský dům. Vyhýbali se mu i psi.

Ale žít se muselo. Byl by hřích sáhnout si na život. Takové proviněni bůh nikdy neodpustí.

Jednoho dne šel kolem Alexova domu dobrý Sima. Alexa byl na dvoře, a když starce uviděl, zavolal na něho.

„Simo.“

Sima sklonil hlavu a šel dál.

Alexa zavolal silněji, takže Šímovi nezbylo, než se zastavit.

„Pojď, zajdi na pár slov.“

„Nemůžu, nemám kdy.“

„Do smrti je ještě času dost,“ pokusil se žertovat Alexa.

„To jo… ale… pop mě poslal za stařešinou.“

„Vždyť stařešinova chalupa je na druhý straně. Simo, co mi to povídáš?“

Chudák, celý se začervenal, začal cosi koktat.

„Dobře, dobře,“ povzdechl si Alexa. „Vidím, že všechno živé utíká od našeho domu. Jdi si, Simo. jdi.“

Sima neuměl dokonce skrýt ani radost, že se Alexy tak snadno zbavil, a utíkal odtud jako kluk.

Alexa se za nim chvíli ustrnule díval, potom sklonil hlavu a dopotácel se domů. Tam těžce dopadl za stůl a složil hlavu do dlani. Doléhaly na něho těžké myšlenky.

Kdyby se našel jediný člověk, který by ho chtěl vyslechnout, dokázal by, že se Stanko ničeho nedopustil; aspoň do té doby, než odešel do lesa.

Toho dne po večeři, když všichni odešli spát, zůstali u ohniště jen on a Petra.

Dlouho mlčeli. Venku foukal vítr a honil po dvoře spadané listí, na ohništi vyskočil ze žhavých uhlíků jen sem lam nějaký plamínek.

„Ditě moje nešťastný, kde teď asi jsi?“ zasténala tiše Petra. „Venku tak fouká, a ty nemáš ani deku, aby ses přikryl.“

„Mlč, Petro,“ zavrčel Alexa.

„Dost jsem se namlčela. Padesát let s tebou žiju, poslouchám tě a mlčím, ale jestli mi teď budeš bránit, abych myslela na svoje nešťastný dítě, nebudu tě víc poslouchat. A jaký byl hodný, mírný, a teď aby se toulal po lesích a schovával se před lidmi jako divá zvěř…“

Alexa mlčel. V srdci cítil stejnou bolest a smutek jako Petra.

„A já vím, že není zloděj. Není. Nevěřím tomu.“

„Ale kdo tedy?“

„Nevím. Ale což není na světě dost špatných lidi? Někdo tam ty peníze nastrčil.“

„Teď už nám nikdo nepomůže. Náš dům je prokletý. Kdekdo se nám vyhýbá, i ten Sima utíká od našeho prahu… je mi tak těžce, že nemůžu ani žit, ani zemřít.“

Tři měsíce prožili ve smutku a žalosti. Alexovi byl jeden den jako druhý. Už se sám lidem vyhýbal, nechodil ani na shromážděni, ani do kostela. I před cizím dítětem by se nejraději někam ukryl.

Přišel podzim a s ním i vytrvalé drobné deště. Na Alexova chalupu padla další starost. Nejmladší vnouček, synek snachy Mary, se těžce rozstonal. Tři dny a tři noci se od jeho postele nehnuli. Čtvrtého dne už dítě přestávalo dýchat.

„Musím zavolat popa, aby mu přečetl modlitbu,“ rozhodl Alexa, hodil na sebe houni a vydal se do sychravého večera.

Setkal se s popem před jeho domem a podle starého obyčeje mu chtěl políbit ruku.

„Blahoslavený otče…“

Pop ucukl.

„Co chceš?“

„Otče, jeden můj vnouček stůně, tak… tak jsem tě přišel požádat, abys nad nim odříkal modlitbu.“ Alexa měl hrdlo zadrhnuté, že skoro nemohl mluvit.

„Dobře, přijdu,“ odpověděl pop suše.

Zanedlouho zaklepal na dveře prokletého domu, a sotva překročil práh, ptal se hned po nemocném.

Odříkal nad dítětem modlitbu, a když podával chlapci kříž, aby ho políbil, zdálo se Petře i Alexovi, že se v jeho tvářičce objevuji známky nového života.

Alexa vzal váček a vytáhl z něho zlatý dukát.

„Rád ti zaplatím, otče.“

„To je moc,“ zavrtěl pop hlavou.

„Nemám drobné, vem si prosím, tvoje modlitba mu pomohla. sám to vidíš.“

„Pomohl mu bůh,“ řekl pop vážně a potom mu vrátil drobné.

„Nechci ti nic zůstat dlužen.“

Alexa se plaše rozhlédl a potom kývl na Maru:

„Přines pro otce rak…“

„Nechci,“ odmítl pop suše, úsečně pozdravil a odešel, aniž by se ohlédl.

Alexa zkameněl. To byl poslední úder, který dokázal ještě snést. Nyní už nemohl ani mluvit, ani myslet.

Opustil nemocné dítě a odešel do sadu. Hlavou se mu honily šílené myšlenky. Jeho duši už nic na světě nemohlo rozjasnit“. Propadl se do jakési husté mlhy, kde byl zcela opuštěný. A takového jej zastihl i Sima.

„Alexo,“ řekl, „vzkazuje ti pop, abys přišel na sněm.“

„Co mi chce?“

„Nevím. To poznáš.“

Když Alexa přišel do sněmovní místnosti, čekalo tam už hodně mužů.

„Co se děje?“ zeptal se, ale nikdo mu neodpověděl.

Den byl podmračený, oblaka visela nízko a pokrývala už několik dnů celý kraj. Konečně přišel pop a stařešina.

„Bratři,“ spustil stařešina rozhořčené, „další hanba padla na naši obec. Opět se stala krádež.“

Dav se zachvěl vzrušením. Všechny oči se obrátily na Alexu, který bezděky sklonil hlavu.

„Tak, bratři, Ivan byl zase okraden. V noci mu někdo odnesl prase. Za chvíli budeme nejproslulejší zlodějská vesnice v celé Mačvě. Ale já v takové vsi stařešinou nebudu. Vemte si svou hůl a dejte si ji, komu chcete.“

A hodil hůl na zem.

Nahrnuli se kolem něho, začali ho prosit a přemlouvat.

„Ne! Já si na starý kolena takovou hanbu nezasloužím.“

„Chytíme zloděje!“

„Už jsme ho chytili!“ křičel Marinko. „Chcete, abych na něj ukázal prstem? Já…“

Alexovi se nahrnula krev do hlavy. Nevěděl, co dělá. V jednu chvíli si jen uvědomil, že mu Marinko leží u nohou Klekl mu na prsa a vytáhl z opasku nůž, že ho podřízne.

Muži se na něho vrhli, vykroutili mu nebezpečnou zbraň z ruky a zle se do něho pustili:

„Padouchu, zlosynu, hajduku!“

Alexa nemohl ze sebe dostat ani hlásku.

„Och bratři,“ zasténal Marinko, „pro pravdu jsem chtěl na místě umřít.“

„Darebáku, vrahu.“ sypalo se na Alexu pořád ještě ze všech stran.

To jej vzpamatovalo. Vrhl se proti davu s nečekanou silou a bezohledně jako lev přešel až k samému pódiu, kde stál pop a stařešina a obrátil se k lidu:

„Ukřižujte mě!“ křikl a rozhodil ruce. „Ukřižujte mě, když se vám zachtělo!“ a změřil všechny strašným pohledem.

Dav zaváhal.

„Ukřižujte mé!“ hřímal znovu. „Že se nestydíte při vašich i mých šedinách. Odsuzujete člověka a nechcete ho ani vyslechnout. Nedovolíte, aby se ospravedlnil. Styď se i ty, pope, i ty, stařešino! Což můžete trestat bez soudu? Dvě stě let je to, co moji předkové vykopali základy k našemu domu a za tu dobu nepadl na jeho střechu ani stín hanby. A dnes? Kdo vám dal právo soudit nevinného? Ale jestli jste si mě už odsoudili, tak si mě i zabte.“

Nikdo se ani nepohnul.

Alexa se k nim obrátil zády a odešel.

Mnohý z podmračených mužů si musel znova uvědomit, že Alexův dům je skutečně jeden z nejstarších a že donedávna patřil i k nejváženějším.

Alexa se přihnal domů jako vichr, ale sotva překročil práh, zhroutil se u ohniště a zůstal tady až do pozdního večera.

Když se setmělo, zavolal snachu Maru.

„Otče volal jsi mě?“

„Rozpleť mi cop.“

„Ne!“

Všechno v domě zkamenělo. Petra k němu zoufale přiskočila:

„Co to děláš?“

Pohlédl na ni krvavýma očima, ale promluvil mírným, přidušeným hlasem:

„Jdi. maminko, přines mi čibuk.“

Toho večera si stařec rozpletl cop a zapálil čibuk.

DRUHÝ DÍL

I

PAVOUK

Venku smutně kvílí vítr a do holých korun padá drobný déšť. A tma je jako v hrobě. V takové noci ani hajduci nechodí. Nikdo, kdo nemusí, neopustí střechu nad hlavou, a dokonce i psi hledají nějaký přístřešek, kam by zalezli.

Jediný člověk se protlouká touto tmou. Noha mu co chvíli uklouzne po vlhké zemi, klopýtá a zakopává, ale přesto spěchá, aby splnil rozkaz svého pána.

Marinko to je.

„Kde vězíš, člověče,“ křikl Hruška, sotva se objevil jeho oddaný služebník na prahu. „Čekám na tebe už skoro dvě hodiny.“

„Odpusť, ago, trochu jsem se zdržel,“ omlouval se a holi odlupoval bláto z opánků.

„Je ti zima?“

„Ani ne. Tak jsem chvátal, až jsem se celý zapotil.“

„Sedni si.“

Jako vždy velmi opatrně a uctivě se posadil na krajíček nejmenší lavičky, která tady stála.

„Špatný počasí, co?“ začal Turek.

„Špatný. Všude mokro a tma jako v pytli. Kdyby mě někdo vzal po hlavě, ani bych nevěděl, odkud to přiletělo. Člověk si nevidí na špičku nosu.“

„Chceš tabák?“ zeptal se Turek už jen ze zvyku, protože věděl, že Marinko chce tabák vždycky.

Marinko se usmál a začal hledat po kapsách dýmku.

„Tak prý tě dneska chtěl Alexa podříznout jako kuře,“ pobízel ho k hovoru Turek.

„Ani mi o tom nemluv. Už jsem myslel, že je po mně. Dědek, těžkej je jako balvan. Ještě teď žebra necítím. Dneska to nedopadlo na žádnou stranu dobře.“

„Proč?“

„Ale, jak začal řečnit, k lidem, viděl jsem, že je hryže svědomí. Pop se otočil, aby nebylo vidět, že má slzy v očích. A Šokčanič, co stál v tu dobu vedle mě, povídal Popovičovi: Je to hrozný, jestli jsme obvinili nevinnýho člověka. A já věřím, že poctivý je až do morku kosti.“

„Hahaha,“ zasmál se Turek. „A co Ivan?“

„Nic nechápe. Dělá, co se po něm chce.“

Turek chvíli mlčky přecházel po místnosti. Potom se obrátil na Marinka:

„Víš, co chci?“

„Vím, drahý ago.“

„Tak mi vylož svůj další plán.“

„Teď… no dobře. Od toho dne, co jsme Stanka obvinili a našel se ten váček, šlo všechno tak, jak jsme očekávali. Černý Močál plive na Alexův dům.“

„A nebylo by dobře, kdybych se teď zase ujal Alexy?“

„Ne, v žádném případě.“

„Proč?“

„Za prvé to nebude mít žádnou cenu. Alexu na svou stranu nezískáš. Zatvrdil se na celý svět. A za druhé, vesnice by se ho nadobro zřekla.

„To jsme přece chtěli.“

„Ne tak docela. Drž se Ivana. Choď za ním, Zvi si ho. Musíme vesnici rozdělit, ne aby zase celá přešla na Alexovu stranu – a z toho jsem měl dneska strach. Opuštěný Alexa, nebo opuštěný Ivan – tak nám nejsou nic platní. Teď začne padat podezřeni na Ivana. První o něm zapochybuje pop. Potom stařešina. Ale Ivan nesmi zůstat jako tykev bez kořenu. Jeho lidi za ním musí zůstat a potom si teprve Černý Močál vjede do vlasů. Jeden tábor povede pop, druhý Ivan. Pop Ivanovi řekne, že je turecký patolízal a Ivan popovi, že je hajducký přechovávač.“

Turkovi poskočilo srdce radosti. Už to všechno viděl živě před sebou a nadšeně Marinka objal:

„Pašák jsi. S takovou chytrou hlavou bys měl dělat pašu.“

„Děkuji ti, ago. Tvoje slova jsou mi dražší než zlato, ale…“

„Co, co chceš, řekni si.“

„Nic nechci, ale ještě jsem ti všechno neřek.“

„Tak povídej.“

„Lazar si chce vzít Sevicovo děvče, Jelici.“

„To vím.“

„Ona o tom nebude chtít ani slyšel, ale vzít si ho musí. Udělej pro to něco.“

„Ale proč? Proč se mám do toho míchat? Co nám teď na ni záleží, když už se kvůli ni ti dva kohoutci poprali?“

„Záleží,“ trval na svém Marinko. „Ivan už je tvůj a potom si získáš i Seviče. K nim si připočti Lazara. Když mu ještě pomůžeš k Jelici, bude ti vděčný až za hrob. To je věrnej pes, věř mi.“

Turek údivem jen otvíral oči a Marinko pokračoval:

„To je můj plán: Ivan za sebou přitáhne Seviče, Sevič Popoviče, za nimi přijde Bejič a Šokčanič. Než se naděješ, půlka Močálu je tvoje. Potom si ho ovládej a suď, jak ti I bude libo.“

„Marinko, příteli, bratře, řekni, co ode mě chceš?“

„Nechci nic, než tvý přátelství. A aby mě Turci znali a uznávali jako sobě rovnýho a… ještě si myslím…“

Pod oknem cosi šustlo, jako by někdo násilím potlačoval zakašlání.

Marinko zbledl a slova mu uvízla v krku. I Hruška nastražil uši, ale rychle se vzpamatoval, vyběhl ze dveří a křikl:

„Aso, Ibro, Mého! Rychle ven. Někdo tu špehuje.“

Panduři vyběhli do tmy, ale ta byla tak hustá, že se krájet mohla. Oběhli celý han, ale nikde nikdo.

Turek je pobízel, aby lépe hledali, ale kromě skučícího větru nic neslyšeli.

Hruška se vrátil do svého pokoje a třesoucího se Marinka dovlekl za sebou. Chtěl pokračovat v započatém rozhovoru, chtěl se ještě pokochat obrazy, které před ním Marinko kreslil, ale ta krásná atmosféra byla pryč. Všechny slibné řeči najednou splaskly stejně jako mýdlové bubliny. Několikrát Marinka pobídl, ale ten byl na smrt polekaný, mluvil plaše a neustále se ohlížel na okno.

„Neboj se, člověče, viděls, že tam nikdo nebyl. Cos mi to chtěl ještě říct?“

Marinko se na Hrušku podíval dlouhým, významným pohledem.

„Až jindy, drahý ago, až jindy.“

„Ne, já to chci vědět teď. Co ses tak polekal? Aso, přines Marinkovi rakiji, ať se vzpamatuje. Na, zakuř si k tomu, ať se uklidníš.“

Marinko si poslušně zapálil dýmku a usrkl rakije.

„Pij, člověče,“ pobízel jej Turek, ale mělo to znamenat, mluv.

„Nemůžu. Ale když to chceš vědět, tak ti to povím. Napadlo měj jak bychom mohli rozházet popa s kmetem. Ale to ti neslibuju… nechci ti dávat planý sliby. Záleží mi na tom, abys mi věřil a věděl, že co slíbím, to splním.“

Pod oknem se opět něco pohnulo, a dokonce jako by bylo slyšet vzdalující se lidské kroky.

Turek vyletěl ven a s ním všichni panduři. Prošťárali každý kout, ale neobjevili ani myš.

Hruška nadával, hrozil, křičel. Marinko mlčel, hlavu skloněnou.

Potom se zvedl.

„Kampak?“

„Domů.“

„V takovém počasí?“

„Musím. Kdyby mě s tebou někdo viděl, je všemu konec. Už se spolu nemůžeme takhle scházet a krásně si povídat. Zatím ne. Bylo by dobře, kdybys mi před lidmi nějak vynadal. A teď – dobrou noc.“

Marinko vyšel z hanu a spěšně zamířil k Černému Močálu.

Jen zahnul do lesa, od jednoho stromu se odlepil muž a dlouze se za nim díval. Potom tiše řekl:

„Lapíme tě do tvých vlastních sítí, pavouku.“

Ten neznámý byl Velbloud.

II

JELICE

Čím víc v Černém Močálu Stanka odsuzovali a ostouzeli, tím víc ho Jelice milovala. Myslela na něho dnem i nocí, a kdykoli byla sama, v duchu s ním mluvila a utěšovala jeho i sebe.

Jednou se dokonce pokusila bránit ho před svou matkou.

„Co to povídáš?“ zaraženě na ni pohlédla.

„Že je nevinný.“

„Jak ty to můžeš vědět?“

„Vím to. Bože maminko, je přece hřích, svalit vinu na nevinného.“

„Což jsi neslyšela, že u něho našli zakopaný ukradený peníze?“

„Slyšela. A taky vím, kdo je tam zakopal. Stanko to nebyl.“

„Kdo tedy?“

Jelice se zapálila v tváři jako mák.

„Ten, co na něj střílel.“

Jelice mlčky přikývla. Matka na ni dál naléhala, aby řekla, co všechno ví, ale dívka odmítavě zavrtěla hlavou. – „Vím jen to, že Lazar Stanka nenáviděl, že na něho střílel a poštval na něho celou ves. A to všechno kvůli mně.“

Krunija na ni vytřeštila oči. Všeho by se nadála, jen toho ne.

„Co mi to tady povídáš za nesmysly?“

„To nejsou nesmysly. Stanko přišel do neštěstí kvůli mně a já ho mám ráda.“

Matka složila hlavu do dlaní a Jelici se kutálely po tváři slzy. Dlouho mlčely. Jelici se ulevilo, když se mohla aspoň v něčem svěřit. Ale všechno přece jen neřekla. Uvažovala, má-li se přiznat, že se Staňkovi zasnoubila, když matka řekla:

„Dítě moje nešťastný, osud byl proti tomu, abys šla za tím, koho máš ráda.“

„Proč?“ zvedla Jelice hlavu a podívala se na matku.

„Stanko je teď přece hajduk.“

„Co na tom?“

Matčin pohled se jí zabodl až do duše.

„Jak to myslíš?“

Krunija se před Jelici vznášela v nějakých rudých kruzích. Viděla jí v očích zlé znamení. Celá se roztřásla.

„Mluv! Snad jsi mu neslíbila, že na něho budeš čekat. Mluv! Co se mezi vámi stalo?“

Přiskočila k ni, chytla ji za ramena a začala s ni cloumat.

Jelice sebrala všechnu sílu, vytrhla se matce a zadívala se jí pevně do očí.

„Před bohem jsem mu slíbila, že budu jeho ženou. A budu, maminko. To radši skočím do vody, než bych si vzala někoho jiného. Teď víš všechno. Můžeš si mě proklít nebo zabít, ale jinak už to být nemůže.“

Její tvrdá slova i pohled matku přesvědčily, že všechno, co její dcera říká, mysli smrtelně vážně.

Kruniji se podlomila kolena. Dosedla na pelest postele a měla pocit, že ji rozum opouští.

III

ZAJÍC

Severozápadní Mačva je plná bažin a močálů. Kolem vsi se obtáčelo jedno slepé rameno Dřiny, jemuž se zde říkalo Studený Močál. Jeho hlubiny byly nezměrné, ale člověka často zmýlily, když se díval na nehnutou, rákosím zarostlou hladinu.

Žilo tu neuvěřitelné množství ptáků a Studený Močál nevysychal ani v největších vedrech.

Tady bylo jedno z míst, kde se hajduci nejčastěji zdržovali. Táborem někdy bývali i u ústí Dřiny nebo, a to bylo jejich třetí oblíbené místo, trávili dny na Dřínové skále nad vesnici Radenoviče.

Všechny ty hajducké útulky byly obrostlé lesem a blízko vody, přesněji blízko mlýnů, odkud dostávali hajduci jídlo a často i zprávy.

Když se harambaša Srečko vrátil na Dřínovou skálu, nadšeně mu vyběhl Nogič vstříc.

„Vítej, harambašo! Jste všichni živi a zdrávi?“

„Měli jsme velké štěstí. Nikdo není ani škrábnutý.“

Družina obklopila harambašu a hajduky, vracející se z akce. Za chvíli Nogič ukázal na neznámého muže, stojícího opodál u kmenu.

Mohlo mu být něco málo přes třicet. Byl statný, urostlejší než kdokoli z družiny, snědý, s krásnými kníry, celý jako vytesaný ze skály. Díval se směle a odvážně jako horský orel.

Harambaša k němu přistoupil.

„Odkud jsi?“

„Z Hercegoviny,“ odpověděl.

„Jak ses dostal až sem?“

„Přeplaval jsem Drinu.“

„Kdo tě k nám poslal?“

„Nějaký mlynář.“

Mluvil jasným hlasem, otevřeně, sebevědomě, i když ne pyšně. Harambašovi se na první pohled zalíbil.

„Dobře, dobře a jak se jmenuješ?“

„Zajíc.“

Všichni hajduci se na něho nevěřícně podívali.

„Tohle chlapisko a zajíc?“ podivil se nahlas Šikula.

„Tak mi řikaji, co se pamatuju,“ odpověděl a ohlédl se po něm.

„Co té vyhnalo z domova?“

„Turci,“ zaskřípal zuby. „Pobili nám celý dům. Zůstala jen matka a několik malých děti.“

„Znáš jméno svého nepřítele?“ zajímal se harambaša.

„Turek, jiné jméno nemá. Je mi jedno, jestli si říká Mujo, Meho nebo Alija. Pro mě jsou všichni stejní. Proto jsem mezi vás sem přišel. Myslím, že vám nebudu na obtíž.“

Všem hajdukům se zalíbil. Z několika stran se ozývalo:

„Přijmeme ho, harambašo!“

„Ať má Stanko někoho do páru. Není dobře být lichý!“ vykřikl Šikula.

„Staňkovi najít někoho do páru nebude lehké. Ten se umí rvát jako lev,“ ozval se Morous, a když ten promluvil, jeho jediná věta měla cenu zlata.

„Snad vám časem dokážu, že ani já nejsem budižkničemu,“ ozval se s úsměvem Zajíc.

Když pojedl kousek chleba se solí, začali i k němu přicházet hajduci jeden po druhém, podávali mu ruce a líbali se s nim.

Teprve teď se rozpovídali a Šikula do všech podrobnosti vyprávěl, jak probíhala jejich bitka s Turky. Stanka chválil tak, až i jemu samotnému se zdálo, že přehání.

„Kamarádi, kdybyste to viděli… já umím taky střílet, ale tohle, řekni, Morousi…“

„Ty už jsi se toho naříkal za deset, co k tomu mám ještě říkat?“

Všichni se rozesmáli.

„Kamaráde,“ chytil Šikula Stanka za rameno, tvoje hrdinství pohnulo i Morousem. Od včerejška je nějak moc užvaněný.“

Zajíc je všechny bystře pozoroval, ale Stanko se mu zalíbil ze všech nejvíc. Obdivoval se jeho pevné ruce a jistému oku. Spolu s ostatními hajduky si s velkým zájmem prohlížel pistoli a jagatan, které Stanko dostal od harambaši.

Šikula vytáhl jagatan z pochvy a zadíval se na znaky vyryté do oceli.

„Zajíci, umíš číst?“

„Proč?“

„Napadlo mě, jestli bys neuměl přečíst, co je tady napsáno.“

Zajíc se naklonil nad jagatanem, pohlédl na neznámé znaky a zavrtěl hlavou.

„Ne, tomuhle písmu nerozumím, ale tyhle narezlé skvrny, to je srbská krev. Teď přišel čas, aby se smyly krví tureckou.“

„To je pravda,“ vykřikl Šikula, vyskočil a máchl jagatanem do vzduchu… „Že ale dobře sedí v ruce… Morousi, ozkoušej.“

Morous seděl opodál na kládě, opět zahloubaný do svých úvah.

Když k němu Šikula přišel a podával mu jagatan, zvedl hlavu a zeptal se:

„Co je?“

„Ozkoušej, jak je ten jagatan šikovný do ruky. Máchni s ním,“

„Nemávám nikdy se zbrani naprázdno,“ odbyl ho a opět sklonil hlavu.

Když vzrušeni z posledních událostí opadlo a hajduci se mezi sebou začali volně bavit, Zajíc neodolal a zatáhl nakonec Stanka za rukáv:

„Nezlob se, že se tě ptám. ale ty ses včera přidal k hajdukům?“

„Já to byl.“

„To tebe přede všemi očernil pobratim?“

Stanko zrudl, v očích mu blýsklo.

„Jak to víš?“

„Vyprávěl mi o tobě mlynář. Jak ti podstrčili ukradený váček s penězi a zakopali na smetišti a že to všechno připravil subaša a nějaký Marinko.“

„Mně to taky tak říkal, ale nevím, jak on to může vědět. Já bych řek, že za všechno může můj bývalý pobratim. Ale jestli v tom mají prsty i ti dva, zaplatí mi za to stejně.“

„Mlynář mi taky říkal, že vašim teď bude moc zle. Celá ves se od vaší chalupy odvrátila. Vyhýbají se ji jako zlodějskému hnízdu.“

Do Stanka jako by hrom uhodil. Při svém neštěstí na tohle ještě nestačil pomyslet.

„Lazare, stokrát ti tohle splatím,“ zasténal, sedl si na kámen a složil hlavu do dlani.

Zajíc s ním soucítil. Sedl si vedle něho a objal ho kolem ramen.

„Bratře, i mně se stala křivda. Turci mi vyplenili celý dům a pobili rodinu. Ale aspoň poctivý jméno mi zůstalo. Tebe chtějí připravit i o to.“

Když viděl, že Stanko mlčí jako zařezaný, pokračoval:

„Přisahám, že tvoje neštěstí cítím stejně jako ty. Ztratil jsi pobratima… jestli chceš, nahradím ti ho. Budu tvým přítelem. bratrem, vším. Kdo tobě ublížil, ublížil i mně. Chceš být mým pobratimem?“

Podívali se jeden druhému do očí.

„Pobratimstvi přijímám, ale pomsta bude moje.“

Stiskli si ruce, políbili se a zvedli oči k nebi. Neslyšeli Šikulovy žerty, kterými rozesmával celý les.

Noc se spouštěla nepozorovaně jako smrt.

IV

PRONÁSLEDOVÁNÍ

Plynuly týdny.

Hajducká družina se toho večera právě pustila do večeře. Nebyla to bůhsámvi jaká hostina – sýr, chleba, kousek slaniny –, ale jedli s takovou chuti, jako by celý den těžce pracovali.

Šikula nevydržel chvíli mlčet. Začal popichovat Zajíce.

„Poslyš, jaký to máš jméno?“

„Dobrý jako ty.“

„A jak se jmenuješ doopravdy?“

„Stěhovavý.“

„Podle příjmení bych řek. že vaše rodina byla dost toulavá.“

„Kdo z nás se netoulal, nestěhoval, neutíkal, neschovával. Každou rodinu aspoň v jedné generaci postihlo neštěstí, že se musela zachránit před nepřítelem útěkem na jiné místo. A to bylo ještě to zlo nejmenší.“

„Máš pravdu, Zajíci,“ pokývl hlavou harambaša.

„To bych řek. A ty, Šikulo, můj drahý bratře, se neposmívej mému jménu ani přezdívce.“

„Oho, ty se umíš navztekat,“ popíchl ho znovu Šikula. Potom se i on trochu nazlobil. „A proč bych si já, se kterým si život takhle pohrál, nemoh udělat nevinnou legraci z něčí přezdívky. A vůbec, řekni mi. co jsem ti tak špatnýho řek!“

„Nic, opravdu nic a já rozumím legraci, ale každý člověk má nějakou věc, která je pro něho posvátná a nedotknutelná. Já nemám nic kromě svýho poctivýho jména, a proto se mu neposmívej.“

„Dobře, dobře, když ti to vadí, nebudu s tebou o tom víc mluvit. Chtěl jsem jen vědět, jak se jmenuješ příjmením.“

Zbytek večeře proběhl v tichu. Všichni uvažovali o Zajícových slovech a dávali mu za pravdu.

Měsíc se skulil za stromy a hajduci dál seděli a mlčeli, dokud se neozval harambaša.

„Nogiči, vyměň, stráže, ať si jdou lehnout.“

Nogič vyskočil, mlčky kývl na několik chlapců a neslyšně s nimi zašel do lesa.

Když se vrátil, harambaša se rozhlédl po družině a vybídl ji, aby šla spát.

Hajduci polehali jeden vedle druhého. Zajíc se uložil vedle Stanka a podložil si ruku pod hlavou.

Nastalo ticho. Bylo slyšet šelestění listí a zvonivou píseň cvrčka.

Za chvíli se ozvalo čísi tiché chrápáni.

Stánko se díval do nebe a hlavou se mu honily divné myšlenky, dokud neusnul nepokojným spánkem.

Vtom s ním někdo nešetrně zatřásl:

„Vstávej,“ křikl na něho Morous. „Což neslyšíš havrana?“

Všichni kolem už byli na nohách. Stanko si v polospánku hodil na záda torbu a nechápavě se zeptal:

„Co se děje?“

„Přítel hlásí, že se nás chystají pronásledovat a vědí, kde táboříme.“

Harambaša zamyšleně seděl na kládě. Potom kývl na Nogiče:

„Tu kládu přivalte na oheň.“

Byl to pořádný kus kmenu, ale hajduci jej navalili na oheň. než by do tří napočítal.

„Morousi,“ pokračoval harambaša v udílení příkazů, „ty jdi dolů do vesnic převlečený za pocestného a všade vyprávěj, že na Drínové skále je tábor hajduků.

Jovane a Jovico, vy běžte do Banova Polje za Bánovcem a řekněte mu, že příští týden za ním přijde můj člověk a přinese mu zprávy. Ať udělá, co na něm bude chtít.

Nogiči, ty zůstaneš tady a budeš se držet poblíž svého domu. S tebou zůstane Stanko. Ve všem mu budeš pomáhat, rozumíš, ve všem.“

Zajíc předstoupil před harambašu:

„Nech mě tady taky. Pobratřili jsme se se Stánkem. I já bych mu chtěl pomáhat.“

Harambaša se na chvíli zamyslel a potom přikývl:

„Dobře, zůstaň… a ty, Stanko, nařizuju ti, abys chytil Lazara živého. Neopovažuj se ho sám zabit. Já sám ho budu soudit. Chci vidět, jak vypadá darebák, který umí podstrčit krádež nevinnému a zneuctít ho tak před celým světem. Ani vlas mu sám nesmíš zkřivit. Nogiči, ručíš mi za něj.“

„Spolehni se, harambašo.“

„Jestli budete něco potřebovat nebo rychle s námi navázat spojeni, hlaste se u některého z našich lidi, které máme v okolních vesnicích. Všude vám dají najíst a také vám poskytnou zprávy o mně a družině. Když budete potřebovat pomoc, stavte se u Velblouda.“

Potom se obrátil k družině:

„Připravte sel“

„Jsme připraveni.“

„Ták jdeme. Sbohem, Morousi, Nogiči. Stanko a Zajíci.“

Netrvalo dlouho a zmizeli v lese.

Osaměli. Stanko se zamyslel. Když mu teď dal harambaša volnou ruku, rozhodl se využít příležitosti a okamžitě jit za Velbloudem.

Nogič, jako by mu četl myšlenky, řekl:

„Odtud je do mého domu nedaleko… Schováme se tam.“

„Nebylo by lepši hned se vydat za Velbloudem?“

„Ne, kamaráde. Tam teď nemůžeme. A bylo by to i zbytečné. Velbloud je jako plachý zvíře. Hlídá nás dobře, ale sebe dvakrát líp. Nevydává se zbytečně v nebezpečí, A když bude třeba, aby nám něco sdělil, ozve se sám Harambaša nás za ním nikdy neposílal, leda jsme byli v největší nouzi a šlo nám o život. Morous ti to dosvědčí.“

Morous mlčky přikývl hlavou.

„A potom, mlýn je mlýn. Když tě tam jednou chytí, pryč se nedostaneš. Pojďte ke mně a Velbloudovi vzkážeme. aby za námi přišel.“

Stanko, ač nerad, se podrobil. Útěchou mu byl Zajíc, který byl ochotný jít s ním do ohně i do vody.

Když se loučili s Morousem, Zajíc ukázal na oheň.

„To necháme tak?“

„Jistě. Harambaša nikdy netají místa, kde jsme tábořili.“

Rozešli se.

A zatímco hajduci mizeli do různých stran, lesem se plížili pronásledovatelé. V čele jel Hruška na koni a kolem něho poskakoval Marinko.

„Je to daleko?“

„Ne, kousek. Tady určitě táboří, mě oko neklame. Řekl jsi mi, abych je našel a já tvůj rozkaz splnil.“

Potom vesele ukázal na lehký dým stoupající nad Dřínovou skálou.

„Vidíš, tam jsou.“

„Obkličte je, opatrně!“ přikázal Hruška.

Obezřetně, se zatajeným dechem se panduři ze všech stran kradli k ohni, který probleskoval mezi stromy. Když se kruh uzavřel, křikl Hruška z plných plic:

„Vzdejte se!“

Tichý les mu vrátil ozvěnu jeho hlasu.

Řítili se k ohni, a proto si v prvních okamžicích neuvědomovali lhostejné ticho, které nad tímto místem leželo. Konečně uviděli na mýtince dohasínajicí oheň a opuštěné tábořiště.

„Uch!“ vykřikl Hruška zklamaně a chytil se za hlavu.

„Přísahám, že tu byli,“ zaklínal se Marinko.

„Ale kde jsou teď?“

„Aby tak na nás číhali schováni,“ vydechl Marinko a sám se zděsil té myšlenky.

To je všechny vzpamatovalo a začali opatrně ustupovat nazpátek.

VI

SIMA KATIČ

Hajduci byli skutečně schováni v úkrytu a tajně pozorovali Hrušku i jeho doprovod. Kdyby mohli, smáli by se nahlas těm statečným pronásledovatelům, kteří se lekali každého šelestu. Nejvíc je těšil pohled na Marinka, který jako pes obskakoval Turka a stále drmolil, že zbojníky určitě viděl.

Když zmizeli, vydali se na cestu i hajduci.

Stanko se zamyslel. Začínalo mu pomalu svítat a už věřil, že v jeho historii může mít prsty Marinko i Hruška, ale stále mu ještě nebylo jasné, proč právě na něho tak zanevřeli, když ani jednomu, ani druhému nezkřivil vlas na hlavě.

Noc byla tichá a jasná.

„Bože, to je nádherná noc.“ ozval se Zajic.

„Krásná,“ přisvědčil Nogič.

„Co jsem takových nocí probděl.“

„Budeš mít příležitost probdít jich ještě víc. Ale snad bude čas i na spaní. Zima je dlouhá.“

Umlkli, každý z nich se ponořil do vlastních myšlenek. Suché větve jim praskaly pod nohama a tu a tam to kolem nich zašustilo, jako by nějaká neviditelná ruka cosi hledala ve spadaném listí.

Došli k Nogičově chalupě. Od střechy stoupal k nebi bílý dým jako duše spravedlivého.

Nogič zaťukal na vrata.

Jakmile domácí poznali jeho znamení, všichni se mu vrhli vstříc. Větší radost a nadšení snad ani nemohly v malé chalupě panovat. Ženy okamžitě připravily večeři a hajduci jedli jako carové, i když už jednou povečeřeli na Dřínové skále.

„Marice,“ řekl Nogič ženě, „vezmi houně a ustel nám ve stodole.“

Marice mlčky přikývla a odešla.

„A ty, Jovo,“ obrátil se na svého mladšího bratra, „ještě dneska v noci zaběhni k Simovi Katičovi a řekni mu, že tady na něho čekáme.“

„Zůstaneš už u nás?“ zeptal se mladik.

„Pár dní tu zůstaneme. Máme nablízku nějakou práci.“

„Včera se na vás vypravili do lesa,“ ozval se bratr. „Prý kvůli nějakým Turkům, které jste pobili, jo?“

„Věděli jsme to. Odešli s dlouhým nosem. Pozorovali jsme je. Ale teď abychom šli spát.“

Ženy je zuly, umyly jim nohy a hajduci odešli do stodoly.

Svítání teprve začínalo růžovět, ozývali se první kohouti, když Jova se Simou Katičem přicházeli k domovu.

Sima Katič byl obchodník s dobytkem. Pocházel z Bosny, ale nespravedlnost a turecký útisk jej vyhnaly z rodného domu; proto přešel Drinu a usadil se tady. Ale Turkům nikdy neodpustil. Vzdal se poklidné zemědělské práce, chytil se obchodu, šel od vesnice k vesnici a získával si přátele i spojence proti Turkům.

Měl rád hajduky, ty horské syny, ty odhodlané mstitele, kteří dlouhou puškou a ostrým jagatanem hájili své právo na život. Ať byl jakkoli unavený, stačilo mu říci, ptá se po tobě ten a ten hajduk a on za nim spěchal jako za vlastním bratrem.

Když nyní došli k Nogičově chalupě, navrhl mladík Marici, že bratra vzbudí.

Marice nespokojeně pohodila rameny.

„Měl bys ho nechat, ať se trochu prospi.“

„Radši mu to řeknu hned,“ rozhodl se po chvíli přemýšleni Jova. „Mohl by se zlobit.“

Odešel do stodoly. Za chvíli byl nazpátek a kývl na Katiče, aby jej následoval.

„Čekal jsem, že zavoláš,“ řekl Katič na přivítanou. „To, co jste udělali na Zuravě, byl parádní kousek. Všechno, co nosí turbany, bylo na nohách. Poslal jsem zprávy na všechny strany, aby vás varovali a taky čekali, že se možná objevíte… Velbloud šel za vámi rovnou.“

„Ten nás hlídá jako kvočna kuřata,“ zasmál se Nogič. „A poslal nám dva nový zbojníky. Jeden je lepši než druhý – Stanka a Zajíce,“ představil oba Katičovi.

„Tak ty jsi Stanko,“ zadíval se na něho Katič. „O tvém boji na Zuravě si povídají po celé Mačvě. Možná ani nevíš, jakého darebáka jsi sprovodil ze světa. Zabíjel lidi jen pro vlastni potěšení, Otci zabil jediného syna, jen aby se mohl těšit z jeho neštěstí… konečně přišla jeho hodinka. Když jsem to říkal sousedům, nevěděli, co radosti dělat. Připíjeli ti na zdraví… Slyšel jsem taky od Velblouda, co ti naši provedli.“

Stanko neodpovídal, a tak Katič pokračoval:

„Velbloud říkal, že Hruška chtěl rozhádat Černý Močál a Marinko, aby se mu zavděčil, si na vás vymýšlel všelijaký intriky. A Lazar ho ve všem poslechl, protože se ti chtěl pomstít kvůli Sevičovu děvčeti. A povedlo se jim to. Celý Černý Močál se od vaší chalupy odvrátil jako od zlodějskýho hnízda. Ale řek jsem Nikolovi z Belotiče, aby zašel za vaším popem a řek mu, jak se všechno stalo.“

„A on?“ zeptal se rychle Stanko.

„Slíbil, že půjde co nejdřív,“

„Děkuju ti, že se tak staráš, ale je to zbytečný.“

„Proč?“

„Náš pop a stařešina znají mého otce i mě od dětství, a když uvěřili, že náš dům je zlodějský, nikdo je už o opaku nepřesvědčí. Tak ať si tomu věří.“

„Ale… „ chtěl něco namítnout Katič.

„Ne, nemluv mi o tom, Katiči,“ přerušil ho. „O tom, co já s nimi udělám, se budou povídat legendy.“

Řekl to klidným hlasem, ale přesto ta slova zněla děsivě.

Zmlkli a nikdo nevěděl, kde navázat ztracený hovor. Nogič se pokoušel zavést řeč jiným směrem, ale Katič mu odpovídal roztržitě a nepřítomně.

VI

HRUŠKA JEDNÁ

Uplynuly tři měsíce. Nastaly dny pozdního podzimu. Na nebi stále visela těžká oblaka a stromy zůstaly po silných větrech holé. Jen sem tam zasvítil nějaký žlutý list, „osamělý a smutně se pohupující na větvi.

Hruška seděl v hanu u ohniště hluboce zamyšlen. Dnes si sem na Marinkovu radu pozval Ivana Miraždžiče a přemýšlel, co mu říci, jaké mu dát rady. Všelijaké myšlenky se mu přitom rojily v hlavě. Málem Ivana ani nezpozoroval, když vešel.

Po přivítání znovu usedl k ohni, vyzval hosta, aby si přisedl a nechal přinést rakii. Rozplýval se v pohostinství,“ vlídnosti a ochotě. Každý pohyb doprovázel milým úsměvem.

„Jakpak se máš, Ivo?“

„Chvála bohu, jde to.“

„A co dělá můj Lazar?“

„Teď je doma, vyřezává nějaké loukotě a zákolniky, co taky jiného dělat v takovém nečase.“

Jak se začalo mluvit o Lazarovi, Turek se změnil v něhu samu. Pohled mu zářil vroucí láskou.

„Máš být na co pyšný. Takového chlapce jsem ještě neviděl. Hned se pozná, jaké má rodiče a že z něho jednou bude dobrý hospodář. Je poslušný, ochotný, ctí stáři… říkám ti upřímně, moc se mi ten tvůj Lazar líbí.“

Ivan se rozplýval blažeností.

„Když se tak dívám na ty ostatní – bůh s námi, jeden horši než druhý. Ten stařešinův a mladý Šokčanič a o tom zloději a zbojníkovi Staňkovi ani mluvit nechci… všechno je to jedna sorta. Darebáci a zbojnici.“

„Děkuju ti, ago, že máš tak dobrý míněni o mém Lazarovi. Ale myslím, že tenkrát udělal velkou chybu, když po Staňkovi střílel.“

„Ale běž! Kdo by nestřílel, když mu soused ukradne to, co je v krvi a potu vydřený ze země. Já jsem starý člověk, ale v takový chvíli bych se asi taky zapomněl a střílel bych jako tvůj Lazar.“

Ivan jen pokrčil rameny, ale v duchu byl Turkovi nesmírně vděčný. Hruškovo ostré oko to dobře postřehlo.

„A co se o tom Lazarovu kousku povídalo po vsi?“

„Napřed všelicos,“ pokývl Ivan hlavou. „Řekli mi napřed, že střílel kvůli děvčeti!“

„Ale běž,“ žasl Turek.

„Přiznám se ti, hrozně jsem se lek. Slyšel jsem od žen, že se nějak zakoukal do Sevičova děvčete, a všelicos mě napadlo. No, chválabohu, bylo to jinak.“

„Ale je to dobrý děvče, hezký a šikovný,“ pobídl jej Hruška.

„Je,“ přisvědčil Ivan.

„Bylo by dobré dát je dohromady,“ ozval se po chvilce mlčení Turek a oči mu zářily otcovskou něhou.

Ivan ztratil poslední špetku soudnosti. Byl do hloubi duše přesvědčený, že Hruška má jeho Lazara rád a syn že udělá v životě velké štěstí.

„Chtěl bych vědět,“ hučel do něho Turek dál, „jestli ji má Lazar opravdu rád… víš co? Já řeknu Marinkovi aby to zjistil. Vy ho, od sebe pořád odháníte a ani nevíte, jak hodný je to člověk.“

Ivan zvedl překvapeně hlavu. „Marinko?“ nevěřil vlastním uším.

„Marinko. Dokáže všechno… a pak se pomějeme na svatbě,“ zasmál se Hruška, ale vtom se mu oči zalily slzami. „Ivane, Ivane, ty nevíš, co to je, žít mezi lidmi, kteří tě nemají rádi. Já bych hrozně chtěl někoho ženit nebo vdávat, ale jsem na světě sám jako ten kůl v plotě, a kdybych měl aspoň přátele… nevím, co bych za to dal, kdyby mi lidi rozuměli a chápali mě… nikomu jsem v životě neublížil, proč se všichni ke mně obracejí zády?“

Sklonil hlavu a hluboce povzdechl.

Ivanovi ho bylo líto. Pomyslel si, že mu musí být skutečně těžko, a proto mu řekl:

„Nermuť se nad tím, drahý ago. Jsme lidé chybující, to už tak na Světě chodí… Vyhýbali jsme se ti, to je pravda, ale člověka, když tě viděl, pokaždý napadlo, že jsi cizinec, a že o nás stojíš, na to nikdo ani nepomyslel. Ale když je to takhle… nedělej si starosti. Já…,“ zesílil hlas, „já promluvím s lidmi a řeknu jim, jak jsi hodný člověk.“

„To nedělej. Miraždžiči, to ne. Já chci, aby sami poznali, že nejsem jejich nepřítel.“

Hruškovi při tom rozhovoru srdce radostí poskakovalo, ale ovládal se.

„Nebudeme teď o tom mluvit,“ mávl rukou, „mně leží na srdci Lazar. Myslíš, že by to děvče chtěl?“

„Coby ne.“

„Rád bych mu to sám řek. Dovol mi, ať poznám aspoň nějakou lidskou radost. Ať se aspoň na chvíli můžu cítit jako jeho otec.“

„Hned jak přijde domů, pošlu ti ho,“ odpověděl Ivan a spěšně vstal.

„Kam jdeš?“

„Tak, domů. Myslel jsem, že máš nějakou práci a já tě zdržuj u.“

„Žádnou práci nemám, jen seď. Jsem rád, když se mnou někdo promluví. Seď, seď.“

Ivan se tedy znovu posadil.

„Poslyš, Ivane, kdo byl ve vsi nejvíc proti mně?“ vyzvídal Turek a vpil se Ivanovi do očí.

„Nejvíc… všichni. I já jsem byl proti tobě.“

„Já vím, ale kdo první začal proti mně mluvit?“

„Abych ti řek pravdu, nevím. Možná že pop. Jemu ses určitě nelíbil. Vzpomínám, že jednou povídal: Je to Turek, a proto mu nemůžeme věřit. Byl bych radši, kdyby šel proti nám otevřeně, a ne tak lstivě.“

Hruška se kousl do rtu a násilně se zasmál.

„Haha, dobrý pop, ale spletl se. Nezlobím se na něho. Pozdravuj ho ode mě a vyřiď mu, že jsem věděl, že je to jeho práce. Je to poctivý člověk a jsem rád, že je takový. Však až mě pozná, změní o mně svý mínění. A co stařešina Jova?“

„Ten… ten mysli stejně jako pop. Ale neboj se, já už s nimi promluvím…“

„Věř mi, že mě těší. když vidím, jak držíte všichni spolu. Jedině ten pes Alexa vás zklamal.“

„Alexy je mi lito,“ povzdechl si Ivan. „Víš, když ho vidím, jak je zlomený, rozplakal bych se nad ním. Takový to byl skvělý člověk. Líp by udělal, když by toho svýho syna ještě jako dítě utopil, než aby se od něho dočkal takových věcí.“

„No, ale člověk musí dávat pozor na svou rodinu a děti dobře vychovávat.“

„Kdo ví. Snad mu to bylo souzeno. Ale je mi to moc lito. Co chleba jsme se spolu najedli, víc v jeho domě než v mém…“.

A tak šla řeč o tom a o onom, Hruška se šikovně Vyptával a Ivan mu ve své prostoduchosti řekl víc, než bylo zdrávo.

Když se Hruška ujistil, že zdejší lidé jsou takoví, jak mu je Marinko vylíčil, dobrosrdeční, ale přitom hrdi, rozhodl se s konečnou platnosti svůj plán uskutečnit.

„Promluv, Ivane, s lidmi i s popem a řekni jim, že nejsem takový, jak si mysli.“

„Spolehni se na mě, ago, já umím říct, co si myslím. Uvidíš, že budeme všichni dobrými přáteli.“

Hruška mu podal ruku.

„Sbohem, Ivane, a nezapomeň promluvit se Sevičem.“

„Jak bych moh. Až se budu od tebe vracet, hned tam zajdu.“

Ivan opustil han celý rozechvělý. Cestou přemýšlel o Hruškových slovech a byl přesvědčený, že mnohý Srb není tak upřímný a srdečný, jako tenhle Turek.

Hruška stál na prahu a díval se za Ivanem, dokud nezmizel v polích. Potom se vrátil do pokoje, nechal si přinést kávu, zahalil se do oblaků kouře a v nich si vysníval krásné, představy.

„Tak, tak, Černý Močále,“ usmíval se, „přišel konečně čas, kdy tě ovládnu. Teď teprve poznáte moji lásku. Přinesu vám takový mír, že vás ani pánbůh nesmíří.“

VII

ROZKOL

Ivan se vracel domů v dobré náladě. V duchu si mnul spokojeně ruce, jak mu štěstí přeje. Když vešel do chalupy, zeptal se ženy, kde je Lazar.

„Nevím, asi někde na dvoře.“

„Zavolej ho.“

Lazar přišel a on se na něho nejprve vlídně podíval a pak mu s laskavým úsměvem řekl:

„Synku, měl bys co nejdřív jit za subašou. Něco ti chce.“

Lazar přikývl a chtěl zase mlčky odejít, ale otec ho zadržel.

„Tak ty bys rád už hospodařil na svým, co?“

Lazar neodpověděl, jen sklonil hlavu. Pochopil otcovu narážku.

„Hahaha, chce se oženit a před vlastním tátou se stydí. Nemusíš. A abys věděl, už o tom vím dávno, ale neřeknu ti, od koho. No běž, běž, uvidíme… A zastav se u popa, ať za mnou přijde, víš proč, ne?“

Lazar běžel k hanu a div samou radosti nezapomněl, že se má zastavit u popa. Vrátil se, prošel dvorem a zaklepal na dveře. Pop seděl se stařešinou u ohniště.

Lazar sundal čepici a sklonil se k popově ruce.

„Buď zdráv, Lazare, copak tě k nám vede?“

„Prosí tě můj táta, jestli bys moh k němu zajít. Něco moc důležitýho ti chce.“

„Dobře, Lazare, přijdu.“

Mladík mu znova políbil ruku. K Hruškovi doběhl celý udýchaný.

„A tak to vidíš,“ pokračoval pop v rozhovoru, který jim Lazar přerušil. „Bude to asi tak, jak jsem ti říkal. Pořád mám Stanka před očima. Takhle nevzplane člověk pro nic za nic. Přes noc se stal z chlapce muž.“

Stařešina mlčel.

„Ještě ten večer mě napadlo všelicos,“ pokračoval ve svých úvahách stařešina, „celou noc jsem nemoh usnout. Říkal jsem si, bože, pomoz mi, ať neodsoudím nevinného člověka. Myslel jsem na Alexu, jak zůstal celý zaražený, ale pak si zase povídám, tady jsou důkazy…“

„Je to tak,“ pokyvoval hlavou stařešina. „Co se dá dělat, když se to u něho našlo. I kdybychom ho chtěli bránit, nepovedlo by se to. Viděla to celá ves a nikdo už mu nebude věřit;“

Pop se zamyslel. Do ticha praskala jen hořící polena.

„Půjdeš k Ivanovi?“ zeptal se stařešina po dlouhé době mlčení.

„Půjdu. Můžeme jít spolu.“

Ivan je přivítal s úsměvem.

„Jdete oba – jako na zavolanou.“

Uctivě je uvedl do velkého pokoje a nechal přinést rakiji.

Mačva nebyla vinorodý kraj, zato se tady odjakživa dařilo jabloním a švestkám a nad zdejší rakiji z jablek nebo švestek nebylo v celém Srbsku lepší. Jablkovice se pila z čutory a slivovice z tykvice, malé, ze dřeva vydlabané nádoby v podobě hrušky. Její hrdlo bylo tak úzké, že jím prošla sotva kapka. Aby si dal člověk doušek, potřeboval na to dvě tři minuty.

Pop si přihnul a podal stařešinovi.

„Dobrá, i když teče pomalu.“

„Hahaha,“ zasmál se Ivan této poznámce jako vtipu. „To Lazar udělal. Je v řezbářství mistr.“

„A co děláš ty?“ zeptal se pop, aby Ivana přiměl k hovoru.

„Co můžu dělat v těchle deštích. Sedím tu s dětma. Včera jsme kopali kukuřici a dneska… dneska jsem byl u subaši.“

„Proč?“ přerušil ho udiveně pop.

„Tak, vzkázal si pro mě.“

„Co ti chtěl?“

„Vlastně nic. Jen tak jsme povídali. Já vám něco povím. Je to hodný člověk. Nevěděl jsem to, teprve dneska jsem ho poznal.“

„Ale?“ uniklo popovi a tázavě pozvedl obočí.

„Věř mi to, pope. Všechno ho zajímá a má rád naši ves, jako by to ani Turek nebyl. I o vás dvou se mnou mluvil“

„O čem jste mluvili?“ znepokojil se pop a těžko už skrýval rozčilení.

„Tak, říkal, že jsi správný pop a že takového ještě neviděl a stařešina taky a že jste pro obec hodně udělali.“

Když mluvil, díval se stařešina na popa a viděl, jak mu ta slova nelichotí. Chtěl něco říci, ale výstražný popův pohled jej zastavil.

Ivan ve své naivitě vyprávěl o všem, co Turkovi říkal, a ve snaze pochválit Turka, trochu přeháněl a vynášel subašu do sedmého nebe.

„Je to skvělý muž. A Marinko! Víš, jak jsme se na něho dívali přes prsty, ale on o Marinkovi povídal, že ho má docela rád. Je snad trochu líný, ale jinak poctivý a upřímný… akorát na Alexu vrčí. O tom nechce ani slyšet.“

Pop jej přerušil.

„V pořádku, Ivane. Proto jsi nás pozval?“

„Ne, to jsem vám jen tak povídal. Chtěl jsem s vámi mluvit o námluvách. Subaša mi říkal, že je Lazar rozený hospodář, že bych ho měl oženit. Moc si chlapce zamiloval Vidíte. Srba má rád, on, Turek. Není špatný, věřte mi.“

Pop ani stařešina neodpověděli.

„Já myslím, že byste se s nim měli nějak domluvit, smířit se.“

„Nepohádali jsme se,“ odpověděl pop chladně.

„Ale on ví, že vy dva se na něho díváte skrz prsty.“

Pop si se stařešinou vyměnili zneklidněné pohledy.

„A kdo mu to řek?“ nutil se pop do klidného tónu.

„Nevím, ale říkal, že vás má rád a že by ho těšilo, kdybyste s nim žili ve shodě.“

Pop se zadíval Ivanovi do oči:

„Ivane, neřekls mu náhodou ty, že ho nemáme v lásce?“

Ivan sebou trhl, uvědomil si, co subašovi povídal a honem zalhal, že ne. Dokonce se pokřižoval. Jak by on mohl.

„Kdo jiný by mu to mohl říct?“ ptal se nahlas starostlivě pop.

„Vždyť je to jedno,“ pokoušel se ho uklidnit Ivan. „Je to dobrý člověk, nezlobí se na vás.“

„Dej pokoj s lim dobrým člověkem,“ okřikl ho netrpělivě pop. „Dobrý člověk, dobrý člověk, ale pro svý, pro Turky. A doplatíš na to, jestli mu naletíš, pamatuj si to, Ivane. Přiteličkuj se s nim jak chceš, celý Černý Močál ať si k němu chodí na táčky, ale já to nebudu dělat nikdy. Já Turkům nevěřím. I kdybych na vlastní oči viděl, že dělá dobré skutky, neuvěřím svým očím. A když jsi se rozhod dělat prostředníka mezi mnou a Hruškou, tenhle můj vzkaz mu vyřiď. Sbohem.“

Pop se chvěl hněvem. Raději by přišel o všechen svůj majetek, než aby slyšel od Ivana tyhle řeči.

„Poseďte přece, stařešino, pope, kam jdete,“ vyskočil ze židle Ivan a snažil se je zadržet.

„Co tu máme dál dělat. Skončili jsme věc, kvůli které jsi nás pozval,“ odbyl ho pop.

„Ne, počkej!“ snažil se je zadržet nic nechápající Ivan. „Nezval jsem vás proto. Chtěl jsem přece mluvit o námluvách. Sevičovo děvče chci pro našeho Lazara. Bože, co jste se tak rozzlobili. Já s vámi s nejupřímnějším srdcem, a vy se na mě zlobíte.“

V tu chvíli se objevil na prahu Sima.

„Pope, volají tě domů. Máš jít někam předříkávat modlitby.“

„Sbohem,“ obrátil se pop jen zpola do místnosti a spěchal ze dveří.

Ivan se urputně snažil zdržet aspoň stařešinu, ale i ten se s nim spěšně rozloučil a pospíchal za popem.

Ivan zůstal sám. Padl na něho dosud nepoznaný stud. Teprve teď si začal uvědomovat, že to, co udělal, nebylo příliš čestné. Hlavně to, co Turkovi říkal o popovi. Ale až do té chvíle, než se mu pop podíval tak zostra do oči, byl přesvědčený, že dělá pro celou obec velkou a užitečnou věc, že smíří dva nepřátelské tábory a v Černém Močále zavládne idyla. Teď se zatahal za ucho a šeptl pro sebe:

„Osle stará, zešedivěl jsi a zhloupl.“

Pop a stařešina šli mlčky. Když míjeli Alexův dům, uviděli starce na dvoře s rozpletenými vlasy, po nichž stékal déšť. Pop spíš pro sebe řekl:

„Ten by nic takového neudělal. Začínám se bát, že jsme mu ukřivdili.“

VIII

TVRDOHLAVOST

Na Ivana dolehly těžké myšlenky. Na jedné straně se styděl za to, co řekl Hruškovi, na druhé straně jej mrzelo, se nesplnil slib, který Hruškovi dal. S popem ho asi nesmíří.

Nechtěl Turka klamat. Ne proto, že by se ho bál, ale lichotilo mu, že mu projevuje takovou náklonnost, a nerad by jej zklamal.

A jediné popovo slovo mu všechno pokazí.

„Co je tákovej,“ uvažoval Ivan. „Myslel jsem si, že je to rozumnej chlap, a on zatím vyvádí jako posedlej, sotva slyší slovo Turek. Kdyby si o tom chtěl aspoň popovídat… a ten stařešina taky…,“ a nahlas dodal: „Ve všem s popem souhlasí, že je pomalu horší než on. Jak se na mě podíval. Viděl jsem mu na očích, co si mysli… že jsem se dal k Turkům.“

Při té vzpomínce mu bylo velmi nepříjemně. Cítil, že se provinil, a chtěl se sám před sebou ospravedlnit.

„Sice jsem mu řek, že se na něho pop a stařešina dívají skrz prsty, ale to bylo jen tak, mezi řečí. A Hruška je dobrej člověk.“

Ze všech sil se upjal k myšlence, že Hruška je dobrý člověk, přesvědčoval se, že z toho, co mu řekl, nic neudělá, přesto jej hryzalo svědomí a propadl neklidu. Nejraději by utekl sám před sebou. Nebo si aspoň s někým o tom popovídal.

Jako na zavolanou se na cestě před domem objevil Marinko. Šel tudy schválně, viděl Ivana, když šel od Hrušky, a v duchu se usmíval.

„Buď zdráv, Ivane,“ křikl na něho.

„I ty, i ty,“ zaradoval se a kývl na pozdrav. „Tak mě napadlo podívat se, co děláš.“

„To je dobře; pojď dal,“

Marinko si sedl a hned se ptal po Lazarovi.

„Šel k subašovi, pozval si ho.“

„Jo jo, je to dobrej člověk, jenomže Černý Močál o něm nechce ani slyšet.“ povzdechl Marinko. „Hruška jako by ani Turek nebyl. Ten pop se stařešinou pořád na něho nasazují… že je to tak?“

Ivan opět pocítil výčitky svědomí a zarážené mlčel. Když to Marinko zpozoroval, začal z jiného konce.

„Ať je to jak chce. ale tady padne kosa na kámen. Co si ti dva vůbec myslí? Zahrávají si s životy nejen svými, ale i našimi. Nemají rádi Turky, no prosím. Kdo by je měl rád. Myslíš, že já kolem Hrušky poskakuju z lásky? Nejlepší Turek je ten, co už nežije, ale zeď hlavou neprorazíme. Jednou jsme s nimi na Kosově prohráli, a teď pod nimi musíme žít. Když už jsou našimi pány, je snad lepší s nimi vycházet po dobrém. Kdo chce s vlky žiti, musí s nimi výti. A my máme štěstí, že tu sedí právě Hruška.“

„Jo… je slušnej,“ souhlasil Ivan.

„A nejednal s námi vždycky lidsky?“

„Jednal, to se musí nechat.“

„Chce pro nás něco špatnýho?“

„Myslím že ne, určitě ne.“

„A pop se stařešinou jsou pořád proti němu. Řekni mi, proč?“

„Nevím.“

„Běda nám, když máme takový představený,“ zaúpěl Marinko. „Co ještě chtějí? Komu nechal vozit opánky? Co on je v Černém Močále, nikdo to dělat nemusel. Co je božího bohu, císařovo císaři, a desátek agovi, je to tak?“

„Je.“

Marinko vyprávěl o jiných subaších, o zlomyslnostech a svévoli, jakou musejí snášet jiné vesnice. Ve srovnání s nimi se mají ve Černém Močále jako v ráji. To všechno je zásluha Hrušky. Potom začal o Lazarovi.

„Kdyby tady byl nějaký jiný Turek, tvému Lazarovi by byla pomoc těžká. Nechal by Stanka, ať si řádí, a ještě by řekl – jen ať se mezi sebou pobijou ti ďaurský psi. Ale tenhle bezpráví nepřipustí. Víš, co řek. že chce vyplít to zlodějský býlí, aby mu nikdo nepoháněl jeho vesnici. A jak mu záleží na tvým Lazarovi. Ty vůbec nevíš, co se tenkrát dělo, staral se o něho líp než vlastní otec.“

„Kdy?“ nechápal Ivan.

„Tenkrát, jak Lazar střílel na toho darebáka Stanka. Tvůj syn potom utek do lesa, asi se polekal, co já vím. Hruška se to nějak dověděl, poslal si pro mě a povídá: Běž a najdi mi toho chlapce. Jestli se tam v lese setká s tím lumpem Stánkem, špatně to pro něho skonči. A já prochodil celou noc v lese, než jsem ho našel… tak je to, drahej Ivane. Je to přítel celýho tvýho domu a musíš si takový věci vážit.“

Ivan složil hlavu do dlaní. Takový je Turek přítel. Ani slovíčkem se sám nezmínil… ale na druhé straně je tady vesnice, lidi, se kterými vyrostl, i s popem si hrávali jako děti a odmalička nenáviděli všechno turecké…

Hruška je ale jiný a udělal pro Ivana hodně dobrého. I pro celý Černý Močál. Měl by se po tom všem k němu obrátit zády, když mu tak srdečně nabízí přátelství… a co přátelství s Alexou, těch společných let, nejen oni dva, celá ves vyrůstala jako jedna rodina… Ať si chce vyrvat ze srdce to či ono, oboji ho bolí, a přece ví, že pro jedno se bude muset zříci druhého.

Marinko jej pozoroval a tušil, jak urputný zápas Ivan svádí. Stál tu jako ďábel, který nenechá odejit nešťastníka cestou spravedlivých. Díval se na něho jako kočka na myš a myslel si – vzpírej se jak chceš, už jsi můj.

Ivan vstal ze židle.

„Kam jdeš?“

Neodpověděl a začal přecházet po místnosti. Marinko se rozhodl, že ho ještě trochu popíchne.

„Abych ti řekl pravdu.“ začal uvažovat nahlas, „ti dva si mysli, že můžou ve vsi rozhodovat o všem. Kvůli nim bys pomalu ani nemoh říct člověku, který pro tebe tolik udělal, děkuju, protože jim se nelibí. Já na tvým místě bych popovi řek: Jsme všichni bratři, žili jsme ve shodě a budeme žit dál, ale tenhle člověk mi prokázal tolik laskavosti, že se ho nemůžu zříct.“

Ivan se náhle zastavil a podíval se Marinkovi do oči:

„Já ale slíbil subašovi, že ho s nimi smířím. Hanbou abych mu teď ani nechodil na oči.“

„Proč proboha. Vždyť jsi projevil snahu. Velkou snahu. A když nechtějí, co můžeš dělat?“

„Ty to nechápeš. Já mu řek, o to se nestarej, já už je přesvědčím. A takhle to dopadlo. Dal jsem slovo a nesplnil.“ zoufale zabědoval Ivan.

V Marinkovi se probudil ďábel. Srdce se mu rozbušilo radosti, že se mu dílo tak daří.

„Ivane, nech marný snahy, což jsi nepochopil, že je už rozhodnuto? Já popa viděl, jak od tebe pelášil a stařešina hned za nim. Což myslíš, že se těm dvěma ještě zavděčíš? Ode dneška už tě nepočítají mezi svý lidi, už jsi poturčenec.“

Ivana jako by polil ledovou vodou. Až teď pochopil skutečnost v celé její děsivé pravdě. Dobře věděl, jak umí pop nenávidět a jaká propast se teď před ním otevírá. Začal se vzpouzet.

„Co, snad si nemyslíš, že by takovou věc mohli udělat: Mne?“

„Hahaha,“ rozesmál se Marinko. „Ty jsi ale nemoudrej. To se dřív spřátelí s tím zlodějským Alexou než s tebou. Poturčenec je podle nich ten největší vyvrhel na světě. Jako bys je neznal.“

Ivan ve své bezmoci najednou na popa a stařešinu zanevřel. Připadali mu jako panovační vládcově vesnice, kteří by chtěli kdekomu poroučet.

Až se podivil, jak mohl tak dlouho ctít takové sobce. Konečně se zase cítil plně v právu.

Rozhodl se:

„Ode dneška už mě nikdo za nos tahat nebude. Nikomu nebudu dělat osla. Ani popovi ne. Chci se postarat o vlastni rodinu a ta mi musí být bližší než popovo přátelství, který ani není upřímný. Co pro mě pop za ty léta udělal? Nic. A jen mluví. Zatímco Hruška nic neřek a tak se staral o Lazara…“

„A jak jsi ho přehlížel…,“ připomenul mu Marinko s úsměškem.

„Neposmívej se mi. Jsme lidé chybující. Ale přestane to.“

„Máš pravdu. Teď mluvíš rozumně.“

Ivan vzal v rohu opřenou hůl a řekl:

„Pojď se mnou za Hruškou.“

IX

NÁMLUVY

Marinko s velkým potěšením sledoval Ivana, jemuž rozhodnost vyzařovala z tváře. Přemýšlel jen o tom, co by ještě měl podniknout, aby se tento stárnoucí muž nevrátil ke svým dávným přátelům. Vymýšlel si nejrůznější plány, ale na každém našel nějakou chybu, která by lapeného Ivana mohla nakonec od jeho záměru odradit.

Ivan se však pevně rozhodl a v duchu se navždy rozešel se svou minulosti. Nemůže najít lepšího a spolehlivějšího přítele než toho, kdo se tak nezištně a láskyplně postavil za jeho syna.

Došli před han. Hruška seděl ve svém pokoji s Lazarem. Sotva mu panduři řekli, kdo přišel, vyběhl hostům radostně vstříc.

„To je dobře, že jste přišli, trochu jsem si povídal s Lazarem.“

Marinko na něho tajně mrkl a Hruška přikývl.

„Á, s Lazarem ženichem,“ spustil rozšafně Marinko.

„Jistě, s ženichem,“ přitakal Hruška. „Což to není chlap jako topol? Chtěl bych vidět, jestli mu některá řekne, že ho nechce.“

Ivanovi div nevhrkly do oči slzy dojetím nad tím, jak Hruška jeho syna miluje.

„Tak pojďte, lidi, posaďte se,“ zval je Hruška a ukazoval na divan. „Tady si poslužte tabákem.“

„Já si dovolím trochu si vzít, drahý ago,“ rozplýval se Marinko. „Ivan o tyhle věci nestojí.“

Lazar chtěl odejít, ale Turek jej zdržel.

„Ivo,“ obrátil se na otce, „právě jsme si povídali o jeho ženění.“

„A co říkal?“ zeptal se Ivan.

„Co by říkal. Cos říkal ty v jeho letech. To víš, že by se chtěl oženit.“

Marinko se otřásl smíchy a Lazar se v rozpacích díval oknem ven.

„A jestlipak už sis vybral nějaké děvče?“ dělal Ivan, že nic neví.

„Aby ne, a k tomu nejlepší v celým Černým Močále. A je to v pořádku. Takový mladík musí dostat jen to nejlepší. Jelici Sevičovu chce.“

„No tak dobře,“ souhlasil Ivan.

„Já vím, dobře, dobře, ale bude něco z námluv?“ dorážel Hruška, jako by se měl ženit on.

„Uvidíme, však je čas.“

„Takhle nemluv,“ zvážněl Hruška. „Řekni to rovnou, chceš, nebo ne. Já mu o ni půjdu říct.“

„Co?“ přestal žertovat i Ivan. „Já tam půjdu sám. Proč bych se měl stydět jít svýmu synovi na námluvy. Čím by mě moh Sevič zahanbit?“

„Ničím,“ souhlasil Marinko. „Jestli si zakládá na rodu, máš ty lepší předky než on. Záleží-li mu na bohatství – máš ho víc jak on. Celá ves tvý zlaťáky viděla.“

„Tak je,“ přikývl Hruška.

„Dobře, půjdu tam hned.“

„Výborně, tak je to třeba, Já jen tak trochu žertoval, abych věc popohnal. Však to známe, mládí vždycky pospíchá. Kdyby šlo o tebe nebo o mě, mohli bychom klidně pár let počkat.“

„Ale stejně, teď je půst. Do masopustu počkat musíme tak jako tak.“

„Aspoň námluvy ať jsou odbytý, a co nejdřív,“ naléhal Hruška.

„Dobře, ještě dneska zajdu za Milošem.“

„No vidíš, to jsem chtěl slyšet. Doufám, že mě pozveš na zásnubní hostinu.“

„Jistě, jistě.“

„Pop a stařešina přijdou taky, ne?“

Ivanovi přelétl přes čelo stín.

„Copak?“ zpozorněl Turek.

„Nic, drahý ago, nic,“ rychle zasáhl Marinko. „Malé nedorozumění bylo mezi nim a popem, ale to přejde.“ A znovu tajně mrkl na Hrušku.

„Co se stalo, Ivane?“

„Ale, nemůžu jim nic říct, když mě nechtějí poslouchat.“

„To kvůli mně?“ vyzvídal Turek.

Ivan přikývl.

„Ale to nic, kvůli tomu si hlavu dělat nemusíš,“ usmál se subaša přátelsky. „Věděl jsem to, ale přesto ti děkuju, žes projevil snahu. Jako vlastnímu bratru ti děkuju. Snad přijde jednou můj den. Jak to říkal ten sirotek: Umře jednou i moje macecha a já se najím sladký kaše. I jím bude jednou zle a potom jim bude Hruška dobrej. Proč vlastně nechtějí, abych byl jedním z vás?“

„Že jsi Turek, milý ago.“

„Hahaha,“ zasmál se Turek. „To jen Srbové mají právo být dobrými lidmi? No, uvidíme.“

„Však jsem jim to povídal, ale nebylo to nic platný.“

„Nech toho, věřím ti. Když nechtějí, nechtějí,“ mávl Hruška rukou a tvářil se lhostejně, i když mu tváře planuly. „Já vím, že mě nenávidí. Je to tak?“

„Jo,“ přikývl Ivan.

„Ať si proti mně podnikají, co chtějí, aspoň že to vím. A ty jsi zase můj přítel a věř, že mi na tvém přátelství záleží víc, než kolik se lekám jejich nepřátelství. Protože… tak kdy půjdeš k tomu Sevičovi?“

„Dneska, kdykoli.“

„Jdi hned. Neodkládej to ani o minutu.“

U Sevičů přijali Ivana srdečně. Miloš Sevič byl muž spravedlivý, klidný a mírný. Pokud šlo o obecni záležitosti, stál vždy na straně moudrých lidí, jaké byl pop a stařešina. Ve svém domě byl v pravém smyslu hospodářem, všude panoval pořádek a řád. Každé ráno rozdělil všem práci a jeho slovo platilo víc než zákon.

Když Ivan přišel, nebyl hospodář doma, ale všichni domácí se předháněli v pohostinství.

Ivan si sedl a čekal. Netrvalo dlouho a Miloš se vrátil.

Když se pozdravili, začali řeč o špatném počasí, o slivovici a letošní úrodě. Hovor jim příjemně ubíhal. Potom Ivan začal řeč o obecních záležitostech, zmínil se o popovi i o stařešinovi a nakonec poznamenal, jaký je tenhle subaša lidský a laskavý.

„Nevěřil bys mi, Miloši, ale je to dobrej chlap, jako by se v Černým Močále narodil.“

Miloš nebyl špatný, ale na obecni záležitosti nikdy svůj názor neměl a byl přesvědčený, že kdekdo se v nich vyzná líp než on. Do jeho hospodářství mu nikdo nesměl mluvit, ale pokud šlo o obec, tam dal vždycky na míněni druhých. A tak i teď Ivanovi přikývl.

Ivana to tak potěšilo, že mu až tváře zčervenaly.

To je rozumný chlap, pomyslel si. Ví, že subaša chce pro nás jen dobro. Toho bys měl, pope, slyšet. Koho zajímá to tvoje – každý Turek je náš nepřítel. Tady Miloš je prostej člověk, ale cítí srdcem. Musím se ho držet, kdyby nevímco bylo.

„Poslyš, Miloši, přišel jsem vlastně proto, abych se tě na něco zeptal.“

„Na co?“

„Víš, bratře, já mám syna na ženěni, chlap jako hora, a tvoje dcera je na vdávání. Co říkáš, abychom je dali dohromady?“

„No… já nevím,“ pokrčil rameny zaskočený Miloš.

„Byla by to dobrá partie a pak… oni se do sebe taky zakoukali.“

„Já nejsem proti, ale nečekal jsem to…“ koktal překvapeně Miloš.

„A kdy myslíš, že bychom měli přijít na námluvy?“

„Na námluvy… no kdy myslíš ty?“

„Já bych přišel s námluvčími zítra.“

„Rád tě tu uvidím,“ vydechl Miloš, aniž by se z překvapeni vzpamatoval.

„To jsi mě moc potěšil. Vždyť se známe od dětství. A dávno jsem už na to myslel, když jsem pozoroval, jak nám děti rostou.“

„Asi tak bůh rozhod.“

Ještě chvilku poseděli, ale potom se Ivan zvedl, že musí domů, pozvat družbu a připravit se na zítřek.

Miloš si zavolal ženu a oznámil ji, že právě slíbil provdat Jelici za Lazara Miraždžiče.

Krunija vyjekla, cosi zakoktala a potom zbledla jako stěna.

„Zítra navečer přijdou na námluvy. Připrav všechno co je třeba. A jí to taky řekni.“

Krunija vyšla z pokoje celá bledá.

Byla zdrcená. I když věděla, že dcera musí splnit přání hospodáře a ona, jeho žena, musí mít ráda, co on má rád, přesto jí srdce ztvrdlo a zanevřela na Ivana a Lazara a celý jejich dům. Uvěřila Jelici a byla stejně jako ona přesvědčená, že tu loupež neprovedl Stanko, ale Lazar.

Jelice byla na dvoře. Stála u hranice dříví a rovnala si polena na ohnutou paži.

„Jelo,“ zavolala na ni matka, „odnes dříví domů a přijď za mnou do komory.“

„Hned, mami.“

Krunija vešla do komory první a pozorně se rozhlédla, jestli tady náhodou někdo není. Za chvilku přiběhla Jelice.

Když uviděla matku tak nepřirozeně bledou, zlá předtucha ji sevřela hrdlo.

„Co se stalo?“

„To… kde máš tu vlnu, co jsem ti tuhle dala, abys ji spředla?“

„Tady v truhle,“ odpověděla Jelice překvapeně a šla k truhle, že vlnu vyndá.

„Jo, vím… ne, nech to tam, není třeba.“

Jelice pozorovala matku, jak je rozechvělá, přistoupila k ni a zadívala se ji do očí.

„Mami, něco se stalo a ty mi to nechceš říct. Co je to?“

„Musím ti to říct, dítě,“ povzdechla si zoufale. „Je to strašná věc. Připrav se na to.“

Krunija váhala a Jelice, která si představovala ty nejhroznější věci, naléhala, aby jí to už řekla a nemučila ji.

„Proboha, řekni mi to rychle.“

„Přišli na námluvy,“ vydechla a nechala klesnout ruce do klína.

„Kdo?“

„Ivan Miraždžič. Chce tě pro Lazara a otec už mu tě slíbil. Mně jen řek, abych na zítřek všechno připravila a tobě abych to řekla.“

Do Jelice jako by vstoupil nějaký běs. Obě ruce zaťaté v pěst zvedla nad hlavu a ostře řekla:

„Já ho nechci a nevezmu si ho.“

Krunija nevěřila vlastním uším. Není možné, aby její dcera řekla „Já nechci“. Taková věc se ještě nestala, co svět světem stoji.

„Cos to řekla, nešťastnice?“

„Nechci,“ odpověděla urputně.

Krunija si sedla na postel. Dnešní neštěstí přicházela jako blesky z čistého nebe a ona si je uvědomovala jen pomalu. Nebyla schopná zachytit jedinou myšlenku.

Obě mlčely. Krunija se dívala na Jeličiny rty, které se chvěly hněvem, potom se trochu vzpamatovala, vstala, vzala dceru za obě ruce a jektajíc zuby šeptla:

„Běž!“

„Co?“

„Uteč. Zabije tě.“

„Tatínek?“

„Otec. Uteč, nešťastnice.“

Jelice se na ni upřeně dívala a znova opakovala to strašné:

„Nechci.“

„Ale vždyť tě zabije.“

„Ať si zabije. Co myslíš, že se bojím smrti? Proč? To mám litovat života, který bych měla prožít s Lazarem? Ne, mami, já se budu radši v pekle navěky trápit než být ženou toho netvora. Ty nevíš, jak je mi odporný.“

Krunija na ni jen němě zírala.

„Řekni tatínkovi, ať si mě klidně zabije. Já budu v nebi boha prosit, aby mu ten hřích odpustil. A bude lepši, když mě zabije teď, než abych pomalu umírala v té prokleté rodině. Budu je nenávidět a oni mě a uděláme si všichni peklo na zemi. Jdi, mami, a všechno mu řekni.“

Krunija znova vstala z postele, sevřela jí obě ruce a znova ji začala přemlouvat.

„Nevzpírej se, musí to tak být. Víš přece, jaký je tvůj otec. Víš, že co jednou řekne, od toho už neustoupí. Skutečně tě zabije, jestli se mu budeš protivit, řekl Ivanovi, aby přišli na námluvy zítra navečer. Což chceš zahanbit jeho i celý náš dům svou neposlušnosti?“

„Měl se mě zeptat.“

„Děvenko moje, takový je osud ženy. Musí poslouchat a nikdo se ji na nic neptá. Před svým osudem neutečeš. Poslechni mě, když tě prosím. Víš, že je to hřích, nesplnit matčinu prosbu.“

Zvedla k ni prosebně oči, ale Jeličin pohled ji zmrazil. Zmlkla.

Najednou se i jí zmocnil hněv.

„Proč vlastně nechceš?“

„Protože jsem dala slovo Staňkovi,“

„Dala slovo Staňkovi,“ zabědovala Krunija. „Ona dala slovo. Co si o sobě myslíš, že sama můžeš někomu dávat slovo bez vědomi rodičů. Což má tvoje slovo větší váhu než slovo otcovo. A vůbec, komu jsi to slíbila? Zloději a zbojníkovi. Sprostýmu darebákovi, od kterého se odvrátila celá ves.“

Jelice po ni divoce blýskla očima.

„Já ti už jednou řekla, že není žádný zloděj.“

„Ale je hajduk!“

„Musel! To se měl nechat svázat? A není darebák. Zakazuju ti tak o něm mluvit!“

„Ty mi ještě vyhrožuješ?“

„Nevyhrožuju, ale nikomu nedovolím, aby ho špinil.“

Matka ji chtěla uhodit, ale Jelice stála jako sloup. Ani brvou nehnula. Kruniji ustrnula ruka, potom se celá jakoby zhroutila do sebe a bezbarvým hlasem řekla:

„Jdi mu to říct sama,“ a rychle odešla.

Jelice zůstala sama.

Neuvědomovala si, jak dlouho tam stála. Zdálo se ji, že to trvalo několik okamžiků, a matka znova protáhla hlavu mezi dveřmi a bezbarvým hlasem ji řekla:

„Otec tě k sobě volá.“

Dívce projela celým tělem hrůza, ale přesto se okamžitě vydala za matkou. Čím bliž však byla otcovu pokoji, tím šla pomaleji. Jako by cítila. že tady je konec všemu. Vzdala se najednou jako jehně, když ho jdou podříznout.

Vešla do otcova pokoje a ucítila známou vůni bazalky. Miloš stál u okna a díval se na dvůr.

Když přišla, obrátil se:

„Á, tady jsi,“ přivítal ji skoro klidně.

Neodpověděla.

„Tak už se o tebe ucházejí ženiši.“

Nemohla promluvit.

„Ivan si přišel o tebe říct pro Lazara. Slíbil jsem mu, že můžou zítra přijít na námluvy.“

Napjaté ticho.

„Ale tvoje matka mi teď říkala, že Lazara nechceš.“

„Nechci,“ odpověděla pevně a pohlédla mu do oči.

„Asi jsem se přeslechl. V mém domě není nikdo, kdo by mohl říct, že nechce, co chci já. Neradil bych to ani tobě. Zkrátka vdáš se za Lazara.“

„Ale tati…“

„Už ani slovo. Jdi.“

„Zabij mě.“

„Proč bych tě zabíjel, když tě chci vdát?“

„Já si Lazara nevezmu, i kdybys byl stokrát mým otcem,“ skoro vykřikla.

Miloš oněměl. V prvním okamžiku se chtěl na ni vrhnout a uškrtit ji, ale potom se vzpamatoval a přidušeným hlasem řekl:

„Seber si své hadry a pryč. Pod mou střechou už není pro tebe místo.“

„Děkuju, tatínku,“ odpověděla a chtěla mu políbit ruku.

Ucukl. „Zpátky a ven.“

Obrátila se a vyšla z pokoje. Strýc Mladěn seděl u ohniště. Políbila ruku aspoň jemu a vyšla na dvůr. Na samém prahu ještě zaslechla otce:

„Mladene, dojdi k Miraždžičovi a vyřiď mu, aby k nám zítra nikdo nechodil. Z námluv nic nebude, protože já už nemám dceru.“

Jelice došla až k vratům, otevřela je a tak opustila otcovský dům. Nikdo jí neřekl ani sbohem.

Když ji otec „jen“ vyhodil, velmi se jí ulevilo, ale když byla venku, za humny, padl na ni smutek. Ledový krunýř, kterým se doposavad bránila proti všemu zlu, velmi rychle roztával.

Do očí ji vhrkly slzy a už se nedaly ničím zastavit.

Kam teď mám jít, proletělo jí hlavou.

X

BOŽÍ POŽEHNÁNÍ

Stanko spal a zdál se mu krásný sen o Jelici. Potom však odkudsi zazněl výstřel. Trhl sebou.

„Vstávej,“ třásl s nim Nogič.

„Co je. co mě budíš?“

„Velbloud tě hledá.“

„Co chce?“

„Jak to můžu vědět.“

Vtom už vstoupil do stodoly mlynář.

„Hledám tě, chlapče. Vlci obstoupili ovečku ze všech stran.“

Stanko pořád ještě nechápal.

„Co, jací vlci, o čem to mluvíš?“

„Jelici ti chtějí vdát za Lazara. Jestli ji chceš, vydej se okamžitě na cestu. Už se chystají námluvy.“

„Kdy?“

„Zítra navečer.“

„K tomu nedojde,“ vykřikl Stanko a svaly na celém těle se mu napjaly.

„Proto taky za tebou hned jdu. Jestli tam nedorazíš do zítřka, pak tam radši nechoď vůbec. Lazar ji chce, Ivan s tím souhlasí a Turek je podporuje. A ona musí jít za Lazara nebo zemřít.“

„Dokud Stanko žije, Lazar ji nedostane,“ řekl chladně, i když přemáhal vnitřní chvění. „Až doteďka jsem harambašu poslouchal, ale zítra jsem svým pánem.“

„Pobratime, i kdybys ty nežil a my zůstali naživu, Lazarova nebude,“ položil mu ruku na rameno Zajíc.

„Jak ses to všechno dověděl?“ zeptal se Nogič a podíval se s neskrývaným obdivem na Velblouda.

„Tak, slyšel jsem to. Takový věci já musím vědět. Schovám se za strom a vidím, přitisknu ucho a slyším.“

„Pověz nám, co všechno víš a nás to mohlo zajímat?“

„Všelicos vím. Například že Turek chce Černej Močál dostat na nože. Chce, aby na všech stranách tekla krev, soused aby nenáviděl souseda, a potom si chce zahrát na dobrodince, všechny smiřovat, všechny si zavázat a tak je držet v hrsti. Černý Močál čekají černý dny. Zvlášť když tam žijou takoví, jako je Marinkovič. Ten sedí Turkovi u kolen a radí mu, jak a s kým koho rozvadit. Alexu odtrhl od celý vsi, Miraždžiče zbavil popovy přízně. Teď přišla řada na Miloše Seviče. Tak si myslím, že by taková dobře mířená rána z pistole těm nešťastnejm lidem jen prospěla.“

„Zabiju ho,“ ozval se Stanko.

„Pomalu, pomalu, Stanko. Víš, co říkal harambaša.“

„Vim, ale harambašá nevěděl, co teď víme my. A já…“

„Ty máš teď v Černým Močále dost svý práce,“ ozval se. Velbloud. „Než si vyřídíš účty se všemi, kterým dlužíš oplátku, proteče v Dřině hodně vody. Víš, co se děje doma? Ani se nezeptáš.“

Stanko sklonil hlavu:

„Nemůžu se ptát.“

„Viděls někdy zmařený úl? Tak teď vypadá tvůj rodný dům otci musíš vrátit čest, to ti snad nemusím připomínat, ale ten starej chudák nemůže čekat dlouho. Rozplet si, vlasy, zapálil čibuk a mlčí. Divá se do nebe a čeká od boha smrt.“

Stanko si utřel slzy.

„Chudák táta, chudák máma.“

„Ženy pláčou, muži se za slzy stydí… Poslyš, Nogiči.“

„Ano?“

„Ještě dneska jdi do Černýho Močálu přímo za popem a pověz mu cos ode mě slyšel. Řekni mu, aby hlídal lidi před Turkem a Marinkem a teď i před Ivanem. Ten jim úplně propad, pro Černý Močál je ztracený, ať se ho nepokouši získat zpátky. Když se tě bude pop ptát, odkud to víš, řekni, že pod Hruškovým oknem se dá leccos slyšet. A Stanko, ty nenechávej svou ovečku mezi vlky, nebo o ni přijdeš. A teď sbohem.“

Ve Staňkovi všechno vřelo. Vstal a začal přecházet po stodole. Byl rozčilený, neklidný, nevydržel chvíli na jednom místě.

Nogič si přihnul z čutory, vstal, a sundal ze zdi pušku.

„Jdu.“

„Já jdu s tebou.“.. „Ne, nechoď.“

„Nemůžu tu vydržet. To spíš vydržím sedět na žhavým uhlí než dřepět tady a napínat uši, jestli ses už vrátil. Nepůjdu až ke vsi. Slibuju ti to. Zůstanu v polích nebo v lesíku, jen mě vem s sebou.“

„Tak dobře, pojď.“

„A já tu mám zůstat jako stará bába?“ ozval se Zajíc.

„Když jde Stanko, půjdeš i ty,“ řekl Nogič.

Než by do pěti napočítal, byli po zuby ozbrojeni.

„Tak se mi všechno zdá, že tam nepůjdeme nadarmo,“ ozval se Zajíc.

„Já mám taky takové tušení,“ přitakal Nogič.

Jen Stanko šel se skloněnou hlavou a mlčel. Srdce mu bušilo a hlavou se mu proháněly podivné myšlenky. Ani si neuvědomoval, jak mu cesta ubíhá. Nejvíc ze všeho myslel na Jelici, na to, jak na ni naléhají, jak se brání.

„Vy dva,“ vpadl do jeho úvah Nogič, „teď jděte k Bezdanu a tam na mě počkejte, než se od popa vrátím.“

Když zůstali sami, zeptal se Zajíc Stanka, kde je ten Bezdan. Stanko jen nepřítomně mávl rukou před sebe.

„Jdeme tam?“

„Hmmm.“

„Já vím, co bys chtěl,“ ozval se znova Zajíc. „Chtěl bys ji vidět… Dobrý, ale proto se nemusíš hned mračit. Já ti přece bránit nebudu. Pojď, třeba ji uvidíš aspoň zdálky.“

Stanko spěšně přikývl a vyrazil k vesnici.

„Opatrně.“

„Neboj se.“

Stanko nešel, ale letěl. I když byl Zajíc dlouhonohý a hubený, stěží mu stačil.

„Člověče, sotva dechu popadám.“

„Nemůžu pomalu, mám takový divný tušení,“ odpověděl Stanko.

Byli celí mokři a zabláceni, jak šli po mezích a oranici, ale k domu Miloše Seviče přicházeli právě včas.

Zdálky Stanko viděl, jak se vrata otvírají a Jelice vychází za humna.

„To je ona?“ zeptal se Zajíc, ale otázka byla zbytečná. Stanko zbledl, potom ho zaplavila horká vlna a celý se zachvěl. Snad Zajíce ani neslyšel.

„Kampak jde?“ uvažoval Zajíc.

Stanko stál nehnutě a pohledem se vpíjel do Jelice. Najednou vyletěl jako jiskra, a než se Zajíc vzpamatoval, utíkal k ni. Dívka ho už zdálky zpozorovala a nevěřícně zůstala stát.

Už byl u ni. Chytil ji za obě ruce a tiskl je a hladil.

„Kde se tu bereš?“ vydechla, oči ještě plné slz.

Stanko to zpozoroval.

„Co se děje?“

Zachvěla se a očima ukázala na Zajíce, který se k nim váhavě blížil.

„Neboj se, to je můj kamarád, pobratim.“

Najednou druhý hajduk poskočil a zdálky sykl:

„Utíkej, někdo sem jde!“

Než se stačila Jelice ohlédnout, oba zmizeli za blízkým křovím. Kolem prošli nějací venkované, pozdravili se s Jelici a šli dál.

Stanko na dívku kývl, aby šla k jeho úkrytu.

„Proč jsi tak uplakaná?“

„Nemám kam jít.“

„Kam bys chtěla jit?“

„Otec mě vyhodil z domu.“

„Vyhodil? Že si nechceš vzít Lazara, proto?“

Němě přikývla. Stanko radosti vyskočil.

„Věděl jsem to! Já to říkal, že si Lazara nikdy nevezmeš. I kdyby tě prosili, i kdyby ti hrozili. Jelice, ty jsi správný děvče. A když mám tebe, už na světě nic nechci. Dostal jsem tě za všechno to jako odměnu od pánaboha. Měl bych za tebe poděkovat.“

A skutečně sundal čepici a pokřižoval se.

„Tak,“ obrátil se k Jelici, když odbyl krátkou modlitbu, „strýc Miloš tě vyhnal z domu?“

„Hm. Řek Ivanovi, aby přišli na námluvy, a když jsem řekla, že Lazara nechci, vyhnal mě z domu.“

„A nebil tě?“

„Ne.“

„Křičel, nebo ti nadával?“

„Nic. Jen řek, že doma už není pro mě místo.“

„Měl bych vlastně poděkovat i jemu. Kdyby tě nevyhnal, neviděli bychom se.“

„To je sice hezký,“ ozval se Zajíc, „ale kam teď půjde?“

„Přece k nám domů. K mému olei.“

„Co říkáš?“ zvedla Jelice překvapeně hlavu.

„Že půjdeš k nám, a to hned.“

„Co když mě nepřijmou?“

„Řekni, že té posilám.“

Alexa seděl u ohniště a Petra přikládala pod kotlíkem, kde se vařil oběd. Oba byli pohrouženi do myšlenek, takže dívčin příchod ani nezpozorovali.

„Pomáhej bůh,“ řekla tiše.

Oba se překvapeně ohlédli.

Dívka jim oběma políbila ruku.

„Buď zzdrááva,“ zachvěl se starci hlas. „Kde se u nás bereš?“

„Přišla jsem,“ odpověděla tiše. a sklonila hlavu.

„Už tři měsíce ani prašivěj pes nepřekročil náš práh,“ vzdechla Petra.

„To tě snad sám bůh poslal, abych měl komu dát pozdraveni,“ usmál se Alexa a oči se mu zamžily. I Petra se nehlasně rozplakala, když po takové době zase uviděla doma hosta.

„Já jsem přišla… já nemám kam jít. Přijměte mě k vám… nesmím domů.. můžu u vás zůstat?“

„Že se ještě ptáš? Pojď. Jsi první člověk, který k nám od toho neštěstí zavítal. Pojď dál. Ty moje boží požehnání.“

Stařec, radostí a štěstím celý rozechvělý, k ní přišel, vzal její hlavu do svých rukou a začal ji líbat na tváře. I Petra ji hladila a brala za ruce.

„Tatínku, maminko,“ vykřikl Stanko, který je od prahu už chvíli mlčky pozoroval. Skočil do místnosti a začal rodiče objímat.

Alexa zavrávoral a Petra, opřená o zeď začala pomalu klesat k zemi. Tolik radosti najednou bylo pro ně příliš.

XI

ROUŠKA SE ZVEDÁ

Když se Nogič rozloučil s oběma hajduky, spěchal k domu popa Miloje. Cestou přemýšlel, co všechno mu může prozradit.

Když došel na místo, mlčky pozoroval chalupu a klidný proužek dýmu nad střechou. Nenápadně se rozhlédl, obešel celý dům odzadu, chvíli poslouchal pod oknem a u dveřÍ, a když neslyšel žádný hovor, otevřel dveře.

„Pomáhej bůh,“ pozdravil hajduk ode dveří.

Pop sebou trhl, překvapením mu zčervenaly tváře a bezděky odpověděl.

„I tobě ať pomáhá.“

„Jdu za tebou, pope,“ řekl Nogič hlasem co nejmírnějším.

„Kdo jsi?“ tiše se zeptal.

„Což mě nepoznáváš?“

Skoro současně však pop řekl:

„Nogič. Co tady chceš?“

„Dveře duchovního jsou otevřeny každému,“ připomněl mu hajduk a začal si ho klidně měřit od hlavy k patě.

„Jistě, jistě, každému jsou otevřeny, kdo potřebuje radu nebo pomoc.“ přitakával nejistě.

„Přišel jsem, abych radil tobě, ty hlavo šedivá, ty pastýři svých oveček.“

„Já žádnou radu nepotřebuj u od…“

„Od hajduka? Z toho si nic nedělej. Ty taky často radíš, i když se tě o to nikdo neprosí,“ odpověděl Nogič a zasmál se.

Popa nejvíc zneklidňoval jeho dlouhý a klidný pohled, který na něm ležel jako těžká ruka.

„Dobře. Tak co chceš?“

„Přece radit. Ale nemůžu ti to říct jednou větou.“

„Tak se posaď.“

Nogič opřel pušku o pec, přisunul si stoličku a posadil se naproti duchovnímu.

„Poslyš, pope, ty znáš popa z Belotiče?“

„Znám.“

„Co myslíš, jaký je to člověk?“

„Jaký? Dobrý, čestný.“

„Já si to myslím taky.“

„Tak co se mě na to ptáš?“

„Abych věděl, jestli ho opravdu znáš. Teprve teď ti můžu říct, že je na tebe moc rozzlobenej. Moc.“

„Proč?“ zamračil se pop a vstal.

„Proto, žes dovolil Turkovi, aby se brodil tvým Černým Močálem a lovil v něm.“

„Turek, co by lovil?“

„Vidíš, jaký jsi pop, když nic nevíš. Ten váš mlsoun, ten Hruška chce mezi vás rozsít nenávist, abyste si navzájem podřezávali krky, ty o tom nic nevíš.“

„Já ti nerozumím.“

„Což vás nedonutil, abyste plivli do tváře jednomu z nejčestnějších lidí ve vsi, Alexovi?“

„Ale jeho Stanko…“

„Že se nestydíš. Chceš říct, že jeho Stanko je zloděj. Ukrad předtím někdy něco?“

„Ale ty peníze…“

„O těch vám řek ten přivandrovalec Marinko. Protože kam nemůže Turek sám, tam nastrčí svýho sluhu. To vás nikoho nenapadlo, že je tam moh zakopat sám. Cizákovi věříte, a vlastnímu ne.“

Pop zíral na Nogiče ustrnulým pohledem. Přejel si rukou po čele a chabě namítl:

„Ale truhla byla rozbitá, zámek.“

„Nemoh truhlu rozbit Lazar? Ten večer střílel na Stanka, chtěl ho zabit, ale vás nic nenapadne.. Vidíte jen to co vám Hruška s Marinkem pověsí na nos.“

S popem se zatočila celá místnost. Pokoušel se o těch slovech přemýšlet, ale už teď všemu, co slyšel, uvěřil.

„Odkud tohle všechno víš?“ zeptal se a postavil se těsně před Nogiče. „Nevyprávěl vám to náhodou sám Stanko? Slyšel jsem, že je teď u vás.“

„Sám to nevěděl, ale kdyby to věděl, jinak by s vámi zatočil.“

„Tak kdo ti to řek?“

„Ten, co ví o všem, co se ve vsi šustne. Co sleduje Turka i Marinka a hlídá Černý Močál líp než pop.“

„Tak proč nic neřekl?“

„Ten neříká, jen ví.“

„Velbloud!“

Nogič mlčel.

Pop vyběhl před práh, za chvilku se vrátil, znova si sedl na své místo a potom radostně řekl:

„Ty mi nebudeš věřit, ale já byl přesvědčený, že Stanko je schopen udělat všechno možný, jen krást že nedovede.“

„To je vidět, jak jsi věřil,“ ušklíbl se Nogič.

„Počkej, za chvíli přijde stařešina. Chtěl bych, aby slyšel všechno, cos mi tady povídal.“

„Jen ať přijde. Rád mu to zopakuju, a ještě něco při dám.“

Za chvíli vrzla domovní vrata a na prahu se objevil stařešina. Pozdravil se s popem a trochu překvapené pohlédl na Nogiče.

„Co ty tady?“

„Jovo, divný věci mi tady vypráví,“ sdělil mu spěšně pop a vyprávěl všechno, co slyšel.

„To snad ani není pravda,“ žasl stařešina.

„Jakpak by ne, stařešino. A co je horšího, Turek pracuje dál a už ho nikdo nezastaví. Teď chce do svých síti ulovit Seviče. Ivana už dostal. Ivan chce jeho dceru pro Lazara, a jak budou v přízni, Ivan už si ho přetáhne sám. Turek ve vsi řádí jako mor, a vy si tu sedíte se založenýma rukama.“

„To zase neříkej,“ ohradil se pop.

„Pope, nevím, co jste dělali, ale chci vám poradit, co máte dělat. Ivana se vzdejte, už propad ďáblovi a nemůže nazpátek, i kdyby chtěl. Pro lásku k synovi vás bude zrazovat i proti vlastni vůli. Chraňte před ním ostatní. Teď musíte bojovat o Seviče. A hlavně, Alexovi vraťte čest. Tomu jste ublížili a spáchali na něm velkou křivdu.“

„Uděláme to, Nogiči.“

„To je všechno, co jsem vám musel říct. A teď sbohem. Když mě budete potřebovat, hledejte mě v mém domě Na samotách a kdybych už byl pryč, řekne vám o mně Velbloud. Ten ví nejen o vás, ale i o nás. Sbohem.“

Podal jim oběma ruku a neslyšně jako kočka zmizel za domem.

Muži zůstali sedět se sklopenými hlavami.

„To jsou věci,“ ozval se pop po delší době.

„Zlý a dobrý zároveň.“

„Nikdy by mě samotnýho nenapadlo, jak se ty věci skutečně měly,“ přiznával pop, „ale když teď o tom přemýšlím. zdá se mi, že ten Nogič nám říkal pravdu. Skoro se divím, jak jsme tomu Turkovi mohli tak lehkověrně naletět. Bratře, bratře, moc jsme chybovali.“

„Co ale teď budeme dělat?“ mnul si čelo stařešina.

Zase dlouho seděli mlčky, až pop vstal a řekl:

„Jdeme,“

„Kam?“

„K Alexovi.“

Stařešina zvedl překvapené hlavu. „Přece jsme se toho domu zřekli a tvoje slovo…“

„Obvinili jsme nevinného člověka a teď ho musíme prosít za odpuštěni.“

„Když to říkáš ty…“

U Alexy trvalo ještě štěstí ze setkání se Stánkem a z příchodu Jelice, když se znovu otevřely dveře a vešel pop se stařešinou.

„Dobré ráno.“

Jejich příchod všechny překvapil.

Stanko vytrhl pistoli a namířil na hosty.

„Ne!“ křikl Zajíc, „na kněze nestřílej.“

Stanko si příchozí změřil zlým pohledem.

„Co tady chcete?“

Hlas měl ostrý a pohled ještě ostřejši. Nečekali takové přivítání a jen nesouvisle cosi zakoktali.

„Tak… přišli jsme.“

„To vidím, ale proč. Zase mě chcete svázat?“ a zle se zasmál.

„Ne,“ odpověděl pop vážně. Už se vzpamatoval. „Nevěděli jsme, že jsi tu. Přišli jsme za tvými rodiči;“

Popova slova Alexu roztřásla. Padla na jeho zmučenou duši jako blahodárná rosa a on zaštkal jako malé dítě.

„Opovažte se trápit je kvůli mně!“ křikl Stanko. „Pope, nesčetněkrát jsem ti políbil ruku, ale jestli se dotkneš jednoho z mých rodičů, useknu ti ji jako suchou větev!“

„Ne, synku, moje ruka jim bude ode dneška jen žehnat. Zase ji můžeš políbit.“

Natáhl k němu pravici.

Stanko se mu pátravě podíval do očí. Viděl v nich jen lásku, vřelost a trochu rozpaky. Bezděky sundal čepici a políbil knězi ruku.

Ten se k němu sklonil a políbil ho na obě tváře.

„Jsme lidé hříšní a chybující. Od našeho praotce na nás všech leží hřích. A my se na tobě, nevinném, moc provinili. Ale bůh nám seslal tamtoho člověka, přes kterého nám otevřel oči, a my prohlédli a poznali pravdu. Teď se před tebou kajeme. Před tebou, a hlavně před tvým čestným a dobrým otcem. Odpusťte nám všichni, kteří jste trpěli proto, že my jsme byli slepí.“

Pop se dotkl ramene, Alexy a pokorně řekl:

„Odpusť.“

Stařec se rozplakal.

„Pro slzy ani nevidím, ale přece je to ta nejdražší chvíle, na kterou nechci zapomenout.… Lidi jsou zase u mě… umřel bych bez vás.“

Starý pop se rozplakal a stařešina s nim. Zajíc zatínal pěsti a díval se do rohu, aby se ubránil dojeti.

Alexa si otřel oči a popošel k Jelici. Objal ji.

„Ty moje sluníčko, ty moje štěstí. Vrátila jsi mi syna a přivedlas lidi pod mou střechu, do mého domu, o kterým jsem už myslel, že je navěky prokletý…“

Uprostřed řeči však Alexa oněměl s pohledem upřeným do průzoru domovních vrat. Všichni, se tam jako fascinovaní ohlédli. Stín mužské postavy zmizel mezi mohutnými stromy,

„Co se stalo, kdo to byl?“ ptali se všichni.

Stařec vydechl:

„Marinko.“

XII

ZLOM

Mladen k Miraždžičovým se vzkazem od Miloše Seviče. Tam ho přivítali, jak nejlépe dovedli, donutili ho, aby se posadil, přinesli rakiji a hostili jej vším, co se doma našlo. Ženy se poptávaly na zdraví děti a celé rodiny, až se Ivan rozhodl přejit ke slavnostní chvíli, a obřadně se zeptal:

„Tak, Mladene,– copak dělá můj přítel Miloš?“

Po takovém přijeti nebylo Mladenovi lehko oznámil jim Milošův vzkaz. Radši by si nechal useknout ruku u samého ramene, ale nic jiného mu nezbývalo než promluvit.

Potřásl hlavou a procedil skrz zuby:

„Tak… dobře se má..:“

„Jakpak se chystá přivítat hosty?“ zažertoval Ivan.

Mladěn jen zoufale mávl rukou.

„Co je?“ zbystřil pozornost Ivan.

„Ani se neptej.“

Všechny oči se na něho upřely.

„Zítra k nám nechoďte.“

„Proč, proboha?“

„Miloš už nemá dceru.“

Všech se zmocnila tichá hrůza.

„Umřela?“ ozvalo se několik tichých hlasů.

„Něco horšího… nechce Lazara. Tak ji Miloš vyhodil z domu.“

„Proč ho nechce?“ ptal se Ivan přiškrceným hlasem a cítil, jak je čím dál víc zahanben.

„Řekla, že nechce, a víc nic. Bůh sám ví, co se s ní stalo.“

S Lazarem se zatočil svět. Ledová ruka mu stiskla srdce. Hrůza podivné předtuchy mu projela celým tělem.

„To je pěkný! Co je to za otce, když si mu dcera dovolí do oči říct, že ho neposlechne. To je hanba!“

Mladěn sklonil hlavu a mlčel. V duchu s Ivanem souhlasil.

„A kde je teď děvče?“

„Nevíme. Vyšla ze dvora a potom jako by se do země propadla. Asi už není mezi živými. Krunija si chce vzít život.“

Lazar nemohl vydechnout. Cítil, jak se mu celý život borti. Jelice mu unikla ve chvíli, kdy si jí byl téměř jist. Je-li mrtvá, prohrál všechno, ale je-li dosud naživu, musí ji najit a dostat za každou cenu.

Roztřásla ho podivná horečka, už nemohl v domě vydržet a jako šílenec vyrazil ven.

Potřeboval se někomu vyzpovídat, s někým se poradit. Z domácích by ho nikdo nepochopil. Otec se teď urazil, a i kdyby mu Miloš znovu sám děvče nabízel, plivl by mu do tváře.

Rozběhl se k Turkovi. Klopýtal, padal na rozmoklou zem, ale necítil ani chlad, ani déšť.

Přiběhl do hanu ve chvíli, když Hruška vydával nějaké rozkazy svým pandurům.

„A, Lazar, copak té sem vede?“ zeptal se ho překvapeně.

„Musím s tebou mluvit,“ vydechl Lazar.

„Dobře, dobře, jdi do mého pokoje, přijdu hned za tebou.“

Když se za chvíli Turek vrátil, vyhrkl na něho mladík:

„Je zle, drahý efendi. Z našich plánů nebude nic.“

„Jak to, nic?“

„Nic. Jelice se nechce vdávat.“

„Hahaha, když nechce, tak ať ji přinutí.“

„Otec ji vyhnal z domu.“

„A kde je teď?“

„Nikdo neví. Zmizela, jako by se do země propadla.“

Hruška měl najednou pocit, jako by zahlédl jakousi neviditelnou ruku, která zasáhla do jeho plánů.

„A i kdyby ji Miloš přinutil, je už pozdě. Můj otec je uražený a ze svatby by stejně nic nebylo.“

„Když je to tak, nedá se nic dělat,“ pokrčil Turek rameny.

„Ale já ji chci,“ zasténal Lazar. „Mně je to jedno, ať si staří dělají, co chtějí, já chci Jelici. Byl bych radši, kdybys po mně střelil z pistole, než abys mi řekl tohle. Ty jediný mi můžeš pomoci, prosím tě,“ dodal úpěnlivě a rozplakal se.

Turek ho hladil po vlasech.

„Neplač. Pro chlapa se to nehodí. Jestli si ji nevezme bůh, musí být tvoje.“

„Ale co otec?“

„To je moje starost. Pojď, jdeme hned za ním.“

Lazar se k němu vrhl a vřele mu zlíbal ruku.

„Lazare, Lazare, dělám kvůli tobě dětský hlouposti. Vidím v tobě vlastní mládí. No pojď, ať to nějak spravíme.“

Když přišli, doma bylo boží dopuštění. Ivan mlátil vším, co mu do ruky přišlo, ženy seděly po koutech s kyselými obličeji a div neplakaly. Mladěn už dávno odešel.

Hruška všechny pozdravil a hned se obrátil na Ivana:

„Co ses tak rozparádil?“

Mávl rukou.

„Však už to jistě víš od Lazara.“

„Vím, ale nic si z toho nedělej, však si děvče nakonec dá říct.“

„Když nás takhle pokořila, nemá tu co dělat,“ zamračil se Ivan.

„Ale já ti říkám, že ji Lazar musí dostat,“ ozval se nezvykle tvrdě Hruška.

„A já říkám, že ne.“

Hruška přivřel očí.

„Pro lásku k synovi to musíš udělat. A Lazar je dobrý syn, má to děvče rád. Je to hřích, kvůli vlastní pýše bránit synovi v lásce. Chceš ho udělat na celý život nešťastným?“

Ivan se uklidnil a sklonil hlavu. Zase musel bojovat sám se sebou.

Všechny pohledy se na něho vyčkávavě upíraly, ale nikdo na něm nelpěl tak toužebně jako Lazar, který se doslova vpíjel do otcovy tváře a vnucoval mu v myšlenkách své přání.

Když Ivan zvedl hlavu, Lazar z ní okamžitě vyčetl odpověď a už předem se rozzářil.

„Dobře, ale udělám to jen kvůli tobě, drahý ago.“

Lazarovi poskočilo srdce a už zase začal věřit, že Jelice bude jeho.

„A kdy půjdeme na námluvy?“ usmál se Hruška povzbudivě.

„To ví sám bůh, víš přece, že se děvče ztratilo.“

„Však se zase najde.“

„Je zle,“ ozval se od prahu Marinko a doslova se řítil dovnitř.

Všichni sebou leknutím trhli. Lazar se k němu rozběhl:

„Co je?“

„Jelice je u Alexy v domě.“

Jako kdyby do nich hrom uhodil. Všichni oněměli.

První se vzpamatoval Turek.

„Musíme ji odtud co nejrychleji dostat.“

„Pojďte honem,“ pobízel je Lazar zoufale.

„Nejde to,“ zavrtěl hlavou Marinko. „Je tam Stanko.“

„Coo?“ ozvalo se ze všech stran. A pak překvapivé ticho. Hruška si musel znova uvědomit tu tajemnou ruku.

„Stanko?“ zeptal se ledově.

„Stanko s celou družinou. Plný dům je hajduků a mezi nimi pop i stařešina. Pop žehná těm zbojníkům a vrahům i celýmu jejich zlodějskýmu hnízdu.“

Hruška chytil Marinka za prsa a zatřásl jim, jako by to byl žok.

„Viš co mluvíš, ty?!“

„Pravdu!“

„Jdeme na ně!“ křikl Lazar a hnal se ke dveřím.

„Ani se nehni,“ sykl Hruška jako had a pohledem jej přimrazil k zemi.

Všech se zmocnil z Hrušková strašného pohledu strach. Oči se mu podlily krví a metal kolem sebe blesky.

„Nikdo ani hnout. Marinko, jdi opatrně zpátky a přesvědč se, jestli ses nemýlil.“

„Ale.“ vzpíral se donašeč.

„Jdi. Víš, cos tu vlastně povídal? Uprostřed bílého dne, uprostřed vesnice, plná chalupa hajduků? Jsi blázen.“

„Ale drahý ago, já…“

„Jdi.“

Marinko se vyplížil ze dveří.

„Jestli to bude pravda, pozná Černý Močál svoje nejčernější dny,“ skřípal Hruška zuby. „Tvoje hlava, pope, se bude houpat na nejbližším stromě. Oběsím tě jako psa.“

Turek byl v té chvíli strašný.

Marinko se kradl strom od stromu jako kočka. Když už mohl z jednoho chráněného místa nahlédnout do otevřeného domu, zaraženě zamrkal. Uvnitř byl jen Alexa s rozpletenými vlasy a čibukem a Petra, naklánějící se nad kotlíkem.

Marinko si protřel oči. Není možné, aby ho zrak tak klamal. Kradl se co nejblíže, a kdyby v domě jen šeptli, musel by je slyšet.

„To není možný,“ opakoval si stále v duchu. „Přece jsem je tady všechny viděl, popa, stařešinu, Stanka a ještě jednoho hajduka a to děvče. To není možný, jsou schovaní v domě.“

Když se vrátil. Turkovi už docházela trpělivost.

„Co je?“

Marinko pokrčil rameny.

„Drahý ago, nelhal jsem ti.“

„Tak jsou tam?“

„Drahý ago, teď jsem tam neviděl nikoho, ale určitě jsou schovaní v domě.“

„Jsi blázen! Už prve jsem ti to povídal, tak mi o tom tak nevykládej.“

Turek si myslel, že tím celou záležitost vyřídil, ale moc se mýlil. Marinko byl jako tvrdohlavý osel.

„Ale ty tam musíš jít. Musíš dát prohledat tu hajduckou chalupu.“

Turek se zasmál.

„Ale jdi, prosím tě.“

„Jsou tam.“

„Nebudu se zesměšňovat.“

„Když tě moc prosím.“

„Nechci,“ odbyl ho mrzutě,

„Když nechceš, tak nechoď. Prosil jsem tě kvůli tobě. Hajduci jsou po chalupách a po zahradách, pod nosem se ti procházejí, a ty nehneš ani malíčkem.“

Hruška nasupeně mlčel.

„Považ jen, když je pochytáš. Kdekdo se bude obdivovat tvé odvaze a chytrosti.“

To zabralo. Marinko věděl, kde koho píchnout.

„Dobře, jdeme. Lazare, chceš jit s námi?“

„Chci.“

„A ty, Ivo?“ Turek se podíval na Ivana tak mile a tak laskavě, že mu nezbylo než řici:

„Chci.“

Všichni se spěšně vydali k hanu. Hruška si vzal pistoli, panduři se vyzbrojili až po zuby a spěchali nazpátek k Alexově chalupě. Pandurům Trnek přikázal, aby obklíčili dům, sám vtrhl s Marinkem, Lazarem a Ivanem dovnitř.

„Ani hnout!“ zařval ode dveří.

Všichni domácí lidé zkameněli na místě.

Alexa seděl se sklopenou hlavou a rozpletenými vlasy. Pouze zvedl oči, a když viděl, jací hosté to přišli, zase upřel pohled do země.

„Ibrahime, Aso, všechno prohledejte.“ velel Hruška.

Vojáci se rozběhli po domě i po zahradě.

„Tak co, starej,“ promluvil Hruška, „kohos tady měl?“

„Nikoho.“

„Nelži.“

Alexa neodpověděl.

„Tak co, přitelíčku, umíš mluvit?“ dorážel Turek.

Nic.

Hruška začínal brunátnět.

„Odpovídej!“

„Už jsem odpověděl,“ ozval se Alexa a zadíval se na něho studeným, nepřítomným pohledem.

„Ale já vím, že tady byli hajduci.“

„Tak si je hledej. I ukradený peníze si hledej.“ mávl rukou kolem sebe.

Za chvíli se vrátili panduři.

„Co je?“

„Nic, ago.“

„Byli jste na půdě?“

Přinesli žebřík a vylezli i tam.

Hruška zatím vyslýchal dál.

„Byl tady pop?“

„Tady?“

„Kde máš Milošovu Jelici?“

„Jakou Jelici?“

„Nedělej ze sebe hlupáka,“ rozkřikl se Turek. „Jelici Miloše Seviče neznáš? Utekla k tobě.“

„Já ji neviděl.“

Turek se mu zadíval do oči, ale Alexův pohled byl stále tak nepřítomně prázdný.

„Lžeš.“

„Ty se mě ptáš, já odpovídám. Od toho dne, kdy na mě tenhle přivandrovalec a tenhle usmrkanec (ukázal na Marinka a Lazara) svedli ten hřích, vyhýbají se mému domu i psi. Od té doby, co jste kopali za humny, nepřekročil nikdo můj práh, až vy dneska. Tak co bych lhal?“

Turek se díval z Marinka na Alexu.

„Skutečně tu nikdo nebyl?“

„Vždyť se mě všichni zřekli,“ rozepjal Alexa odevzdaně ruce.

Turek se obrátil na Marinka, ostře si ho změřil a vyštěkl:

„Jsi osel.“

A k ostatním:

„Jděte domů, co tady civíte!“

Marinko stál jako spráskaný pes. Není možné, aby viděl přeludy. Pokusil se ještě jednou Turka přesvědčit, ale ten jen temně a výhružně řekl:

„Odstup. A běda ti, jestli si chceš i se mnou zahrávat!“

Všichni vyšli zase ven a mlčeli. Každý se zabýval vlastními myšlenkami. Turek byl zahloubaný a vnitřně přesvědčený, že Marinko nelhal, ale v tom případě tu byl ještě někdo, kdo mu záměrně mařil všechny plány.

Ivan, který viděl Alexu po dlouhé době, se nemohl uklidnit. Viděl, jak za tu dobu sešel, jak trpí, a cítil na sobě neurčitou vínu.

A Lazar? Už si zase zoufal. Byl taky přesvědčený, že Stanko přišel domů, že se setkal s Jelici a asi si ji někam odvedl.

„Je tady, je tady,“ šeptal si bezděky. „Bože, co budu dělat, jestli se s ním setkám?“ Bleskla mu do bolesti nad ztrátou Jelice hrůzná myšlenka na Stanka.

„Ago, prosím tě…“

Turek na něho upřel chladný pohled, až se Lazar zachvěl.

„Co chceš?“

„Já… já… chtěl bych tě o něco poprosit.“

„Mluv.“

„Prosím tě, dovol mi nosit u sebe zbraň.“

Turek se zlomyslně uchechtl:

„Bojíš se Stanka, co?“

„Bojím,“ přiznal se Lazar pokorně.

„Dobře,“ souhlasil Hruška. „A zabij ho, ať se s ním setkáš kdekoli. Zabij ho jako psa.“

Hruška odešel s pandury k hanu a Marinka pozval Ivan na slivovici.

Když trochu popili a pojedli slaniny, ozval se Lazar:

„Strýčku Marinko, prosím tě, řekni mi pravdu, skutečně jsi tam Stanka viděl?“

„Můj nešťastný Lazare, rád bych ti řek, že ne, ale viděl jsem ho jako teď tebe. A ji také.“

V Lazarovi se zatajil dech a nepřítomně řekl:

„Musím ho zabít.“

Marinko nepřítomně přikývl.

XIII

ZLÉ SNY

Hruška ležel na divanu a pokoušel se znovu dát dohromady své rozmetané plány. Zdálo se mu, že prve přece jen přišel na spásnou myšlenku. Má Ivana a teď dostane i Miloše. To jsou ve vsi dva váženi muži, že by mohli dělat i stařešinu…

Ha, to je nápad. Donutím toho starýho, aby se vzdal svý stařešinský hole. A vnutím jim Ivana. A Ivan bude dělat to, co mu řeknu. Jsem to ale hlupák, že mě to nenapadlo dřív, myslel si už zase vesele. Je na sta způsobů, jak Černý Močál rozhádat. A kdyby mi v tom pop a stařešina moc vadili, Aso má dobrý oko a pevnou ruku, aby je nenápadně odklidil z cesty.

Nechal si zavolat Seviče a přinést ještě jednu kávu. Vyklepal čibuk. znova si ho nacpal a obláčky dýmu mu příjemně zahalily hlavu.

Zanedlouho mu hlásili, že je Miloš tady.

„Ať jde dál,“ řekl přátelským tónem.

Miloš vešel, bílý jako plátno. Kolena se mu podlamovala a celý han se s ním točil. Jak už jsme řekli, byl to mírný, dobrácký muž. který rozuměl jen svému hospodářství a o obecní věci se nestaral. V životě s nikým nezaváděl spory.

Hruška se zvedl z divanu a šel mu vstříc.

„Vítej a sedni si, dobrý muži.“

„Ne… ne… můžu i postát,“ a zuby mu jektaly v zadržované zimnici.

„Jen si sedni.“

Miloš se poslušně posadil na divan.

„Co zdraví?“

„Chválabohu.“

„A co doma?“

„Chvála bohu,“

„To rád slyším. Zdraví a spokojená rodina, to je to nejdůležitější.“

Miloš neodpověděl. Srdce mu bouřlivě tlouklo.

„Takže doma už je všechno v pořádku?“ zeptal se Hruška vševědoucně.

„Co?“ poděsil se Miloš.

„Cekáš hosty, ne? Připravuješ slavnostní večeři? Chystáme se k tobě na námluvy.“

S Milošem se zahoupal i divan. Začal koktat.

„Tak… doufám… budou dobrý námluvy. Chci říct, děvče… to… když se děvče vdává…“

Nic už před sebou neviděl. Hruška mu zmizel před očima a on kamsi padal. Ztratil vědomí a spadl z divanu na zem.

Turek k němu přiskočil a zatřásl jim.

„Hej, Miloši, co je s tebou?“

Miloš nevydal ani hlásku.

Hruška zavolal pandury a ti ho začali křísit studenou vodou. Pomalu přicházel k sobě. Mnul si čelo a nechápavé koukal kolem sebe.

„Vstaň,“ pobídl ho Hruška, „a sedni si zase na divan. Co je s tebou, člověče, jsi jako zeď?“

„Není mi dobře, šel bych domů,“ prosil o propuštěni.

„Jen seď a odpočiň si.“

Hruška mu nechal přinést rakiji. Ta ho trochu posílila.

„Už se ti někdy tohle stalo?“

„Nikdy.“

„Ale příteli, snad ses mě nepolekal?“ zeptal se ho laskavě a vzal ho za ruku. „Neboj se, i já jsem člověk. Chtěl jsem ti říci, že i já dneska k tobě přijdu na námluvy, abys nebyl překvapený. Ivan je můj přítel a jeho syna mám moc rád.“

Hanba a strach svazovaly Milošovi jazyk a on myslel jen na to, jak Turkovi říct, že námluvy nebudou.

Hruška ale obratně vedl hovor tak, aby mu Miloš sdělil pravdu postupně, aniž bv si to plně uvědomoval.

Konečně mu tedy řekl, že Jelice Lazara odmítla a on ji vyhnal z domu.

„A kde je teď?“

Miloš pokrčil rameny.

„Slyšel jsem, že u Alexy,“ řekl Hruška a upřel na něho zkoumavý pohled.

Miloš prostoduše odpověděl:

„Může být.“

„A taky jsem slyšel, že se tam setkala s tím zlodějem, a hajdukem Stánkem.“

Miloš zase zbledl jako plátno a začal se poroučet k zemi.

„Já nevím,“ zaprosil o milost.

„Poslouchej mě, Miloši. Jsi poctivý člověk a vážím si tě, ale jedno ti říkám: jestli teď hned nepůjdeš k Alexovi a neodvedeš odtud svou dceru, potom za to, co se stane, dávej vinu sám sobě.“ Oči mu blýskaly jako dvě šavle.

„Ano.“ přikývl Miloš, ani nevěděl na co. „Hned, hned.“

„Jdi. Sbohem.“

Hruška dlouho sám přecházel po pokoji.

„Tenhle se mě bojí a ze strachu ji odvede od Alexy a vnutím ji Lazarovi.“

Uvědomil si však, že se přesto jeho plán zhroutil. Nebude už mít příležitost lidi smiřovat. Odhalil se a vědí, že za všemi těmi intrikami stoji on. Ale když je nebude moci smiřovat, bude je aspoň rozeštvávat. I to je dobré.

Jelice se násilím vyvdá za Lazara. Je mladá, ale jak se zdá, nebojácná. U Ivana doma štěstí nepokvete. Zato udělá Ivana stařešinou. To mu pár lidí přivede.

Zatleskal.

Pandura. který nahlédl dovnitř, poslal pro stařešinu.

Asi za pul hodiny před nim stál stařešina. Klidný, vážný, jako nějaký světec.

Hruška po něm metal blesky.

„Jaký jsi ty stařešina. Ani nevíš, kdo ti chodí po Černém Močále. Samá škodná.“

Jova mu pohled klidně opětoval a důstojně odpověděl:

„Nikdo si mi nestěžoval a jen bůh ví všechno.“

Hruška měl dojem, že ze stařešiny mluví pop Miloje. Zahromoval:

„Jsi hajducký přechovávač!“

Jova jako by i tento útok čekal. Nic ho nepřekvapilo a zase jen klidně odtušil:

„Nejsem.“

„Jsi.“

„Nejsem.“

„Jsi, když ti povídám.“

„Tak jsem, abych ti byl po vůli. Ale tím, že to přiznám, jsem se jim ještě nestal, nikdo v Černém Močále přechovávačem není.“

Hruška by si býval přál, aby odpovídal vzrušeně, aby se zaklínal, hájil. Ale on mluvil klidně, úsečně, nemohl se s nim pohádat a to ho popuzovalo.

„Lžeš!“ sykl. „Co to bylo dneska? Kdo to byl dneska u Alexy a punktoval se se zloději a vrahy?“

Stařešina si pomyslel ‚nouze mění zákony‘ a bez výčitky svědomí zalhal:

„Nevím, o čem mluvíš.“

Turek se zlomyslně ušklíbl:

„Byl jsi tam ty i ten povedený pop. Přede mnou nic nezatajíš. Ale teď ti poroučím, abys hned zítra svolal obec a vrátil jí svou stařešinskou hůl, protože ti nepatří. A jestli mě neposlechneš, uvidíš, jak s tebou zatočím. Musíš přizná, že za to, čeho ses dopustil, je to jen nepatrný trest. Mohlo by tě to stát hlavu, kdybych chtěl.“

„Jak si přeješ, vrátím hůl,“ pokrčil stařešina rameny.

Turek se na něho déle nemohl dívat. Jeho mírný hlas, jasné čelo a klidný pohled i důstojné chováni jej rozběsilo valy.

Otočil se k němu zády.

„Můžeš jít.“

„Dobře,“ souhlasil Jova a šel ke dveřím.

„A zítra… nehraj si se svou hlavou.“

„Dobře jsem ti rozuměl.“

Když se za nim dveře zavřely, Turek se doslova vrhl na divan. Vzteky zatínal nehty do látky.

Dál to s nimi po dobrém nejde, myslel si. Teď na ně musím jít tvrdě. Až párkrát zakřičím a srazím nějakou moc vzpurnou hlavu, budou poslušní jako děti.

Zahloubal se do svých myšlenek a nových plánů. Vztek se pomalu rozplýval v připravované pomstě. Ale pak odněkud připlul obraz Stanka – mstitele. Stanka s nožem v ruce, jehož ostří se mu noří do hrdla. Hruška se hrůzou otřásl a ustrnule zíral do oken, kde už pomalu houstla tmavá, vlhká noc pozdního podzimu. Stejnou pustinu, jaká ležela v této noci, cítil i ve své duši.

Všichni v hanu už spali, ale k Turkovi milosrdný spánek nepřicházel. Dlouhé hodiny ležel nehybně, jako ochrnutý podivnou vidinou, která ho zvečera tak nečekaně přepadla. Předtím nikdy na Stanka nepomyslel. Až ten rozklepaný Lazar a jeho strach mu ho připomněli.

Najednou zvenku zaslechl kroky. Znova na něho padl strach. Stanko. Snad už přichází. Chtěl křiknout na pandury. ale nedostal ze sebe ani hlásku.

Jako fascinovaný se díval na dveře, které se zlehýnka otvíraly. Kdosi vešel dovnitř tak opatrně, že ani jednoho pandura neprobudil.

„Kdo to je?“ dostal ze sebe Turek. „Já, dobrý ago.“

„Ach ty,“ oddechl si. „Já. Přišel jsem ti něco říct.“

„Tak pozdě v noci? Co je?“

„Jsou tady.“

„Kdo?“

„Hajduci.“

„Kde?“ nemohl skrýt strach.

„U Alexy.“

Turek neodpověděl.

XIV

NOVÝ STAŘEŠINA

Stařešina šel od Hrušky rovnou za popem, jak se před odchodem domluvili. Pop byl ale tak netrpělivý, že nemohl doma vydržet. Vyšel do deště na cestu a starého přítele netrpělivě vyhlížel. Když ho konečně uviděl, spěchal mu naproti.

„Co je?“ volal na něho už zdálky.

„Nic. Chtěl mě dostat. Snažil jsem se chovat tak, jak jsi mi poradil, ale myslím, že ho to ještě víc popudilo.“

„Co ti chtěl?“

„Ale nic. Abych se vzdal stařešinský hole, protože prý není po včerejšku pro mě.“

„A ty?“

„Nic. Řek jsem mu, jak si přeje.“

Pop se zamyslel. Nějak se mu všechno přestávalo líbit. I předtím dlouhá desetiletí bývali do vsi dosazováni Turci, ale nikdy se jim nemíchali do obecních záležitostí.

„Nakonec… tak se hole vzdej a my ti ji zase vrátíme.“

„Ne, to ne,“ zavrtěl hlavou stařešina. „To je zbytečný. Prostě nechce, abych byl stařešina, a svou si prosadí třeba násilím. Ostatně, už jsem to dělal dost dlouho a nemusím být stařešinou pořád jen já.“

Pop měl dlouho skloněnou hlavu. Pák ji zvedl a řekl:

„Myslím, že už do toho vidím. Turek chce udělat stařešinou Ivana.“

„Možná.“

„A Ivan přitáhne vesnici k Turkovi.“

„Musíme dát pozor, aby se mu to nepovedlo.“

Doma si stařešina zavolal Simu a přikázal mu, aby na zítřek svolal obec.

Když se muži po ránu shromáždili na obci, oslovil je stařešina Jova.

„Bratři, nechal jsem vás svolat proto, abych vám řekl: děkuj u vám za důvěru, ale déle už vaším stařešinou nemohu být. Jsem už starý, unavený, leží na mně starosti o dům a nakonec, dost dlouho jsem sloužil. Ještě jednou vám, bratři, děkuji a tady máte svou hůl. Dejte ji zase někomu jinému.“

Ozval se hluk a šum. Výkřiky překvapeni a nespokojenosti.

„Co tě to napadlo, Jovo?“

„Kdo by mohl být lepší než ty?“

„Ale vždyť už to umíš, nemůže tě to unavovat.“

Zvedl se pop:

„Poslyšte mě, bratři. Pravdu máte vy i on. On to ale musí udělat. Neptejte se mě proč, stačí, když vám řeknu, že musí. Tak tedy vezměte tuto hůl a dejte ji někomu z vás.“

„Ale komu?“ začali se ptát muži. Do všeobecné vřavy se najednou ozval Marinkův hlas: „Víte, bratři, koho zvolíme,“ Všechny oči se na něho obrátily.

„Říkám vám, vyberte Ivana Miraždžiče. Je to poctivý člověk, dobrý, majetný, všechno má, co potřebuje mít správný stařešina. Určitě by byl dobrým představeným.“

Pop se stařešinou se na sebe podívali s tichým porozuměním. „Proč ne?“

„Ivan je poctivý.“

„Všichni jsme poctiví,“ ozývaly se různé hlasy.

„Ale on do toho všeho hned vidí, rozumí,“ ozval se znova Marinko.

„Abych řek pravdu, byl bych radši, kdyby to dál dělal náš Jova, ale když nechce, ať to tedy dělá Ivan,“ ozval se Šokčanič. „Tak co, zvolíme ho?“

„Zvolíme.“

„Tak, Ivane, tady máš hůl.“

Šokčanič vzal hůl, kterou mu Jova podal, a předal ji Ivanovi.

Ivan vystoupil na kamennou terasu, kde zatím stál jen pop a bývalý stařešina a políbil se s Jovou. Pop si zjednal ticho a řekl vážně:

„Ivane, teď nám musíš přísahat, že budeš čestně a svědomité plnit své povinnosti.“

Potom sňal z ramene torbu, v níž byly knihy a křiž, sundal čepici a na krk si pověsil epitrachil.

Všichni smekli, Ivan se pokřižoval, políbil kříž a začal po popovi opakovat:

„Já. Ivan Miraždžič, se zaklínám bohem všemohoucím a vším, co je mi drahé, že budu své povinnosti plnit čestně a svědomitě. K tomu mi dopomáhej bůh. Amen.“

„Jinak,“ řekl mu pop, „bych ti chtěl znovu připomenout, že je to velká přísaha, kterou jsi složil nám a bohu. Nikdy nesmíš zapomenout na tento národ a musíš myslet vždy na jeho dobro i za cenu osobního strádáni. Jestli svou přísahu jen jednou porušíš, zatratíš svou duši. Její klid už ničím nevykoupíš.“

Ivanovi se přímo do duše propalovala ta strašná popova slova, pronášená s nesmírnou vážností a skoro výstrahou. Až teď si začal uvědomovat tíhu své zodpovědnosti. „Pope, udělám všechno, co budu moct.“

„Hodně štěstí.“

Potom k němu přistoupili muži ze shromáždění a podle starého obyčeje se s ním líbali. Konečně se začal dav rozcházet.

Pop a Jova šli spolu. Ivan na ně zavolal: „Počkejte na mě!“

Neradi se zastavili. Přispěchal k nim. „Co se ke mně obracíte zády?“

„Kdo?“

„Vy dva.“

„To snad ne,“ usmál se slabě pop.. „Ale vždyť to vidím… to se nedá skrýt. Co to s vámi je? Slyšel jsem. že jste byli dokonce u Alexy v domě.“

„A seděli jste tam prý s tím zlodějem.“

„On není zloděj,“ odpověděl mu pop vážně. „Co to, proboha, povídáš? A kdo potom ukradl moje peníze?“

„Dovíš se to.“

„Ale já to chci vědět hned!“ vykřikl a postavil se před popa.

„Teď ti nemůžeme dokázat ani jednodušší věci, natož tohle.“

„Jaký?“

„Že jsi se zbláznil.“

„Pope, co mi to říkáš?“

„Že jsi se zbláznil. Nevidíš nic jiného než to, co chce ten Turek Hruška. Nebude to dlouho trvat a budeš mu na naše lidi donášet každou maličkost jako ten přivandrovalec Marinko. Co ti takhle zatemnilo rozum, to nevím.“

„Ale pope…“

„Jakýpak ale, Stařešinou tě zvolili jen proto, že on to chtěl. A on taky včera hrozil Jovovi dokonce smrtí, jestli se dneska stařešinský hole nezřekne. Jova se vzdal a tobě podal čestnou hůl Marinko, přivandrovalec a turecký donašeč…“

Pop se mu znova zadíval tvrdě do oči a Ivan cítil, jak je před nim i přes svou stařešinskou funkci malý.

„Proto jsem ti řek i těch pár vět po přísaze. Jsi Srb. Jestli budeš sloužit Turkovi, pošlapeš svou přísahu. Až tě začne hryzat svědomí, pak ti ani ten tvůj Hruška nepomůže. Ani sto Turků ne.“

Ivan nebyl schopen slova.

„To je všechno, a vyprávěj si o naší rozmluvě, komu chceš. Já se ti nebudu do ničeho plést, jen ti budu bránit, když mi budeš chtít přetáhnout někoho z vesnice pod Hruškův plášť. Toho budu zuby nehty bránit. Připlav se na to. A teď sbohem.“

Obrátili se k němu zády a odešli.

Ivan udiveně zíral před sebe.

Když mu oba zmizeli z oči, sebral se a pomalu šel k domovu. Radost z velké pocty z něho zcela vyprchala a naopak, z popových slov na něho padal strach.

XV

DVA OTCOVÉ

Miloš se strašně polekal a ten Hruškův příkaz mu nedal ani vteřinu klidu. Šel jako v mrákotách. V hloubi duše cítil, že Jelice jednala podle odvěkého práva. Když ji otec vyhodil z domu, mohla překročit číkoli práh a požádat o přijetí.

Jak má teď jit k Alexovi a hnát ji domů, když na ni jednou plivnul. Co řeknou sousedé a co Ivan?

Jít tam ale musí. S Turkem nejsou žádné žerty. Co jednou poručí, musí člověk udělat, i kdyby si měl vzít ďábla na pomoc.

Když přišel domů, zavolal si bratra a ženu a celé své trápení jim vypověděl. Po pravdě řečeno, líčil vše v mnohem temnějších barvách, ale on sám to tak cítil a prožíval.

„Co budeme dělat? Kdo půjde k Alexovi?“

„Přece ty,“ ozval se Mladěn.

„Ale jak můžu?“ zabědoval Miloš.

„Vidíš, co jsi udělal. A jak ji od Alexy dostaneš, když ti ji nebudou chtít dát?“

Krunija se rozplakala.

„Jak?“ vybuchl. „Násilím. A když nebude chtít, zabiju ji. Život jsem ji dal, můžu ji ho i vzít.“

„Víš sám moc dobře, že ji nezabiješ,“ ozvala se Krunija chladně a výhružně. „A i kdybys nakrásně chtěl tak strašnej hřích spáchat, oni ti to nedovolí. Alexova rodina je velká a budou za ní stát do posledního caparta. A Jelice sama nepůjde, když by si musela vzít toho Ivanova syna. Nemusels ji taky hned slibovat.“

Miloš byl nešťastný. To, co mu žena předhazovala, věděl sám moc dobře.

„Ale… něco se udělat musí. Jinak nemůžu jít Turkovi na oči. Člověk nemůže sem, ani tam,“ zabědoval pro sebe tiše. „Jsem úplně v koncích,“ zasípal a zhroutil se na lavici.

„Což abychom zavolali popa?“ napadlo Mladěna.

„To je nápad. Jdi, doběhni pro něho. Řekni mu, že ho moc prosím, aby přišel.“

Když se udýchaný pop objevil ve dveřích a uviděl zničeného Miloše a uplakanou Kruniju, přísně se zeptal:

„Co mi chcete?“

„Pope, bratře, otče nás všech, poraď nám, co dělat,“ a začal vyprávět, jak přišel Ivan zeptat se…

Pop mávl rukou.

„Vím, vím, sama mi všechno vyprávěla. Byl jsem u Alexy ten den. když ji tam Stanko přived. Řekni mi jen, co ty chceš dělat.“

Miloš mu zdrceně vyprávěl o návštěvě u Turka.

„Tak, tak. Hruška nám už chce vdávat dcery, ženit syny a co nevidět bude chtít i naše hlavy. Budou padat jako zralé hrušky… Co sis vymyslel?“

„Nic. Já jsem nešťastný. Zavolal jsem tě, abys mi poradil. Poraď mi. jako boha tě prosím.“

Pop si ztěžka sedl na lavici.

„Jak ti mám poradit. Kdyby to byla moje dcera, odmítl bych Turka poslechnout.“

„Ale pope…“

„Já vím, ty to neuděláš. Ty si myslíš, že bude jednodušší pěkně jit k Alexovi, vzít Jelici za ruku a strčit ji za ženu tomu Lazarovi, což?“

„Abych pravdu řek, tak jsem si to myslel.“

„Tak mě pěkně poslouchej. Tohle jediný udělat nemůžeš, i kdybys chtěl. Jelici totiž chce za ženu Stanko.“

„A co?“

„Nevíš, že je hajduk?“

„Hajduk! Dám mu pár facek a bude po hajdukovi!“

Pop se srdečně rozesmál. „Hohoho! Třeseš se před nějakým chraplavým Hruškou a troufneš si na horskýho krále!“

„Pope! Znám ho ještě takhle malinkýho. Stokrát mi políbil ruku…“

„Jistě. Ale už to není ten Stanko. Je to hajduk. Jestli se mu budeš protivit, zastřeli tě jako Sali-agu. Slyšel jsi o tom jeho kousku, ne… Můj drahý Miloši, jdi k Alexovi, ale tam se s nim pěkně smiř.“

„Ale pope!“

„Poslechni mě. Jdi a smiř se s Alexou. A drž se ho. Je to poctivý, dobrý muž.“

„Cože, Alexa?“

„Alexa. Pamatuj si, koho Turci nenávidí, ten je správný muž, protože je pravý Srb. Turci nemají Srby rádi. Ta krádež, to je turecký dílo. Alexičům je podstrčil subaša a ten jeho donašeč Marinko.“

„Je to tak, pope,“ vpadla mu do řeči Krunija. „I Jelice mi to říkala a já jí na očích viděla, že říká pravdu. Nedám ho, povídala o Staňkovi, on není zloděj.“

„Není a já vám říkám, že jsme se na té rodině moc provinilí. Ten mládenec stejně jako jeho otec jsou poctiví a čestní lidé.“

Miloše nebylo těžké zviklat. Jak už jsme řekli, o obecních věcech nikdy neměl svůj názor a teď měl plnou hlavu svých starosti.

„Ale pope,“ zaváhaly „jak tam mám jít? Já jsem se na Alexovi provinil. Jednou mě pozdravil a já mu neodpověděl.“

„Nejsi sám, je nás hodně, co jsme se na něm provinili,“ povzdechl pop.

Jeho slova na Miloše působila a rychle zapomněl, co Turkovi slíbil.

„Dobře, jdu tam, ale ty pojď, prosím tě, se mnou. Nevěděl bych, co mu mám říct.“

Cestou vyprávěl do všech podrobnosti, co se u subaši dělo.

Když byli ve vratech Alexova domu, zavolal pop na hospodáře. Vyšla jedna z jeho snach a pozvala je dál.

Alexova tvář byla zase jasná, ale oproti předešlým šťastným dnům nějak nebesky oduševnělá. Odložil čibuk a zapletl si zase cop.

„Pojďte dál,“ ozval se Alexa.

„Pozdrav bůh.“

Když se sesedli kolem ohniště a popili z čutory rakije, řekl Alexa:

„A jak se máš, Miloši, jsem rád, že tě zase vidím.“

„Chvála bohu, jde to.“

„A co doma?“

„To, co tam je, je v pořádku. Ale něco mi tam chybí.“

„Ale, copak ti chybí,“ usmíval se lišácky Alexa.

„Jedna ovečka se prý zatoulala do tvýho stáda, přišel jsem ji hledat.“

„Ano, je tady,“ přidal se pop. „Alexo, pošli pro děvče.“

Alexa se jen podíval na Maru a ta jako rychlonohá srna někam odběhla.

„Teď mi řekni pravdu,“ obrátil se vážně Alexa na Miloše. „Co chceš děvčeti?“

„Odvést si ji domů.“

„To nedovolím!“ vyskočil Alexa a oči mu výhružně zablýskly.

„Kdo je jejím otcem?“ nadurdil se Miloš.

„Ty, dokud byla v tvém domě. Ale teď o ni pečuju já, a jestli ji budeš chtít násilím odvést, přijdeš spíš o svou hlavu, než ji dostaneš.“

„Ale já jsem její otec!“

„Já jsem taky otec!“

„Dobře, dobře, ale já ji dal život!“

„Tak proč jsi svý dítě vyhodil z domu? Jsem její živitel, ochránce. Svému synovi, který ji sem přivedl, jsem ji slíbil, a ona nás požádala o střechu nad hlavou.“

„Ale co s ní budeš dělat?“

„Prosím tě o ni pro svého syna.“

„Pro Stanka?“

„Pro něho.“

„On je přece hajduk.“

„Nebyl by to jediný ženatý hajduk.“

„Já vím, ale…“

„Poslouchej mě, Miloši. Hajduci nejsou ti nejhorší lidé na světě. Ti, co odešli do lesů, jsou muži z ocele a se statečným srdcem. Jsou to sice zbojníci, ale také muži, kteří miluji svobodu a nemohou snést útisk Turků.“

Pop je chvíli poslouchal a potom řekl:

„Poslyš, Miloši. Máš dceru na vdáváni a ucházejí se o ni dva ženiši. Jednoho tvé dítě odmítlo a tys je za to vyhodil z domu. A právě v té chvíli se objevil ten druhý, vzal ji za ruku a odvedl k svému otci. Není to řízeni osudu?“

„Snad máš pravdu, pope, ale jak může zůstat v jeho domě neprovdaná.“

Alexa vykřikl:

„Ale já ti ji nedám. Je to moje všechno! Od chvíle, kdy překročila práh, se změnil celý můj život. Lidé sem zase chodí. Nedám ti ji.“

„Miloši, nech tu děvče,“ domlouval mu pop.

„Ach, no tak dobře,“ povzdechl si Miloš.

„Dáváš mi ji?“ vykřikl Alexa nadšeně.

„Dávám.“

Alexa k němu přiběhl a objal ho. Zaslzel radosti.

„Kdo říká, že na mě bůh zanevřel? Zase žehná mému domu a pokolení Alexičů dál bude žít a jeho jméno bude poctivé. A bude tu hodně mých vnuků a vnuci mých vnuků… vidím je!“

Alexův hlas zněl slavnostně a věštecky.

Otevřela se zadní domovní vrátka a jimi vešel Nogič. Za ruku vedl Jelici. Přistoupil k Milošovi, plácl jej po zádech a děvčeti řekl:

„Tak, panenko, tady máš dva otce, oběma bys měla políbit ruku.“

XVI

PRVNÍ SETKÁNÍ

Co všechno se nedělo v Černém Močále, aby se pochytali hajduci! A nebylo z toho nic. Lazar a Marinko si mohli paty uběhat, ale všechno marné. Objevili je nebo zaslechli, že někde jsou, oznámili to Hruškovi, vydali se za nimi s pandury, ale než se dostali na místo, byli dávno pryč.

Celá zima proběhla ve znamení těchto honiček. Bože, jak jen se Černý Močál změnil.

To tam bylo veselí a družnost. Kde si dva povídají, zmlknou, když k nim přistoupí třetí.

Na Ivana stařešinu se dívali hůř než na toho bosenského donašeče Marinka a Lazar se zcela odtrhl od domu a trávil dny v hanu mezi pandury.

A Hruška?

Ten míval strašné sny. Od toho večera, kdy se mu Stanko v jakémsi podivném polospánku zjevil s nožem v ruce, má o svůj život strach. Každou noc musí u něho někdo sedět a držet stráž.

Pop a Jova vyhlásili hanu otevřený boj a nikdo už se nenechal přetáhnout na tureckou stranu. Dokonce i Miloš Sěvič se změnil.

Černý Močál se zase semkl.

To ztrpčovalo Hruškovi život.

Jaro už rašilo na každém kroku a bylo příjemné posedět večer před hanem. Nebe se obsypalo hvězdami a z okolních močálů sem zaléhalo skřehotáni žab. Hruška se zaposlouchával do těchto koncertů a snažil se na nic jiného nemyslet. Vydržel by tady celou noc, kdyby ho nevolali, že už je čas na spaní.

Jednoho večera tady seděl s Ivanem a vedli spolu pochmurný rozhovor.

„Ech můj drahý Ivane a stařešino, co budeme dělat?“

Ivan pokrčil rameny.

„Nevím.“

„Úplně všichni tě opustili?“

„Všichni.“

„Kvůli mně?“

Ivan mlčel, Hruška opakoval svou otázku.

„Za to ty nemůžeš,“ odpověděl mu Ivan neochotně.

„Věř mi, já jsem strašně mírumilovnej člověk, ale nevím, proč jsem ještě nepověsil toho psa popa. Ten za všechno může. Ale však on se mi jednou dostane do rukou, ale potom z něho sedřu kůži.“

„Možná.“ pokývl hlavou Ivan. „ale věř mi, v něm nemáš nejhoršího nepřítele. Nejhorší je Alexa. Přísahám, jestli ty ho neodsoudíš, zmáčknu ho já. Dělá mi všechno naschvál.“

„Slyšel jsem, že ten jeho zlodějský syn zase k němu přišel,“ sykl Hruška a cítil, jak mu mráz přejel po zádech.

„Byl, ale zmizel jako pára. Celou noc jsem hlídal kolem chalupy, že mu půjdu po stopách, a nic. Když jsem se vrátil domů, vystřídal mě Lazar, ten ho zahlíd, jak odchází přes pole.“

Po chvíli mlčeni Turek řekl:

„Musí se něco udělat. Zítra pošlu Lazara do Sabce, aby mi poslali nějaké janičáře a budeme je honit.“

„To je dobrý nápad,“ potěšil se Ivan.

„Snad je pochytáme,“ zadoufal Hruška.

„Určitě.“

Nazítří ještě před svítáním se vydal Lazar na cestu. Osedlal siváka, za pas zastrčil pistoli a jagatan, přes rameno přehodil pušku.

Kůň se pod ním roztančil a Lazar ho nechal, aby se dal do volného cvalu.

Bylo krásné ráno. Svěže zeleným listím stromů pronikaly sluneční paprsky a ozařovaly probouzející se zemi. Odkudsi zazpíval slavik. Vzduch byl svěží a čistý.

Lazar se pohroužil do svých myšlenek.

Kolem je takový nádherný den a v jeho duši vře peklo. A navíc, nešťastník, přes to všechno stále miluje Jelici. Miluje ji tou žárlivou láskou, která všechno spaluje.

Co všechno už neudělal a neobětoval, a Jelice stále není jeho, a to všechno proto, že Stanko je stále naživu. Přemýšlel o sobě, o zabití Stanka, o Jelici, o Hruškovi, o všem možném. Myšlenky mu letěly vpřed, pokoušel se je sledovat, ale stále mu unikaly. Ovládl ho neznámý a nepříjemný pocit. Neuvěřitelná lhostejnost a netečnost ke všemu, oč se až do této chvíle tak snažil. Cesta mu připadala k nepřežití dlouhá. Sesedl z koně, aby si odpočinul od sedla a kráčel vedle siváka pěšky.

Náhle mu bleskl hlavou podivný nápad.

„Stanko!“ vykřikl z plných plic.

Nejprve se mu ulevilo, potom se neslyšně připlížil strach.

Co když je ten pes tady někde schovaný. Může se schovat za stromem, vystřelit a já ho ani nezahlídnu.

Strach jej začínal zase štvát jako tenkrát. Vyskočil na koně a pobídl ho do klusu.

Ve chvíli, kdy se dostali na úzkou pěšinu a kůň musel jít krokem, objevila se za stromem ruka a uchopila siváka za uzdu.

„Stůj!“ zahřměl hlas.

Zároveň se objevil muž. Lazarovi se udělala kola před očima. Stanko.

„Slez dolů!“

„Dolů!“

Lazar si ani pořádně neuvědomoval, co dělá. Vytrhl z opasku pistoli a vystřelil.

Stánko zavrávoral a pustil uzdu.

Kůň se splašil a vyrazil divokým tryskem. Nehnal se však k Šabci, ale zpátky domů. Lazar jej nechal. Nemohl by jej obrátit, i kdyby chtěl, protože byl leknutím tak otřesený, že nevnímal, co se kolem něho děje.

Když s nim sivák uháněl kolem hanu, panduři koně chytili, Lazara stáhli ze sedla, a teprve když mu dali napít rakije, trochu se sebral a řekl:

„Myslím, že tentokrát jsem nechybil. Je po něm.“

„Po kom?“ zeptal se Hruška s nadějí v srdci.

„Po Staňkovi,“

„Tys ho zastřelil?“

„Jo.“

„Kde?“

„Před Belotičem.“

Toho dne padl Lazar do postele a nevstal z ni šest neděl.

XVI

TŘEŠTĚNÍ

Také Ivan už vzkypěl. Jednoho večera se rozhodl, že Alexu zasáhne z moci svého úřadu. Nařídil, aby se dostavil na obec.

„Co je?“ zeptal se Alexa a díval se na něho tak, jako by ho litoval.

„Ti zlodějové byli zase dneska u tebe v chalupě.“

„Jací zlodějové?“ opáčil Alexa a upřel na něho tvrdý pohled.

„Tvůj syn a ostatní.“

„Můj syn není zloděj. Celý Černý Močál, ví, že ty peníze ukradl tvůj syn a zakopal je u nás na zahradě.“

„Hajducká bando!“

„Je lepší být hajdukem než tureckým patolízalem,“ opáčil Alexa.

„Kdo je patolízal?“ zařval Ivan.

„Ty! A říkám ti, nedotýkej se mě!“ po těch slovech vyšel z úřadu, a neohlížeje se na Ivanův křik kráčel rozhodnými kroky pryč.

To byl první Ivanův útok na Alexu a od toho dne se střetávali neustále.

Alexa se nezalekl ani funkce, kterou teď zastával jeho bývalý přítel, naopak, mluvil s ním jako s obecním sluhou.

Ivana to rozčilovalo. A ještě víc jej to dopalovalo od chvíle, kdy se dověděl, že Lazar Stanka zase nezabil. Žijící Stanko představoval stálé nebezpečí pro všechny.

„Je to zbojník,“ uvažoval nejednou Ivan, „může člověka zastřelit, ani o tom nebude vědět. Hajduk nemá boha ani svědomí a člověk na něho nemůže, ať dělá co chce.“

Nějaký čas nechal Alexu na pokoji, hlavně ze strachu před Stánkem, ale Hruška ho znovu popichl: „Copak dělá tvůj Alexa? Vypadá to, že nám Stanka před očima ožení a ty se na to budeš jen nečinně dívat.“

„Však i jemu odzvoní.“

„Kdy?“

„Uvidíš.“

Ivan odkládal rozhodnutí ze dne na den. Ale jedna příhoda události nečekaně uspíšila.

Bylo to kolem svaté Trojice. Alexa se vracel domů z pole, přicházel k chalupě odzadu, přes humna. A tam zahlédl Lazara, jak upřeně pozoruje okna jeho domu. I Alexa tam hodil spěšný pohled a postřehl Jelici, která u okna tkala. Lazar byl do ni tak zahleděný, že neviděl a neslyšel.

Alexa ho chvíli pozoroval se smíšenými pocity. Litoval a nenáviděl ho současně.

„Copak tu děláš?“ zeptal se ho tiše, ale Lazarovi ta slova zazněla jako výstřel.

Zkoprněle zůstal stát.

„Chceš vidět, co se u nás doma děje, viď.“

Lazar chtěl odpovědět, ale zakoktal jen něco nesrozumitelného.

„Když už jsi tady, pojď dál.“

Vzal ho za ruku a vedl do dvora.

Lazar šel poslušně jako dítě. Když byli na prahu, zůstal stát.

„Pojď, pojď dál. Což ses tu málo nahrál? Tady je tetička Petra, tvoje teti. Přece jsi nezapomněl, jak jsi ji říkával.“

Lazarovi se podlomila kolena z těch slov i z toho zvláštního pohledu. Všechno mu připomínalo ony krásné roky, kdy oba domy žily jako jedna rodina. Jako by to bylo včera. Poznával tady každý kamínek. Jak je to dlouho, co tento dům patři val i jemu.

„Pojď, pojď,“ zval ho dál hospodář.

Ušli ještě několik kroků, ale to už se Lazar začal bránit.

„Pusť mě, nechci.“

Stařec mu pevně sevřel ruku. Vtom vyšel do chodby Stanko. Lazar zavrávoral a opřel se o dveře. Stanko pomalu zvedl pistoli a zamířil.

Alexa ho chytil za ruku.

„Na mém prahu?“ zeptal se ostře.

Stanko spustil ruku k boku.

„A on na mě může?“

„Můžeš mu to vrátit, kdy budeš chtít, ale tady ne, protože jsem ho pozval. Mého hosta nesmíš zastřelit, i když je to tvůj nepřítel.“

Lazar se jen těžko sbíral. Cítil se jako ve zmijím hnízdě, ale nohy mu vypovídaly službu.

Stanko se na něho díval vražedným pohledem. Dlouho a mlčky. Lazarovi vytanula na mysli ona noc, kdy poprvé vystřelil na Stanka a potom utíkal nočním lesem. Zachvěl se jako list.

Stanko k němu přistoupil a řekl:

„Jdi si! Když tě otec pozval, nic ti dneska neudělám, ale my dva se ještě setkáme.“

Lazar se vypotácel z jejich dvora a domů došel jen popaměti. Ani si neuvědomoval, kam ho nohy nesou.

„Co se ti stalo?“ zeptal se ho zaraženě Ivan.

„Tatí… zachraň mě.“

„Co je… co je ti?“

„Stanko! U Alexy!“

Ivan vyskočil „Teď je můj. Teď mi neuteče.“ Rozběhl se ke dveřím. Lazar se na něho z posledních sil vrhl:

„Nechoď tam! Ne-nechoď! Zabiji!“

„Mě?“

„Mě chtěl. Kdyby nebylo strýčka Alexy, už jsi neměl, syna.“

„Musím ho dostat.“

Ale Lazar svíral ze všech sil otcovy ještě silné, svaly.

„Nesmíš tam jít. Prosím tě o to. Kdykoli, zítra, pozítří, jen ne dneska, jen ne teď.“

Pověsil se mu kolem krku.

Ivan od svého záměru upustil jen proto, aby syna uklidnil.

„Dobře, vyřídím si s nim účty zítra. Pojď, lehni si.“

Lazar si lehl do postele, ale otcovu ruku pustit nechtěl.

Svítalo. Ivan nelenil a vydal se k Hruškovi. Ke svému překvapení zastihl už tak záhy v hanu Marinka, který Turkovi cosi živě vyprávěl.

„Ech můj drahej Ivane,“ přivítal ho Hruška, „myslel jsem si, že mi budeš co platný, když. jsem si tě vybral za stařešinu, ale ty si jen sedíš doma jako pecka. Do Černého Močálu se nastěhovali hajduci a vesele si tam hospodaří. Víš. že na dnešek byl Stanko zase doma?“

„Vím, Lazar mi to řekl.“

Vyprávěl mu včerejší synovu příhodu.

„Co chceš dělat?“

„Na to jsem se tě přišel zeptat, ago.“

Turek se zamyslel. Probíral jednu možnost za druhou, ale všechny mu připadaly dětinské. Jedno bylo jisté. Hajduky nemohou vlastními silami pochytat, protože je chrání celý Černý Močál. Nakonec se obrátil na Marinka.

„Nenapadá tě nic?“

Ten jako by jen čekal, až bude dotázán, vyhrkl:

„Ago, já ti radím, přitiskni starého. Ten ti musí prozradit, kde se hajduci scházejí. Potom si pozveme z města vojsko a pochytáme je.“

„Jen jestli nám to řekne.“

„Ech,“ mávl rukou Marinko. „Jen ho zavři do toho svého sklípku pod hanem a potom mi ho přenech.“

Turek se zamyslel. Návrh se mu zdál rozumný. Zatleskal a nařídil jednomu pandurovi, aby mu okamžitě přivedl Alexu.

Když pandur odešel, obrátil se Hruška na Marinka a Ivana.

„Jste si jisti, že se to podaří?“

„Naprosto,“ odpověděl Marinko a satanský úšklebek mu vyskočil kolem úst.

„Co se dá dělat. Chtěl jsem to všechno vyřídit mírně, ale když jste pro tvrdou ruku… ať je po vašem. Já si ale stoupnu stranou a budu se dívat, co dokážete.“

„Dobře, souhlasíme,“ řekli oba. „Uvidíš, žes nevolil špatně.“

Nečekali ani příliš dlouho a pandur přivedl Alexu. Pravda, byl trochu bledý, ale klidný a odhodlaný.

„Tak co, starej,“ přivítal ho Turek, „ty už doma veřejně přechováváš hajduky.“

Alexa se mu zadíval pevně do oči a řekl:

„Já nikoho nepřechovávám.“

„Jak to, že ne!“ vyletěl Ivan. „Nemine noc, aby ti nepřišel syn.“

„Můj syn přichází do svého domu stejně jako tvůj syn.“

„Á, ty se teď přátelíš se zloději?“

„Mí přátelé jsou samí čestní lidé a ty moc dobře víš, kdo je zloděj,“ a podíval se na svého souseda víc než vyzývavě.

Marinko se uchechtl:

„To je otec… no jo, jak někdo ztratí tvář, už mu na ničem nezáleží.“

„Nejlíp se to vidi na tobě,“ odsekl Alexa.

Turek je mlčky poslouchal a podivoval se v duchu Alexově odvaze.

„Co se na mně vidi?“ provokativně se k němu obrátil Marinko.

„Že nemáš tvář. Kdyby ses jmenoval Ibrahim, Mehmed nebo Ali, nikdo by si toho ani nevšiml.“

Marinko se obrátil na subašu:

„Slyšíš, efendi, co tu před tebou otevřeně říká?“

„Jeho do toho nepleť,“ přerušil ho Alexa. „Já to říkám tobě. On je Turek, ale přesto je mi bližší než ty. Protože jemu jde o zájmy jeho národa. Není zrádce.“

Hruška si pomyslil:

Dobře se brání. Škoda.

„Vida, teď se lísáš do subašovy přízně,“ vyléval na něho Ivan všechnu trpkost, která ho už tak dlouho pálila.

„Kdo? Já?“ usmál se chabě Alexa. „To je přece tvůj zvyk a Marinkúv. Já od Turka nic nechci.“

„Ani milost?“ zeptal se Hruška a vstal.

„Milost uděluje bůh. Ty mi nemůžeš vrátit na hlavu ani jeden vypadlý vlas, natož mi nějak jinak pomoci. Ale pomoz tady těm dvěma.“

Hrušku ta ostrá odpověď rozzlobila.

„Víš, co ti můžu udělat?“

„Jen to, co chce bůh. Sám nemůžeš nic.“

„Mehmede! Ibrahime!“

Panduři se objevili ve dveřích.

„Odtáhněte toho starého psa do sklepa.“

Alexa zůstal klidný i nyní. Když k němu vojáci přiskočili. řekl s úsměvem:

„Nemusíte mě nosit. Půjdu sám.“

A vyšel z místnosti klidně, jako by odcházel ze svého domu.

XVIII

MUČEDNÍK

Otevřela se vrátka vlhkého sklepa. Zevnitř se vyvalil chlad a pach plísně. Strčili do Alexy a on sklouzl po několika schodech dolů. Udělal pár vrávoravých kroků a nohy se mu zabořily do bláta. Dubová vrátka za nim těžce zapadla a on zůstal v husté tmě.

Vrátil se na schody, pokřižoval se a zvedl oči vzhůru.

„Bože, buď mi přítelem,“ řekl nahlas, „a dej mi rozum i sílu, abych vydržel až do smrti.“

Potom si sedl a zabořil hlavu do dlani.

Zavalily ho starosti. Tak nenadále ho odvolali z domu, že nezařídil ani jedinou věc. Ani jim neřekl, co majÍ dělat, když přijde Stanko.

Teď na něho nastraží past a chytí ho. Určitě. Na to se chystají. A až ho chytí, je všemu konec. Vsadí ho na mučidla. Budou ho mučit, strašně mučit…

Proti vlastni vůli se mu zjevil strašný obraz, jak Staňkovi vylupuji oči, do důlků nalévají olej a dávají zapálené knoty, aby jim svítily při večeři.

Síly ho opustily. Na čele mu vyrazil ledový pot. Vyskočil, otřásl se, udělal několik spěšných kroků, hlavou narazil do zdi, ramenem do zábradlí a nohy se mu znovu zabořily do bahna.

Vzpamatoval se.

„Kam mě to vůbec zavřeli?“ zeptal se nahlas a začal kolem sebe hmatat. Byla to spíš jáma než sklep, protože se tady člověk nemohl ani rovně postavit, ani se obrátit. Ze slizkých stěn kapala voda a nikde ani paprsek světla.

Bylo to strašné vězení. Znova si sedl na schody.

Obrazila ho zima a dostal žízeň. Teprve teď si uvědomil, jak má vyprahlé hrdlo. Začal bušit do vrat.

„Co chceš?“

„Vodu.“

Nedostal žádnou odpověď. Napřed si myslel, že šla stráž jeho žádost ohlásit subašovi, ale Uplynula celá věčnost a nikdo, vrata neotvíral.

Člověk vždycky touží po tom, co nemůže mít. Alexa to pochopil a zatvrdil se.

„Tak, Turku, ty mě chceš takhle mučit? Když nedáš, nedáš.“

A posadil se na schody, vyzbrojený novým odhodláním.

Čas míjel. Zdálo se mu, že uplynulo mnoho dní a noci a vrata se stále neotvírala.

Měl hlad a žízeň, ale byl stále při plném vědomi, stále duševně silný a odhodlaný. Nechtěl křičet ani prosit o milost. Jednou se mu zdálo, že se vrata zlehka otvírají. Přiskočil k nim, aby se aspoň nadýchal čerstvého vzduchu a mohl snáze vzdorovat subašovu mlčeni, ale poznal, že se mýlil.

Jindy zase jako by slyšel slabé škrábáni na zeď. Jako by se myš někam dobývala. Napjal uši a poslouchal. Ano, něco tam škrábalo, ale tak opatrně a lehce, že to bylo jako sen.

Dlouho poslouchal ten osamělý lichý zvuk, který mluvil k jeho nešťastné cl uši. V takových chvílích necítil ani chlad, ani hlad.

Jednou se však vrata přece jen otevřela. Dovnitř se bezohledně vedral čerstvý vzduch, zaplavil Alexu, denní světlo jej oslnilo a on se propadl do neznáma.

„Alexo, Alexo,“ volal ho někdo.

Otevřel oči a nad sebou viděl smějícího se Marinka.

„Alexo, chudáku, subaša na tebe úplně zapomněl. Když jsem dneska přišel k němu a ptal se, co je s tebou, povídá, že po tobě za celou tu dobu ani nevzdychli. Máš hlad?“

„Mám,“ šeptl tiše.

„Přinesu ti oběd. Hned to bude.“

„A vodu, vodu,“ šeptal Alexa.

„Dobře, dobře.“

A vrata se zavřela.

Za chvíli se Marinko vrátil s hrncem, dřevěnou lžíci a kouskem chleba.

„Tady máš oběd. Uvařil jsem ti rybu s fazolemi. Já vím, že to máš rád.“

Alexa se chtivě chopil lžíce. Příjemná vůně jej zalechtala v nose.

Marinko jej klidně pozoroval, jen ten ďábelský úsměšek mu stále pohrával kolem úst.

„Chutná?“ zeptal se po chvíli.

„Dobrý je to. Ale trochu moc slaný.“

„To víš, uzená ryba.“

Za chvíli:

„Poslyš, Alexo, kde je teď vlastně Stanko?“

Alexa mlčel.

„Je mi ho líto, že se musí schovávat jako divá zvěř. Jednou v životě chyboval, ale všechno se dá napravit. Kdo z nás v životě neudělal chybu.“

Alexa po něm blýskl okem.

„Dobře víš, že Stanko zloděj není.“

„Jo, jo, brachu…,“ náhle mu prolétl hlavou nápad. „Máš pravdu, vím to nejlíp, jak se věci měly.“

„A sám jsi ho přitom obvinil.“

„Musel jsem; brachu, musel.“

„Musel? A kdo ti to poručil?“

„Ten, kdo může všechno.“

„Turek?“

„Hm… to víš. to mi musíš odpustit. Moje hlava je mi milejší než Staňkova. Ostatně, je mladý, může žít v horách, ale kam bych se poděl já na starý kolena.“

„Nemusels to dělat… přines mi trochu vody.“

„Přinesu, přinesu, ale jedno mi pověz. Kde je teď Stanko a celá jeho družina. Snad bych moh pro něho u subaši něco udělat.“

Alexa spustil lžíci do hrnce a tvrdě se podíval Marinkovi do očí:

„To se ode mne nikdy nedovíš.“

„Dovím.“

„Povídám, že nedovíš.“

„Hahaha,“ zasmál se Marinko zlomyslně, „Tak dobře, když ne, tak ne. Dej sem hrnec.“

Vytrhl mu jídlo z rukou a odcházel.

„A vodu?“

„Až mi řekneš, kde je Stanko!“ odsekl a zabouchl za sebou vrata.

Alexovi hořela po té slané rybě celá ústa, hrdlo měl vyprahlé, že už ani polykat nemohl.

Dlouho zůstal na schodech nehybně sedět, ale myšlenka na doušek vody byla stále neodbytnější. Začal ho spalovat vnitřní oheň, který se s nekonečnými černými hodinami jen rozrůstal. Alexa cítil, jak mu nabíhají žíly, jak mu prudce buši srdce. Žízeň už byla tak strašná, že ho začal zrazovat rozum. Svalil se ze schodů do kaluže blata na dně jámy.

„Vodu, vodu,“ křičel do černých hodin.

„Řekneš?“ slyšel jako zdálky Marinka.

„Né…“

Náhle všechno umlklo…

Vyskočil jako pomatený a začal křičet:

„Mučte si mě, rozsekejte si mě na kusy a stejně vám nic neřeknu. Zmije! Zmije!“

Potom se začal brodit bahnem a rukama padal na vlhkou zeď. Když ucítil vodu, otřel si mokrými prsty rozpukané rty.

Začal chytat do dlaně drobné kapičky, trvalo to nekonečně dlouho a ta trocha vody mu žízeň ještě rozdráždila. Oheň, který jej spaloval, nemohl uhasit několika kapkami.

Rval si vlasy a trhal na sobě šaty. Potom si lehl do bláta a smyslů zbavený se v něm převaloval.

Bláto mu chladilo rozpálené tělo. Potom se mu zdálo, že strop nad ním se provalil a on uviděl temné oblačné nebe. Chladivý déšť mu začal rosit tvář, kapky se slévaly v malý pramínek a ten mu jako zázrakem prýštil rovnou do úst. Za chvíli už to nebyl pramínek, ale proud, který ho zalykal, a on poznal, že se v něm utopí. Chtěl se záplavy zbavit, ale nemohl se ani hnout.

Ztratil vědomí.

XIX

POMSTA ZAČÍNÁ

V tu chvíli, kdy Alexu strčili do jámy a Hruška s Marinkem a Ivanem zůstali v pokoji sami, mihla se lesíkem za hanem Velbloudova nachýlená postava.

„Tohle se vám nepovede,“ řekl tiše a zamířil do vesnice, rovnou k popově chalupě.

Napřed to řeknu jemu a potom půjdu hledat Stanka, myslel si. Štěstí mu přálo, nemusel ani do vesnice, popa potkal na cestě.

„Pope, zle je!“

„Co se stalo?“ polekal se, když uviděl Velbloudovu pocuchanou hlavu.

„Alexu strčili do vězení. Do té jámy pod hanem.“

„Kdy?“

„Před chvílí. Teď jdu odtud. Chystají mu strašná muka. Slyšel jsem, jak o tom mluvili. Marinko se na něho chystá!“

„Hrozný.“

„Musíš něco udělat, pope. Musíš se poradit s lidmi, protože co zítra chtějí dělat s nim, čeká pozítří tebe, Jovu, mě a ostatní… Utíkám to řict Staňkovi. Už jsou zase všichni i s harambašou pohromadě. Potom půjdu po vesnicích. Musíme se připravit na nejhorší.“

Ani se nerozloučil a spěchal za hajduky. Zdálky k němu doléhal hukot Dřiny a on k jejím břehům téměř utíkal. Na jednom místě se zastavil a zakrákal.

Z hájku mu odpověděl podobný hlas. Čekal, až se rozhrnulo houští.

„To jsi ty, Velbloude?“

„Jo. Je tu harambaša?“

Harambaša seděl s celou družinou na paloučku a Velbloud na prvnÍ pohled pochopil, že jim přerušil nějakou příjemnou zábavu, kterou provozoval Šikula. Když ho Uviděli, skoro všichni se zvedli ze země.

„Stalo se něco?“ zeptal se harambaša.

„Zle je!“

„Zle?“ vykřikli skoro všichni jednÍm hlasem.

„Zle, Stanko. Otce ti zavřeli do vězeni a chystají se ho mučit.“

Přišlo to jako blesk z čistého nebe. Stanko k němu udělal pár kroků, ale zavrávoral, protože se mu zatmělo před očima.

Chtěl něco řÍci, ale nemohl.

„Jak se to stalo, proč?“ doléhalo na Velblouda ze všech stran.

Vyprávěl jim všechno, co věděl, a věděl téměř všechno.

„Jak vypadá to vězení?“ zeptal se harambaša.

„Jen jednou jsem tam nakouk. Hrůza. Mokrá jáma a na dně bláto.“

„Harambašo,“ ozval se Morous. „Musíme ho zachránit.“

„Musíme, nenecháme ho tam,“ přidali se ostatní. „Jdeme na Turka všichni.“

„Všichni ne. Nestojí mi za to, abych na něho poslal celou svou družinu. Poslyš, Velbloude, kolik má Turek pandurů?“

„Deset.“

„Deset a dva – dvanáct Miraždžičovi… čtrnáct,“ počítal arambaša. „Tak půjde Morous, Ilja, Stanko, Zajíc, Jovan a Jovica. To snad stačí.“

„To je až dost,“ vykřikl Stanko. „Sám je podřežu jako ovce, lumpy!“

„Pomalu, Stáno, pomalu,“ krotil ho harambaša. „Ty zapomínáš, že jsou to podlí darebáci. Kdyby šlo o přímý chlapy, pošlu tebe a ještě dvojici. Ale tohle jsou křiváci, a tím nebezpečnější. Morousi, pojď sem.“

Když k němu přišel, začal mu dávat rozvážné rady.

„Napřed jdi za popem a domluv se s ním. Velbloud a Šikula ať všechno dobře obhlídnou, nikdo nesmi uniknout a vynést zprávy tureckým úřadům. Buď je pobijte, nebo mi je přivedete. To vám už nechám na vůli a na situaci.“

„Dobře, harambašo.“

„A na Stanka mi dej pozor. Je divoký, ať se mu něco nestane:“

„Spolehni se, harambašo.“

„Připravte se na cestu.“

Než by třikrát tleskl, mohli vyrazit,

„Velbloude,“ vzpomněl si ještě harambaša, „pozdravuj ode mé popa… a dějte na sebe všichni pozor.“

„Nedělej si starosti.“

Když už šel malý průvod k Černému Močálu, Šikula zažertoval:

„Stanko, já se strašně těším na toho tvého Hrušku. Musíš nás určitě představit.“

Stanko neodpovídal. Od chvíle, kdy se vydal na cestu, jako by do něho vstoupilo tisíc běsů. Zdálo se mu, že všichni se zbytečně loudají, a sám byl neustále vepředu.

„Stanko, neleť tak.“

„Neleť! Letěl bych, kdybych měl křidla. Vám je to jedno, že mi tam někde ti lumpové mučí otce. Můžete si tu i lehnout a pospat si, ale já nemůžu.“

Pokoušeli se ho uklidnit, ale bylo to marné. Nakonec on donutil je, že skoro celou cestu běželi.

Když už je od Močálu dělil jen malý lesík, přikázal Morous rozhodně, aby zůstali všichni stát. S Velbloudem poodešel stranou a spěšně se domlouvali.

Stanko už to nemohl vydržet. Vyletěl:

„Jestli se chcete bavit, můžete. Ale já jdu!“

„Nikam nepůjdeš!“

„Kdo mi může bránit?“

„Já. Přisahal jsi při chlebu a soli, že budeš poslouchat starší. Svou zbrklosti můžeš všechno jen pokazit a potom tvému otci už nikdo nepomůže. Tady si sedni a ani se nehneš!“

Velbloud rychle odešel a netrvalo to ani tak dlouho a byl zase zpátky.

„Dobrý je to. Jsou všichni u subaši až na Lazara. Pop nás čeká a připravil všechno, co je třeba.“

„Jdeme,“ přikázal Morous. „Ale opatrně. Šikulo, půjdeš s Velbloudem a Iljou tamhle přes remíz. Jovan, Zajíc a Stanko půjdou se mnou. Až budete u hanu počkejte. Nepodnikejte nic, dokud nedám znamení. Pomalu, opatrně, ať nás nezpozoruji.“

Obkličovali han.

Hruškově pokoji hořela olejnička. Turek byl velmi neklidný a plný obav. Zase na něho padla ta zlá předtucha. Proto si sem také pozval Marinka a Ivana, aby nemusel být přes noc sám.

Všichni tři se už propadali do dřímoty. Dole v hanu pospávali panduři kolem ohniště. Venku se zvedl větřík a pohrával si se suchým listím.

Hruškovi klesla vička a sotva usnul, zjevil se před nim Stanko se svými zbojníky. Stál na prahu jeho pokoje a probodával jej strašným pohledem. Hruška chtěl křičet, ale nemohl. Ztěžka otevřel oči a na prahu jeho pokoje stál Stanko s Morousem. Zajícem a Jovanem.

Vteřinu doufal, že stále ještě sní, ale byla to strašná skutečnost.

„Nikdo ani hnout!“ zahřměl Stanko a z očí mu sršely blesky.

Morous se ohlédl a za zády se kohosi zeptal:

„Svázali jste všechny pandury?“

„Neboj!“ dolehl sem Šikulův hlas. „Ti jsou strašně snaživí. Svazují se navzájem.“

Jeho smích padl na Hruškovu duši jako balvan.

Stanko vešel do pokoje s obnaženým jagatanem. Podíval se ostře na Turka a přikázal:

„Svaž se!“

Turek, aniž by si jasně uvědomoval, co dělá, začal se rozpásávat. Ivan s Marinkem stáli jako dva solné sloupy. Stanko tvrdě pobídl Marinka:

„Pomoz tomu svému Hruškovi.“

Marinko začal Turka omotávat provazem.

„Víc utáhni!“

Marinko strhl Hrušku k zemi, vrazil mu koleno mezi lopatky a vší silou zatáhl za provaz, který se Turkovi zařízl do masa.

„Tak, a teď posluž strýčkovi Ivanovi.“

Když byl svázaný i Ivan, převrátil Stanko ležícího Hrušku na záda a zeptal se:

„Turku, kde mám otce?“

Hruškovi cosi zasípalo v krku, ale nedostal ze sebe ani hlásku. Když však viděl, že Stanko zase vytahuje ten příšerný jagatan, sebral všechny síly a šeptl:

„Ve sklepě.“

Ale to už tam Šikula a Jovica běželi. V chodbě strhli ze zdi nějaký kahan, odstrčili závoru a posvítili si do jámy. Uprostřed bahnité kaluže ležel Alexa, ruce zkrvavené, šaty potrhaně a mezi blátem ulepenými prsty vězely prameny jeho šedivých vlasů.

Vynesli ho ven.

Šikula se nad nim sklonil:

„Ještě dýchá.“

V tu chvíli k nim přiběhl Stanko. Hladil otce, dýchal mu na ruce a stařík pomalu přicházel k sobě.

„Vodu…,“ zašeptal.

Přinesli džbán a postříkali mu tvář. Šikula poslal Jovicu zpátky, aby dohlédl na Turky.

Několika kapkami svlažili Alexovi ústa, ale když se stařec domáhal dalších doušků. Morous zavrtěl hlavou.

„Víc nemůžeme. To by ho zabilo. Šikulo, vezmi ho.“

Začínalo svítat. Měsíc v poslední čtvrti se teprve teď vyhoupl na oblohu a obrátil proti zemi své růžky. Z trávy stoupal chlad a budil všechno živé.

Hajduci spěšně opouštěli Černý Močál. Z několika pušek udělali nosítka, na něž Alexu položili. Stanko šel vedle otce a úpěnlivýma očima sledoval každý jeho pohyb. Alexovi vracel svěží ranní vzduch rychle vědomi.

Šikula pohlédl k obloze:

„Pane, že to ale byla pěkná noc. A lov ještě lepši. Morousi, já myslím, že tahle plešatá tykev (a ukázal přitom na Hrušku) potěší harambašu vic, než kdybychom mu přinesli zlaté jablko.“

„Dneska je můj den,“ řekl Stanko spokojeně. „Ještě kdybych býval dostal tamtoho. Tomu se musím pomstít především.“

Přistoupil k zajatcům, které vedl Zajíc. „Tak, Ivane Miraždžiči,“ řekl mu kousavě, „co na to říkáš? Jen se podívej na toho svýho dobrýho Hrušku a Marinka. Na starý kolena takhle se zostudit a stát se tureckým sluhou. Že ti není hanba.“

Ivan sklonil hlavu. Teprve teď pochopil, jak strašně chyboval. Chápal i nenávist, jakou svým jednáním vzbudil. Nelitoval své šedivé vlasy – už si dost užil – ale litoval svých děti, které za nic nemohou a mají nést trest za jeho viny. Sebral všechny sily a řekl:

„Stanko, vem si mou hlavu, ale proboha tě prosím, dál se nemsti. To, co zůstalo doma, je nevinné.“

„A můj otec byl vinen?“

„Bůh ví.“

„Ještě si spolu promluvíme,“ blýskl po něm Stanko očima.

Slunce se probíjelo zeleným listím a už bylo cítit i teplo jeho paprsků.

Polom se zastavili. Šikula zaštěkal a kdosi mu odpověděl. Vyběhlo jim vstříc několik ozbrojených hajduků.

„Á, chytili jste je,“ řekl obdivně Nogič. „Tak pojďte, pojďte, už na vás netrpělivě čekáme.“

Harambaša s družinou je vesele zdravili. Zajíc přivázal tři zajatce ke štíhlému jasanu a Alexu zanesli ke kládě, na níž seděl harambaša.

Náčelník se nad nim sklonil:

„Jsi živ, bratře?“

„Živ… vodu.“

Harambaša vytáhl svou čutoru.

„Na, ta tě posílí.“

Když Alexa polkl dva tři doušky, zeptal se náčelník, může-li vstát.

„Snad to půjde.“

Stanko k němu přiskočil a podepřel ho. Zmučená Alexova tvář budila útrpnost.

Když už Alexa seděl na povaleném kmeni a ramenem se opíral o harambašu, padl mu pohled na tři svázané nešťastníky.

„Tak, a teď mi vyprávějte, jak to všechno bylo.“ pobídl je harambaša. „Vyprávěj ty, Iljo.“

Šikula vyprávěl všechno do nejmenších podrobnosti, a když skončil, ozval se harambaša:

„Dobře jste to provedli. A co teď budeme dělat s těmi třemi?“

„Zabijeme je!“ vykřikl Stanko.

„Budeme je soudit!“ řekl vážně Morous.

„Soud!“ ozývalo se ze všech stran.

„Zajíci,“ pokynul haranjbaša, „odřízni je od stromu a přiveď sem,“

Hajduci se shromáždili kolem harambaši podle stáři. Zajíc přivedl zajatce.

„Turku.“ řekl harambaša. „teď stojíš před soudem mstitelů. Známe tvé činy. Měl jsi spravovat Černý Močál, a přitom ses dopouštěl svévole.“

Hruška neodpověděl.

„Proč mlčíš? Měl jsi být hospodářem, je to tak?“

„A čím jsem se provinil?“

„Vyvolával jsi mezi lidmi spory.“

„Já?“

„Ty.“

„Teď jsem v tvých rukách a můžeš mě násilím donutit, abych řek, že jo, ale není to pravda. Všichni se mi vyhýbali. Jedině tihle dva, Marinko a Ivan, byli ochotni dělat mi společnost. Léta jsem žil v Černém Močále sám, opuštěný, a toužil jsem po lidské společnosti, po večerním rozprávěni. Nic jsem nikomu neudělal a všichni se na mě dívali skrz prsty, řekl jsem jim slovo a obrátili se ke mně zády. Jak jsem tedy moh lidi rozeštvávat? No dosvědčte mi to, Marinko, Ivane.“

Oba muži mlčeli.

„Pravda, byl jsem ustanoven správcem Černého Močálu, ale ve skutečnosti jsem byl ze všech zdejších lidí nejnešťastnější. Kdybych umřel, nikdo by mě nehledal, nikdo by si toho ani nevšiml. Od dětství jsem byl sirotek, bez otce, bez matky, v Černém Močálu jsem léta neměl jediného přítele. A já že jsem rozeštvával vesnici? Jak? Vždyť mě nikdo nebral na vědomi?“

Opět se neozvalo slůvko. Hruška sebral kuráž, napadlo ho, že je možná i dojme.

„Jsem přece člověk jako vy. Což nemám srdce, což nečitím, nemám svůj smutek, svoje bolesti, svoje malá lidská přání? Což jsem neměl právo najít si někoho, s kým bych mohl porozprávět? Postěžovat si na své hoře. Což vás hoře a hněv nevyhnaly do lesa? Mě vyhnaly do samoty. Být sám mezi lidmi, nikým nemilovaný jen proto, že jsem Turek, je horši než být vyhnán do lesů a mít všade přátele. Tak co mi ještě dáváte za vinu. Už tohle byl velký trest.“

„Kdyby tomu bylo tak. jak říkáš, nestál bys dneska tady. Ale bylo to jinak“

„Jak?“

„Velbloude, pojď sem,“ kývl harambaša.

Velbloud vykročil z kruhu.

„Slyšel jsi, co Turek říkal?“

„Slyšel, ale Turek lže.“

Hruška na mlynáře zaraženě pohlédl, ale Marinko s Ivanem na smrt zbledli

„Co to blábolíš, takovej obecní blázen mé bude obviňovat…,“ zakoktal Hruška.

„Hahaha,“ zasmál se Velbloud. „Jistě, vaše moc mě naučila dělat ze sebe blázna, ale blázen nejsem, věř mi to. Nejsem blázen už proto, že od chvíle, kdy jsi k nám přišel, jsem sledoval každý tvůj krok. Ani svou modlitbu sis neodkláněl sám. Vždycky jsem tě pozoroval.“

A vyprávěl mu o všech jeho plánech, které kul s Marinkem a Ivanem.

Pod Hruškou podklesla kolena. Ztratil hlavu, když poznal, že tenhle nahrblý mlynář zná každou jeho tajnou myšlenku.

Velbloud vyprávěl dál. Nad jeho znalostmi žasli i hajduci.

„Tak je to, Turku,“ skončil svou žalobu Velbloud. „A víš, kdo mařil všechny tvé záměry? Já. Já a ten pop, který jako orel rozpínal svá křídla nad Černým Močálem a nenechal lidí, aby padli do tvých tenat. Tak co, je to tak?“

Turek se celý nahrbil.

Z Velbloudova vyprávěni bylo zřejmé, že hlavními viníky jsou Turek a Marinko, zatímco Ivan byl pouze slepým nástrojem v jejich rukou. Padl jim do osidel a sám se z nich už nedovedl vymanit.

„Bratři.“ řekl harambaša po dlouhém přemýšleni, „souhlasíte. aby byli Marinko a Turek odsouzeni k smrti?“

„Souhlasíme,“ ozvalo se ze všech stran.

„A to hned,“ dodal Stanko,

„Ano, hned,“ přikývl harambaša. „Tobě připravili nejvíc trápeni, tak ti je dám. Vyber si ještě dva muže z mé družiny a odejděte s nimi do lesa.“

„A co Miraždžič?“

„I toho budeme soudit“

„Beze mě?“ pohoršil se Stanko.

„Počkáme na tebe.“

Stanko kývl na Zajíce a na Šikulu.

„Popožeň ty dva Turky,“ řekl s jakousi zimničnou radostí. Hruška ani Marinko nemohli udělat jediný krok. Šikula to pochopil a hned si věděl rady.

„Víš co, Stanko,“ navrhl, „když nemohou dál, nebudeme je obtěžovat a skončíme to s nimi hned tady. ne?“

A natáhl kohoutek pistole, který zlověstně cvakl.

Ten jemný kovový zvuk působil na odsouzence jako rána z děla.

„Ne, půjdeme,“ řekli oba najednou.

„Půjde to?“ zeptal se Šikula. „Jak ale chcete. Nerad bych vás před smrtí moc trápil. A ty, pejsku Marinko, se těš, že se za svý zásluhy dostaneš do tureckýho nebe plný ho Turků a všem budeš moci přisluhovat.“

Vyrazili. Po lese tančily sluneční skvrny a mezi nimi poletoval drobný hmyz, brouci lezli trávou, v korunách zpívali neviditelní ptáci. Život se v ranním lese probouzel v plné síle.

Šikula nepřestával mluvit.

„Vidíš, hospodáři Hruško, jak krásné svítí sluníčko? I tenhle brouček je šťastnější než člověk. Ty si teď uvědomuješ, že za chviličku přijde smrt. Ale my takhle žijeme už léta. Smrt je nám v patách, pořád nás pronásleduje, nastražujete nám léčky, nevíme dne ani hodiny. Ale odvykli jsme strachu ze smrti. V tom se lišíme.“

Hruška a Marinko mlčeli, byli však bledí.

Šikula se zastyděl, že provokuje tímto lehkým tónem lidi, kteří jdou na smrt. Zmlkl. Jsou již odsouzeni, a proto jim náleží úcta.

Nastalo ticho. Bylo slyšet jen praskáni větviček pod jejich nohama.

Všichni byli tak zahloubáni do svých myšlenek, že Staňkův hlas zazněl jako z jiného světa.

„Stůj.“ ozval se Stanko a zvedl hlavu.

Marinkovi a Hruškovi zledovatěla krev v žilách. Strach jim podsekl kolena. Turek si sedl na zem. Znova k němu přišla vidina, která mu poslední měsíce nedávala spát. Kvůli ni k sobě volal Ivana a Marinka, ale svému osudu přece neušel.

XX

MSTITELÉ

Hajduci mlčky čekali, dokud se ti tři nevrátí.

„Hotovo?“ zeptal se harambaša.

„Hotovo,“ odpověděl Stanko úsečně.

„Tak si sedněte.“

Mlčky poslechli.

„Stanko, chlapče,“ začal harambaša, „hlavní viníky jsme ti předali.“

„Všichni jsou hlavní,“ vyletěl Stanko. „Jsi podrážděný, proto nevidíš rozdíly mezi nimi,“ odpověděl mírně harambaša, „ale my máme jiný názor.“

„Jaký jiný.“ vyskočil Stanko. „Snad nechceš tvrdit, že Ivan Miraždžič je nevinný.“

„To nechci. Ale tvrdím, že není tolik vinen jako Hruška a Marinko.“

„Ještě víc než oni. Ve všem je poslouchal, lidi rozeštvával, zostuzoval mého otce, kde mohl. Chci, aby se pověsil.“

„Pomalu, pomalu, mladíku. Máš horkou krev. Poslouchej starší, jak jsi slíbil. Jsem tady já. Morous, Nogič, Velbloud a další. Tahle lekce Ivanovi stáčí. Teď ať se vrátí do vesnice, kde si na něho budou všichni prstem ukazovat jako na tureckýho přisluhovače.“

Staňkovi naběhly žily na čele.

„Ještě mi poruč, abych ho poprosil za odpuštěni.“

„Dobře víš, že to neudělám. Ale od tebe není pěkné, že nechceš poslouchat starší. Věř mi, když ti říkám, že Ivan bude za svou vinu trpět. Což může být něco horšího, než aby se k člověku poctiví lidé obraceli zády. To je horši než sama smrt. Je to tak, bratři?“

„Je.“

„Stane se, jak jsem řekl.“

Stanko jako by dostal facku. Myslel si, že soudit Ivana má právo jedině on. Sloupl si před harambašu a pod mračené mu pohlédl do oči.

„Ale já toho nebudu dbát.“

„Tak nejsi náš přítel.“ odpověděl ostře náčelník.

„Taky že ne! A proto ho odsoudím na místě!“ křikl a zvedl pistoli.

Náčelník po něm blýskl okem a srazil mu ruku.

„Když něco řeknu, tak to platí jako zákon. Pistoli si dej za pás a jdi z družiny pryč. Až budeš sám, dělej si, co chceš, ale budeš-li hajdukovat mým jménem, zabiju tě.“

Několik hajduků přiskočilo k Staňkovi a obklopili ho svými těly.

„Souhlasím, harambašo. Dodneška jsem byl tvůj, od zítřka jsem svůj. Ctím tvoje slovo, protože ctím tvou sůl a chleba.“

Dal si pistoli za pas a obrátil se k družině.

„Bratři, je-li mezi vámi nějaký neúprosný mstitel, může jít se mnou. Já biju, dokud všechno zlo nevybiju nebo dokud nepadnu,“

Jovan a Jovica se domluvili rychlým a mlčenlivým pohledem a postavili se vedle Stanka.

„Vy dva?“ zeptalo se několik překvapených hlasů.

„Ano.“

Šikula se podrbal za uchem a i on přešel do nové družiny.

„Ty taky?“

„No jo, kvůli legraci.“

„Harambašo, ty to tak necháš?“ vykřikl pobouřeně Nogič.

„Kdo chce, ať jde. Já vyžaduju poslušnost. Jsi-li i ty nespokojený, jdi si.“

„To ne, ale Stanko.“

„Já si vždycky stokrát rozmyslím, než něco udělám. Vím, proč nechávám Ivana naživu,“ odpověděl klidně harambaša.

„Tak proč ho necháváš naživu?“ zeptal se zvědavě Stanko. .

„Jsi ještě zelenáč, máš divokou krev, ale nevidíš si dál než na špičku nosu. Ale budeš-li se řídit jen svým divokým srdcem, a ne rozumem, napácháš víc zla než dobra.“

Velbloud se usmál:

„Poslechni ho, Stanko. Náčelník ví, co dělá, a já ti říkám; že to, co dělá. je moudré.“

Staňkovi se chvěly rty. „Bože můj, zbláznil jsem se nebo co?“ vykřikl. „Což tenhle člověk, který se nadělal tolik špatností, si ještě zaslouží život? Sbohem, harambašo. Děkuji ti, že ses o mě tak otcovsky staral. Děkuju ti za chleba a za sůl. Ale já nemyslím jako ty. Tady jsi náčelníkem a tenhle je pod tvou ochranou. Ale zítra, pozítří, až do tý doby, než vydechnu naposledy, budu mít na něho právo já.“

Sundal čepici a políbil náčelníkovi ruku.

„Odpusť mi, že jsem tě urazil. Jsi mým druhým otcem a každá tvá zlá myšlenka na mě by mě k smrti trápila. Odpusť,“

„Budiž ti odpuštěno. Jsi dost silný, abys vedl svou vlastni družinu. Ale jsi taky moc divoký. Moc.“

„Bohu jsem se zaklel, harambašo.“

Políbili se

„Bratři,“ obrátil se Stanko k hajdukům, „sbohem, kdo zůstáváte; A odpusťte.“

Potom přistoupil k otci, políbil mu ruku a řekl:

„Sbohem, tatínku. Pozdravuj maminku. Žijte tam v pokoji a míru, ale já nechci spatřit náš dům dřív, než splním svou strašnou přísahu… Sbohem.“

Když míjel Ivana, podíval se na něho tak zlověstně, že starý vytušil všechnu hrůzu pomsty, kterou chystal.

„Těžko bude tvýmu domu, Ivane Miraždžiču.“

Hajduci se loučili s Jovanem, Jovicou a Šikulou.

Šikula se omlouval kamarádům:

„Co můžu dělat, ale mám Stanka rád. Mám ho rád, že chvíli neposedí na místě, že myslí jen na to, jak by nepříteli srazil hlavu. A pak. mám taky nějaký svý nevyřízený účty. Když se teď vytvořila taková mstitelská družina, vyřídím si i já svoje dluhy. Sbohem, Morousi, po tobě se mi bude nejvíc stejskat. Po tvých legracích a povídání.“

Kolem zahlaholil smích. Morous jen zvedl levé obočí a pousmál se:

„Šikulo, Šikulo, i mně se bude stejskat.“

„Dá bůh, že se zase jednou dáme dohromady.“

„Jistě. Ale teď sbohem.“

Přitáhli si tlumoky a vydali se na cestu. Hustý les je v sobě rychle skryl.

Nejeden hajduk si povzdechl a sklonil nevesele hlavu.

„Jako by mi bratři navždycky odešli,“ pronesl tiše Nogič.

Nikdo mu neodpověděl, jen vítr cosi šeptal v neklidném listí.

Slunce pálilo i pod korunami stromů, modré nebe zbělelo jeho žárem. Zdálky sem doléhal šum rozvodněné Dříny.

Hajduci šli mlčky. Dokonce i Šikula se stáhl do sebe a přemýšlel.

Náhle se Joviča zeptal: „Kam teď vlastně jdeme?“

„Na Parašnici,“ odpověděl Stanko. „Parašnice je pro hajduka jako kolíbka pro dítě. A pak je to kousek od Černého Močálu a Radče. Budeme moct sledovat každý turecký krok,“

„Nesedneme si na chvíli?“ navrhl Jovan Latkovič. „Myslím, že by nebylo na škodu popovídat si o všem, co nás čeká. Stanko si chce vyrovnat svý účty, dobrá, ale já chci taky pomstit svou křivdu.“

„Pravda,“ přikývl Stanko, sedaje si do nejhlubšího stínu, „já vlastně ani nevím, proč jste vy dva odešli do hor.“

„Pro jahůdky jistě ne,“ povzdechl si Latkovič. „Nerad o tom mluvím, Jovica ti to poví.“

Ale Jovica jen sklonil hlavu a utrhl stéblo trávy.

„Tak ti to povím já,“ ozval se Šikula.

„V jejich vesnici byl jako všude subaša nějaký Ibrahim; Ibro mu říkali. Jovica měl sestru na vdávání a Jovanovi se líbila. Byli sousedi, znali se od dětství, měli už slavit svatbu, ale co čert nechtěl. Jednou ji uviděl subaša, nařídil svým pandurům, aby mu ji přivlekli, a co bylo potom, to ti nemusím povídat.“

Stanko vzpomněl na Jelici a hlava se mu zatočila.

„A co bylo s Turkem?“

„Utek do města a od tý doby jako by se nad nim země slehla,“ řekl temně Šikula.

„Já bych šel za ním i do města.“

„Chtěli jsme, ale harambaša nám to nedovolil. Proto jsme se dneska přidali k tobě. Veď nás. Pomůžeme ti splnit tvou přísahu, ale musíme také pomstít mou sestru,“ řekl Jovica.

„A co bylo s ní?“

„Co by bylo, nech toho.“

„Ne, vážně, co se s ní stalo,“ naléhal Stanko.

„Mlč,“ pokáral ho Šikula, „oběsila se.“

Stanko vyskočil:

„Bratři, budeme se mstít, za vaši sestru, za mé rodiče, za všechny nešťastné a utiskované Srby. Bože, dej mi sílu, ať svou přísahu splním.“

„A ty, Šikulo, jaké neštěstí tebe vyhnalo do hor?“

„Já… ‚já odešel jen tak… kvůli zbojnický družině. Nebavilo mě sedět za peci a nečinně se dívat, jak Turci vraždí, pálí, ničí. Povídám si, jdu tam, mezi mstitele, aspoň tam budu moct proti té turecké sběři něco dělat. A teď se zase Turci dívají, jak Šikula řádí.“

„Ty náš Šikulo šikovnej. Kolikrát jsi nás zbavil trudnejch myšlenek,“ poplácal jej po rameni Jovan Latkovič.

„Nechte teď legrace. Musíme si zvolit novýho harambašu.“

„Jakýpak volení, bude to přece Stanko.“

„Já nevím…“

„Jestli nevíš, lak mi ti to povíme,“ přerušil ho Šikula. „Myslíš, že náš starej harambaša všechno věděl, když před lety utek do lesa? Ale nouze ho naučila.“

„Tak dobře, přijímám.“

„Žádnou slavnostní řeč nemusíš pronášet, všechno víme,“ přerušil ho Šikula.

„Ani jsem nechtěl. Myslel jsem, že se vydáme k Parašnici.“

„Jdeme.“

XXI

PARAŠNICE

Parašnice byla skutečně pro hajduky jako stvořená. Byl tu hustý les, sahající až k soutoku Dřiny se Sávou a po staletí se tady usazovali všichni vzbouřenci, zbojníci a hajduci. Tudy také musel projít každý Turek, chtěl-li se dostat z Bosny nebo do Bosny.

Už se šeřilo, když Stanko dorazil se svou družinou na místo. Od vody k nim doléhal svěží větřík, který jim chladil rozpálená čela.

„Pohov,“ vydechl Stanko.

Zastavili se, shodili tlumoky.

„Tady se utáboříme. Obě řeky jsou odtud asi stejně daleko a budeme dávat pozor, aby tudy neproklouzla ani myš.“

Jovica vytáhl z torby chléb a něco sušených fiků.

„Mám spíš žízeň než hlad,“ povzdechl šikula. „Sejdu dolů k řece, jestli tam neobjevím nějaký pramen.“

Vstal, vzal vydlabanou tykev a seběhl dolů k břehu mohutné řeky. A netrvalo to ani příliš dlouho a byl zase nazpátek.

„Voda je studená jako led. MěL jseM štěstí. Na pramen jsem narazil skoro okamžitě, jen jsem párkrát hráb do země.“

Když se hajduci najedli a napili, natáhli se do trávy a každý se zahloubal do svých myšlenek.

Večer přicházel zvolna jako smrt. Soumrak omotával nejprve předměty v dálce, ale za chvíli viděli před sebou jen pruh lesknoucí se vody. Nebe zajiskřilo hvězdami, vítr, který zesílil, šelestil v listí a kdesi v dálce byl slyšet pes.

Hajduci usnuli, jen Stanko bděl. Díval se upřeně na nebe, jako by odtud čekal nějakou pomoc nebo radu.

„Bože, udělal jsem dobře?“ šeptal si polohlasně.

Hvězdy nad ním se chvěly a jemu sedla na duši nějaká tíha. Jakýsi hlas mu šeptal:

„Nemáš právo dělat soudce. Nemáš právo zabíjet. Nikomu z těch lidi jsi život nedal, nesmíš ho také brát.“

„Ale já bojuju za pravdu,“ přel se s ním Stanko. „Zlo neztrestám hezkým slovem. Nás taky nikdo nelituje.“

Tyto důvody trochu zatlačily předešlé myšlenky. Ulevilo se mu, nepřestával však k sobě polohlasně mluvit:

„Já byl dobrej člověk, mírnej, nikdy jsem ani kuřeti neublížil. A je napadlo, že pro svoje plány potřebujou mou smrt. A to jim ještě nestačilo. I po smrti mě chtěli zostudit, zbavit náš dům cti a celý rod proklít až do sedmého kolena. Ale já se nedám.“

Vstal a začal přecházet sem a tam.

Cosi nepříjemně tíživého mu stále leželo na duši, až mu v hrdle vyprahlo. Napil se, ale klid stále nepřicházel.

Zamyšleně sešel až ke břehu. Šum vody ho uklidňoval. Omyl si rozpálenou tvář a pozoroval řeku, hru jejích vln, silné proudy, odrazy jiskřících hvězd a zase hluboké stíny. Uvědomil si, že tato neklidná hladina se podobá jeho rozbouřené duši: mírné vlnky vyrostly, když se proti nim postavily jiné, zvedaly se a vzápětí padaly dolů a už samy se zvedaly proti všemu, co jim stálo v cestě. Byla to jejich vůle? Ne. Hnala je jiná, mocnější síla.

Tak je to i se mnou, uvažoval Stanko. Kdybych moh sedět ve svém hnízdě, nikdy bych proti nikomu nezved ruku, jako to neudělal můj otec a děd. Ale vyhodili mě z rodného domu, srazili mě k zemi a já se zved a biju do všeho, co mi stojí v Cestě.

Nabyl přesvědčeni, že když jej zbavili kořenů, má právo vracet jim stejnou, a ještě větší měrou.

Kdybych nezabil Lazara, sám bych se odsoudil k smrti. A Ivan? Já to nechápu. Ti staří jsou jako děti, když mu chtějí odpustit. Tím mu dávají právo, aby dál páchal zlo. Ne ne, ať odpouští bůh, ale člověk má právo za křivdu se mstít.

Oddal se svým myšlenkám a nechal se šploucháním vody uspat.

Do jeho podivných snů plných bojů s Turky zazněl výstřel.

Okamžitě se probudil a ještě v polospánku vyskočil na nohy. Svítalo. Rozběhl se rychle ke své malé družině. Naproti mu běžel Jovica.

„Co se děje?“ volal na něho ještě v běhu.

„Družina nám roste, harambašo.“

„Kdo přišel?“

„Morous, Zajíc, Nogič, Krajčin. Jsou nahoře, hledají tě.“

Poskočilo mu srdce radostí. Spěchal.

„Tady je,“ slyšel zdálky Šikulu. „Já to věděl, že Morous beze mě nevydrží ani den.“

„Vítejte.“ volal na ně Stanko.

Objímali se, jako by se neviděli celou věčnost.

„Co tak najednou?“

„Měli jsme velkou poradu. Zítra sem přijde dalších dvacet mužů,“ oznamoval Nogič. „Harambaša rozdělil družinu. Polovinu povede on, druhou polovinu posílá sem. A možná že bude třeba založit další družiny… Vidíme to všichni, Srbsky se bouři kolem dokola. Všude biji Turky. Musíme se připravit. Starý harambaša odchází se svou družinou na Jadar. Tam budou Turky čekat.“

Stanko vyhodil čepici do vzduchu.

„Bože, děkuju ti za ten dar. Nogiči, vem nás zase k sobě a veď nás, kam bude třeba!“

„Kdepak. Harambaša řek: Stanko je dobrý, ať vás vede on.“

„Je to tak,“ přikývl Morous.

„Tak dobře. Ale vy všichni víte, že se chci ještě pomstit. Musím. Bratři, já nebudu mít klid, dokud svou přísahu nesplním. Musím Lazara zabit.“

Nikdo mu na to neodpověděl.

„Dovolíte mi to?“

„Dovolíme.“

Na východě se objevily červánky. Hajduci usedli do orosené trávy.

„Jste unaveni?“ zeptal se Stanko.

„Ne.“

„Od čeho by byli unaveni?“ zeptal se Šikula. „Určitě táhli na zádech jen větrné mlýny.“

Mlčky vychutnávali to nové společné ráno. Kolik takových jiter už prožili, a přece toto bylo jiné. Z vesnice sem zaléhalo kohouti kokrháni, ptáci se rozezpívali a za chvilku se jejich hlasy naplnil celý les.

Zajíc vstal a zadíval se směrem k bosenským horám.

„Co je, co tam vyhlížíš, pobratime?“ ozval se Stanko znepokojeně.

Zajíc jako by se vytrhl ze sna.

„Nic, pobratime, tak jsem se jen díval, jaká je to krásná země. Kdybych chtěl znova založit rodinu a postavit si nový dům, muselo by to být tady. Ale asi bych při tom pořád myslel na to, že je třeba pomstít všechny minulé křivdy…“

„Prospěte se chvilku,“ navrhl Stanko nově příchozím. „My zatím připravíme něco k obědu. Jovane a Jovico, běžte a chyťte někde jehně.“

Vzali pušky a šli.

„Potřeboval bych s tebou na chvilku mluvit,“ řekl Nogič. „Vzkaz od harambaši.“

„Jaký?“

„Je určený jen tobě.“

Poodešli, stranou. Nogič do všech podrobnosti popsal situaci o chystaném povstání a jak se už i tady vůdcové z jednotlivých obcí dohodli, že udělají v Mačvě povstání proti Turkům.

„Harambaša poslal nás, Mačvany, za tebou a druhou polovinu odvedl do svého kraje. Máš hlídat Drinu, aby tudy nikdo neproklouz. Dneska večer musíš jit za Katičem, budou tam všichni vůdcové a tam se dozvíš podrobnosti. To je všechno.“

„A kam přesně šel harambaša?“

„Do Sokolový doliny.“

„Dobře, navečer se vydáme za Katičem. Ty, já, Morous a pobratim Zajíc.“

Když se vrátili, družina spala, jen Šikula přikládal na oheň a chystal popel na pečení jehněte. Nogič ulehl vedle přátel a za chvíli spal, jako když ho do vody hodí.

Stanko seděl vedle Šikuly, který stále žertoval o Morousovi, ale poslouchal ho jen na půl ucha. Tížil ho pocit zodpovědnosti, kterou mu harambaša tak nečekaně naložil na záda. Chtěl se zabývat jen svou osobní pomstou a najednou má připravoval celé povstání, nést zodpovědnost za životy stovky, a možná i tisíce lidi. Splní naděje, které do něho vkládají?

Den začal nějak příliš rušně.

Dolehlo k nim zakrákáni, zbystřili pozornost.

Krákání se opakovalo.

„Odpověz,“ pobídl Stanko Šikulu, g Po Šikulově zakrákání se spáči jako na povel posadili.

„Co je?“

„Někdo nás hledá.“

Nastalo napjaté ticho. Minuty míjely jako věčnost. Staňkovi bušilo srdce.

Z boku jim zašelestilo listí a objevila se Velbloudova

„Tady jste,“ oddechl si.

„Tady jsme.“ odpověděl Stanko a hlas se mu chvěl podivným tušením.

„Nenesu dobrou zprávu.“

XXII

ŘEŽ

Vzal Stanka za ruku a odvedl jej stranou.

„Proboha, co se zase stalo?“

„Včera jsi měl pravdu. Toho psa Ivana jste měli taky pověsit.“

„Co udělal?“ vydechl Stanko, připravený vyslechnout ty nejhroznější zprávy.

„Zatím ještě nic, a dá bůh, že nedovolíš, aby se mu to povedlo.“

„Tak honem, povídej.“

„Když ho včera harambaša pustil, šel domů. já za nim. Před hanem na něho čekal Lazar, včera byl na trhu a teprve k večeru se vrátil. Padli si do náručí, vzlykali a společně odešli domů. Docela jsem je chápal, ale pro jistotu jsem šel dál za nimi. Napovídali toho plno, ale nejpodstatnější je to že se dohodli, že Lazar pojede do města, přivede vojsko, zapálí tvou chalupu a potom půjdou hledat hajduky. V tvé chalupě chtějí pobit všechno živé. To samé chystají popovi a Jovovi. Když jsem uviděl Lazara, jak sedlá koně, rozběh jsem se za tebou.“

Stanko se třásl jako v horečce.

Odvrátil se od Velblouda a uviděl Jovana a Jovicu, jak každý nese na rameni jehně.

„Jehňata pusťte,“ rozkázal. „Napřed musíme pobit vlky.“

Mladiči pustili jehňata a všichni zaraženě pozorovali Stanka, jehož tvář byla v této chvíli strašná.

„Připravte se, vyrazíme. Velbloude!“

Ale ten už zmizel.

„Ták jděme.“

„Kam?“

„Na Černý Močál:“

Vzal pušku, pečlivě jí prohlédl hlaveň a vyrazil. Hajduci za ním.

Objevilo se slunce. Velké, ruměné, zářivé. Šikula sundal čepici a pokřižoval se:

„Bože, stůj při nás.“

Všichni ostatní udělali totéž.

„Takový harambaša se mi libí,“ pochvaloval si Šikula. „Včera jsme ho zvolili a dneska už jdeme do řeže. Taky co bychom to byli za hajduky, kdyby o nás nikdo nevěděl. Viď, harambašo?“

„Co?“ zeptal se Stanko roztržité a stiskl rty, aby ostatní neviděli, jak se mu chvěji.

„Ke komu se chystáme na návštěvu?“

„Ke starým známým.“

„Snad se ti nezastesklo po Miráždžičích?“

„Právě po nich.“

„Už se tě jistě nemohou dočkat.“

Hajduci se zasmáli.

Zase spěchali k Černému Močálu. Když míjeli Bezdan, Stanko vrhl pohled k tomu místu, kde po něm Lazar vystřelil. Celá příhoda mu znova vyvstala před očima a srdce mu zahořelo touhou po pomstě.

Z houští, jako vždy nečekané, vystoupil Velbloud.

„Stůjte,“ pokynul jim. „Počkejte tady a ty, Stanko, pojď se mnou.“

Stanko pokynul Nogičovi, aby za něho převzal vedeni.

„Kam jdeme?“

„K popovi. Jsou tam všichni vaši. Otec s celou rodinou. Trochu se báli, že tě včas nenajdu. Ale snad už se upokojili.“

Popova chalupa byla plná lidi. Kromě Staňkovy rodiny tady byl bývalý kmet Jova, Sima Katič, Miloš Sevič, Sokčanič a mnoho dalších.

Stanko vstoupil, pozdravil a všem starším šel políbit ruce. Radostně se s nim objímali.

„Co tady děláte?“ zeptal se shromážděných.

„Čekáme Turky. Možná že dneska dojde k boji.“

„Dej bůh,“ vydechl Katič.

„Chtěli jsme se s tebou poradit, jestli je máme čekat tady nebo jim vyjít naproti a někde ze zálohy jim vpadnout do zad.“

„Máte zbraně?“ zeptal se Stanko.

„Máme. Všechny možný.“

„V pořádku. Velbloude, jdi a řekni Nogičovi, že se sejdeme na Zuravě.“

Když Velbloud zmizel, Stanko pokračoval. „To místo mi nějak přirostlo k srdci. Tam jsem se prvně bil a pro útok je jako stvořený. Uvidíte… A co doma, tati?“ obrátil se na otce,

„V domě není živá duše. Byli jsme tady o potom jsem je schoval u Miloše Seviče.“

Stanko se pohoršeně nadechl.

„Proč?“

„Náš dům bude co nevidět v plamenech.“

„Ivanův, ne náš“ sykl zlověstně.

„V dnešních dnech není nic jistýho. Lepší bude, když se schovají. A napij se na zdraví.“ Podal mU čutoru.

„Kdy odjel ten pes?“

„Velbloud říkal kolem půlnoci.“

„A starý?“

„Sedí doma. Dělá, jako by o ničem nevěděl.“

„Tak jdeme. Opatrné a lesem,“ pokynul Stanko.

Všichni vstali. Pop Miloje sundal pušku, která visela na dřevěném trámu, a pokřižoval se:

„Bože, buď nám přítelem. Vidíš naše utrpení. Buď nám oporou a dobrým otcem. Čtyři sta let Srbsko rodilo jen otroky a patolízaly. Jestli naši předkové někdy zhřešili, buď milostivý aspoň k tomuto pokolení, které zvedá ruku na utiskovatele. Dopustil jsi, abychom padli pod jařmo, dovol teď, abychom ho svýma slabýma rukama shodili. Amen.“

Všichni v místnosti se pokřižovali svatým znamením. Popova tvář se po modlitbě změnila. Políbil pušku a vykřikl:

„Bratři, srdce mi říká, že bůh bude s námi. Neztrácejte odvahu. Jsme potomky slavných srbských junáků. Budeme bojovat, abychom ochránili své rodiny, aby srbské jméno nezaniklo, aby naše děti zůstaly srbské a nepřevychovával nám je nepřítel ve své pomocníky. Odvážné, bratři, do boje, ať zahyneme, nebo zvítězíme. Pojďte!“

Duchovní kráčel před davem mladicky, pružně s hlavou vztyčenou, rovný jako svíčka.

Když vyšli ze dvora, řekl pop Staňkovi:

„Kupředu, synu. Veď nás. Bůh mi říká, že tě vybral k lomu, abys zahájil tento svatý boj.“

Stanko ucítil na duši nepoznanou vznešenost. Uvědomoval si svou sílu a schopnost stát v čele velké bitvy. Přistoupil ke knězi, sundal čepici, poklekl a řekl:

„Pope, dej mi boží požehnání. Budu je potřebovat.“

„I boží i své požehnáni, i slzy těžce zkoušených rodičů i všech utiskovaných této země ať provázejí tvé činy.“

Stanko mu políbil ruku, nasadil si čepici, vstal a hlasem plným odhodlání křikl:

„Do boje, bratři!“

Všechny prodchnula velká naděje, neboť cítili, že tomuto chlapci, který jim ještě ruce líbal, dal bůh sílu začít boj za osvobození. A všichni plni odhodlání vyrazili za ním.

Na Zuravě už čekalo celé malé vojsko. Byli tam všichni hajduci, které nechal starý harambaša v Mačvě, bylo tu i hodně sedláků z okolních vesnic. Sešlo se zde asi padesát mužů, mladých, starých. Stanko je přivítal s nadšením.

Oba voje se pozdravily.

Stanko už na sobě necítil tíhu zodpovědnosti, která jej ještě před chvíli skoro dusila. I jeho divoká krev zchladla a on byl náhle střízlivý, uvážlivý, ale přesto smělý. Ještě jednou znalecky obhlédl okolí, které měl vryto do podvědomí a poručil vybudovat na stinných neprostupných místech záseky.

Rozkazy vydával jasné a přesné, jako by o tomto úkolu přemýšlel už řadu dní a nocí. Starší muži se mlčky podivovali jeho moudrosti. Starý pop se přímo obrátil k Alexovi a řekl mu:

„Tvůj syn si vymyslel tak skvělou léčku, že i kdyby jich tisíc bylo, nikdo z ní živ nevyjde, aby podal zprávu.“

Alexa plakal radostí. Tisíckrát blahořečil bohu, že má takového syna, i když pro jeho činy už tolik vytrpěl.

„A kde je Velbloud?“ zeptal se Stanko Nogiče.

„Bůh sám ví.“

„Jestli neposlouchá, jak ptáci zpívají,“ zasmál se Šikula: „Hlavu dám za to, že za chvíli zase přinese nějakou novou zprávu.“

Stanko vydal poslední rozkazy, kdo má co dělat, a pro sebe vybral místo nejnebezpečnější. Ale vedle něho byli Nogič, Morous, Šikula, Zajíc, Jovan a Jovica. To byly samé jisté ruce a bystré oči. Vřava se změnila v šum, šum přešel do napjatého ticha. Všichni se oddali očekávání a vlastním myšlenkám.

Ševelilo listí, sem tam šplouchla větší vlna Zuravy. Dokonce bylo slyšet bzučení hmyzu. Slunce připalovalo.

Na cestě se objevil muž. Velbloud.

„Kde je harambaša?“

„Tady.“ Stanko vystoupil z úkrytu.

„Jdou,“ křikl na něho Velbloud. „Lazar je vede.“

Staňkovi poskočilo srdce. Křikl:

„Připravte se!“

A Velbloudovi tiše řekl:

„Schovej se taky někam.“

„Jen se neboj,“ usmál se prohnaný mlynář a zmizel v houští jako duch.

Nastalo mrtvé ticho. Vítr ohýbal k zemi dlouhá stébla trávy. A potom…

Země zaduněla pod koňskými kopyty. Nejprve to znělo jako vzdálená bouře, ale postupně se oddělovaly jednotlivé zvuky. Klopýtnutí koně, zařinčení zbraně.

Jako tenkrát, i teď Stanko vzrušením vydechl, když se za zatáčkou objevili první jezdci.

Jovan také pohlédl mužům do tváří a rozčilením mu cvakaly zuby.

„Ibro,“ řekl vzrušeným pološeptem a hned se kousl do rtu. Klouby na rukou mu zbělely.

„Klid,“ šeptl Stanko, který ho zaslechl a oči nespouštěl z Lazara.

Jak se vše opakovalo. Turci se nepoučili nedávnou příhodou a i tentokrát jeli bezstarostně, nikdo z nich nepomyslel na nebezpečí. Ostatně, už se k nim doneslo, že se hajducká banda mezi sebou nepohodla a rozpadla. Čelo jízdy se dostalo doprostřed nastražené pasti a v tu chvíli přišlo zemětřesení. Salva z pušek. Turci zůstali několik vteřin nehýbni.

V tom nejnapjatějším okamžiku, kdy měl dát Stanko povel k útoku, bleskl mu hlavou nápad, na nějž předtím nepomyslel. Vykřikl hlasem, který se rozlehl celým lesem:

„Na nože!“

Všechny keře, stromy a hromádky kamení ožily. Než se Turci vzpamatovali, vzbouřenci je strhávali z koni a podřezávali jako ovce.

Jovica přiskočil k Ibrahimovi a za ním Jovan jako stín.

„Stůj, darebáku.“

„A je s tebou konec.“

Turek se nemohl ani hnout. Napadli jej dlouhými noži, jagatany.

Stanko vpadl mezi Turky jako rys.

V několika vteřinách se cesta změnila ve klubko zmítajících se těl.

Všechno se skončilo tak rychle, že se jim zdálo, jako by boj ještě nezačal.

Turci se vzpamatovali, když už bylo pozdě. Prchali přes mrtvoly svých druhů a vzbouřenci po nich stříleli z pušek.

Stanko se rozhlížel na všechny strany, ale ten. koho hledal, na cestě neležel. Zahlédl Jovana a Jovicu, jak se objímají.

„Lazar utekl?“ zeptal se Stanka kdosi.

„Asi. Ale daleko se nedostane,“ pousmál se mladý harambaša neklidně. „Pobratime, Šikulo, Morousi, pojďte se mnou…“

„A my ne?“ ozval se Jovan s Jovicou.

„To by nás bylo moc.“

„Správných chlapů není nikdy dost,“ vykřikl Jovica.

„Tak jak chcete.“

Pop Miloje se k němu prodral davem.

„Karň chceš odejít? Co mánie dělat my?“

„Je tady Nogič a Katič, ať vás zatím vedou. Já ještě neskončil svou práci. Jděte a ve všech vesnicích burcujte lidi k povstání.“

„A ty? Což s námi nepůjdeš?“

„Já jsem mstitel. Leží na mně nesplněná přísaha.“

Hajduci se oddělili od povstalců a obklopili Stanka.

„Půjdeme s tebou všichni.“

„Dobře tedy. Zůstaneme pohromadě. Katiči. veď své bratry. Jdi za Smiljaničem, za hospodářem Stojanem z Nečaje a burcujte lidi. Budete-li potřebovat pomoc, je tady Velbloud. Ten nás vždycky najde. A teď sbohem.“

Políbil ruku popovi a svému otci a zmizel se svou družinou v lese.

XXIII

ZBABĚLEC

Noc přišla nečekaně brzy, protože od západu se přihnaly mraky, které pokryly celé nebe. Tu a tam se zablýsklo a nad krajinou se ozývalo vzdálené bouřeni.

Ivan byl jako na jehlách. Stokrát vyběhl na cestu, stál tam a poslouchal, přilehl k zemi. nezaslechne-li dusot kopyt. ale jako poprvé; ani posté neslyšel nic.

Domů se vracel nervózni a zlostný, utrhoval se na domácí, a dokonce křičel na nic nechápající děti.

Ale v domě klid nenacházel. Musel aspoň do zahrady a odtud se nenávistným pohledem díval na Alexovu chalupu.

„Tak, už ti konečně odzvonilo, ty starej ničemo,“ říkal si skrz zuby. „Dneska vyskočí červenej kohout na tvou zlodějskou chalupu… všichni tam uhoříte jako myši. Kdo vyběhne ven, puškou ho zaženeme do plamenů. A zejtra vyrazíme na hajducký hnízdo a tomu psovi vlastnoručně uříznu hlavu.“

Zmítala jim strašná nenávist. Nevěděl ani, odkud přišla; ale byla tady a kypěla v něm jako mléko nad ohněm.

Ale noc už byla na krku a Lazar nikde.

Zabydloval se v něm podivný strach. Co jen s tím Lazarem může být? Dostal se vůbec do Šabce? Nebo že by Turci dneska nemohli přijet? Ale proč by se on nevrátil, nebo aspoň po někom nevzkázal?

Aby se tak někde setkal se Stánkem jako tenkrát!

Srdce mu bušilo, zlá předtucha už jej neopouštěla. Až do této chvíle myslel na všechno možné, hlavně na pomstu, teď měl jen velký strach o Lazara.

Ten lump ho zabil, pomyslel si.

„Ne, jen to ne!“ vykřikl zoufale.

Chodil kolem domu sem a tam, znova poslouchal, ale doléhala k němu pouze blížící se bouře. „Za všechno můžu já, kůň starý,“ vyčítal si v duchu. Co posilám na tak nebezpečnou cestu svoje dítě. Sám jsem měl jit a jeho nechat doma. Jsem špatný hospodář. Teď to máš, říkal si v duchu. Koukej do tmy a umírej strachem.

Spustil se déšť, první těžké kapky mu dopadly na ustaranou šedivou hlavu. Ze zvyku se šel před deštěm schovat domů.

Domácí němě seděli kolem ohniště. Na nikoho nepohlédl a sedl si na své místo.

Neveselé ticho rodiny přerušovalo praskání ohně a přibližující se hřměni.

Náhle se dům otřásl rachotem, jako by měl přijít konec světa. Domovní dveře se rozletěly a náhlý průvan přitiskl plameny k zemi. Všichni vyděšeně obrátili hlavy k východu. Zaleskly se tem pušky.

Na prahu stál Stanko. Oči mu blýskaly a kolem úst mu seděl zlý úsměšek.

„Tady jsi, ty starý lišáku, zalezlý ve svoji noře,“ houkl Ivan vyskočil, ale dalšího pohybu nebyl schopen.

Ticho trvalo jen okamžik, potom se rozkřičely děti a ženy spustily nářek.

„Pořád jsem přemýšlel,“ řekl Stanko a šel pomalu k Ivanovi, „jakou smrt ti připravit. A nepřišel bych na to, kdybych se u tebe nepoučil. Před chvílí jsi v zahradě sliboval, že na Alexovu chalupu sedne červený kohout a všichni uvnitř uhoří jako myši. Stane se tak s tvojí chalupou.“

Ivanovi podklesla kolena, padl k zemi a sepjal ruce:

„Nedělej to, pro boha věčnýho tě prosím. Odpusť!“

Stanko se upřímně zasmál.

„Jsi ty ale blázen, Ivane. Já, Stanko Alexič, abych tobě odpustil? Nic ti neodpustím a nejmíň tu díru, kam jsi tátu strčil. Zbytečně se namáháš.“

„Ale…“

„Mlč!“ houkl Stanko, „přece jen nebudu jako ty,“ a obrátil se k vyděšené rodině.

„Seberte zvířata a děti a ven. Schovejte se, kde chcete. Rychle!“

Bez hlesu ho poslechli. V okamžiku byla chalupa prázdná. Stanko se podíval na nehybného Ivana.

„Vidíš, jsem milosrdnější než ty. Nechci trestat ostatní tvé syny, jejich ženy a děti. Ti mi nic neudělali. Mně jsi ublížil ty a Lazar. A vás dva ztrestám.“

Když Ivan zaslechl synovo jméno, vydechl:

„Kde je Lazar?“

„Protože nemám ovce, nehlídám ani psa. Sám budeš nejspíš vědět, kam jsi ho poslal.“

Ivan si znova před Stanka klekl a sepjal ruce.

„Jako boha tě prosím, řekni mi, jestlis ho zabil.“

„Nezabil, ale zabiju, na to se můžeš spolehnout. Hned jak to skončím s tebou.“

Ivan mu objal kolena a rozplakal se jako dítě.

„Stanko, dítě moje, můj synu! Co jsem si s tebou nahrál, když jsi byl malý. Co jsem se tě nahoupal na kolenou. Já tě… já tě mám i dneska rád jako svýho. Neobtěžkávej si duši takovým hříchem. Nemůžeš zabít svého starého vychovatele a přítele rodiny. Tvůj strýček Ivan tě prosí na kolenou. Odpusť!“

Stanka se zmocnil odpor. Tento muž býval kdysi hrdý. Až do této chvíle si myslel, že je to statečný chlap, který umí přijímat i své porážky. Ale když ho teď viděl plakat a svíjet se na zemi, bylo mu skoro špatně. Chtěl se pomstít na lumpovi, na darebákovi, který je však hrdý a tvrdý, ale teď před sebou viděl jen zbabělce. Odvrátil hlavu a uplivl si.

„Že se nestydíš. Pro tebe je opravdu kulky škoda.“

Křikl:

„Šikulo, začni!“

Nepohlédl už na Ivana a znechuceně odcházel. Ivan se za nim plazil po kolenou. Chytal ho za nohy a líbal stopy, kde předtím stál.

„Stanko! Synku!“

„Neříkej mi tak!“ vzplanul rozhořčeně.

„Ale já tě mám rád. Já ti tak říkám z lásky.“

„Z jaký lásky. Zakazuju ti i mý jméno vyslovovat.“

Kolem domu se začal valit hustý dým.

Když to Ivan zpozoroval, zaskučel, jako by ho z kůže stahoval.

„Snad mi nechceš zapálit?“

„To jsem už udělal. Jen se dobře podívej z okna. Plameny už jsou kolem dokola.“

van se za nim rozběhl, ale Stanko jej zastavil tvrdým pohledem.

„Hneš-li se přes práh, čeká tě tam třicet pušek a ty tě provrtají jako řešeto.“

Dým stále houstl. Plamen prorazil dřevěnou střechu a vyschlé trámy praskaly žárem.

Ivanovo postavení bylo hrozné. Neměl odvahu vrhnout se proti puškám, ani zůstat pod hořící střechou.

Dům se naplnil dusivým dýmem, rozběhl se ke dveřím, ale silná Zajícova ruka jej vrhla nazpátek. Začal znovu prosit za odpuštění. Přiznal svou vinu, doznal všechno, i když se ho nikdo na nic neptal.

Plameny už zachvátily celý dům, který byl ztracen. Ivan se dusil, kašlal, sípal. Zavrávoral a v okamžiku, kdy klesal k zemi, si uvědomil, že jej kouř omámil a on se propadá do jisté smrti.

Domníval se, že ještě něco vykřikl, ale to už byla jen klamná představa otráveného mozku.

Smrt byla milosrdnější, než očekával.

Hajduci poodstoupili od požáru. Netrvalo dlouho, střecha se prolomila a zřítila se dovnitř. Stanko, zvedl hlavu k nebi a řekl:

„Hospodine, jsi bůh, odpouštěj. Já jsem člověk a musím se mstít. Ještě je naživu jeden, a toho ze všech nejvíc nenávidím. Pomoz mi i s ním zúčtovat.“

Potom řekl tiše hajdukům:

„Pojďme, bratři, tady jsme už skončili.“

XXIV

PŘÍSAHA SE NAPLŇUJE

Lazarovi se podařilo z té bitky na Žuravě utéci jen zázrakem. Kdosi po něm sekl nožem, za zády se ozvalo několik výstřelů, ale ani jedna kulka ho netrefila. Spolehl se na rychlost svého siváka a nezklamal se. Kůň ho vynesl zpod nožů.

V trysku prorazili okrajem lesa a prchali dál. Muž se přitiskl ke koňské šiji, aby ho nějaká větev nesrazila, a zvíře ho unášelo do bezpečí.

Před očima měl stále vztyčenou postavu Staňkovu a v ušich mu zněla ona hřmící slova: „Na nože!“ »

Bál se Stanka od okamžiku, kdy na něho prvně vystřelil; ale teď mu naskakovala husí kůže, jen na něho pomyslel. Začal tušit, že ho Alexič přece jen dostane. Cítil pod krkem chladnou ocel jagatanu a hluboce zatoužil utéci někam na konec světa.

Chtěl by prchat dál, ale kůň už nemohl. Ušlechtilé zvíře bylo celé pod pěnou, boky se mu dmuly, zbytečně do nich tiskl ostruhy. Kůň mátožně klopýtal.

„Což jsi mě i ty zradil,“ řekl tiše, zastavil a sesedl.

Kůň se na něho smutně podíval, Lazarovi se zdálo, ze má v očích slzy. Pohladil ho po hlavě a po krku.

„Jsme na tom špatně oba. Od dětství jsme si pomáhali a teď už nemůžeme.“

Přehodil uzdu přes sedlo a přilehl k zemi.

Půda slabě duněla a jemu se z toho rozbušilo srdce. Uklidňoval se:

„Jsou daleko…,“ ale neodbytná myšlenka mu říkala, že před hajduky může těžko utéci. Kdo zná jejich cesty? Kam teď půjde? Doma to bude nejjistější… jistě, tam mě může Stanko nejsnáz najit. Hruška už tady není, Turci jsou bůhvíkde… Domů nepůjdu. Vrátím se, až tohle vzbouřeni trochu utichne. Však se tu Stanko nebude roztahovat navěky. Co nevidět přijedou další Turci a rozpráší je jako vrabce.

Tímto uvažováním se trochu uklidnil. Lehl si do trávy, pokoušel se přemýšlet, ale mysl měl roztěkanou, před očima mu vyvstávaly obrazy z útoku hajduků, jeho útěk, včerejší návrat otee…

Listí nad nim šelestilo,slyšel pofrkávat koně a padla na něho velká únava.

Usnul.

Kdosi však šel po stopách jeho koně a když přišel až sem, uviděl ho spícího. Zavrtěl hlavou a jen si pomyslel: Zle jsi na tom, Lazare, když musíš před hajduky utíkat do lesa. A zase nepozorovaně zmizel v blízkém křoví.

Jistě, byl to Velbloud. On jediný zahlédl Lazara, když utíkal z té vřavy. Rozběhl se za ním. Nejprve se pokoušel stačit koni v běhu, ale záhy si uvědomil, jaký je to nesmysl, a zastavil se.

„Jsem to hlupák. Půjdu si klidné pomalu po jeho stopách a najdu ho, i kdyby do pekel utek.“

Teď tu seděl za keřem a pozoroval spícího mladíka: urostlý, statný, mohl být pýchou celé vesnice, a místo toho je z něho zrádce.

Což abych ho teď zabil, napadlo ho, ale rychle tu myšlenku zavrhl. Kdepak, to by mi Stanko nikdy neodpustil. Bude stačit, když dám na něho pozor, aby se zase někam neztratil. Jen jedno mu nedovolím, aby šel znovu za Turky. Jestli se bude chystat do Šabce, na místě ho odpravím.

Když se Lazar probudil, poledne už dávno minulo. Spal tak tvrdě, že se ani neobrátil. Spánek ho neobyčejně posílil, teď se posadil a rozhlížel se kolem sebe.

„Musím pryč,“ mumlal si pro sebe, „tady nejsem bezpečný. Možná že se někde kolem toulá… jistější to bude dole u Sávy.“

Přistoupil ke koni, nasadil mu uzdu a pomalu ho odváděl lesem.

Sotva kousek poodešel, zvedl se i Velbloud, podrbal se za uchem a pomyslel si: „Jen si běž, půjdu za tebou, abys nebyl sám. A vydal se za nim opatrně a neslyšně jako kocour.

Od oné bitky uplynulo několik dnů. Stanko se zdržoval na Parašnici a družina mu den ze dne rostla. Každý nový muž, který přišel, přinášel také nové zprávy o tom, jak se lidé bouři, že muži opouštějí domovy a pole, berou zbraně a připojuji se k Čupičovi, Katičovi nebo Iljovi Srdanovi.

Turci zatím mlčeli. Ze Sabce ani z Bosny sem nikdo nepřijel, jako by jim ani nezáleželo na tom, že jim Mačvané pobili na Zuravě tolik vojáků.

Šikula na toto téma poznamenal: „To, co jsme pobili, asi za moc nestálo, co myslíš, Morousi?“

„Možná že to byli samí pobudové a jsou nám ještě vděčni, že už je mají z krku.“

„Třeba pobudové, mně to nevadí, že jsem si s nimi špinil jagatan. Byl mezi nimi i Ibro a já budu Turkům do smrti vděčný, že mi ho sem poslali. Teď si můžu dovolit i padnout. Předtím – strašně jsem se bál, že mě kulka skolí dřív, než se tomu lumpovi pomstím,“ rozpovídal se Latkovič. Stanko přistoupil k přátelům:

„Nezapomeňte sehnat nějaké jehně, zítra se otvírají Petrovy poklady.“

„Vidíš, úplně jsem na to zapomněl,“ ťukl se do čela Šikula.

Petrovy poklady připadly v tomto roce 1806 právě na neděli 27. května. Den byl krásný, teplý. Hajduci horlivě opékali jehňata.

Vtom mezi ně vpadl Velbloud.

Stanko právě seděl na kládě vedle Nogiče a jen tak si povídali, jaký je krásný den. Když uviděl Velblouda, vyskočil.

„Hledáš mě?“

„Jedině tebe.“

„Co je?“

„Uvidíš.“ A odvedl ho stranou.

Když se Stanko vrátil, tváře mu hořely.

„Nogiči, dej pozor na lidi, za chvíli se vrátím. Kdybych se nevrátil, než jehňata upečete, nečekejte a klidně se najezte. Ale kousek mi nechte.“

„Kam jdeš, harambašo?“

„Za prací.“

„Půjdeme s tebou.“

„Ne. Tohle si vyřídím sám. Sbohem.“

„Hodně štěstí.“ Spěchal, ba skoro běžel. Srdce mu divoce tlouklo.

Znova si v duchu opakoval Velbloudova slova – seče koni trávu na jejich louce, znova se asi chystá do Šabce, aby přivedl Turky. „Přísahám ti, Lazare, jestli tě dneska najdu, neuvidíš už večer zapadat slunce. Dál tě nebudu nechávat naživu. Nemám čas, čekají mě jiné starosti.“

Čim bliž byl místu, které mu Velbloud prozradil, tím víc jej rozpalovala jakási horečka. Několik okamžiků zůstal nehybně stát, aby se uklidnil.

Konečně byl na místě. Lazar skutečně stále ještě kosil trávu, pušku měl pověšenou na hrušce, nůž odložil do trávy.

Stanko se opatrně proplížil mlázím až k hrušce, sundal pušku, ale ruka se mu přitom chvěla.

Schovaný za stromem přemýšlel, co má udělat. Chtěl, aby Lazar před smrti poznal všechen strach odsouzence i váhu jeho pomsty. Vzal Lazarovu pušku na rameno a vyšel na louku. Křikl: „Lazare Miraždžiči!“ Lazar se ohlédl a uskočil.

Stanko došel až k němu a zadíval se mu do očí. „Tak, co teď budeme dělat?“ Lazar stál vzpřímeně a neodpovídal.

„Jak se máš, kamaráde? Snad se mě nebojíš? Přece jsme spolu vyrostli, z jednoho hrnku jsme pili, jako bratři jsme se měli rádi. Řekni mi aspoň, proč ses na mě tak najednou rozzlobil?“

Lazar se trochu vzpamatoval. Poslouchal tato tichá slova a čerpal z nich naději, že se mu podaří smrti uniknout. Ve svých představách vždycky vídal Stanka, jak se na něho žene s hromy a blesky, a on je zatím tak tichý. Musí využít poslední příležitosti. Třeba se i Stanko změnil za tu dobu, co žije v lese. Smutně se mu podíval do oči, a dokonce i slza se mu v pohledu zaleskla.

„Poštvali nás proti sobě, co si pomůžeš.“

„Poštvali?“ podivil se Stanko.

„Jistě. Všechno to zavinil Marinko, ten darebák, a taky Turek. Ti za všechno můžou.“

„Jak?“

„Jak? Ani se neptej. Měl jsem rád Jelici, vždyť to víš. Když jsem viděl, že si vybrala tebe, myslel jsem, že z toho zešílím. A v těch dnech mi přišel do cesty Marinko a začal do mě hučet, abych si to nenechal líbit, a kdesi cosi, prostě jsem ztratil hlavu. Potom mě to mrzelo, ale už bylo pozdě. Chtěl jsem jít za tebou, ale nebylo to možný – čert vzal všechno. A co! Bránil jsem vlastní kůži, jako jsi to dělal ty. Nic jinýho mi nezbylo.“

Stanko pokývl hlavou a řekl:

„Tak, bratře, a co potom?“

„Potom. Potom se začali na sebe všichni zlobit, strýc Alexa a můj táta a do toho Hruška… to víš, musel jsem s rodinou.“

„Takže nejsi vinen?“

„Nejsem, věř mi, že ne.“

„A proč jsi mi aspoň po někom nevzkázal, abych to věděl?“

„Po kom? A jak?!“

„Moh jsi tenkrát, pamatuješ, když jsem tě zastavil.“

„Bál jsem se tě.“

„Zbytečně. Tak jsme se měli rádi a jak to všechno dopadlo. Strýček Ivan, jaký býval veselý… slyšel jsi, jak to s ním dopadlo?“

Lazarovi vyhrkly slzy.

Stanko se náhle zasmál zlým smíchem. Lazar, který se až do této chvíle podivoval jeho mírnosti a začínal věřit, že unikne, zatrnul. Podíval se na bývalého pobratima.

„Tak to dopadne s každým zrádcem!“ zahřměl Stanko. „Tak musí skončit každý, kdo zve na svůj národ pohany. Tobě už dávno odzvonilo, Lazare Miraždžiči.“

Lazarovi se zatočila hlava.

„Takhle ne…“

„Mlč! Ty sis myslel, že jsem se rozhodl dát ti milost? Chtěl jsi mě dokonce obelhat, navěsit mi bulíky na nos. Chacha, věř mi, že tuhle chvíli bych nevyměnil za tisíc let života. To, jak ses tu teď přede mnou vykrucoval a ospravedlňoval se a lhal a myslel si, že ti uvěřím, to je odměna za všechny moje probdělý noci. A já tě teď zase odměním za tvoje lumpárny!“

Sundal z ramene Lazarovu pušku.

„Odstup!“ poručil mu a Lazar před nim bezděky couvl. „Až tam přijdeš, pozdravuj ode mě svýho otce, Marinka a toho vykutálenýho Hrušku. Řekni, že tě za nimi posilám.“

Cvakl napínáčkem na pušce a Lazarovi vyrazil na čele pot.

„Zaklel jsem se před bohem i před lidmi, že tě zabiju. Teď svou přísahu plním.“ Stiskl kohoutek. Lazar zavrávoral.

Na levé straně prsou mu vytryskla krev. Stanko položil k bezvládnému tělu Lazarovy zbraně a řekl k lesům:

„Bože, splnil jsem svou přísahu. A teď, Turci, třeste se!“

XXV

BOJ NA ALI-AGOVĚ SALAŠI

Stanko se vrátil právě včas. Hajduci sundávali jehňata z rožňů. Šikula se mu podíval do očí a řekl udiveně: „Ty jsi veselý, harambašo.“

„Bůh mě potěšil. Zbavil jsem se svý přísahy.“

„Zabils Lazara?“

„Zabil. A teď už se budu starat jen o to, abych dobře vedl družinu.“

„Vypravuj, jak se to stalo,“ pobízeli ho ze všech stran. „Budu a rád.“

Sesedli se ve stínu, kolem svého mladého náčelníka a on jiní do všech podrobností celou událost vylíčil. Občas se do jeho vyprávění ozvaly hlasy podivu nebo smíchu. Když skončil, dodal:

„Podejte mi vodu, ať si umeju ruce, a jdeme obědvat.“ Šikula přinesl tykev a lil mu průzračný pramínek do dlani.

Obědvali s chuti. Stanko byl veselý jako nikdy předtím a jeho veselost nakazila i ostatní. Šikula prováděl takové kousky, že ostatní padali smíchy.

Noc po tomto úspěšném dnu byla tichá a jasná. Stanko se natáhl do zelené trávy, díval se do nebe a cítil se jako osvobozený od velkého břemene. Usnul jako dítě a ležel tiše, bezstarostně a spokojeně.

Také svítání následujícího dne bylo jasné a krásné. Hajduci posedávali po kamenech a čistili většinou zbraně.

A do toho krásného rána se ozvaly výstřely pušek. Vzdálené sice, ale přesto všichni zatrnuli.

„Co je to?“ užasl Stanko a rozhlédl se po družině. Když viděl, že všichni mají v očích stejnou otázku, pobídl Šikulu. „Vyšplhej se na nějaký strom a pokus se něco uvidět.“ Šikula šplhal po kmeni jako datel. Několik okamžiků trvalo napjaté ticho.

„Bijou se!“

„Kde?“

„Kolem Aliagovy salaše.“

„Ale kdo?“ vyzvídal netrpělivě Stanko.

„Naši a Turci a pěkně se do toho dali.“

Vtom se ozval hlas za jejich zády:

„Pospěšte na pomoc!“

Velbloud.

„Co se děje?“ vyhrkl na něho netrpělivě Stanko. „Pojďte rychle. Turci sebrali na Glogovci dobytek a ženou ho do Bosny. Už jsem to řek Cupičovi a teď utíkám za tebou.“

Stanko vzal pušku a křikl na družinu:

„Jdeme!“

Cestou přemýšlel, kde a jak by měl nejlépe zaútočit. Přál si, aby se o jeho zásahu do boje dlouho povídalo. Splnil přísahu, pomstil se a teď chtěl také trochu slávy.

„Velbloude,“ zeptal se, „kolik je Turků?“

„Věř mi, že dost. Maji dokonce zákopy, dnes v noci je vykopali.“

„Je jich víc než našich?“

„Určitě.“

„Počkejte,“ řekl hajdukům a sám se vyšplhal na strom. Pozorně obhlížel bojiště, potom se pousmál, slezl dolů a pokynul družině:

„A jde se.“

Když mezi stromy začala prosvítat planina, které se říkalo salaša, zastavili se. Dým zahalil bitevní pole, ale hajducké oči i přes jeho clonu viděly stíny, míhající se sem a tam.

„Jdeme do toho, harambašo?“ zeptal se netrpělivě Šikula.

„Ne. Pojďte za mnou.“

Odvedl je k okraji křoviska, které jako jazyk vybíhalo do pole. Tady dal rychle postavit záseky a pozoroval boj.

Když si oči přivykly dýmu a prachu, uvědomil si, že se divá na urputný, zoufalý boj. Turci ustupovali, ale pomalu, krok za krokem, a přibližoval se k zásekům, které postavili hajduci.

Stanko přemýšlel, který okamžik má zvolit pro útok. Nepochyboval o vítězství, ale chtěl, aby bylo dokonalé.

Náhle bitevním polem otřásl výbuch a z tureckého zákopu se vyvalil dým.

„Co je to?“

„Naši zapálili Turkům sklad munice,“ zvěstoval Nogič.

Vypukl zmatek. Pomalý ústup nepřátel se změnil v úprk a Turci se chtěli nejbližší cestou, tedy přes Staňkovy záseky, dostat k Drině, aby se zachránili v Bosně.

Stanko se vesele zasmál:

„Bůh je nejlepší přítel. Vždycky to sám zařídí nejlíp.“

Obrátil se k družině a přikázal:

„Klid. Dokud nevypálím, nikdo nesmi ani ceknout. Potom vypálíme jen jednu salvu. Miřte dobře. Je to hřích, plýtvat střelným prachem, když nemusíme.“

Turci bezhlavě prchali a Srbové se hnali za nimi. Hajduci už rozeznávali jednotlivé tváře, většinou vyděšené. Stanko je nechal přiběhnout ještě blíž a potom si vzal jednoho vojáka na mušku. Jeho výstřel ani nedozněl a mohutná salva zaburácela z křovisek.

Turci zůstali celí přimražení, hajduci vyskočili s obnaženými noži a hnali se na nepřátele.

I pronásledující Srbové zůstali překvapeně stát, ale hajduci řádili jako vlci. Stanko měl vyhrnuté rukávy a jagatan mu blýskal v ruce.

Za chvíli se hromadný útok změnil v honičku za jednotlivými vojáky. Hajduci byli odhodláni nenechat uprchnout ani jediného.

Konečně zůstali na válečném poli živi jen Srbové a bitva tím skončila.

K hajdukům přijel Cupič na svém vraníku.

„Čí to byla setnina?“ zeptal se.

„Moje,“ odpověděl Stanko hrdě.

Cupič jej poznal a nadšeně seskočil z koně:

„Pojď sem, sokole, ať tě políbím. Jsi dobrý Srb. Šťastni rodiče, kteří mají takové syny.“

Přátelé obklopovali hajduky ze všech stran. Stanko uviděl otce, popa a Katiče. Spěchal jim políbit ruce.

Alexovi se řinuly po tvářích slzy prouděni. Líbali se jako o svatbě, ne jako na bojišti.

Když se vřava kolem trochu utišila, obrátil se Stanko na své chlapce:

„Je mezi vámi ještě někdo, kdo má své vlastní nevyřízené účty? Je mezi vámi ještě někdo, kdo se potřebuje pomstit?“

Mlčeli. Nikdo se neozval.

„Bratři, ode dneška máme jediného společného nepřítele. Do dnešního dne jsme se mstili za sebe, teď se budeme mstít za všechny slabé a pokořené. Souhlasíte?“

„Souhlasíme!“ zaburáceli hajduci.

„Tak mě dobře poslouchejte. Od této chvíle neexistuji hajduci ani jejich harambaša. Teď jsme vzbouření otroci, kteří shazují okovy. Bratři, pojďte k našim bratrům, spojíme se s nimi.“

A hajduci vplynuli jako řeka mezi vzbouřence.

„Stojane,“ obrátil se Stanko k Cupičovi, „přijímáš nás?“

Stojan ho jen mlčky objal.

Na bojišti, nastalo veselí. Lesy a louky, které po staletí přinášely jen ozvěnu nářků, se rozezvučely veselou písní. Povstala rája jak ze země tráva. Porobený národ se zvedl proti nepříteli. A jako trávu nikdo nemůže zadržet, aby nerostla, tak nezadržitelné bylo odhodlání ráji, jak Turci nazývali Srby, která se rozhodla buď zemřít, nebo uvidět zlaté Slunce svobody.

TŘETÍ DÍL

I

POVSTÁNÍ

Pohár utrpení přetekl.

První výstřel z povstalecké pušky dolehl do všech koutů Mačvy a každý, kdo měl srdce v těle, sáhl po zbrani.

Když rolník opustí pluh a chopí se pušky, znamená to pro něho boj na život a na smrt. Boj k úplnému vítězství, nebo porážce. Vzbouřený sedlák už se nechce vracet do poroby, dokonce na svůj předchozí život nechce ani pomyslet.

Ona léta 1804 až 1813 byla dobou herojskou: Rodili se v ni junáci, jaké zná jen mytologie.

Vojenské oddíly začaly růst jako houby po dešti. Cupič se postavil do čela všech a vybíral velitele jednotlivých setnin, které měly hlídat drinskou hranici. Mezi nimi byl i Kalič a Zajíc. Bývalý hajduk začal shromažďovat muže, kteří neměli na světě nikoho a pro něž umřít bylo tak snadné, jako, vypít sklenku rakije. Usadil se na Parašnici, kde dal – postavit koliby, a v nich žili „trháni“ ve dnech, kdy nebojovali. Trháni byli pro Turky nebezpečnější než císařské vojsko. Smiljanič se bil na vlastní pěst. Byl to junák, jaký se rodí jednou za sto let. Byl přesvědčený, že mu Turek-bosňák nemůže nic udělat.

„Jestli padnu rukou tureckýho bosňáka, nepochovávejte mě, hoďte mě vlkům,“ říkával a jeho slova dodávala ostatním odvahy.

Na Lešnici držel stráž Ilja Srdan. Bylo to místo, kudy Turci nejraději přecházeli.

Vzbouřenecké oddíly křižovaly Mačvou a zasahovaly všude, kde se dělo nějaké příkoří. Ostatní bojovnici se po prvních bitvách vrátili domů, aby dohlédli na hospodářské práce. Skoro denně docházelo k přestřelkám. Když se Turci neobjevili sami, vyhledávali je vzbouřenci v jejich hnízdě. Vylákali je přes Drinu a tady, na domácím území se na ně vrhali. Bojujícím většinou přispěchal na pomoc i Zajíc se svými trhaný.

V Mačvě není kousek země, kde by se nebojovalo.

II

RODNÝ PRÁH

Pole nevonělo obilím, ale střelným prachem. Zvolna se šeřilo. Povstalci se utábořili v lese a odpočívali.

Stanko usedl vedle otce. I Alexa se změnil. Bojoval statečné, už stokrát se nad ním vznášela smrt, ale on jako by to neviděl. Neznal strach, a každý další den jeho života jako by mu otvíral nový pramen štěstí.

Jeho Stanko. Je to možné, že je otcem hrdiny, k němuž všichni upírají obdivné oči? Skutečně vychoval tohoto mstitele, jehož oko se blýská jako šavle, který je tak sebevědomý, hrdý a statečný.

Když mu chtěl Stanko na přivítanou políbit ruku, náhle se polekal a celý zatrnul jakýmsi strachem a snad i ostychem, že se před ním sklání takový bohatýr.

Jednoho rána, když si Stanko povídal s otcem o Černém Močálu, hajducké a povstalecké srdce zněžnělo a mladík zatoužil po domově. Chvíli zadumaně seděl, potom se zvedl a vyhledal Cupiče.

„Cupiči, jsi náš vojvoda a já jako tvůj mladší podřízený tě prosím, abys mě pustil domů. Zastesklo se mi po rodném prahu a po rodině. Odešel bych jen na krátkou dobu a zase bych se vrátil.“

„Jdi si, Stanko, jdi. Zasloužíš si to. I Alexa může jít s tebou.“

Vítr si pohrával se zeleným listím, suché větve praskaly pod nohama, ptáci zpívali a pozdravovali bílý den. Až do lesa zaléhal hukot drinských vln.

Stanko se zachvěl při představě, že zase překročí rodný práh. Bude tam matka, bratři, jejich ženy a děti, bude tam… ano, bude tam i Jelice, ta statečná a krásná dívka; která na něho stále čekala.

„Představ si,“ řekl otci, „že teď o svatém Iljovi to bude šest let, co jsem z domova… To byly těžké roky…“

„Byly, chlapče, byly, ale považ, co se natrápila tvoje nebohá matka… a co Jelice. Jak to, že ses na ni nikdy ani nezeptal? Ale počkej, jen co to tady od Turků trochu vyčistíme, hned tě ožením. Dost ses už načekal.“

Pohlédl na syna zpod oka.

A tento junák, který vykonal tolik hrdinských činů a mnohokrát se zblízka díval smrti do tváře, si netroufl v této chvíli zvednout oči od země. Horký plamen ostychu mu ožehl tváře. Kdyby byl Alexa vnímavější, musel by postřehnout, jak je Stanko rozrušený, ale on místo toho nadšeně začal vychvalovat Jelici.

„To je ale děvče, jako lusk. Jako rekyně. Statná a dobrá jako chleba. Věř mi, že když jsi mi ji přivedl tenkrát domů, bylo mi, jako by k nám přišlo sluníčko. A ruce má přímo požehnaný. Čeho se dotkne, to se ji daří.“

Stařec se dál rozplýval chválou, ale Stanko už ho neposlouchal. Myšlenky se mu zatoulaly ke všem společným chvílím, které s Jelici prožil. Zvlášť na jednu příhodu rád vzpomínal. Bylo to o žních, pomáhali na poli u Sokčaničů, šli v řadě vedle sebe a předháněli se, kdo udělá víc snopů. Pot se z nich řinul, ale jeden druhého nemohl překonat. Náhle se Jelici v zápalu práce sesuly vlasy z krku a Stanko uviděl mateřské znaménko, které se tak krásně vyjímalo na bílém dívčím hrdle.

„Co to tady máš?“ zeptal se a dotkl se rukou znaménka.

Zrudla jako vlčí mák, nechala práce a utekla.

Stanko v bezesných nocích často myslel na toto znaménko. I teď tu drobnou příhodu viděl před sebou tak živě, jako by to bylo včera. Celý se rozplýval ve sladké předtuše setkání. Jelice byla pro něho všechno pozemské štěstí. Ať už je konečně jeho, ať už může zulibat to mateřské znaménko, celou ji zulibat a třetí den ho mohou klovat havrani a supové.

Čím víc se blížil k rodné vsi, tím byly jeho vzpomínky živější. Každá pěšina, každý kámen byl živoucí vzpomínkou minulosti. Pod tímto mohutným dubem se s Jelici jednou schovali před deštěm, na této cestičce spolu často postávali a tamhle je to lískové houští, odkud na něj jednou zavolala, aby mu ukázala první jarní jehně, které pak spolu dlouho hladili…

Přišli před han. Byl opuštěný. Nikde ani živé duše, nikde dým, jenž by naznačoval přítomnost lidi.

„Je tu spoušť,“ podotkl Alexa.

Stanko se vytrhl ze svých snů a přejel pohledem chátrající dům. Přes tvář mu přejel stín.

„Kdyby už takhle vypadaly všechny turecký hany,“ ozval se Alexa. „Viděl jsi, kde mě zavřeli?“

„Viděl.“

„Zajdeme tam?“

„Ne, tati, aspoň dneska ne. Je to můj první hezký den po šesti letech a rád bych, aby mi ho nezkazila ani jedna zlá vzpomínka. Nech to na zítřek, na pozítří, jen dneska ne.“

„Dobře, jistě. Vždyť tam nemusíme vůbec. Ostatně, co bychom tam dělali. Tak pojď domů,“

„Ano, pojďme domů.“

Ale pohled na prokletý dům a těch pár vět, které promluvil s otcem, Stanka zcela vytrhly z jeho krásných snů. V jeho mysli se vedle krásné Jelice objevily i nenáviděné podoby Hrušky, Marinka i Ivana. A Lazara. Nemohl zaplašit ani vzpomínku na jejich mrtvá, chladnoucí těla. Odvrátil hlavu, aby se těch nepříjemných obrazů zbavil. Viděl však vzpouzejícího se Ivana mezi dveřmi vlastního domu. Dým jej zahaluje a on prosí, zaklíná se při všem svatém, aby mu zachoval život. A pod Lazarem se podlamují kolena, ve tváři má předsmrtnou bledost a rty mu modrají.

„Ech,“ mávl rukou, aby je zahnal. „Je to odporný.“

„Co?“ zeptal se Alexa.

„To, když má člověk odvahu páchat zlo a nemá odvahu za to zaplatit.“

„Myslíš na Ivana?“

„I na Lazara, ale hlavně na Ivana. To bych radši spolkl krabici střelnýho prachu, než bych ho prosil o milost.“

„Já taky,“ ozval se hrdě Alexa. „Nikoho bych se neprosil o život, tím spíš, kdybych věděl, že jsem vinen.“

Ale už byli kousek od domova. Stanko uviděl, jak pokojně stoupá dým nad jeho rodným domem a srdce mu poskočilo radosti. Zlé přízraky zmizely, myslel už jen na své drahé.

Některé z dětí je zahlédlo a vřítilo se s tou zprávou do domu. Všechno živé jim vyběhlo vstříc.

„Stanko, dítě moje drahý,“ zavzlykala Petra a vrhla se. mu kolem krku.

Dětská drobotina jej obklopila, věšely se mu na nohy, chytaly ho za opasek.

„Strejčku, strejčku, ty krásně vypadáš.“

Všechny je líbal a objímal. Srdce mu tančilo radosti. Přes dětské hlavy zahlédl dojatou tvář Jelice.

„Počkejte,“ řekl Stanko a jemně je odstrčil. „Ještě něco musím pozdravit.“ Sundal z hlavy čepici, přišel k rodnému prahu, pokřižoval se a políbil ho.

Když vstal, řekl:

„Všichni víte o mé přísaze, kterou jsem splnil. A teď skládám další: slunce ať mi přestane svítit, jestli nepadnu při obraně tohoto domu, který mi dal tolik štěstí.“

III

BOJ NA MIŠARU

Ta doba byla plná neklidu a bojů. Jako když se píchne do vosího hnízda. Srbové se dotkli tureckého panství, turecké moci. Rája si dovolila vztáhnout drzou ruku na svého pána.

Zvedlo se velké a organizované vojsko proti malým oddílům vzbouřenců, kteří často neměli ani co na sebe.

Začal boj trvající týdny a měsíce.

Najit zabitého souseda na cestě nebylo nic neobvyklého, o tom se už ani nemluvilo, a zabít osamělého Turka bylo tak běžné jako si ráno přihnout z čutory.

Jak jsme již řekli, Zajíc se utábořil na Parašnici a vzal pod svůj prapor všechny mstitele.

Když přijímal do družiny nového muže, vždycky chtěl vědět, proč přichází právě k němu. Nejčastější odpověď byla, že mu Turci pobili celou rodinu a zapálili střechu nad hlavou.

„Jsi připravený na všechna utrpení a bolesti?“ ptal se ho Zajíc.

„Nemůžou mě potkat větší, než jaké jsem poznal.“

„Umíš střílet?“.

„Jako dávat facky.“

„Umíš plavat?“

„Jako ryba.“

„Umíš se potápět?“

„Umím.“

„Umíš umřít?“

„Kdykoli se bohu zachce. Bez jeho vůle neumím, zato umím zabíjet Turky.“

„Přijímám tě mezi nás.“

Pouze takoví byli přijímáni do oddílu. Kdo nesplňoval všechny tyto požadavky, poslal ho Zajíc za vojvodou Cupičem, aby ho zařadil do jiného oddílu, ale mezi své mstitele jej nevzal.

Jednoho večera seděli kolem ohně a Zajíc se právě hřmotně smál nějaké Šikulově skopičině, když se mezi nimi objevil Velbloud.

Odtáhl si Zajíce stranou a cosi mu sděloval. Ten se za chvíli vrátil a křikl na své chlapce:

„Kdo z vás je odvážný?“

„Já! Já! Já!“ ozývalo se ze všech stran.

„Potřebuju dobrý potápěče.“

„Všichni jsme dobrý,“ odpověděl Šikula.

„Osm z vás ať se tedy připraví. Přeplavete na druhou stranu, jsou tam turecký čluny. Velbloude, říkáš, že nářadí máš?“

„Mám,“ přikývl mlynář a shodil z ramene plátěnou torbu. „Osm vrtáků, víc jsem nemohl sehnat.“

„Stačí,“ odpověděl Zajic a podělil jimi těch osm. „Plavte na druhou stranu a počkejte, až Turci spustí na vodu čluny. Potom jim všechny navrtejte.“

Šikula se nadšeně zasmál.

„To je přímo božskej nápad. Kdo to vymyslel?“

„Velbloud,“ odpověděl Zajíc a pokračoval:

„Až se čluny začnou potápět, pomozte Turkům do vody. Já budu čekat na břehu. Kdyby bylo třeba, připlaveme vám na pomoc.“

„Tak jdeme na to!“ křikl Šikula a svlékl se do půl pasu. Ostatní jej následovali.

Noc byla temná. Nebem táhly mraky jako smečka černých vlků. Tu a tam němě zablesklo.

Turci se připravovali k přechodu řeky. Mluvili mezi sebou tiše a opatrně. Věděli, že tady hlídá kapitán Zajic, jehož jméno bylo pro ně spojeno s přízrakem smrti.

„Tak co, chlapi, jedeme?“

„Jedeme.“

„Jen opatrně. Hlavně se dostat neslyšně do lesa na druhý straně, pak už nám bude hej.“

Turci se blížili obezřetně ke břehu.

„Poslyš, Aso, ty máš dobrý oči, podívej se, jestli někde nejsou.“

Aso pozorně obhlížel oba břehy, potom se obrátil k ostatním a řekl:

„Ani větvička se nehne, můžeme klidně vyplout.“

Voda se hnala korytem jako zběsilá, ale ve vzduchu viselo mrtvé ticho před bouři.

„Fuj! To jsem se lek!“ křikl Aso a díval se do vody. „Ryba. Sumec. To byl ale kus. Ležel tady pod člunem, velkej jako dospělej chlap.“

„Není dobře vidět takový ryby,“ ozval se jeden starý voják. „Kdyby bylo podle mýho, přenocovali bychom tady a za světla se převezli!“

„Dědku! Kams dal rozum! Na noc jsme přece čekali, abychom hajdukům snáz proklouzli.“

„A já zase tvrdím, že bv bylo rozumnější počkat na denní světlo,“ radil starý.

Někteří se k němu přidali.

„Mám nějaký divný tušeni,“ ozval se kdosi.

„Tak tu zůstaň, a tuš si! My jedeme!“

Nasedli do člunů.

Jedna loď za druhou se odpoutávala od břehu a proud ji strhával do bouřlivých vln. Strašidelně působily v temné noci tyto drinské plachetnice. Sunuly se napříč řekou jako nějací obludní ptáci s roztaženými křidly.

Turci seděli tiše a skoro nehnutě, oči upřené na druhý břeh, aby mohli na případný útok okamžitě odpovědět. Ani ve snu je nenapadlo, že nebezpečí si už vezou s sebou.

„Voda!“ vykřikl starý.

„Tiše,“ napomenulo ho několik hlasů. „Co blázníš?“

„Voda ve člunu.“

Z několika míst na dně prýštily mocné prameny a zaplavovaly dno. Než se Turci vzpamatovali. Člun se zapal potápět. Vzápětí se ozvalo voláni i z jiných lodi: „Voda, teče sem voda!“

Turků se zmocnil strach. Víc než sama voda ve člunech je ochromovalo tušení, že tohle není náhoda, ale začátek připravovaného hajduckého útoku. Urputně ucpávali díry, ale vody už bylo všude nad kotníky, přetížené čluny se nakláněly a byly strhávány strašnými drinskými proudy. Kdosi vykřikl:

„To je konec. Všichni do vody!“

Ale nikdo se ani nehnul, němě zápasili s živlem dál. Na jedné lodi, do niž už vlny šplouchaly přes okraj, přece jen někdo vyskočil. Dřina se nad ním zavřela a víc se neobjevil. Skočil další a dopadlo to s nim stejně.

Turky to zcela vyvedlo z rovnováhy. Čluny se nezadržitelně potápěly, ale nikdo už neměl odvahu vrhnout se do náruče hučící divoké saně.

„Ach!“ vykřikl starý a zmizel ve vlnách.

„Viděli jste?“ vydechl kdosi. „Vypadalo to, jako by ho někdo strhl dolů.“

Na sousedním člunu se ozval stejně srdcervouci výkřik: „Pomoc.“

Ale to už se začal do hukotu vln mísit pekelný křik a nadávky, hlasy hrůzy. Trháni šplhali do člunů a zápasili muž proti muži. Turci ve zbrani byli těžcí a nemotorní a v okamžiku, kdy jim Drina pohltila čluny, ztratili proti trhanům jedinou výhodu. Mizeli v proudu bez pomoci.

Polonazí hajduci, navíc vycvičeni na plavání v dravé vodě, se dostali ke břehu s vypětím všech sil.

Tam už na ně čekal starostlivý Zajíc.

„Jste všichni?“ ptal se nejprve.

„Všichni, ale z Turků ani jeden,“ oznámil mu Šikula: „Ale přiznám se, že i já jsem měl dvakrát namále. Už jsem cítil, jak mě to táhne ke dnu.“

„To bylo ve virech?“ ptal se Zajíc.

„Hm.“

„Tak pojďte honem, ať už jsme odtud pryč.“

Když se vrátili do tábora, čekal tam Stanko.

„Pobratime,“ řekl Zajícovi, když se přivítali, „nesu ti pozdrav od Cupiče.“ A potom mu už tiše sděloval:

„Turci se sem valí ze všech stran. Cupič ti vzkazuje, abys přišel co nejdřív k Belotičovi… a ještě něco.“

„Copak?“

„To je moje osobní prosba. Vezmi mě do svýho oddílu.“

Zajíc mu položil obě ruce kolem krku.

„Staň se zase velitelem nás všech.“

„Ne, to nechci. Tohle je tvůj oddíl, lidé tě znají, kdyby šlo do tuhého, tak se snadno domluvíme, ale chci být jen jedním z vás.“

Zemi zaplavovaly vyzbrojené turecké oddíly. Kolem Sabce se shromažďovalo obrovské vojsko. Istanbulský sultán zvedl pěst, aby ztrestal své vzbouřené poddané.

V posledních dnech července a prvních dnech srpna roku 1806 bylo slyšet v této oblasti jen bojový ruch. Pro střelný prach a prach z cest, zdvihaný koňskými kopyty, se nemohl člověk ani pořádně nadýchnout.

V čele srbských vzbouřenců stál vrchní velitel Karadjordje se svými vojvody, k nimž patřil i Stojan Cupič, Luka Lazarevič a další.

Turecké vojsko vedl Sulejman paša, kterému přezdívali Kulin-kapitán, a jeho pobočníky byli bosenští velitelé z jednotlivých oblasti: Mehmed kapitán ze Zvorniku, Sinan-paša Hercegovec, Mula Sarajevský a další. Turci měli padesát tisíc vojáků, Karadjordje patnáct tisíc včetně jízdy.

Po ránu v úterý 31. července přivedli ke Karadjordjovi nějakého Turka, který se sám vzdal. Velitel se právě radil se svými vojvody, když mu stráže hlásily, koho vedou.

Sotva se zajatý Turek objevil, Cupič vykřikl:

„Velbloud!“

„Ty ho znáš?“ podivil se velitel.

„Aby ne. Ten už párkrát Turkům zatopil.“

„A to je Turek?“ žasl Karadjordje.

Cupič se rozesmál. „Asi takový, jako ty a já. To je náš člověk, celá Mačva ho zná.“

„Byl jsem v Sabci,“ oznámil jim klidné Velbloud.

„Proč?“

„Abych se dověděl, co na nás chystají.“

„A dověděl ses něco?“ zeptal se rychle Karadjordje.

„Jo. Zítra ráno na tebe vrhne Kulin všechnu svou sílu. Uhodí tady od cesty, protože se chce probit k Bělehradu. Vojska má, že se to nedá spočítat… ale to nic, však my je doběhneme.“

Karadjordje pokýval zamyšleně hlavou.

„Zítra… hm… děkuju. Jdi si odpočinout a shoď už ze sebe ten turecký hábit.“

„Už jsem na to taky myslel,“ přikývl Velbloud, a aniž by to kdo zpozoroval, zmizel v davu.

„To je nadělení,“ procedil skrz zuby Karadjordje. „Ale zaplať pánbůh za tu zprávu. Rychle se musíme dohodnout co dělat.“

Dlouho rokovali a nakonec dostal každý z vojvodů svůj speciální úkol. Bylo mimo jiné rozhodnuto, že Luka Lazarevič dostane jízdu a Cupič se svými Mačvany musí odříznout Turkům ústupovou cestu k Sabci.

Nastalo ráno 1. srpna.

Nebem táhly bílé oblaky, od Driny sloupal vzhůru jediný, temný mrak. Ve vzduchu zavládlo napjaté ticho, jen vítr šelestil trávou, vyprahlou palčivým sluncem. Země duněla. Když k ní člověk přilehl, slyšel tisíce koňských kopyt.

Karadjordje vyskočil na opevnění a rozhlédl se.

Uviděl obrovské vojsko, kráčející za zvuků bubnů a píšťal pod rozvinutými prapory. První řady kráčely odhodlaně a pevně, pušky na ramenou.

Karadjordje se vrátil do zákopu, který nechal uprostřed válečného pole vyhloubit. Tvář měl klidnou a nepřátelské vojsko sledoval skoro neosobním pohledem. Svým lidem nařídil nestřílet dřív, než vypálí dělo.

První řady Turků už byly na dosah opevnění. Pal!

Turecké vojsko zakolísalo, ale jen na okamžik. První řady klesly, ale za nimi vystoupily další jako vlny na moři a za okamžik už tady zase byla jednolitá masa, která se valila nezadržitelně vpřed. Dělo vzbouřenců znova vystřelilo a za nim padla salva. Teď už začali střílel i Turci.

Karadjordje nechal vypálit ještě několik salv a pak mávl rukou k nedalekému lesíku.

Odtud něco temně zahučelo, zahřmělo, zablýsklo se. Turecká sila zakolísala. Jejich řadami proletěla blesková zpráva: Jsme obklíčeni.

Karadjordje čekal na tento okamžik překvapení. Vyskočil na hrazeni, vytrhl jagatán a křikl:

„Na nože!“

Vpadli do sražených nepřátelských řad jako rysové. Později jeden z účastníků tohoto boje vyprávěl: Kdo měl jagatan, oháněl se s nim jako s kosou, kdo ho neměl, bojoval obyčejným nožem. Pozoroval jsem jednoho kluka, nebylo mu víc než sedmnáct let. Neměl ani ten nůž, ale v poslední chvíli sehnal někde břitvu, odzadu se Vrhl na jedno Turčisko, které by ho mohlo nosit v zubech, a skolil chlapa jako vola.

V sultánově vojsku zavládl zmatek. Sevřené řady se rozpadly, malé skupinky Turků bojovaly na vlastní pěst a vzbouřenci na ně doráželi jako vosy. Byl to lítý boj, v němž zahynul i legendární Sulejman paša řečený Kulin.

Střetl se s vojvodou Lukou. Vytáhli proti sobě pistole, kubury, ale oběma selhaly. Tasili šavle a Kulin ji Lukovi urazil až u rukojeti. Ten, když to viděl, pokusil se zachránit v houští a další souboj proběhl skrytý očím obou vojsk. Protože z houšti nevyšel vítěz a boj na poli pokračoval, roznesla se v obou nepřátelských vojscích zpráva, že padl hlavni velitel tureckých vojsk a srbský vojvoda Luka. V sultánově vojsku zavládl ještě větší zmatek a vojáci se zachraňovali, jak mohli. Někteří prchali k Sávě, ale i tam je Srbové pronásledovali.

Když Stanko po dlouhé době znova přišel domů, vyběhlo mu vstříc všechno živé, co v chalupě bylo.

„Jsi zdráv?“

„Chvála bohu a co vy?“

„Všechno v pořádku.“

Vítal se se všemi, tentokrát i s Jelici.

Dívka celá zrudla, sklopila oči k zemi, že byl vidět jen stín jejích dlouhých řas.

Stanko se na ni díval jako očarovaný a zapomněl ji pustit ruku. Alexa i Petra si toho Všimli a s pochopením se na sebe usmáli. Alexa žertem prohodil:

„Dobře, dobře, ale pusť ji už tu ruku a pojď dovnitř.“

Jelice se začervenala ještě víc, vyškubla Staňkovi ruku a vběhla do chalupy, zatímco Stanko zůstal stát nehybně na prahu.

Když usedli kolem ohniště, Alexa prohodil:

„Čekali jsme tě už včera, byl tady i pop, měli jsme napřed strach, co je s tebou, ale potom přišel Velbloud a uklidnil nás. že jsi v pořádku a jdeš domů.“

Petra se dívala Staňkovi do mužné tváře a nemohla se toho pohledu nasytit.

„Tak vyprávěj, jaký to bylo na Mišaru,“ pobídl ho otec a Stanko zeširoka popisoval celou bitvu. Když se dostal k nejdramatičtějším okamžikům, přišel pop a Jurišič a po velkém vítání musel Stanko začít vyprávět znova. Poslouchali ho se zatajeným dechem.

„A co se stalo s Lukou?“ chtěl vědět pop. „Padl, nebo ne?“

„Kdo, vojvoda?“ zasmál se Stanko, „ten se jen tak nedá.“

„Jak ale moh zůstat na živu, když prý byl bez šavle a bez pistole a Turků kolem jako vos?“

„To bylo tak. Když viděl, že mu Kulin přerazil šavli, bylo mu jasný, že už má namále. Přitáhl koni uzdu, strh ho nazpátek, vytrh od pasu prachovnici, vyrazil s koněm vpřed a prachovnici vzal Kulina přes nos, až mu vyhrkla krev.“

„Ach,“ vydechli všichni nadšeně.

„Turci hned obklopili velitele, jen jeden šel po Lukovi. Vojvoda si na něho počkal, a když už se chystal po něm seknout šavlí, vytáh nohu z třmenů a kop ho pod bradu, až udělal kotrmelec. Potom sám seskočil z koně a vrazil do houští. Rozzuřený Kulin za nim. Ale v houští bylo několik našich chlapců, na mistě Kulina skolili. Luka zůstal ležet vedle něho.“

Posluchači ani nedýchali.

„Já u toho nebyl, jen jsem to slyšel vyprávět,“ pokračoval Stanko, „ale taky jsem se ještě za bitvy dověděl, že vojvoda padl. A to jsem viděl Cupiče plakat. Říkali, že i Karadjordje plakal. Nakonec jsme ho všichni oželeli, bitva pokračovala a na pláč nebyl čas. Potom, to už bylo k večeru, se z houšti vynořila nějaká zakuklená postava, jako turecká žena. a mířila si to rovnou ke Karadjordjovi. Byl to Luka.“

„A proč se zakuklil?“

„Turecký kulky a šavle mu nadělaly ze šatů cáry, třináct rán měl na sobě.“

„Třináct?“

„Třináct, ale přežil to.“

Ještě na mnoho věcí se Stanka vyptávali a on jim ochotně vyprávěl, takže beseda se protáhla do oběda.

Prostřeli slavnostně jídelní stůl, ale pop s Jovou se zvedli. že půjdou domů.

„Dneska ne,“ řekl pop Alexovi. „I my máme svátek.“

„Uděláme to zítra,“ řekl Jova, už zase stařešina s lišáckým úsměvem.

„Tak dobře, zítra,“ souhlasil Alexa.

Stanko viděl jejich spiklenecké pohledy a úsměvy a v duchu se ptal, co to má znamenat.

Navečer, když se smrákalo, vyšel Stanko za Jelici, kterou zahlédl, jak jde poklízet hospodářství. Našel ji vzadu za ohradou. Dojila krávy. Přišel k ni.

„Ty děláš i tohle?“ podivil se.

„A co by ne!“ odsekla a znova zčervenala.

„No. já tě chválím.“

Neodpověděla, jen se snažila odstrčit tele, které se nechtělo od matky hnout.

„Mám podržet tele?“ pokoušel se Stanko nějak navázat hovor.

„Můžeš.“

Držel tele za uši a díval se mu upřeně na hlavu. V tolika bitvách byl a každou z nich bylo snazší začít než rozhovor s Jelici. Jazyk měl jako svázaný.

„Myslela jsi na mě?“

Mlčky se na něho podívala.

„Já na tebe moc myslel a pořád jsem si tě představoval.“

Jelice jako by ho neslyšela.

„Co ti je?“ naléhal.

„Mně? Nic. Proč?“

„Tolik let jsme spolu nepromluvili, a když konečné s tebou jsem, neřekneš ani slovíčko.“

„A co ti mám říct?“

„No… tak…,“ začal smířlivě, „jestli jsi na mně čekala a těšila se a tak…“

„Proč to chceš slyšet, vždyť to přece víš.“

„Třeba to vím, ale chtěl bych to od tebe slyšet. Víš, kdys mi něco podobného řekla naposledy? Už je to šest let. Celou tu dobu jsem o tobě snil, v duchu s tebou mluvil… je to tak špatný, že chci od tebe znovu slyšet, jestli jsi taky na mě myslela?“

„Moc jsem na tebe myslela.“

„Jak moc?“

„Tak… tak, jako když čeká tráva na déšť,“ odpověděla a ruměnec jí polil tváře. „Kdybych tě neměla ráda, nikdy bych k vám nepřišla. Přece sám dobře víš, jak se lidi dívají na děvče, které neposlechne rodiče a nechá se kvůli svýmu mil… kvůli někomu vyhodit z domu. A já to kvůli tobě udělala a tvůj domov je mi milejší než můj. Myslím, že bych vyměnila celý náš dům za jedinou komůrku u vás, jen abych ti byla blíž…“

Stanko ji poslouchal a srdce se mu chvělo štěstím.

„Chovali se tady k tobě dobře?“

„Jako vlastni. A ještě líp. To, co jsem doma neměla, našla jsem tady… pusť to tele.“

Rychle se smrákalo, volali je k večeři, ale Jelice musela Staňkovi slíbit, že až všichni usnou, přijde znovu do zahrady.

Dávno už se Alexova rodina rozešla od večeře, dlouho už bývalý hajduk seděl pod hvězdnou oblohou a ohlížel se po každém šelestu, ale ta. na niž tak toužebně čekal, stále nepřicházela. Když její siluetu zahlédl, byl už skoro přesvědčený, že usnula a zapomněla na něho. Celý dům tonul ve tmě.

„Konečně,“ vydechl netrpělivě.

„Musela jsem počkat, až usnou.“

„Já vím, ale proč nešli spát dřív? Pojď, sedneme si tady.“

Tráva byla vlhká rosou, ale ani jeden z nich si toho nevšiml. Chvíli se na sebe šťastně dívali, potom jí Stanko položil ruku kolem pasu. S Jelici se zatočil svět. Bezděky mu odstrčila ryku, a když se pokusil znovu ji obejmout, skoro divoce se mu vytrhla.

„Co ti je?“ užasl mladík.

Vyskočila.

„Nic Nedotýkej se mě.“

„Copak jsem tě nikdy neobjímal?“

„Objímal, ale prosím tě, teď ne.“

„Ale proč, proboha?“

„Já nevím, ale tak mi připadá, že zešílím, jestli se mé dotkneš“

Chvěla se jako prut. Kdyby byl Stanko trochu pozornější. musel by vidět, jak je rozrušená, ale on teď myslel jen na sebe. Před chvilkou se vznášel do oblak, a ona jej strhla nepochopitelným způsobem k zemi. Rozčilil se:

„Tak dobře, dělej si co chceš,“ a sklonil hlavu.

Zavládlo mrtvé ticho.

Jelici se sevřelo srdce. Podle tónu Staňkova hlasu poznala, že jej ranila. Bylo jí to lito.

„Co ti je?“ zeptala se tiše.

Staňkovi se chtělo nad takovou nespravedlivostí plakat.

„Ty se zlobíš,“ dorážela Jelice, „nemáš proč. Já ti nechtěla ublížit.“

Počkala, a když nedostala žádnou odpověď, začala znova.

„Nemáš proč, co se zlobíš?“

„Což tě po tom všem nesmím ani obejmout?“ procedil mezi zuby.

„Můžeš, ale nedělej to; Moc tě prosím. Nikdy jsem tě neměla radši než teď, ani nevíš, jak mě mrzí, že se na mě zlobíš, ale dřív. když jsi mě objímal, bylo to jiné. Byli jsme jako všichni… ale po tom, co jsme prožili, já to cítím tak draze vykoupený, celá se z toho chvěju… což myslíš, že tě nemám ráda. A nedívej se na mě tak zamračeně. Kvůli tobě jsem opustila domov, nechala se proklít otcem i matkou a to je, jako bych řekla, že s tebou prokletá budu šťastnější než s rodičovským požehnáním. Byla jsem připravená nechat na sebe od kohokoli plivnout, a ty teď takhle…“

Rozplakala se. Když začala vzlykat, Stanko ji vzal za ruku. přitáhl ji k sobě a ona mu klesla hlavou na rameno. Rozplakala se hlasitě.

Líbal ji na vlasy, na mokrou tvář, na oči.

Zase ho zaplavila láska a Jelice se v jeho náruči postupně uklidňovala. Pláč v ni uvolnil tu mnohaletou zarputilou houževnatost, kdy pro něho trpěla, chvěla se strachy o jeho život a. styděla se někomu si postěžovat. Napětí povolilo a ona mu začala polibky vracet.

Náhle se vzpamatovala:

„Co to děláme?“

„Nic špatnýho. Neboj se. Zítra nám k tomu i rodiče dají požehnáni Kdo miluje, hubičky opětuje,“ odpověděl jí.

Slunce zapadalo a do dvora Miloše Seviče vcházeli hosté. Pop Miloje a kmet Jova šlí s Alexou na námluvy.

Za nimi kráčel Stanko, urostlý jako jedle, hrdý jako sokol. Domácí je spěchali přivítat se vší okázalosti: Na prahu je očekával prostovlasý Miloš.

„Dobrý večer.“

„Dobrý.“

„Máš radost z hostů?“ zeptal se ho pop.

„Z dobrých vždycky,“ a pozval je dál.

V parádní sednici stál bíle prostřený, stůl a na něm pouze dvě dřevěné slánky.

Usedli a začali hovořit o povstání. O čem jiném by se v tuto dobu mohlo mluvit. Vyprávěly se různé historky a hrdinské přiběhly o lidech, které všichni znali, a beseda byla tak zajímavá, že se protáhla dlouho do noci.

Konečně si pop při pamatoval, proč sem přišli.

„Poslyš, Miloši, přišli jsme za tebou… já myslím, že sám víš proč. A jestli ne, tak ti připomenu tvůj starý slib, který jsi před časem Alexovi dal. Kdyby tenkrát bůh chtěl a my byli rozumnější, dopadlo to všechno mnohem líp.“

„Co jsem slíbil, to splním.“

„Tak řekni, kolik chceš?“ zeptal se Alexa.

„Co dáš,“ odpověděl Miloš.

Alexa rozvázal měšec a vysázel na stůl deset dukátů.

„Stačí to do domu?“

„Stačí.“

„Co ještě chceš?“

„Zavolám děti.“

Všechny Sevičovy děti a vnuky Alexa podaroval nějakým penízem, a když tato část námluv Skončila, pobídl je pop:

„A teď se polibte.“

Začalo všeobecné líbáni na znamení uzavření nové přízně mezi dvěma rody.

„Dávej na stůl,“ pobídl Miloš Ženu a ve chvilce sem přispěchaly ženy s dávno připraveným pohoštěním. Venku se ozvaly nejprve ojediněle a pak jako při bitce výstřely z pušek a pistoli.

„Kdy myslíš slavit svatbu?“ zeptal se po chvilce Miloš Alexy.

„Myslím, že bychom to už neměli odkládat. Časy jsou nejistý a oni se už načekali dost.“

„To je pravda,“ souhlasili s ním všichni.

„Ode dneška za čtrnáct dni by je mohl pop oddat,“ rozhodl Miloš.

„Dobře, jsme domluveni.“

Když odcházeli domů, byla už hluboká noc.

IV

SVATBA

Vskutku to byly divné časy. Za kopcem se nepřestávaly ozývat pušky a krev tekla proudem a tady se chystali na svatební veselí.

Přípravy byly tak důkladné jako v nejklidnějších dobách. Domácí se radovali, těšili se a dodržovali všechny tradiční zvyky a obyčeje.

Byla připravena svatebnÍ čutora ozdobená pentlemi a cinkavými dukáty a s ni se chodilo zvát po chalupách.

Byl pozván Staňkův kmotr, starosvata měl dělat Jova Jurišič, o družbu se Stanko postaral sám. Pro nic za nic se přece nesbratřil se Zajícem, náčelníkem slavných trhanů.

Alexa byl veselý, Petra přešťastná, domácí popichovali Jelici a ta chudinka nevěděla, kam se má před jejich žerty schovat:

Stanko měl strašně dlouhou chvíli. Všechny ty zdlouhavé přípravy mu šly na nervy a nejraději by to všechno hajducky zlomil přes koleno. Byl netrpělivý, přecházel sem a tam, a přece nikde nenacházel klid.

Jednoho rána jej otec dlouze pozoroval a nakonec mu s úsměvem řekl:

„Prosím tě, co se to s tebou děje, já tě nepoznávám?“

Stanko nevěděl, co mu odpovědět, jen mávl rukou.

„Bloumáš po domě jako duch. Nemůžeš chvilku posedět,“

„Kdybych moh, tak posedím,“ mumlal Stanko a snažil se skrýt rozpaky.

„Vydržel jsi šest let a teď dva tři dny, co zbývají, jsou ti dlouhý?“ podivil se Alexa a díval se synovi zpříma do očí.

Stanko tento pohled nevydržel a vůbec se nezachoval jako hajduk se slavnou pověstí. Naopak. Zbaběle utekl a za nim se nesl veselý otcův smích, který ho ještě víc popudil, rozčilil. Vůbec, co si ho dobírají, jako by to byla nějaká hanba.

A tak se urazil na celou rodinu počínaje otcem a konče i Švagrovou Marou.

Všichni jsou protivní, myslel si. Takovým věcem se posmívat. A když je to tak směšný, proč se sami honem ženili a vdávali…

Nakonec se začal zlobit sám na sebe… a vůbec jsem i osel, že si z toho něco dělám. Mám rád Jelici a všichni to vědí. Kvůli ni jsem utek k hajdukům a kvůli ni jsem zabil tolik lidi, to ví bůh i oni a proč se mám teď za svou lásku stydět?

Nakonec odešel do lesa, prochodil tam celý den. Ani nevěděl, kudy se toulal.

Den před svatbou zavládl v Alexově domě pracovní ruch a shon. Ať se člověk podíval napravo nebo nalevo, všichni měli plné ruce práce, pobíhali, pokřikovali, Alexa obcházel celý dům, kontroloval a připomínal, aby se na nic nezapomnělo. Petra měla zase hlavní slovo mezi ženami a také se ani na chvíli nezastavila.

Slunce se chýlilo k západu, večerní větřík profoukl dům, ale jeho chladivou ruku prací rozpáleni Alexičovi ani nepocítili.

Stanko co chvíli pohlédl na vrata. Čekal na několik přátel z Parašnice, kteří slíbili pomoc při svatebních přípravách.

„Ještě nepřišli?“ ptal se Alexa.

„Myslím, že už jdou.“

A skutečně, na dvůr vešel Morous, Šikula, Jovan a Jovica.

„Dobrý večer,“ halasili.

„Dobrý, vítejte,“ běžel jim Stanko vstříc jako osvoboditelům.

„A pobratim?“ zeptal se, když si se všemi podával ruku.

„Bude tu co nevidět, čeká na Ivanka, až se vrátí ze Sarajeva.“

„Proč?“

„Poslal ho, aby nakoupil svatební dary. To si neumíš představit, jak je to šikovný chlap. Sežene, co je třeba, zařídí, obstará, je spolehlivý, přesný, to bys nevěřil,“ rozohnil se Morous.

„Ale věřil. Když ty ho takhle chválíš, určitě to bude pravda,“ usmál se Stanko.

Pozvali je dovnitř, ženy přinesly pohoštění. Když obešla čutora několikrát kolem stolu, Morous se zvedl a řekl:

„Tak a pustíme se do práce.“

„Ne ne,“ usmál se Alexa „Dneska večer už je všechno hotovo. Ale zítra, zítra budeme mít všichni plné ruce práce. Jen seďte.“

Rakije jim rozvázala jazyky a dům se otřásal smíchy nad veselými historkami a vtipy. Pochopitelně že hlavni slovo měl Šikula. Vzpomínal na všechny chvíle prožité v lese se Stánkem a jeho povídáni i, radost ze života nakazila všechny ostatní. Dokonce i Morous se rozpovídal o tom, proč se dal k hajdukům: Začal k nim domů chodit nápadně Často výběrčí dani, vybírat poplatky za máslo a za sýr a jednou ho Morous přistihl, jak se mu pokouší objímat ženu. Tak se rozčilil že mu jedinou fackou srazil vaz. Potom musel utéci do lesa.

Šikula mu na to řekl:

„Jakej ty jsi sukničkář. Výběrčímu ženu objímáš, a ještě ho chudáka přizabiješ.“

„A ty všechno překroutíš,“ utrhl se Morous.

Odpověděl mu jen veselý smích.

„Lidi, měli bychom už povečeřet,“ ozval se Alexa.

„Ještě chvíli,“ zdržoval je Stanko. „Cekám pobratima.“

Vrzla vrata.

„My o vlku a vlk za humny,“ křikl Šikula. „Tady je.“

Na dvůr vpadl Zajíc s několika dalšími hajduky. Vyšňořil se tak, jako by se sám měl ženit. Měl na sobě zelený plášť dlouhý až pod kolena, celý pošitý zlatými a stříbrnými penízky, sarajevský pás byl vyšívaný stříbrem, za nim pistole rovněž stříbrem okované a mezi nimi nádherný nůž s bohatě vykládanou rukojetí – střenka byla ze slonové kosti vyřezaná do podoby rysa, jemuž se mezi ušima blýskal zelený smaragd. Dlouhá puška, kterou držel Zajíc v rukách, měla přes třicet stříbrných kroužků a pažbu zdobily krásné ornamenty.

Vyhlížel nesmírně vznešeně. Hrdě se rozhlédl po dvoře a křikl:

„Dobrý večer!“

Ale to už všichni běželi ven, aby se s junákem pozdravili, a objímali se s nim tak nadšeně, jako by se vracel po deseti letech z daleké ciziny.

Hned také zasedli za stůl, který se ve chvilce zaplnil chutnými jídly. Ženy a dorůstající děti hosty přehorlivě obsluhovaly.

A hovořilo se zase o válčeni, o bojích, k nimž denně docházelo, o odvěkém nepřátelství mezi Srby a Turky. Dlouho poseděli, než se konečně rozešli spát.

Sotva však začalo blednout jitřní nebe, Šikula vyskočil z postele, vyběhl na dvůr a vypálil z pistole.

„Svatebčané, vzhůru vstávejte!“ Křikl z plných plic.

Všichni se tím výstřelem probudili a každý, když si uvědomil, jak rušný a krásný den všechny čeká, bez meškáni uposlechl Šikulovy výzvy. Jeden přes druhého spěchali domácí i hosté ke studni se umýt.

„Podle toho, jaký je dneska ráno,“ ozval se Alexa spokojeně, „bych řek, že bude i pěkný den.“

Červánky na východě se lehce zardívaly, až se objevilo jasné slunce a celý východ zezlátl. Paprsky se roztančily v krůpějích rosy a změnily je v duhové drahokamy. Vzduch byl svěží a silný.

Usedli ke stolu a ženy přinesly svařenou rakiji.

„Ani si nesedej, Morousi,“ žertoval Šikula, který do sebe první obrátil svou sklenku, „práce čeká.“

„Máš pravdu,“ přikývl jeho přítel a vstal.

„Hospodáři, poroučej, co máme dělat.“

Poslal je dozadu na dvůr, kde. už byl přivázaný vůl. Měli ho porazit.

Slupce – už pěkné připalovalo, když před vraty zahrkal vůz až něho vyskočil Staňkův kmotr ze Sovljaku. Chvilku nato přišel i starosvat Jurišič.

Konečné tu byli všichni a mohli zasednout za prostřený svatební stůl, který stál na dvoře. Teprve teď vyšel z komory Stanko a šel se pozdravit s čestnými hosty. Chvála bohu měl co na sebe a nedělal hanbu své slavné pověsti. Všechno se na něm blýskalo a třpytilo, až oči přecházely.

Začala svatební hostina. Jedlo se podle tradice pouze rukama, mladí neusedli, ale jen postávali a přecházeli z místa na místo. Střílelo se jako na Mišaru.

Když přinesli tradiční slavnostní pečeni, Zajic se zvedl a přivedl Jelici, zahalenou do závojů. Zvedli závoj a pod nim se objevila krásná tvář zalitá ruměncem. Zajíc ji přivedl nejprve k čestným hostům, potom k ostatním svatebčanům a po přivítáni začali oba obsluhovat hodovníky.

První část hostiny končila a starosvat pokynul, aby se chystali.

Mladici bystře vyběhli před vrata a začali zapřahat a sedlat nejlepší koně.

Řadil se svatební průvod, v jehož čele bylo čtyřicet jezdců na vyzdobených koních.

„Ve jménu božím,“ řekl starosvat.

A vydali se na cestu.

V

NIC NEOBVYKLÉHO

Průvod právě vycházel z kostela a na chvilku se zastavil, aby počkal na popa, který se měl k svatebčanům připojit, když se na cestě objevil Velbloud. Sotva ho Alexa uviděl, celý zatrnul, ale chtěl své obavy před ostatními skrýt, a tak k němu vesele přistoupil a zasmál se:

„Chvála bohu, že jsi přišel. Už jsme mysleli, že jsi zapomněl. Moc by mě to na tebe mrzelo.“

„Vidíš, vidíš, už jsem tady. Tak na zdraví! A dej bůh, aby ses i Staňkova syna dočkat.“

„Dej bůh. A až bude pomalu načase, abys i ty pomýšlel na ženěni,“ smál se dál Alexa, ale když rozruch kolem Velblouda utichl, zeptal se ho. tiše: „Doufám, že se nic nestalo.“ Jurišič jej zaslechl a tlumeně dodal: „Nejsi tu kvůli nějaký důležitý věci?“

„Co důležitějšího pro mě dneska může být,“ odpověděl Velbloud hlasitě, „než abych našemu Staňkovi taky připil na zdraví Tak kdepak je čutora?“

Odkudsi z davu Svatebčanů k němu připlula čutora. Pokřižoval se a pohlédl na nebe: „Bože, dej jim hodné štěstí a spokojenosti.“

Nahnul si k hlubokému doušku.

Ve dveřích se objevil pop.

„Á, i náš Velbloud je tady. Vítej.“

Průvod se vydal na zpáteční cestu. Po nějaké chvíli se Velbloud nenápadně přitočil k Zajíci.

„Pozdravujte tě Katič,“ řekl a s úsměvem se rozhlížel po svatebčanech.

„Katič?“

„Jo. Vzkazuje ti, abys byl dneska kolem půlnoci s celou svou družinou na Proudech.“

„Proč právě dneska, k čertu?“

„No! Nebude to marný.“

„Ty víš, o co jde?“

„Přišel jsem jim to říct. Kolem půlnoci tudy pojede výběrčí dani. Načasoval si to na Staňkovu svatbu, aby proklouzl, ale měli bychom se přesto podívat, kolik toho má. Vojsko peníze potřebuje.“

„Hm. Bude tam i Katič?“

„Nevím. Hlavně tam máš být ty.“

„Budu tam.“

„A teď se tvař jakoby nic. Nekaz Staňkovi svatbu.“

Doma u Alexičů je čekal nově prostřený stůl. Znova se jedlo, pilo a vyprávělo jako na všech svatbách.

Slunce se pomalu klonilo k západu a Zajic s Velbloudem na sebe mlčky pohlédli.

Zajíc vyhledal Stanka.

„Pobratime, my tě za chvilku opustíme.“

„Proč?“

„Katič mi poslal vzkaz, že musím dneska přejít Drihu. Ale nikomu ani slovo. Nenápadně se vytratíme jeden po druhém.“

Zajic ještě chvilku poseděl a potom se zvedl. Alexa jej však zahlédl a rozhořčeně křikl:

„Chlapče, kampak utíkáš?“

„Musím odejít k družině, otče. Jen se bavte, nenechte se rušit, ale já musím obejít svoje chlapce.“

Pop Miloje křikl:

„Alexo, nezdržuj ho. Určité ví, co dělá.“

„Sbohem, bratři.“

„Sbohem a hodně štěstí.“

Zajíc odešel.

Ještě chvíli si o jeho povinnostech povídali a potom se vrátili k zábavě a k jídlu. Muži se rozehřáli a začali se dožadovat guslara.

„Šikulo, Šikulo, kde je Zajícův Šikula?“

Začala po něm sháňka, ale po chvíli zjistili, že tu není ani on, ani žádný jiný člen Zajícovy družiny.

Svatebčané se po sobě zaraženě dívali. Jako by na ně nečekaně sáhla ledová ruka

„Kam všichni odešli?“ bědoval Alexa.

„Nevíme, otče,“ krčili domácí rameny.

„A kdy odešli?“ chtěl vědět starosvat.

„Nevíme, mysleli jsme, že jsou u stolu.“ Starosvat pochopil. Chtěl odvést pozornost od této nemilé příhody a začal vyprávět různé historky ze života, ale nálada u stolu už byla pokažená. Neozývaly se ani písně, ani střelba. Vypadalo to. jako by se spíš sešli k nějaké poradě.

Pop vstal od stolu a zavolal si Stanka:

„Dneska v noci zase dojde k nějaké bitce, ne? Viděl jsem Zajíce, jak ti něco šeptal.“

„Ano, ale za Dřinou. Jen tě prosím, nikomu to neříkej.“

Pop se vrátil ke stolu, povídali si o všeličems, ale hovor se pokaždé stočil na Zajíce a jeho družinu. Vrásky se stahovaly na starostlivých čelech, muži se uzavírali do sebe. Rozhovor vázl. Nakonec pop vstal a řekl:

„Měli bychom se už rozejít. Dost jsme se poveselili i popili. Nakonec, jsou už to takový časy. Lidi nemají kdy se ani najíst, ani si popovídat, ani umřít. Je to bouřlivá doba a buďme šťastni, že jsme se jí dočkali.“

Muži se začali zdvihat.

„Ale poseďte ještě,“ zdržoval je Alexa.

„Ne. děkujeme za všechno. Stačilo to, hezká svatba to byla, ale jsou jiný časy, jak řekl náš pop. Popřej dětem hodně zdraví a štěstí. Bavili jsme se až dost. Dobrou noc.“

Loučili se. Starosvat a kmotr požádali, aby jim zapřáhli koně.

„Což tu nepřespíte?“ žasli zaraženě Alexa a Petra.

„Ne, nezlob se,“ chlácholil ho Jova. „Správně to pop řekl. Teď je třeba, aby byl každý na svém místě u svých lidi.“

„Přijdete aspoň zítra?“

„Nech to být. Dá-li bůh a my zvítězíme, budeme se potom všichni radovat a pit, až se budou hory zelenat, ale teď dobrou noc.“

Alexa se rozloučil s posledními hosty a vešel do domu, kde sedělo kolem ohniště několik sousedů a Sima.

„Pijte aspoň vy.“

„Pijeme. Trochu.“

„Což si nikdo z vás nevšiml, kdy odešli?“

„Ne.“

„Hajduci jedni mazaní. No, ať jim pánbůh pomáhá. Maro. zavolej mi Stanka,“ a odešel do svého pokoje.

Sousedé a Sima se zvedli, marně je domácí zdržovali.

Alexičova rodina zůstala sama. Ženy poklízely nádobí, ale Petra je poslala spát.

„Zítra bude času dost.“

V tu chvíli vyšel z otcovy sednice Stanko.

„Půjdeš si lehnout, dítě moje?“

„Půjdu, maminko.“

„Běž, běž.“

V domě se rozložilo ticho. Hvězdy se chvěly a lehký vítr sem zalétal od lesa.

Náhle se zdálky ozvaly pušky. Stanko, sedící stále ještě přede dveřmi komory, napjatě poslouchal.

„Právě dneska,“ šeptal si, „právě dneska se to muselo stát. Kdy už budeme mít klid. Pane bože, buď spravedlivý a dej nám aspoň čas poveselit se na vlastní svatbě.“

Ale pušky střílely dál, hvězdy se dál na nebi chvěly a žádná jiná odpověď nepřicházela.

Stanko ještě chvíli poslouchal, potom si povzdechl a vešel do komory.

Tak skončil jeho svatební den.

VI

PLAMÍNEK DOHASÍNÁ

Míjely měsíce a roky. Alexa a Petra už nemohli posloužit ani sobě. Se stářím přicházely i nemoci. Sebemenší větřík je sklátil do postele.

Jelice je neopouštěla ani na chvÍli. Byla milá a veselá, zaháněla jim smutek z tváří, ale přese všechnu její péči Alexa cítil, že mu valem ubývá sil. Udělal pár kroků, zadýchal se, začal pracovat, unavil se.

Jednou, bylo trochu větrno, vrátil se ze zahrady celý prokřehlý a promodralý.

„Co je?“ zeptala se znepokojeně Petra, když ho uviděla tak zbědovaného.

Stoupl si k ohništi a zuby mu jektaly zimou.

„Zima je mi.“

„Chceš si lehnout?“

„Počkej, až se trochu zahřeju.“

Ale chlad, který ho sevřel, byl stále větší. Zavrtěl hlavou a řekl:

„Oheň mi asi nepomůže. Ustel mi, půjdu si lehnout.“

Zvedl se ze stoličky a kolena se pod ním podlomila.

„Ech můj Alexo,“ řekl si trpce, „už ti ani nohy nechtějí sloužit. Jelo, dítě moje, pojď mě podepřít.“

Jelice přiskočila, vzala ho podpaždí a šetrně ho vedla k posteli.

„Pojď, lehni si, tatínku.“

„Lehnu, lehnu, ať některý dítě doběhne pro popa. Budu ho potřebovat.“

Jelice odvedla Alexu do jeho sednice, opatrně ho uložila do postele, přikryla dekami a houněmi. Petra si sedla na pelest, dívala se mu do tváře a oči měla plné slzí. Pohlédl na ni a usmál se.

„Mámo, co je ti? Blázínku můj, jen se na mě podívej. Co je ti platnéj takovej dědek. Vidíš sama, že se sotva držím pohromadě.“

Mlčela a bojovala se slzami. Vzal ji pevně za ruku, díval se ji do očí a potom všechno obrátil v žert.

„Bože, ty jsi ale bláhová, já přeci nechci umřít. Co se vlastně stalo? Prokřeh jsem venku a abych se zahřál, vlez jsem si do postele. A ty hned spustíš nářek, že nám všechny děti vyděsíš. No tak, přestaň, vždyť je to hanba. A vůbec, i kdybych umřel, co se stane? Nic. Dost dlouho jsem žil a nám oběma bylo spolu, chvála pánubohu, dobře. Vychovali jsme plno dětí, poženili je a povdali, vnoučat jsme se dočkali, užili jsme si legrace no a – všechno má svůj konec. Jestli teď nebo později, jednou to přijde. Proč plakat? Copak si myslíš, že ty tady na zemi zůstaneš věčně? Moje drahá babičko, náš čas se chýlí ke konci. Však ty si mě tam najdeš dřív, než se tam pořádně uhnízdím. Připravím to tam pěkně pro oba a ještě nebudu ani hotov, ohlídnu se a moje bába si to ke mně žene.“

„Prosím tě, ještě si z toho dělej legraci,“ zavzlykala Petra.

„Vida ji! Nakonec mi bude ještě tvrdit, že je na tom hůř než já. Pánbůh s námi, to je ten tvůj ženskej rozum. A co bych se nesmál. Měl jsem to Štěstí a narodil jsem se, dobře jsem žil, s tebou jsem dal život dětem, kterých je plný dům. Všichni jsou zdraví a spokojeni, kdekdo je zná a náš dům je ve vážnosti. A já si přes všechno trápení zachoval svou čest před lidmi i před bohem. A bůh mi dopřával zdraví až do poslední chvíle. Proč bych měl teď živořit… nechat se postrkovat na židli kolem ohniště. Takovej konec bys mi přece nemohla přát. Řekni se mnou chvála pánubohu za všechno. Moh jsem zajít jako pes tam v tý díře nebo, a to by bylo nejhorší, umřít tenkrát žalem, když se stala ta zlá věc… A vidíš, bůh to nedopustil. Držím teď tvou věrnou ruku, která se celý život opírala o mou a já o ni… Nebreč přece a poslouchej, jak nám to v domě bzučí jako v úle. A já vím, že je to krev mé krve… No tak, zasměj se, moje drahá, a utři si slzy. Žili jsme v lásce a spokojenosti. Asi se s tebou přece jen rozloučím, cítím to, ale ne nadlouho. Brzy si mě tam najdeš, protože to beze mě nevydržíš. Je to, jako bych odešel do Sabce na jarmark a měli jsme domluveno, že ty tam za mnou po čase přijdeš.“

Dveře se otevřely a vešel pop s Jurišičem.

„No vida, pop už je tady. Však on ti to poví za mě. Je to moudrý člověk, čte i svatý knihy.“

„Co je s tebou, člověče,“ zeptal se pop starostlivě a podal Alexovi ruku.

„Chválabohu nic. Kdyby ses mě zeptal, co mě bolÍ, musel bYch se ti přiznat, že nic. Žil jsem si teď jako ve vatičce a nějak jsem zchoulostivěl. Nohy mi nechtějí chodit, dásně kousat, protože zuby už nemám, oči nechtějí koukat. Tak jsem si tě pozval, že si spolu ještě popovídáme, než mi přestane sloužit i dech. Děkuju za všechno tobě i Jovovi.“

„Jova byl právě u mě, když tvůj vnuk přiběh celý vyděšený.“

„A ty, moje drahá babičko, přines něco, ať se napijeme.“

„Není třeba,“ řekli oba.

„Není třeba, není třeba. Jak to, že není třeba? Dokud člověk žije, pořád je mu něco třeba. Když zavře oči, nepotřebuje už ani hlt. Jen tu rakiji přines.“

Petra odešla.

„Pozval jsem tě, pope. abych umřel jako křesťan. Byl by to hřích, abych si sedmdesát šest let vesele žil a nakonec umřel bez posledního pomazáni jako pohan.“

„Přines jsem všechno s sebou.“

„Á, tušil jsi a připravil ses,“ usmál se Alexa.

„Starý člověk musí být stále připravený,“ odvětil pop vážně. „Jovo, prosím tě, nech nás chvilku o samotě,“ obrátil se na věrného přítele.

Jova odešel z místnosti, pop si sundal z ramene torbu, z níž vyndal knihy, křiž a hostii, zabalenou zvlášť v ubrousku. Odlil do sklenky trochu přichystaného vina a podal je Alexovi.

„Můžeš se nazvednout?“

„Můžu, pope, můžu.“

Pop si sundal čapku, vzal epitrach, pokřižoval se, políbil ho a navlékl na krk. Potom otevřel Písmo a začal číst. Když skončil modlitbu umírajících, zeptal se Alexy na jeho hříchy.

„Jsem hříšný, Otče, ať své hříchy znám nebo ne, jsem hříšný, protože jsem člověk a protože chodím po této zemi. Ale modlím se k pánubohu, aby mi všechno odpustil.“

Pop přečetl modlitbu kajícniků a požehnal starci.

„Tak, teď je mi, jako bych se znova narodil,“ řekl Alexa vEsele, jasným hlasem.

Pop zase složil věci do torby.

„Může Jova nazpátek?“ zeptal se Alexa.

Když pop mlčky přikývl, sám na něho zavolal a potom se ho zeptal:

„Jovo, bratře, způsobil jsem ti někdy něco zlého?“

„Já tobě, ne ty mně,“ odpověděl Jova.

„Tys hledal pravdu, a proto ať ti bůh odpustí, jako já dávno odpustil tobě a ty odpusť mně.“

„Ať bůh odpustí nám všem.“

Políbili se.

Vešla Petra, v ruce držela čutoru.

„Tak pojď, pojď, jdeš s ni právě včas.“

Petra mu podala čutoru, Alexa se pokřižoval a řekl slavnostně:

„Pomáhej pánbůh, pope.“

„Dejž to pánbůh.“ Stejně pozdravil i Jovu a nakonec se políbil i s Petrou. Teprve potom Se položil do polštářů.

„Je Stanko doma?“ zeptal se.

„Není. Vždyť přece víš, že je zase na Parašnici. Přijde, pobude pár dni,“ obrátila se Petra na hosty, „a hned zase pryč. Vždycky na něm poznám, když chce odejít. To chodí celý den se skloněnou hlavou, zamračený a nepromluví ani slovo. Přivyk lesu a pod střechou už nevydrží. Ach jo,“ povzdechla si nakonec.

„Vzkázali jste pro něho?“ zeptal se Jova.

„Ano, ano,“ přikývla Petra,

„Proč, proboha?“ rozzlobil se Alexa.

„Bože na nebesích,“ pohoršila se Petra. „Jsi přece nemocný, je třeba, aby byl doma.“

„Aby se koukal na mou smrt. O to on určitě stoji. Ale když už jste pro něho vzkázali; ať přijde. Ale tam je ho třeba víc než tady.“

Před oknem se mihla Staňkova hlava. Vpadl do místnosti celý uřícený, čepici v ruce.

„Tatí,“ spěchal mu políbit ruku. „Jsi živ?“

„Jak vidíš.“

„Chvála pánubohu… celou cestu jsem utíkal.“

Alexa chtěl něco říct, ale dojetí ho přemohlo. Dvě velké slzy mu kanuly po tváři. Vzal do rukou Staňkovu hlavu a několikrát ho políbil na čelo.

Pop, i když v životě lecCos viděl a byl tvrdý, neudržel se a zaplakal, o Jovovi a Petře nemluvě.

Alexa si zakryl oči rukou a řekl:

„Co naplat, život je člověku drahéj, i kdyby byl sebebidnějši. Těžko se s nim loučit, ale umřít se musí. Petro, zavolej děti.“

Když se Alexa rozloučil s celou svou početnou rodinou, poručil pop, aby ženy a děti kromě Petry zase odešly.

Nastalo ticho. Stařec se obrátil ke zdi a mlčel. Trvalo to dost dlouho, až se pop zvedl a tiše řekl:

„Projdu se trochu po zahradě a potom se zase vrátím.“

Nebyl ještě u dveří a Alexa se pohnul a tiše řekl:

„Počkej ještě chvilku.“

Pop se k němu vrátil, naklonil se nad jeho tvář a zdálo se mu, že starcův pohled zvolna skelnatí.

„Podejte sem svíci,“ uklouzlo mu.

Petra zapálila voskovku a vsunula ji Alexovi do ruky. Bledý plamínek tančil po klidné tváři, která se usmívala.

„Dokonáno jest,“ řekl pop a smekl čepici. „Zemřel tiše a pokorně jako každý spravedlivý.“

„Ach, šťastný Alexa,“ povzdechl si Jova.

Potom s popem vyšli ven.

Noc pozvolna zahalovala do tmy Černý Močál.

VII

ZATAŽENO

Kdysi veselá Petra se změnila k nepoznáni. Sotva se vrátila ze hřbitova, usedla do kouta za ohniště, aby ji nikdo nerušil, a oddala se svému žalu. Její duše teď potřebovala ticho. A pláč. Plakala mlčky, ale bezútěšně. Každým pohledem zavadila o nějakou vzpomínku na Alexu, který tabely tolik let žil a pracoval.

Dům však musel žít dál. A dům bez hospodáře je nemyslitelný..

Když uplynulo devět dni předepsaného smutku, shromáždili se všichni ve velké sednici.

„Mami,“ řekl ji Stanko. „Musíme dneska určit nového hospodáře, který by místo táty vedl statek. Ale nechceme to dělat bez tebe, co myslíš?“

Petra mlčela.

„Já myslím, že by to měl dělat Stanko,“ ozval se Krstivoj, nejstarší Alexův syn. „Ved už družinu, s tou je víc starosti než s hospodářstvím, a dokázal to. Je taky mezi lidmi nejznámější.“

„Taky myslím,“ řekla tiše Petra. „Je pravda, že je z vás dětí nejmladší, ale nejvíc zkusil, nejvíc zná svět, a jak řek už Krstivoj, má mezi lidmi největší vážnost.“

„Ne, mami, rozhodně ne. Já už jsem propad lesu,“ zavrtěl Stanko rozhodně hlavou. „Nedokážu už pokojně hospodařit a myslet jen na pole, na pluhy, na dobytek. Dům Musí vést hospodář, ne hajduk. A v těchhle neklidných dobách já doma stejně dlouho nevydržím… střih se na všech stranách a boj bude trvat dlouho. Myslím, že hospodářem by měl být Krstivoj. Je nejstarší a podle práva mu to patří.“

„Copak ty nás chceš zase opustit?“ zabědovala Petra.

„Musím, mami, a asi hodně brzo Přece víte, že Turci zase odvedli malé chlapce. Musíme je dostat zpátky. Musíme o ně bojovat, jako by to byly naše vlastni děti. Když si pomyslím, že by jednou i mého a Jeličina syna odvedli…“

Petra vstala. „Jdi, chlapče, jdi, budu se za tebe a za tvý přátele modlit.“

„Dohodli jsme se, že hospodářem je ode dneška Krstivoj?“

„Ano.“

„Budu muset jít hned.“ řekl Stanko tiše. „Čekal jsem jen na tuhle chvíli, chtěl jsem vzdát tatínkovi úctu a vědět, že Krstivoj je na jeho místě.“ Sklonil se před Petrou.

„Maminko, požehnej mi.“

Petra si přitiskla synovy ruce k uplakané tváři.

„Dítě moje, jdi a vrať se. Budu tady zase strachy umírat a čekat, dokud se neobjevíš.“

Stanko se s bratry a matkou rozloučil a vyšel na dvůr. Na zápraži seděla Jelice s malým synkem na klíně. Když ji uviděl, celý zatrnul.

Neřekl ji ani slovo, pohlédl na ni a očima ukázal za humna. Bylo to jejich tajné znamení, aby šla za ním.

Odběhla do kuchyně, naplnila jeho torbu a spěchala za ním. Šli mlčky. Když byli daleko za zahradou, zastavil se, obrátil a čekal, až k němu přijde. Vzal ji za chvějící se ruku.

„Co je? Celá se třeseš?“

„Nic,“ zavrtěla hlavou.

Zadíval se ji do tváře a ještě nikdy se mu nezdála tak krásná, jako nyní. Jitřní slunce ji ozařovalo teplými paprsky a jemu pukalo srdce bolestí.

„Nemáme v životě štěstí,“ povzdechl si. „Ale Jelice moje, víš, jak tě mám rád. A čím miň tě vidím, tím víc na tebe myslím a těším se na tebe stejně, jako když jsi byla ještě děvče. A mám strach, že umřu dřív, než moje věčná touha po tobě.“

Slzy se ji řinuly po tváři.

„Bože můj, copak já tě nemám ráda? A pořád abych se o tebe bála. Napřed u hajduků, teď v povstání… jak ti mám pomoct?“

„Utři si slzy, protože těch vidím dost na každém kroku. Chtěl bych zase vidět, veselé oči, úsměvy a radost.“

Jelice si utřela slzy a usmála se.

„Tak, ty moje drahá,“ usmál se a objal ji. „Směj se na mě, ať tě v duchu vidím pořád takovou. V největší samotě nebo v boji… ani si neumíš představit, na co všechno člověk v tom nejkrutějším boji mysli… a dej pozor na naše dítě. na Milivoje. Ať se mu nic nestane. A taky dej pozor na matku. Ta tě potřebuje stejně jako náš malej.“

„Jistě, ale o to mě přece nemusíš žádat.“

Líbal ji na ústa a hladil po vlasech.

„Buď statečná, jako jsi byla vždycky.“

„Nejsem a nebyla jsem, ale kvůli tobě budu. Jsem žena Stanka Alexiče a chci, abys byl na mě pyšný stejně jako já na tebe. Jdi, hospodáři, a šťastnou cestu. A ještě šťastnější návrat.“

Podala mu plátěnou torbu, ještě jednou ho chtěla políbit, ale Stanko na další loučení neměl sílu. Jen jí podal ruku.

„Sbohem,“

A spěchal pryč.

Stanko kráčel lesem v podivné náladě. Tato žena, která ho stále tak milovala, v něm jedinou větou vzbudila zcela nové myšlenky. Doposud bral boj s Turky převážně jako osobni pomstu za minulá příkoří a později také trochu jako dobrodružství, jimž se získává osobni sláva. Teď si uvědomoval, že právě on a jeho přátelé nesou zodpovědnost za celý národ, že jejich boj rozhodne o osudu jejich děti, celého národa. I Jelice se vzdává svého štěstí, aby cizí matka mohla objímat svého syna.

Ještě jednou se ohlédl, ale stromy mu dávno zakryly výhled na Černý Močál. Znovu si vybavil to těžké loučení, kdy ho Lazarova lest vyhnala do lesa. Už tenkrát poznal, že Jelice je dívka, na kterou se může spolehnout. Tak se zabral do vzpomínek, že ani nezpozoroval, kdy došel na Parašnici. Tam objevil celý tábor na nohou.

„Co se děje?“

„Chystáme se na cestu.“ řekl Zajíc.

„Kam?“

„Na Ložnici. Schyluje se tam k boji. Turci chtějí prorazit stůj co stůj. Každá puška tam bude třeba.“ sděloval Šikula.

„A to odcházíte teď?“

„Za chvíli.“

„Pobratime, tak ty takhle,“ ozval se Stanko vyčítavé. „Ty bys odešel beze mě?“

„Stanko, v každém jiném případě bych ti poslal zprávu, ale tentokrát jsem nemohl. Všichni víme, proč jsi šel domů…“ Zajic nedořekl.

„Umřel,“ oznámil Stanko všem.

„Umřel?“

„Je mu tak líp. Kdoví čeho by se ještě dočkal. Neměl už dost sil.“

„Komu jsi nechal dům?“

„Je tam Krstivoj a možná, že naše domy už nebudou hospodáře potřebovat. Řek jsem mu, kam se mají schovat, kdyby bylo nejhůř.“

„Půjdeme podél Dřiny?“ zeptal se Nogič Zajíce.

„Jen do Bánovců. Potom přes Carské Pole a Novou Ves přímo do města.“

Vydali se na cestu.

Spěchali. Stanko kráčel vedle Zajíce, hlavu skloněnou. Den však byl krásný a slunce příjemně hřálo. Žluté pokroucené listí padalo ze stromů, tu a tam se mihl ptačí stín a z korun se ozvalo zapípání. Zem byla vyprahlá s trsy staré, suché trávy. Byl to pravý podzim, plný pestrých barev a zároveň smutku. Když se člověk rozhlédl kolem sebe, jako by mu srdce stiskl neviditelný had zmaru. Muž vydechne a propadne trudomyslnosti a zároveň studu nad ní.

Šikula, který cítil, jak se všech zmocňuje nepochopitelný smutek, začal žertovat.

„Kamarádi, já si myslím, že každý z nás by měl mít nejmíň deset žen. Kdyby jich jen polovina porodila syna, měli bychom za sebe slušnou náhradu. Ti turečtí mohamedáni vědí, proč mají mnohoženství,“

„Nemáš pravdu,“ odpíral mu Ivanko. „Oni jsou slabí, proto jich musí být hodně. Ale každý Srb vydá za deset Turků. A já sám se pustím třeba do dvaceti.“

„Máš pravdu, Ivanko, je to tak,“ přidal se k němu Jovica.

„Proč vedete takové řeči, copak se Turků bojíme, abychom si museli dodávat odvahy?“ ozvaly se zezadu nespokojené hlasy.

„Já se snad bojím?“ bránil se Šikula. „I kdyby jim narostly rohy a vlčí zuby, strach mi nenaženou.“

„Ale lek by jsi se!“ křikl někdo.

Smích se rozlehl lesem.

„Tobě zase vždycky před bojem naroste veselá nálada,“ zasmál se Stanko.

„Však ta má stejnou cenu jako ty vlčí zuby,“ řekl spokojeně Zajíc. „A co kdybychom si na chvilku odpočinuli?“

„Jak chceš.“

„Jste unaveni?“

„A jak!“

Stanko se rozhlédl po jasných veselých tvářích a ztepilých postavách a spokojeně řekl Zajíci:

„Pobratime, dokud má Srbsko takovéhle syny, car v Istanbulu bude mít těžkou hlavu. Já se nebojím – určitě zvítězíme.“

„Já si taky myslím,“ přikývl Zajíc.

VIII

ZOUFALÝ BOJ

Kdo ti vyrazil oko?

Bratr.

Proto je tak hluboko.

Onen nemilosrdný boj prvního povstání necharakterizuje nic lépe než toto srbské přísloví.

Turecko mohlo vrhnout na srbské země celou Asii a nezničilo by je, ale ono proti nim poštvalo Bosnu a Hercegovinu, dva bratrské národy, s nimiž měli Srbové společnou řeč a odvěké společné hranice. Neměli však společnou víru.

Dvěma bratrům bylo vnuceno různé náboženství. V Srbsku vládlo pravoslaví, staroslovanské křesťanství šířené v devátém století Cyrilem a Metodějem, jižní balkánské země, které byly pod nadvládou Turků déle, postupně podléhaly nátlaku a přijímaly islámskou víru. Poturčovaly se. Z těchto dvou bratrských slovanských národů se staly úhlavní nepřátelé. Tady už nešlo o vítězství. Zuřivá nenávist je nutila zničit, smazat z povrchu zemského, roznést na kopytech koní vše, co se zvalo nepřítel.

Od onoho dne, kdy se v západní a severozápadní části Srbska ozvaly první povstalecké pušky, nebylo tady jediného klidného dne. Jedno ohnisko povstání bylo potlačeno, v sousední oblasti vypuklo nové. Povstalci jeden pluk nepřátel pobili, dva další se na ně vrhly. Sotva jim zničili jeden brod přes Drinu, za pár dní přišly zprávy, že si Turci postavili nové.

Byl to boj bez oddechu, ze dne na den, z týdne na týden. Stokrát rozbiti poturčenci se zakleli svým Alláhem a vrhli se do boje postoprvé.

Obrovská sila se stahovala na Ložnici. Nešťastný podiónský vojvoda Anta Bogičevič se stáhl se svými dvěma sty vojáky za městské hradby. Co si měl, nešťastník, počít s takovou hrstkou proti nepřátelské lavině.

Nezbylo než požádat bratry o pomoc.

A bratři odpověděli. Začali přicházet ze všech stran, aby znova potřeli tureckou moc.

Mezi prvními přispěchal Zajic se svými junáky. Anta ho přivítal jako božího posla.

„Zaplať pánbůh. S vámi půjdu i do ohně. A co Stojan a Sima, ti nepřijdou?“

„Přijdou, neboj se. Myslím, že dorazí hned po nás.“

„Vzkázal jsem ještě Lukovi, Jankovi a hlavnímu veliteli. Turků je hrozně moc. Až se rozedni, podívejte se z hradeb. Jestli jím dohlédneš konce, jsem největší lhář pod sluncem:“

„Skutečně je jich tolik?“

„Bohužel. Jako pisku v moři. Už šestý den na mě dorážejí a já se bráním. Držíme se zpátky, zatím nechceme žádný otevřený boj vyvolat, ale provokuji nás pořád. Je tu nějaký Mujaga ze Srebrnice, leze nám na nervy nejmíň dvakrát denně. Dojde až pod hradby, tam se šklebí a láká někoho na souboj. Držím lidi, aby se někdo nenechal strhnout, a on se posmívá a nadává nám, až se hory zelenají.“

Staňkovi se začala v žilách bouřit jeho divoká krev

„Já si to s nim zítra rozdám“

Vojvoda ho objal.

„Děkuju ti, junáku. Mujaga je strašnej, ale tobě se určitě nevyrovná.“

Potom se obrátil na Zajíce.

„Řekni svým chlapcům, ať si odpočinou. Mám obavy, že zítra nás čeká perný den. Stráže jsem postavil.“

Podzimní noc byla bezměsíčná, ale jasná. Nebe se jiskřilo čistými hvězdami.

Muži se přitiskli jeden k druhému, aby jim nebylo zima a zavládlo ticho, to mrtvé ticho, které tlačí víc než největší břemeno. Jen tu a tam porušil klid odměřený krok strážného, který potlačuje zíváni a divá se na hvězdy.

K Staňkovi spánek nepřicházel, i když se mu zdálo, že padne na zem a usne ve chvíli. Teď hleděl do nebe a přemýšlel o minulosti a pokoušel se proniknout do budoucna.. S tolika nadějemi začínali povstání proti Turkům a co z toho všeho zbylo. Nenávratné pryč jsou ty krásné dny prvních úspěchů a potěšeni z boje, kdy toužebně čekali na každou srážku s nepřítelem. Pravda, i teď bojuji skoro každý den. ale už jsou zakaleni, tvrdí, to dychtivé nadšeni je dávno pryč.

Potom začal přemýšlet o sobě. Stálo při něm neobvyklé štěstí. Tolika boji prošel, a přece zůstal živ, a dokonce i zdráv. Ani kulka ani nůž se ho zatím netkly. Třeba je ve mně nějaká tajemná síla. která všechny rány odpuzuje. Vždyť i ten Lazar, dvakrát na mé zblízka střílel, a nic. Jednou se trefil do čepice a podruhé do nože. A že to byl střelec.

Ta nová myšlenka ho opíjela. Upínal se na ni celou duši a postupně nabýval přesvědčeni, že v boji nemůže být zraněný.

Ech, kdyby bůh dal, aby nás bylo víc takových, kterých se olovo ani ocel netkne. To bychom vtrhli mezi Turky jako vlci do ovčína.

Snová představa se zvolna stávala vrcholem všech jeho práni. Ani nevzpomněl na dům, na mrtvého otce, na starou matku, na Jelici. Teď mu šlo jen o to jediné.

Jako omámený sledoval obrazy, které mu předrážděná fantazie kreslila před očima. Skupina nezranitelných hajduků kosí nepřátelské řady. Vedle Stanka se probiji z jedné strany Morous a Šikula, z druhé strany Zajíc, Nogič, Jovan a Jovica. Všichni křičí a povykují, jako by pili vino, a porážejí nepřátelské řady jednu za druhou. Náhle jako by se prolomila nebeská klenba a hřmot otřásl zemi.

Vyskočil a pokřižoval se.

„Vstávej, pobratime, už je tady!“ křičel mu do ucha Zajíc.

„Kdo?“ ptá se nechápavě.

„Mujaga. Což neslyšíš, jak nám nadává?“

„Vy baby! Což není mezi vámi jedinej chlap, kterej by si to chtěl se mnou rozdat? Pcha! Já tam k vám dojdu a někoho si sem přitáhnu za uši!“ ozývalo se zpod hradeb.

Stanko vyskočil na předprseň a podíval se dolů.

Stálo tam chlapisko jako hora. Celo vyholené, rozhalená chlupatá prsa, rukávy vysoukané, seděl na trávníku a krvavé oči upíral k hradbám.

„Co chceš, Turku, mrzí tě, že máš hlavu na krku?“

„Vylez ven, zbabělce, pojď na souboj, ani koně jsem si nevzal, přišel jsem pěšky, a jestli nikdo z vás nevyleze, vykouřím vás z pelechu.“

Stanko se zasmál a Turek začal plivat.

Stanko se vrátil, požádal o vodu, umyl se, pečlivě si prohlédl pušku, vyzkoušel, je-li v pořádku, stejně tak pistoli, palcem přejel po ostři jagatanu.

„Chceš koně?“ zeptal se ho Anta Bogičevič starostlivě. „Dal bych li svého.“

„Ne, není třeba. Odbydem to s Mujagou opěšalí. Dá-li bůh, máte mě tady za chvíli zpátky s jeho hlavou.“

Vyšel z opevnění. Všem se zatajil dech, když sledovali jeho vysokou, statnou postavu. Šikulovo bojechtivé srdce už to nemohlo vydržet, bývalý hajduk skočil na hradby, vyklonil se dolů a křikl:

„Turkúúú!“

„Co je?“

„Rozloučil jsi se?“

„Co?“

„Už se s nima neuvidíš! Ten, co teď na tebe jde, ti uřízne hlavu jako dýni.“

„Nemel.“

„Já nemelu, ale ty budeš za chvíli mlít z posledního.“

Turek cosi zařval a vyskočil ze země. V tom okamžiku k němu kráčel Stanko. Změřil si ho tvrdým pohledem, který mohamedána přikoval k zemi, a křikl, až se to rozlehlo celou pláni:

„Stůj, Turku!“

Ten jeho pohled musel věštit smrt, protože Mujaga se v prvním okamžiku nezmohl na jediný pohyb.

„Co tady pořád hejkáš jako osel?“ zeptal se ho ostře.

Mujaga se vzpamatoval a začal rychle couvat.

„Pojď támhle kousek dál, vyzýval jsem někoho z vás na souboj,“ odpověděl nasupeně, ale rty se mu chvěly.

Stanko na něho namířil pušku.

„Ani se nehni.“ sykl temně, potom nečekaně uhnul, přiskočil k němu, chytil ho za krk a vší silou mu tiskl hlavu k zemi. Pravou rukou vytáhl jagatan, jehož ostří zarazil do tlustého Majagova zátylku. Zároveň však z turecké strany houkla puška.

Stanko se přikrčil, ale levou rukou zvedl do výšky Mujagovu hlavu. Náhle mu vypadl nůž z ruky, začal vrávorat, ale hlavu stále ještě držel.

Bleskem proletěla po hradbách zpráva:

„Stanka zastřelili.“

Jako lítí rysově bez povelu vyskočili všichni trháni na val před hradbami a řítili se na zápasiště.

Morous a Šikula už byli u Stanka, aby ho podepřeli.

„Co je? Kam jsi ji dostál?“

„Myslím, že jen do ruky.“

Zasypala je střelba z pušek, neslyšeli vlastního slova. Morous podepřel Stanka a šikula sebral opuštěný nůž.

„Kde je hlava?“

Rozhlížel se kolem sebe, až ji uviděl ve Staňkově ruce.

„Honem, honem. Morousi, chvátejte! Je to ale mela.“

A skutečně to mela byla. Turci se nemohli jen tak smířit s potupou, že Mujaga tak bez boje padl, a Srbové byli rozlíceni, a chtěli Turky ztrestat za zákeřnou ránu, kterou Stanka zranili.

Hněv vřel na obou stranách.

Morous vběhl se Stánkem za hradby.

„Co je, pobratime, žiješ?“ vrhl se k nim Zajic.

„Žiju, ale chytil jsem ji. Myslím, že mám pravou ruku úplně rozbitou.“

„Mujagova hlava!“ vykřikl nadšeně Zajic a vzal ji Staňkovi z rukou. Za chvíli se Mujagova hlava šklebila z hradeb na Turky.

Morous a Šikula ošetřovali Stanka, sypali mu na ránu hubku, ale krváceni nepřestávalo.

„Počkej.“ křikl Šikula. Z vlastního opasku seškrábal nožíkem drobné hoblinky a těmi zasypal ránu.

„Už je to lepší. A večer ho odvedeme k bábě Staně. Ta umí léčit jako nikdo. Kolikrát už mě vyléčila,“ řekl Šikula Morousovi.

„Vypadá to ale, že má roztříštěnou i kost,“ ozval se starostlivě Zajíc.

„Léčí i to. Její bylinky vytáhnou z člověka každou nemoc,“ tvrdil Šikula přesvědčivě.

„Odveďte mi pobratima někam do bezpečí.“ rozhodl se náhle Zajic, „my uděláme na Turky jeden výpad, co tomu řikáš, vojvodo?“

„Ať je po tvém, ve všem tě poslechnu,“ řekl Bogičevič.

Stanka uložili za hradby, Zajíc pohlédl na své trhaný a zvedl šavli nad hlavu. Vrata opevněni se otevřela a on vykřikl:

„Za mnou, junáci!“

Začalo divoké kláni. Rána následovala ránu, úder splácel úder. Střelba z pušek umlkla, bylo slyšet jen řinkot ocele, divoké výkřiky útočníků a sténání raněných.

Byl to divoký boj, ale nepřátel bylo tolik, že jim dlouho nemohli odolávat. Mrtví a ranění byli nahrazováni živými, kteří stáli na svých místech němí a nehnuti, jako by čekali jen na to, až je potká stejný osud jako jejich předchůdce, po jejichž mrtvých tělech se nemilosrdně šlapalo.

Jako vlci se zakousli Zajícovi junáci do nepřátel.

„Do toho, Morousi!“ halekal Šikula. „Ať pomstíme Stanka, býval to náš harambaša. Za každou kapku jeho krve sletí jedna turecká hlava!“

Morous jen pozvedl obočí a rubal.

Masa nepřátel však rostla jako kynoucí těsto. Šikula vždycky na pár vteřin zmizel a pak se zase objevil jako ryba, kterou rozbouřené vlny vyhodily do vzduchu, ale ona se zase rychle vrhá nazpátek do svého živlu. Povzbuzující hlas však bylo slyšet stále.

„Jovico, po tam děláš? Ivanko, rychleji, nepárej se s nim, Nogiči, vždyť jsou na tebe tři, Zajíci, nedej se, huráá. Ha, ty starej hajduku, pěkně jsi ho vzal po hlavě. Jovane, bodni, bodni! To je mela, to je mela…“

A zase zmizel. Ale zároveň zmlkl jeho hlas. Ten hlas neodmyslitelný od všech bitev, který je rozohňoval, rozveseloval, dodával odvahy.

Bojující junáci si v ohni zápasu uvědomovali, že jim cosi chybí, ale Šikulův hlas začali postrádat dřív než jeho samého. Zajic se neklidně ohlížel, Morous uvnitř celý zatrnul, Nogič a ostatní bývalí hajduci byli také celí nesví.

„Šikulo!“ rozkřikl se Morous z plných plic.

Nikdo neodpověděl.

Junáci jako by propadli běsu. Už to nebyli ani lidé, ale bohové války. Teď šly všechny žerty stranou, protože Šikula byl duší hajducké družiny i povstaleckého oddílu. Nikdo z nich už nemyslel na vlastni nebezpečí. Jaký by to byl bez Šikuly v lesích nudný život.

Prolomili masu tureckých vojáků, rozrazili jejich sevřený šik, stejně jako když Drina prolomí hráze, řítí se divoce údolím a bere a ničí vše, co jí stojí v cestě.

Turci začali neuspořádaně ustupovat, i když je zadní řady tlačily zpátky do boje. Nejeden Turek byl ochotný nechat se raději ztrestat bratrskou šavlí než padnout pod jagatany těch rozlícených běsů.

„Šikulo! Šikulo!“ řvali všichni ti šílenci a žádný turecký voják nechápal, o co těm divokým Srbům jde.

„Jestli ho nezajali?“ ozval se některý z trhanů.

„Tak je budu pronásledovat až do jejich doupěte,“ skřípal zuby Zajíc.

„Tam, tam je!“ křikl náhle Jovan a ukazoval stranou od hlavního místa zápasu.

Šikula ležel na boku celý zalitý krví a obalený prachem. Ze strašné rány na čele mu prýštila krev. Jovan k němu doběhl první a sklonil se nad nim.

„Mrtev!“ volali netrpělivě junáci mezi udílením ran nepřátelům.

„Dýchá!“

„Honem s ním za hradby!“ přikazoval Zajic.

Jovan ho chtěl zvednout, ale přihnal se Morous a odstrčil ho. Jovan na něho pohlédl a sám ucouvl před jeho rozběsněnou tváři.

„Já ho ponesu. Je můj.“

Odnášel svého nepokojného přítele k hradbám jako malé děcko. Ani si neuvědomoval, že dva slané proudy mu stékají po tvářích. Divoký rys plakal nad svým druhem, který jej léta trápil a popichoval.

Turci ustoupili a začali se znova formovat k útoku. Když to vojvoda Anta uviděl, chvatně křikl na Zajíce:

„Hned se vraťte za hradby, nebo se rozpoutá boj na celý den.“

Zajíc okamžitě poslechl a vrátil se se svými muži za hradby.

Té noci se vydal Morous se Stánkem a Šikulou a dvěma Antovými vojáky na Dřínovou Skálu, kde se měli oba ranění léčit.

IX

ÚTĚK DO LESŮ

Neradi a s otálením opouštěli lidé své dobré domovy a uchylovali se do lesů, které byly v těchto dobách bezpečnější. Co jiného jim zbývalo. Nebe bylo vysoko a po vesnicích se proháněli nepřátelé.

Drinová Skála byla jedním z útočišť. V tom hustém, ale přístupném lese hledali Srbové záchranu před nájezdy Turků, kteří drancovali, zapalovali chalupy a pobíjeli všechno živé.

Přes sto rodin se tam shromáždilo a všichni žili svorně, jako by to byl jeden jediný dům. Nic nesblíží lidi tolik, jako společné neštěstí. Zmizí vzájemná nevraživost a nepřátelství a všichni žiji jedinou myšlenkou a naději. Bolesti a radosti jsou společné. V čele celé té velké rodiny stál starý rozvážný hospodář a jeho moudrá starostlivá žena – bába. Každého jitra je všichni spěchali pozdravit.

Žili z toho co kdo měl, co přinesli z domova, co si obstarali cestou. Někdo jídlo, jiný šaty, houně, nářadí. Všechno mezi sebe pečlivě a spravedlivě rozdělili. Veškerý majetek byl společný. I děti patřily všem.

Když začaly chladné noci, vzdali se starci svého práva a nejteplejší houně dali dětem. Zpočátku mysleli, že se tady ukryjí pouze pár dní a potom se zase vrátí, ale na to teď nebylo ani pomyšleni. Rozhodli se proto stavět koliby a kopat zemljanky.

Ženy pracovaly stejně usilovně jako muži. Kácely stromy, kopaly těžkou kamenitou zem. Starý Trčak, který byl oním hospodářem rodu uprchlíků, ženy povzbuzoval:

„Děvčata, jste chlapíci, na mou duši. A kterápak jsi ty?“ zeptal se Jelice; která nesla na rameni kládu, že by s ni měl chlap co dělat.

„Já jsem z Alexičova domu,“ odpověděla s úsměvem.

„Nejsi snad Staňkova žena?“

„Jsem.“

„Komu čest, tomu čest. Alexičové jsou správní chlapi a jejich ženy si s nimi nezadají.“

Jelice se zarděla a spěchala pryč.

Na jedné straně děti bezstarostně výskaly, na druhé straně nemocní potlačovali těžké vzdechy.

Jelice na chvíli odběhla od práce, aby se podívala na Petru. Stará žena byla nemocná, i když žádná zjevná choroba na ni nebyla znát. Jen léta a časté starosti ochromily její síly a vůli a teď se ztrácela před očima.

„Jak je ti, maminko?“

„Dobře, děvče, dobře. Nedělej si se mnou starosti. Trochu tady dohlídnu na děti.“ Pokývla na chlapce: „Pojďte k babičce.“

Den plynul v pilné práci. Navečer se rozdělila skromná večeře a pak šli všichni spát na tvrdou zem. Noc zahalila kraj. Umlkly lidské hlasy a ozýval se pouze tichý zpěv cvrčka, jehož monotónní melodie vyvolávala v těchto chvílích ještě větši tíseň.

Jelice spala po úmorném dnu jako podťatá. Petra ležela vedle ni a zvedla náhle hlavu.

„Jelo, děvče…“

Otevřela oči a ještě v polospánku se zeptala: „Chtělas něco, maminko?“

„Chtěla… vlastně.“

„Není ti zima?“ starala se Jelice a přendávala svou houni na Petru.

„Ne, nechci, dítě.“

„Není ti špatně? Mám někoho zavolat?“

„Bože, nech mě probudit. Měla jsem hrozný sen, živý.“ Jelice ucítila na srdci ledový chlad. Před očima ji proběhly lesy, stezky, mosty, pastviny, pole, všechna ta bojiště, jimiž Stanko prošel. Hlas se ji chvěl, když se ptala: „Zdálo se ti o něm?“

„O Staňkovi.“

„A co?“

„Vlastně se mi nezdálo přímo o něm, ale o Zajícovi. Položil mi ruku na rameno a povídá. Ty si tu spíš a tvůj syn v nebezpečí života. Vykřikla jsem a probudila se.“

V tu chvíli obě ženy uslyšely, jak někdo prochází jejich uprchlickým táborem.

Jelice vyskočila a zahlédla jakési postavy s nosítky. Zkameněla. „Co je… kdo je to?“ naléhala netrpělivě Petra. Jelice nebyla schopna odpovědi. Muži přišli až k ni, náhle se k ni jeden obrátil a tiše řekl:

„Jelice moje, jak se máš? Co matka?“

„Stanko!“

Jelice nebyla schopna odpovědi stejně jako Petra, která R se pokoušela vstát, ale nohy ji vypověděly službu. „Stanko, dítě moje. Pojď sem, ať tě vidím.“ Stanko ji rychle políbil ruku. V tom si matka všimla ovázané ruky.

„Co je to?“

„Nic, mami, moje první zraněni za ta léta.“

„Koho jste to přinesli?“

„Šikulu. Je na tom moc zle.“

Obklopovali je uprchlici. Morous odešel hledat svou bábu Stanu, aby se na raněné podívala.

„Je živ?“ vyptávala se Petra.

„Živ.“

A už přicházela stará kořenářka Stana se svým vnukem. „Sem, babi, sem, tady jsou raněni.“ Kořenářka šla nachýlená, těžce se opírala o hůl, ale oči měla bystré.

„Potřebovala bych na ně líp vidět,“ řekla stařeckým hlasem.

Morous sáhl do svého vaku, vytáhl mohutnou voskovici a odběhl k doutnajícímu táborovému ohni. Vrátil se s hořící větvi a sklonil se nad raněného. Šikula otevřel oči a rozhlédl se kolem sebe.

„Tak kde tě posekali, ty můj Šikulo?“

„Všude, bábo moje zlatá.“

„Jsou všechny rány ovázané?“

„Jistě,“ přikývl Morous.

„Do rána to tak nechte, teď bych stejně neviděla. Ale někam je uložte a přikrejte, aby neprochladli a odpočinuli si.“

„Jsou tady nedostavěné koliby.“

„Odneste je tam.“

„Běž, Stanko, odpočiň si taky,“ pobízel ho Morous.

„Půjdu, už se sotva držím na nohách,“ přikývl Stanko. „Přijdu potom za tebou.“

Ale Petra a Jelice se ho zmocnily a o nějakém odchodu nechtěly ani slyšet. Sebraly všechny houně a polštáře a udělaly raněným tak pohodlné postele, jaké neměli už několik let.

Petra se svými snachami pečovala o oba muže. Všechny nemoce ji opustily a napjatě sledovala kořenářku Stanu, jíž četla pokyny přímo z úst.

„Maji oba rozpálené hlavy. Dejte na ně nějaké mokré hadry.“

V mžiku měli raněni na hlavách mokré ručníky a chvíli nato oba usnuli.

Morous tiše pokynul mužům, kteří přinesli Šikulu.

„Jděte si také odpočinout.“

„I ty si jdi odpočinout,“ pobídla ho bába Stana.

„Nepotřebuju, nejsem unavený. Budu je celou noc hlídat. A vy ticho, ať se prospí.“

To řekl a ztuhl, pohled upřený na špicí druhy.

V lese i v kolibě se znova rozhostilo ticho, jen cvrček dál pokračoval ve své jednotvárné melodii.

Počasí se pokazilo. Uprostřed noci se zvedl od Dřiny studený vítr a nebe se potáhlo těžkými mraky. Tu a tam se ještě blýskla chvějící se hvězda, ale i tu za chvíli polapil nejbližší mrak jako pavouk mouchu.

Před svítáním se spustil déšť. Ten drobný, vytrvalý, studený déšť, pronikající až do kostí.

Prokřehlé děti začaly plakat a kdekdo hledal nějaký přístřešek. Do shonu, který venku nastal, se ozýval pláč dětí, staří rychle rozdělávali ohně.

„Bože, proč jsi nás opustil. Vypadá to, že jsi se proti nám spojil s těmi prokletými Turky.“

Předjitřní shon probudil raněné. Stanko otevřel oči a podíval se nad sebe. Uviděl Jelici, matku, ženy svých bratrů, všechny stály nad nim s uslzenýma očima. Obrátil pohled na Morouse, ale i ten vypadal zachmuřeně a nepřístupné.

„Co je? Proč tam tak běduji?“

„Mlč a lež. Bůh dělá, co umí.“

Stanko začal vstávat, ale Morous ho zadržel.

„Lež, lež, nemůžěš jim pomoci, venku prší a děti i staří jsou polonazí.“

Stanko zvrátil hlavu a na několik okamžiků oněměl. Náhle vykřikl:

„Co tady dělá tolik houní a dek? Odneste to tam!“ a zdravou rukou začal ze sebe strhávat přikrývky.

„Těch pár dek sto lidí nezahřeje,“ zavrtěl hlavou Morous.

„Ach bože, proč jsem radši nezahynul,“ zabědoval Stanko a zvrátil se zpět na lůžko.

Petra se zachvěla a začala Stanka znovu pečlivě přikrývat.

Stanko se za chvíli vzpamatoval z toho strašného pocitu bezmoci a první, co uviděl, byla tvář jeho ženy. Jelice stála v rohu vzpřímená a bledá jako mramor.

Zahanbeně sklonil hlavu: „Odpusťte, teď ale nezáleží na mých ranách. Těm venku je hůř.“

Když do koliby začalo pronikat ranní šero, náhle mu bleskla hlavou myšlenka:

„Morousi?“

„Co je?“

„Přece musíme něco udělat, Schovávat se před deštěm pod stromy nemá smysl. Ještě nastydnou. Ať jdou všichni do práce a dostaví si koliby. Ujmi se toho.“

„Máš pravdu,“ odpověděl po chvíli zadumáni Morous.

Za chvíli se už zvenku ozýval jeho hlas a úsečné příkazy.

„Ty jdi tamhle. Větve doneste dozadu. Vy dva běžte a přitáhněte suchý rákos od Driny. Co ty se tady ulejváš? Dědo, dědo, na hekáni teď není čas. Á, to jsou junáci, tak poneste, děti! Dobrý je to. Ty mrňata schovejte sem. Pojď je hlídat, bábino. Jak vy jste daleko? Sem přijdou čtyři rodiny. Co? Ještě dvě? Tak dobře. A je to.“

Rozednilo se a celý tábor byl v usilovné práci, kterou energicky řídil bývalý hajduk. Pod jeho ostrým pohledem pracovali všichni jako ďasi.

„Stáni drahá?“ ptala se kořenářky po straně vyděšená Petra, „myslíš, že se Stanko vyléčí?“

„Kost má jen zlomenou, ne roztříštěnou, dostane se z toho, neboj se. Je mladej, silnej, něco musí vydržet… i s tím druhým to dobře dopadne. Ztratil hodně krve, ale rány to nejsou tak strašné, jak se zpočátku zdálo. Jen se nestrachujte. S boží pomocí všechno dobře dopadne.“

„Narovnala jsi kost?“ chtěla vědět Petra.

„Narovnala, říkám ti, neboj se.“

Přišel Morous.

„Maji ti lidé co jist?“ staral se Stanko.

„Něco málo tu je. Poslal jsem lidi do nejbližších vsí, aby přinesli ze sýpek obilí. Kousek odtud je přece mlýn, nameleme si mouky, že bude pro všechny dost. Přiženou taky dobytek a budeme si stavět pec na pečení chleba.“

Stánko pohlédl vděčně na Morouse a potom vydechl:

„Tak, teď si teprve můžu klidně stonat.“

„A jak je tobě,“ obrátil se Morous k Šikulovi.

„Skvěle. Když tě poslouchám, roste ve mě sila a chuť jit pracovat pod tvým velením.“

Dny míjely V práci a společném úsilí postavit přístřešky a pro všechny opatřit dost chleba;

Raněným se dařilo už dobře. Šikula mohl dokonce vstát a vyjít z koliby. Zvedl na prahu hlavu a nad ním plula nízká šedivá oblaka. Stanko se však nesměl ani hnout, i když mu bylo líp. Kořenářka nad ním bděla a když se ji jednou pokoušel odpírat, řekla mu:

„Dělej si tedy co chceš, ale jestli vstaneš, zůstaneš nadosmrti chromej. Ani flintu v ruce neudržíš.“

A on poslušně zůstal dál v posteli.

Devátého dne se objevil v táboře Velbloud. Když vešel do koliby. Stanko na něho upřel oči a neodvažoval se na nic zeptat.

Bystré Velbloudovo oko to postřehlo a bývalý mlynář řekl:

„Neboj se, všechno je v pořádku.“

„Opravdu?“

„Nic lepšího jsme si ani nemohli přát.“ Staňkovi se rozzářily oči, Morous a Šikula zvedli nadšením ruce nad hlavu.

„Nakonec náš bylo dost,“ rozpovídal se Velbloud. „Přišly nosily z celého kraje a hnali jsme je až za Drinu… Myslím, že se hned tak nevrátí… to byl ale boj… nedá se to ani vypovědět..“

Nicméně sedl a začal líčit průběh bitvy do nejmenších podrobnosti.

Koliba byla plná. lidé poslouchali se zatajeným dechem. Morous; Šikula a Stanko štěstím jen zářili.

„Tak říkáš, že jste je rozprášili?“

Znova se ujišťoval Stanko a přál si znova tu radostnou zprávu slyšet.

„Úplně.“

„A v Mačvě není ani turecká noha?“

„Ani noha. A Stojan mi říkal, že se lidi zase mohou vrátit z lesů do vesnice.“

„Chvála pánubohu. A co můj pobratim?“

„Dneska se vrací. K večeru může dorazit na Parašnici. Pozdravuje vás všechny.“

„Vzpomněl si. No, děkujeme.“

„Však on sem zítra určitě přijde, aby vás viděl.“

Den minul tak rychle, jako by ho ukradl. Na les padla noc velmi temná a chladná, ještě horši než ta první, kterou tu ranění prožili, ale tentokrát spal celý tábor klidně a spokojené, jako by už všichni byli zase ve svých chalupách.

X

TROCHU JASU

Uplynulo ještě několik dnů. Zatím zůstávali všichni v táboře, ale raněni se rychle zotavovali a Zajíc, Nogič i ostatní jé navštěvovali při každé příležitosti.

V Mačvě byl klid. Turci jako by ztratili chuť do boje a netoužili už po válečné slávě.

Když Zajic zase jednou přišel za pobratimem, Stanko se ho zeptal:

„A co teď vlastně děláte?“

„Nic, chválabohu.“

„Jak to, nic?“

„Prostě nic, vyspáváme. O Turka teď nikde nezakopneš. Katič dělá trochu rámusu, jak by řek Šikula, občas udělá tajnou výpravu přes Drinu a přepadne tam nějakého výběrčího a sebere mu peníze, ale jinak nic.“

„Turci se neozývají?“

„Asi už je na válčení zima.“

„Na to jsem tě chtěl právě upozornit. Je zima. lidi by se měli vrátit do vsi. Když je klid. doma jim bude líp. Hlavně těch děti je mi lito.“

„Promluvím o tom s vojvodou,“ přikývl Zajíc.

Ale uprchlici už na rozhodnuti nečekali. Jakmile se potvrdily zprávy, že Turci jsou pryč, jedna rodina za druhou odcházela domů a z chalup zase začal stoupal dým.

Šikula už byl skoro zdráv, a jakmile mu otrnulo, mySlel jen na to, jak tento nešťastný tábor opustit. Jednou řekl Staňkovi:

„Něco ti povím. Už toho tady mám dost. Půjdu na Parašnici.“

„A já?“ pohoršil se Stanko a bezmocně pohlédl na svou zlomenou ruku. „Já mám tady zůstat sám?“

„Nejsi sám. Máš tady přece…“

Ale Stanko ho přerušil mávnutím ruky.

„Podle tebe mám vzdychat a ronit slzy se ženami, ne? Víš dobře, že potřebuju mužskou společnost stejně jako ty…“

Morous jim vpadl do řeči:

„Stanko má pravdu. Já bych tady taky zešílel, kdybych měl proležet celé dny a obsluhovaly mě pořád jen uplakané a ustarané ženy. Nemůžeme ho tady nechal samotného. Ale něco mě napadlo.“

„Co?“ opáčil Šikula.

„Vydáme se do Černého Močálu. U Alexičů v chalupě nám bude všem líp.“

„Taky už jsem na to myslel,“ přiznal se Stanko. „Radši bych přetrpěl ještě jednu zlomenou ruku než tohle všechno, co jsem tu musel vidět.“

Rozhodli se, že se vrátí do vsi.

Teprve když člověk domov ztratí, pozná, jak je mu drahý. Chudák Petra. Těžce nemocná, zapomněla nad lůžkem raněného syna na svoje trápení. Napjala všechny své sily, klamala sebe i své blízké zdravím a houževnatosti.

Sotva však vstoupila pod střechu domu, kde strávila cely život s milovaným druhem, když uviděla staré známé ohniště, prostý stůl, všechna zákoutí, neodmyslitelná od domu Alexičů, když se i Stanko pozdravil a všechna vnoučata přežila ty zlé, studené dny v lesích, když už se nemusela starat a mohla se myšlenkami vrátit k sobě samé – sily ji opustily.

Padla náhle jako podkosená.

Zemřela dřív, než se mohla rodina na její odchod připravit.

Deset dnů po pohřbu Petry byl Stanko natolik zdráv, je už udržel v ruce zbraň a mohl odejít za svým pobratimem.

Čím bliž byl Parašnici, tím bouřlivěji mu srdce tlouklo. Tak dlouho nebyl u své družiny. Vracel se sem jako domů.

Tady ho přivítali jako vojvodu. To bylo v táboře slávy. Každý se s ním chtěl pozdravit a obejmout.

„Jsi v pořádku?“

„Chvála bohu.“

Rozhlédl se a uviděl koliby, jako by je namaloval.

„Koukám, že jste se zabydleli. A jak dobře. Čí je to dílo?“

„Vojkovo a Petronijovo – to jsou mistři.“

V družině vypuklo veselí jako o svatbě. Jedlo se a pilo, co hrdlo ráčilo. Stanko se cítil mezi svými rozveselenými přáteli jako ztracený.

„Co je, Stanko,“ zeptal se ho Šikula. „Co jsi tak zamračený?“

„Nech ho na pokoji,“ napomenul ho Zajíc. „Víš přece, že zemřela Petra.“

„Zemřela mu matka – a co? Mně taky zemřela a kdekomu z nás zemřela, ale máme teď kvůli tomu plakat?“ Když viděl, že ho chce Zajic umlčet, vstal: „Počkej, ať řeknu, co si myslím. Potom ať Stanko sám rozhodne, jestli mám pravdu. Jeho matka, bůh jí dej věčnou slávu, měla krásný život. Ani jeden z nás se jejího požehnanýho věku nedožije. Měla dobrýho muže, krásný domov, hodně děti, zanechala po sobě rozvětvený rod, kde její život pokračuje. Umřela na rukou milujících dětí, obklopená péčí a mohla být v poslední hodince s naplněním svého života spokojená. Co víc si člověk může přát. Tak pěknou smrt bychom ji mohli závidět, jestli tedy může být smrt pěkná.“

„Máš pravdu,“ přikývl Stanko.

„A jak skončí svůj život Stanko?“ pokračoval Šikula, „Jak skončíme my všichni? Bude u nás stát někdo, kdo by nám podal ruku nebo nad námi zaplakal? Ech, bratři, jsem možná blázen, ale tady,“ sáhl si na srdce, „tady čitím, že mám pravdu. Poslechněte mě a nebudete litovat. Kdo ví, co nám přinese zítřek. Teď pijeme a zítra budeme prolévat vlastní krev. A bůh je můj svědek, že ji budeme prolévat statečně. Bratři, buďme veselí, protože takových chvil je v našem životě málo… na zdraví!“.

„Hurá!“ rozlehlo se lesem.

XI

ROK 1813

Tak míjel den po dni. Hajduci odpočívali, veselili se, ale nakonec je ten lenošivý život přestal bavit. Turci nepřicházeli, ale mír v zemi nenastal. Všichni věděli, že k rozhodujícímu boji teprve dojde. Toto byl klid před bouři, nejisté čekáni na den, kdy se nepřítel rozhodne udeřil.

Jednoho dne přišel Stanko s nápadem, že by měli na Drínové Skále postavit zemljanky. Až začne boj, ženy, děti a starci zase utečou do lesů a uprchlické tábory by se měly připravit předem. Vzpomínka na studené deštivé noci, kde plakaly prokřehlé děti. zůstala ve Staňkovi jako jedna z nejotřesnějších.

Vojko sebral několik šikovných přátel a odešel s nimi na pár týdnů na Dřínovou Skálu.

Nad Mačvou se konečně začalo schylovat k bouři. Zlověstné zprávy o Turcích přicházely jako těžké mraky jedna za druhou. Krásné dny na Parašnici zmizely jako letní motýli. Už se ani Šikula nesmál. Všech se zmocnilo zlé tušení.

Zajíc a Stanko teď bývali na Parašnici málo. Spěchali od Cupiče k Smiljaničovi, od Smiljaniče ke Katičovi. Mluvili mezi sebou většinou tiše, všechna čela zamračená.

Vojvoda Cupič nařídil stařešinům jednotlivých obcí, aby děti, ženy a starce zase umístili do uprchlických táborů.

Dřínová Skála ožila.

Upravené vesnice opět zpustly.

Vojvoda rozhodl postavit pevnosti na Proudech a u brodu, kudy Turci z Bosny nejčastěji přicházeli. Přispěchaly sem na jeho rozkaz vojensky organizované čety a budovaly opevnění. Podobně pracoval Zajíc na Parašnici.

Ale Cupičovi se zdálo, že je to pořád málo. Při nejbližším shromáždění sdělil stařešinům své obavy.

„Tak co máme ještě udělat?“ ptali se všichni.

Zamysleli se, nakonec promluvil zase Cupič.

„Já myslím… přijdou na nás zase přes Dřinu, protože je jich moc, jak říká Velbloud. Určitě se však nepokusí proniknout k nám přes ty hluboké lesy. Potáhnou kolem Dřiny a Sávy. Zajíc se jim postaví na Parašnici, ale dlouho je držet nemůže. Budou postupovat dál… dál. Už vím! Musíme udělat zátarasy v té úžině mezi Sávou a Zazávidí, tam si na ně počkat a držet je.“

Všem se ta myšlenka líbila.

XII

RAVNJE

Ravnje leží na severním okraji Mačvy, sevřené dvěma řekami – z jedné strany teče Sáva, z druhé Zasávice.

Když na jaře taje sníh a stoupne voda, celý zdejší kraj plave.

V místech, kde si byly obě řeky nejblíže, začali Srbové kopat zátaras s valy a pevnůstkami, aby přehradili Turkům cestu do vnitrozemí.

Cupič se chystal k boji na život a na smrt. Přes tento přikop muselo turecké vojsko přejit a utkat se s povstalci, nebo zahynout v dravých vlnách obou řek.

Budování zátarasu rychle pokračovalo. Pilné ruce kopaly tvrdou zem a vršily valy, které budou chránit odvážné hlavy.

Nakonec tady stál zátaras mocný jako městské hradby s příkopem. Tato místa se později stala pamětníky mnoha bojů, statečnosti, porážek i vítězství. Stála tady i mocná věž a před ní předprsně ozbrojené lesem ostrých kůlů zatlučených do země jako ochrana proti turecké jízdě.

Když bylo vše připraveno, požádal Cupič Zajíce, aby poslal své junáky na všechny strany s rozkazem přinést co nejvíc jídla. Ať mají zásobu a nemusí mít zbytečně strach z vyhladověni, kdyby je nepřítel náhodou příliš dlouho blokoval na jednom místě.

Vše se jim dařilo, práce šla od ruky a srdce všech tloukla netrpělivostí. Byli si jisti vítězstvím. Cupič pečlivě propracoval Válečný plán pro několik různých možnosti nepřátelského postupu a všichni stařešinové jej schválili. Už se čekalo jen na Turky.

I ten den konečně přišel.

Nebe bylo toho dne podmračené, táhly přes ně těžké, nízké mraky. Studený vítr chladil horká čela odhodlaných Srbů.

Těsně před soumrakem se k ležení přihnal na koni muž v tureckém šatě,

„Velbloud, Velbloud,“ ozývalo se ze všech straň. „Co je nového?“

„Kde je Cupič?“

„Ve věži se stařešiny.“

„Musím k němu.“

Neodpovídal na netrpělivé otázky zvědavců, po nikom se neohlédl a mířil k velitelskému stanovišti. První ho zpozoroval Miloš.

„Turek! Co tu dělá?!“ vykřikl výhružně.

„Velbloud!“ křikl nadšeně Cupič, když si příchozího prohlédl.

Velbloud zkřížil po muslimském způsobu ruce na prsou a hluboce se uklonil.

„Neseš zprávy?“

„Nesu.“

„Turci se hnuli?“

„Myslím, že v téhle chvíli už překročili Drinu.“

„Je jich hodně?“

„Jako máku. Sami říkají, že je jich na sto tisíc.“

Všem velitelům se zatajil dech v prsou.

„Nezjistil jsi, na kterou stranu chtějí vyrazit?“ zeptal se po chvíli Cupič.

„Napřed chtěli přes Bánovce rovnou na Sabac, ale když zjistili, že Parašnice není obsazená, rozhodli se postupovat kolem vody.“

„Kdo je vede?“

„Vezír Derendelija.“

„Jdi a odpočiň si. O tureckém vojsku zatím nikomu neříkej.“

Když Velbloud odešel, všichni velitelé zůstali nehnutě na svých místech, hlavy skloněné, čela plná vrásek.

Cupič jako by si říkal pro sebe:. „Sto tisíc… to je moc… to je moc i na nás.“

„Možná že jich tolik ani nebude,“ ozval se Jakov s nadějí v hlase. „Možná že přehání.“

„Ať přehání nebo ne,“ řekl po chvíli Cupič, „pro nás neexistuje jiná možnost než bojovat do posledního dechu.“

Velitelé se přesto rozešli plni obav.

Noc, která přišla, byla temná, podmračená a po půlnoci přinesla déšť.

XIII

ÚTOK

I následující jitro bylo deštivé a chladné. Největší pozornost teď nevěnovali nepříteli, ale střelnému prachu, aby nezvlhl.

Velitelé už za svítání vyšli ze stanů a obhlíželi vojsko.

Zajíc seděl se svými junáky kolem společného ohně a řeč se točila jako obyčejně kolem očekávané bitvy.

„Je dobře, že chtějÍ zaútočit právě teď, když je chladno. Je odporný válčit ve vedru,“ ozval se Šikula, jemuž se ZAse vrátila dobrá nálada. „Člověk se při tom zbytečně zpotí a všude je plno prachu. Já mám rád čerstvý vzduch. Bojovat se má, když je na to počasí. Je to tak, Velbloudě?“

Velbloud seděl kousek od ohně nějak podivně zamyšlený. Šikulova otázka jej vytrhla ze zadumání a on nepřítomně odpověděl.

„Jo. jistě, je to tak.“

„A co je tak?“ zasmál se Šikula.

„To co říkáš.“

„A co jsem říkal?“

Velbloud se rozzlobil, když viděl, jak se mu všichni směji.

„A kdo tě má pořád poslouchat. Klapeš pusou jako můj mlejn.“

Náhle celý tábor umlkl. Uprostřed zátarasu stáli všichni tři velitelé a konečně se ozvala i ona očekávaná zvěst: „Turci táhnou!“

Rozmístění vojska všichni dávno znali. Velitelé odešli ke svým oddílům. V prvních řadách stáli Cupičovi lidé, Miloš a Jakov zůstali s vojskem jako záloha, zavládlo napjaté ticho.

Teprve teď uslyšeli zdálky doléhající dunění bubnů.

„Morousi, to bude zase rámusu,“ šeptl Šikula.

Morous jen mlčky přikývl.

„Dneska bude hrdinou i náš mlynář. Co ty na to, Velbloude?“

Ale Velbloud už zmizel.

„Boji se střelnýho prachu jako čert kříže,“ zasmál se Šikula.

„Nepomlouvej ho, on je svým způsobem velký hrdina už teď.“ zastal se ho Zajíc vážně. „Jeho práce je v mnohém těžší než naše… kolikrát bychom bez něho zabloudili, moc nespravedlnosti by se stalo nebýt jeho. A Šikulo, to je velký hrdinství, odejít sám mezi Turky a vyzvědět, co na nás chystají. Hrdinou jako my může být každý, kdo má srdce v těle, ale být vyzvědačem jako Velbloud, to dokáže málokdo. K tomu se musí člověk už narodit.“

„No, jestli jsem o něm řekl něco špatnýho, tak se nezlob. Nemyslel jsem to zle.“

Rachot bubnů byl stále bližší a vycvičené ucho rozeznalo už i dusot koňských kopyt. Hřmot přibližujícího se vojska, byť ještě neviditelného, byl už teď děsivý, že vojáci stáli němí a bledí.

Už slyšeli i trubky a píšťaly, jejich válečný nápěv přinášela Sáva na svých vlnách, a sotva se dotkl jejich uší, hrdala jej dál.

„Připravte se!“ zahřměl Cupič. „Ale střílejte jen na jistý cíl.“

Už viděli první řady.

Zdálo se, že Turci jdou bezstarostně, připraveni na dlouhý a úmorný pochod, nikoli na náhlý útok a rozhodující boj.

„Každý si vyberte jednoho vojáka a střílejte tak, aby po první salvě zůstalo tolik padlých, kolik je nás v zákopech,“ vzkázal Srbům Cupič.

Turci už byli tak blízko, že rozeznávali jejich tváře. Cupič křikl:

„Pal!“

Bylo to, jako když hrom uhodí. Turecké řady zakolísaly, zavlnily se. Tam bylo vidět vzpírajícího se koně, tam vrávorajícího pěšáka.

V následujícím okamžiku se dala celá masa vojska na ústup, aby unikla opakování tohoto plamenného pozdravu.

Den minul a přišla noc. Turci se nejen nepokusili o útok, ale dokonce se ani neukázali.

Cupič nechal všade postavit stráže, aby se nepříteli nepodařilo někudy nepozorovaně proklouznout, i když to bylo prakticky nemožné.

Zajícovi junáci zaujímali postavení těsně u řeky a lady postavili své nejbystřejší pozorovatele.

Ivanko držel stráž u Zasávice nedaleko opevněni. Kolem bylo ticho a mír, jen rákosí tiše šelestilo, jako by šeptalo. Jeho ucho si na tento jednotvárný, klidný šelest rychle zvyklo. Seděl, upřeně hleděl do tmy, aby mu neunikl sebemenší pohyb, a za chvíli na něho začala doléhat ospalost.

Muž rychle vyskočil a začal přecházet po břehu sem a tam. Najednou se mu zdálo, jako by něco zašplouchalo v rákosí. Pohlédl tím směrem, ale neviděl nic podezřelého, znovu se zaposlouchal a zase cosi… něco tam opravdu šplouchalo.

Připravil pušku. Za chvíli se rákosová stěna rozevřela a z ní se opatrně vynořila hlava. Nejprve chtěl vystřelit, ale když viděl, že muž je sám, pomyslel si: Škoda kulky, vyřídím si to s ním v tichosti sám. Schoval se za malý keřík a pozoroval, co se bude dít dál.

Muž šel přímo k němu. Ivanko se přikrčil a připravil ke skoku, ale v tu Chvíli vetřelec zvedl hlavu a Ivanko strnul.

Velbloud.

„Tak pojď sem,“ kývl na něho mlynář tiše.

„Odkud se tu bereš?“ žasl Ivanko.

„Od Turků. Musím hned k veliteli… Zpozoroval jsi mě“?

„Aby ne. Div jsem tě nezabil.“

„Chachacha,“ rozesmál se Velbloud srdečně. „Už tě pozoruju hodnou dobu. Nechtěl jsem tě moc polekat, proto jsem se začal čvachtat v rákosí, abych tě probudil.“

Ivanko uražené a nevěřícně mávl rukou, ale to už zvěd spěchal za Cupičem.

Ani jeden ze tří velitelů nespal. Seděli a uvažovali, co by měli podniknout. Když Velbloud vešel celý mokrý, stejně jako při jeho posledním příchodu zatajili dech.

„Co je? Proč jsi mokrý?“ křikl nedůtklivě Cupič.

„Byl jsem u Turků v táboře. Myslel jsem si, že by vás zajímalo, co teď dělají.“

„Co dělají?“

„Ani se neptej. Naše první salva je tak vyděsila, že vojsko myslelo na návrat a hledání nových cest.“

„A velitelé?“

„Všem se z toho přivítání zatočila hlava, i vezírovi. Kdyby mu to pýcha dovolila, určitě by už vyslal zvědy, aby hledali nové cesty.“

„Co teď dělají? Už se vzpamatovali?“

„Zdá se. Ale vezír přikázal postavit silné zadní stráže, aby mu vojáci neutíkali.“

„Za tak dobrou zprávu ti dvakrát děkujeme.“

Když Velbloud odešel, řekl Cupič po chvilce zamyšlení. „Nejradši bych ho poslal se vzkazem k Molerovi, aby na ně uhodil zezadu.“

„Výborně,“ přikývl Jakov, „ale Velblouda bych tam neposílal.“

„Proč?“

„Protože ho potřebujeme tady. Lepšího zvěda, než je on, ve vojsku nemáme.“

„Tak koho poslat? Musí se vyznat v kraji a znát tajný stezky.“

„Zajícovi junáci mohou jít jeden jako druhý. Co například máte proti Nogičovi?“

„Nic. Dobře, ať jde on.“

Když po chvilce Nogič přišel, zeptal se ho Cupič, jestli mu může slíbit, že odevzdá dopis Petru Molerovi.

„Jisté.“

„I kdyby byl třeba v pekle?“

„Najdu ho. Vím, kde s vojskem leží.“

„Výborně. Psaní mu předej přímo do ruky a zůstaň s ním, kdyby tě potřeboval jako průvodce. Zvu ho, aby na ně uhodil zezadu.“

„Spolehni se, vojvodo.“

„Jdi hned. Závisí na tobě do jisté míry úspěch příští bitvy.“

„Sbohem.“

„Sbohem a šťastné pořízení.“

Když posel zmizel, Cupič si povzdechl. Kdyby bůh dal a včas ten vzkaz donesl. Potom by byli Turci v pasti a nic bv jim už nepomohlo. Z boků by je držely řeky, zepředu a zezadu my.

Všichni tři velitelé šli spát a znovu uvěřili ve svou šťastnou hvězdu.

XIV

URPUTNÝ BOJ

Svítalo do deštivého, sychravého dne.

Muži seděli kolem ohňů, kde se sušili a hřáli zároveň. Ten tichý a vytrvalý déšť jako by je nutil i k tichému hovoru.

„Chlapi, jestli takovýhle počasí potrvá ještě dva dny, navlhne nám všechen střelný prach,“ ozval se kdosi.

„Tohle vypadá nejmíň na týden.“

„Počítali jsme se vším možným, ale s takovým deštěm ne.“

Do tichého rozhovoru zasáhly vzdálené výstřely z pušek.

Tábor ožil. Muži se chopili pušek, vojvodové vydali první rozkazy k chystanému boji.

Vysunuté stráže dobíhaly k opevnění.

„Hnuli se?“ ptal se spěšně vojvoda.

„Hnuli. Celá armáda se dala do pohybu. Poslouchej, jak země duní.“

Vskutku, slyšeli opět to temné dunění, které jako by vycházelo z nitra země.

Když Cupič uviděl bledé tváře svých velitelů, násilně se zasmál.

„Chudáci Turci. Mysli si, že nás zastraší tím, když se n; i nás pohrnou jako kobylky. Vždycky to tak dělají… vzpomeňte si na Mišar, na Ložnici… chacha. Však se zbytečné neříká, že boj nevyhrávají nablýskané zbraně, ale statečná srdce.“

Muži pomalu překonávali prvotní strach, tak neodmyslitelný před začátkem každé bitvy. Už zase hovořili hlasitěji. tváře se jim zvolna rozjasňovaly.

Rozeznávali první nepřátelské řady.

Cupič věděl, že dneska dojde k rozhodujícímu boji. Srdce mu divoce bušilo a napjaté očekávání se změnilo v nezadržitelné chvěni, od něhož se mu rozcvakaly zuby. Kdyby byl sám, klidně by se tomuto vzrušeni oddal, ale takto stiskl zuby a pokoušel se o nový úsměv.

Vše bylo připraveno. Každý voják už si zase vzal na mušku jednoho Turka a čekal jen na rozkaz; Také obsluha u jediného děla byla připravena.

„Jen odvahu, bratři.“ volal na ně Cupič. „Nespěchejte. Turkům se jen tak nepodaří dostat se do našeho opevnění.“

Turci už byli na dostřel.

Boj začal.

Turci postupovali jako vlny jedna za druhou a pokaždé byli odraženi.

Po prvním mocném náporu se řady nepřátel stáhly. Nastalo napjaté ticho, obě strany sbíraly sily. Jakov poslal své vojáky do pivních řad, kde vystřídali první oddíl. Aby mohli rychleji střílet, měl každý střelec za sebou čtyři až pět pomocníků, kteří mu nabíjeli.

„Co s těma Turkama je? Snad zase neutekli?“ zeptal se kdosi netrpělivě.

„Klid. Však tu budou co nevidět.“

Ticho bylo jako v hrobě. Slyšeli šelestění suchých listů na stromech.

A duněni.

Jízda.

Turecká kavalérie patřila k nejobávanějším. Všichni jezdci seděli na arabských hřebcích, v této chvíli rukávy vysoukané a ve zvednutých pažích dlouhé zahnutě šavle. Tito jezdci byli dlouho a pečlivě vybíráni, patřili k elitě turecké armády a teď se jako diví hnali na srbské opevnění. Přivítal je výstřel z děla a vzápětí střelba z pušek.

Bojiště se zahalilo do oblaků kouře a prachu.

Přes hodinu trval urputný zápas za ohlušujícího rachotu a křiku, ale to divoce zápasící muži vůbec neslyšeli. Dvakrát se Turci dostali až k náspu, dvakrát je odrazili.

Nakonec po velkých ztrátách ustoupila i jízda.

Vojvodové procházeli mezi svými vojáky, pleskali je tu po rameni, tu po ruce, dodávali odvahy i projevovali vděčnost za právě projevenou statečnost.

Čekali nový útok. Když se dlouho nikdo neukazoval, vyšli všichni tři velitelé na předprseň a obhlíželi okolí.

„Zaútočí ještě dneska.“

„Já myslím, že toho mají zatím dost.“

„Ne, zaútočí. Znám Turky. Ti se jen tak snadno nevzdávají.“

Cupič šel znova mezi vojsko, ale povzbuzování bylo zbytečné. Když se dostal až k výchozí bráně, střežené Zajícovými junáky, první ho zpozoroval Šikula, který už zase bavil své přátele.

„Co děláte, chlapci?“

„Nudíme se a čekáme.“

„Já myslím, že dostali co proto.“

„Dostali, ale já bych měl k tobě prosbu, vojvodo.“

„Jen mluv. Takovému junákovi nemohu nic odmítnout.“

„Dovol mi, abych při příštím útoku vpad mezi Turky.“ žádal velitele Zajíc.

„Chceš opustit opevněni?“

„Ano.“

Cupič se zamyslel. Měl i tak málo lidi a pustil ty nejstatečnější do takového nebezpečí, kde snadno mohli přijít o hlavu, bylo riskantní. I ostatní vojáky by to mohlo deprimovat, kdyby před jejich očima padli… ne, nelze.

Zajíc viděl, že váhá.

„Vojvodo, pochop to, nám se pořád zdá, že nebojujeme. Copak je to nějaký boj, schovat se do zákopu a střílet škvírou mezi kameny?“

„To je pravda, chceme si pořádně zabojovat,“ volali ostatní.

Cupič odevzdaně mávl rukou.

„Ať je tedy po vašem.“

„Diky. vojvodo!“

„Ale pamatujte si, že ani jeden z vás nesmí přijít o hlavu. Jinak běda vám.“

Halasně se zasmáli. Jejich veselé hlasy však záhy přerušilo povědomé dunění. Nepotřebovali slyšet ani bojový pokřik stráži. Turci jdou – hned věděli sami, kolik uhodilo.

Nový boj se rozvíjel na obou stranách soustředěně a urputně.

Když zápas vrcholil, pohlédl Zajic na Stanka, jemuž blýskaly oči vzrušením.

„Co říkáš, pobratime, zkusíme to?“

„Jsem připravený,“ odpověděl a vytrhl svůj krátký jagatan. Zajíc kývl na svou družinu, která urputně bojovala. ale každý z nich ho stačil ještě jedním okem sledovat. Jak si za ta léta rozuměli! Odpověděli mu stejným gestem. Zajíc otevřel bránu.

Vyletěli jako sokolové a ve chvilce zmizeli v řadách tureckého vojska.

Mezi nepřítelem propukla panika. Kolik je těch Srbů, že se odváží opustit ochranný val a přijmout otevřený boj. Vrhli se na ně jako šílenci.

Nikdo už nemohl zadržet polekané a rozbité vojsko. Ani velitelé je už nehnali tak bezohledně na smrt. I agové se ohlíželi, kde by spasili vlastní hlavu.

Trháni se bili jako lvi a uprostřed té vřavy bylo slyšet halaseni Šikulu.

„To je zase rámusu! To je mela! Turků jako máku! Ať sekneš kam sekneš, všade zasáhneš Turka. Asi jedna rána nepadne vedle. Bože, dej těch Turků stokrát víc!“

Za chvíli bylo pole před opevněním prázdné. Střelba ustala. Zajic křikl:

„Dost.“

„Proč?“ houkl na něho rozkurážený Šikula: „Zpátky.“

„Já bych ještě…“

„To prozatím stačí,“ křikl rozhodně Zajíc.

„Ale! Máš pravdu,“ zasmál se Šikula. „Musíme si je nechat ještě na zítřek.“

Když se vrátili do opevnění a obě strany ustaly v Loji, lepši přivítáni si naši junáci ani nemohli přát. Velitelé je objímali a líbali, všichni se k nim nadšeně hrnuli a Cupič, kdyby mohl, nosil by je nejraději v náručí.

„Však jsem to říkal, dokud máme Zajíce a jeho trhaný, můžeme si troufnout dobýt i Istanbul.“

Dým z rozdělaných ohňů stoupal k nebi, odkud stále ještě pršelo. Teprve teď po boji si déšť znovu uvědomili. V zápalu boje to mrholeni nikdo nevnímal.

Postavili stráže a celý tábor se uložil ke spánku. Když Cupič vcházel do svého stanu, pohlédl ještě jednou k nebi a starostlivě si pomyslel: Bože můj, jak dlouho to bude ještě trvat? A dřív, než usnul, poslední myšlenka byla: Bože drahý, dej, ať ten déšť ustane. Ne kvůli nám, ale moh by nám zvlhnout prach.

XV

ZDĚŠENÍ

Pršelo a pršelo. Sudy prachu odvalili do stanů, přikryli houněmi, prkny, vším, co bylo při ruce.

Nadcházející svítání nikoho v táboře neprobouzelo. Srbové byli už od půlnoci vzhůru a střežili střelný prach. Ale i ti, kteřÍ neměli službu a spát mohli, nezamhouřili oči pro přívaly vod, které se na ně valily. Proto byli hned za svítání unaveni, prokřehli, a hlavně plni obav.

Zlé tušeni se splnilo.

Táborem jako blesk proletěla zpráva, že prach je mokrý. Sdělovali to jeden druhému a každému při té zprávě přejel mráz po zádech.

Do Čupičova stanu přišli další dva velitelé na smrt bledí,

„Co budeme dělat?“ zeptal se Miloš.

„Musíme sehnat nový prach.“

„Kde?“

„Pošleme do Sremské Mitrovice. Snad se tam něco sežene.“

„Máš představu kde a u koho?“

„Nemám.“

„To jsme tedy ztraceni,“ vydechl zklamaně Jakov.

„Jestli je to tak, schovám svoje lidi.“ řekl Miloš ostře.

„Kam?“

„Po chalupách. Rozptýlí se po kraji. Čekat takovýho nepřítele bez zrnka prachu je vyslovená sebevražda.“

Cupič zkřížil ruce na prsou.

„Co mám tedy dělat?“

„Co máš dělat? Co nejrychleji sežeň prach. Jestli se to Turci dovědí, rozdrtí nás dřív, než se vzpamatujeme.“

Cupič přemýšlel, koho ze Zajícových lidí poslat. Nakonec se rozhodl pro Morouse. Vzkázal pro něho i pro Zajíce. Když oba vešli, obrátil se na Morouse:

„Potřebuji muže, který dokáže zemřít, aniž by řekl slovo.“

„Spolehni se, voj vodo.“

„Půjdeš do Sremské Mitrovice a seženeš střelný prach, vem kde vem. Kup ho, ukradni, přepadni někoho. Před žádným prostředkem se nezastav. A přines ho co nejvíc. Najmi si lidi, aby ti pomohli. Tady máš peníze.“ a podal mu váček plný dukátů.

Morous vzal peníze a beze slova chvatné vykročil směrem k Zasávici.

„Zajíci, ty sem sezvi velitele oddílů.“

Za chvíli tu byli všichni. Jakov a Miloš seděli «e skloněnými hlavami, Cupič nervózně přecházel sem a tam.

Když se muži ztišili, řekl jim.

„Nemáme střelný prach. Co budeme dělat?“

Čekali ta slova, rady si nevěděli, a tak jen sklonili hlavy.

„To opravdu nemáme ani zrno?“

„Něco zůstalo v mém stanu. Dva sudy. Všechno ostatní je zničený.“

„To co máme, stačí,“ ozval se Zajíc.

„Co stačí? Když to rozdělíš, přijde na každýho jeden výstřel.“

„Vrhneme se na ně s jagatany a šavlemi,“ temně řekl Zajíc.

„Nech těch klukovin. Myslíš, že Turci jsou bukovej les, aby ses jimi prosekal?“

„Už jsme se včera prosekávali.“

„Ano, ale podporovala vás střelba.“

„Morous prach určitě sežene a potom nás budete zase podporovat.“

„Když ho přinese! Ale co když se Turci dovědí, jak na tom jsme? Nebo uhodí náhodou zase tak znenadání jako včera? Ne, Zajíci, to, co navrhuješ, je divoké dobrodružství. Nejsme hajduci. Máme zodpovědnost za tisíce životů.“

„Co myslíš ty, že máme dělat?“

„Já, bratři, navrhuji, abychom se podívali pravdě do očí a stáhli se.“

„Co, vzdát se?“

„Nenavrhuju to ze zbabělosti, ale z nutnosti. Mám za lidi zodpovědnost. Hnal bych je zbytečně na jatky, kde by všichni padli a nikomu by nepomohli. Čeká nás ještě moc bojů. Přece si tady nenechám povraždit celý vojsko kvůli nějaké zbytečné pýše. Všichni dobře víme, že holými noži nezastavíme tak dobře vyzbrojenou armádu.“

„To je pravda,“ přidalo se několik váhavých hlasů, jiní zarytě mlčeli.

„Nemáš pravdu, Miloši,“ ozval se nespokojeně Cupič. „Přece jsme tady tak dlouho nebudovali tohle opevnění, abychom ho teď bez boje vydali nepříteli.“

„Bratře, situace se nečekaně změnila a já nejsem beran, abych se tady nechal hloupé, jen z tvrdohlavosti zabít.“

„My taky nejsme berani.“ vzplanul Cupič. „Ale já velitele oddílů pozval na poradu, abychom si vymysleli co dělat. ne aby se tady vedly poraženecké řeči.“

„Dobře;“ odpověděl chladně Miloš. „Řekni, co se podle tebe s námi stane, když zůstaneme. Rozkazuj. Znič svou pýchou celou armádu, která je jedinou nadějí Srbska.“

„Poslal jsem pro prach,“ sykl Cupič.

„Poslal. Ale kdy ho dostaneme. A bude ho dost? A co když Turci zaútočí dřív?“

„Zastrašili jsme je. Pár dní se budou určitě dávat dohromady.“

„Budou nebudou, to jsou jen zbožný přání. Když bojuju s Turkem, nikdy na šťastný náhody nespoléhám. Dělej si co chceš, ale já se svými lidmi odcházím. Boj teprve začal.“

Vstál, pohlédl na své velitele oddílů a řekl:

„Kdo chce, ať jde se mnou, kdo nechce, může zůstat.“

Přidali se k němu do jednoho a Společně opustili stan.

Cupič se chvěl hněvem, ale v duchu věděl, že Miloš má pravdu. A on, který dokázal přemluvit nejzarputilejšího odpůrce, nebyl teď schopen říci jediné slovo. Cítil, že ať namítne cokoli, rozumným důvodům Miloše nemohl nijak čelit. Zvlášť když si měl vzít na svědomí tolik životů nejstatečnějších Srbů. Pohlédl na Jakova. O čemsi urputně přemýšlel. A všichni velitelé oddílů hleděli k zemi, jako by – se styděli přiznat Milošovi pravdu. Jediný Zajíc vyskočil.

„Jděte,“ křičel, „jděte si všichni, ale já nepůjdu. Já tady zůstanu sám se svými junáky. Udělám z Ravnje Kosovo, ale Turkům to vítězství přijde draho a my všichni.“

Vtom mezi ně vpadl Velbloud, celý mokrý, že by ho mohl ždímat, ale hlavně na smrt bledý a se zarudlýma nevěřícíma. očima.

Takového jej nikdy předtím neviděli. Zkameněli. Jeho příchod vždycky znamenal v událostech nějakou podstatnou změnu a podle toho, jak vypadal; sevřelo se jim hrdlo zlým tušením. Cupič ho divoce chytil za ramena:

„Řekni, proboha, co nám zase neseš za zvěst!“

„Je to pravda?“ vydechl.

„Co?“

„Že nemáte prach.“

„Nemáme, ale Morous už pro něj odešel do Mitrovice.“

„Pozdě,“ vydechl Velbloud.

„Proč?“

„Pozdě,“ opakoval zničeně, „Turci už to také vědí. Měli tady zvěda. A už se chystali ustoupit. Po tom jak se na ně Zajic vrhl, se rozhodli ustoupit a hledat novou cestu, Když jsem to slyšel, děkoval jsem v rákosí pánubohu, ale teď…“

„Co teď?“

„Rozběsnili se. Chtějí se pomstít za tolik mrtvých. A to hned, než budete moci něco podniknout. Sotva se mi podařilo doslat se k vám. Tak něco dělejte.“

„Co máme dělat?“ zeptal se Cupič velitelů ztrhaným hlasem.

Jakov vstal a pohlédl mu zpříma do očí.

„Stojane, jsi můj přítel a víš, že se smrti nebojím a jsem ochoten bojovat do poslední kapky krve, když mám jen jiskru naděje, že zvítězím, nebo že aspoň nepříteli způsobím ztráty. Ale tohle… líp bude, když ustoupíme.“

„Ano, ustupme,“ ožili velitelé oddílů.

Cupič viděl, že i jeho velitelé mají stejný názor. Celý zbrunátnělý se přiškrceně zeptal:

„Pevně jste se rozhodli?“

„Ano!“

„Ale já ne!“ zahřměl Zajic. „Já se, odtud nehnu, dokud mě nerozsekají na kousky.“

„Co jsi tu sám platný?“ podmračeně se zeptal Jakov.

„Jakové, co já jsem platný, teprve uslyšíš. Jestli jste se rozhodli ustoupit, tak ustupte co nejrychleji. Moc času nezbývá. Jděte, máte na to. právo. Máte doma ženy, děti, pole. Já nemám nic kromě touhy mstít se. A tak se mstím. Dodneška jsem srazil hodně tureckých hlav a dneska, jestli je ďábel přemluví, aby zaútočili, dneska udělám takový peklo, že se o tom bude povídat, dokud zůstane jediný Srb naživu. Jděte, poschovávejte se. Sbohem.“

Rozzuřený opustil stan a zamířil ke svým junákům.

Ve stanu bylo ticho jako v hrobě. Všem zněla v uších divoká Zajícova slova. První se vzpamatoval Cupič.

„Jste opravdu rozhodnuti ustoupit?“

„Ano.“

„Tak jděte ke svým lidem a opatrně, tiše se stahujte nazpátek. Ať to Turci nezpozoruji. Kdo se rozhodne přeplavat Sávu, ať se položí naznak, ale až tam za zatáčkou, a vezme si do pusy lopuchový lišt. Voda ho už sama odnese.“

Stařešinové odešli splnit poslední velitelův rozkaz a Cupič znovu vzkázal pro Zajíce.

„Synu, jsi už teď hrdina,“ řekl pohnutě a slzy mu stékaly po tvářích. „Ale rozmysli si to ještě jednou. Nebylo by lepší, kdybys taky s námi ustoupil?“

Zajíc vzplanul.

„Tohle neříkej. Vím. co dělám. Na tohle povstání jsme čekali léta, poslední měsíce jsme se pečlivě připravovali na tuto bitvu – kdybychom tady zvítězili a udrželi si armádu, mohli bychom s nimi bojovat dál a věřit ve vítězství. Ale po dnešku se armáda rozptýlí, Turci postoupí hluboko do vnitrozemí, budou plenit, pálit, ničit, a než se dáte znova dohromady, bude to trvat měsíce a roky. Tu dobu prožijete doma. Ale co my, trháni? Máme zase hajdukovat po lesích? Za pár měsíců by nás stejně dostali, zahynuli bychom v malých hajduckých přestřelkách, dneska jeden, zítra druhý… a tak budu radši teď bojovat na válečném poli proti samému vezírovi a jeho armádě. Popřej mi hodně štěstí, vojvodo.“

„Ale…“

Zajíc mávl rukou.

„Je rozhodnuto. Já a moje družina, moji trhaní, zůstáváme na místě. Budeme krýt váš ústup tak dlouho, dokud nepadneme. Už jsme se domluvili a nic na světě nás už od našeho rozhodnutí neodvrátí.“

„A střelný prach?“

„Něco máme. Až ho vystřílíme, půjdeme do boje po hajducky. Pak ať se Turci třesou.“

„I já tu mám trochu prachu, o kterém jsem mluvil na poradě,“ řekl Cupič a ukázal do rohu stanu, kde stály dva soudky.

Zajícovi se rozjasnila tvář.

„Zaplať ti to pánbůh,“ řekl spokojeně. „S tímhle udržíme čtyři hodiny celou tureckou armádu. Ani odtud nemusíte moc rychle utíkat,“ zasmál se. „Tak, vojvodo, měli bychom si dát sbohem.“

„Sbohem, chlapče. Jsem si jistej, že už se na týhle zemi nikdy nesetkáme, a je mi to moc líto. Odpusť mi, jestli jsem ti někdy ublížil. Udělal jsem to nerad. Odpusť.“

„Je ti odpuštěno a i ty mi odpusť.“ Objali se a chvíli si hleděli mlčky do očí.

„Sbohem.“

Vyšli ze stanu.

Pohled, který se jim naskytl, oběma sevřel srdce. Tábor, vtěsnaný mezi dvě řeky, byl ještě před hodinou přeplněný vojskem, které drželo tisícihlavou nepřátelskou armádu a teď z něho všichni muži spěšně odcházeli bez ohlédnuti, nečekali ani na přítele, s nimž ještě včera bojovali a za nějž byli připraveni položit život. Teď se každý zachraňoval na vlastni pěst. Strach a hrůza, kterou v boji nepoznali, jim teď stáhla obličeje. Cupičovi znova vhrkly slzy do oči.

Bože, co všechno jsem už v životě musel přetrpět, pomyslel si, ale tohle je to nejhorší, co se mi mohlo stát. Žít se mi už nechce. Zajíc spěchal ke své družině, aby přenesli darovaný střelný prach, uděloval spěšné rozkazy k rozloženi obránců, a zatímco ostatní vojáci opouštěli válečné pole, trháni se chystali na největší zápas svého života. Cupič dál stál němý a zoufalý, oči nemohl odtrhnout od. Od strašného obrazu, kdy se mu rozpadala před očima všechna. sila země, síla, jíž ještě včera vládl, která byla jeho pýchou a naději všech. A dnes… Neměl odvahu dovést tu myšlenku do konce. Spěchal od ni a v jakémsi pudu sebezáchovy, ne ze strachu před Turky, ale před zoufalstvím nad zničenou armádou, skočil do Sávy. Když už jím vlny zmítaly, uslyšel povědomé duněni.

Turci jdou, pomyslel si.

XVI

HEROJOVÉ

Zajic se vrátil do ležení a tam ho přivítala divoká veselost jeho přátel. Šikula přímo sršel žerty a jen litoval, že o tu největší slávu budě jeho největší přítel ošizený.

„Chudák Morous, má v životě vždycky smůlu.“

„Možná že tu jundu ještě stihne.“

Staňkovi srdce divoce bušilo vzrušením. Když se Zajíc objevil, řekl:

„Sotva jsem se té moh dočkat. Slyšíš duněni? To jsou oni. Konečně jsme zase sami mezi sebou. Já už tý armády měl plný zuby. Pořád nad tebou někdo stojí, poroučí, co smíš a co nesmíš, pořád nějaká kázeň a zodpovědnost, a boj žádný. Tohle mi zase připomíná ty starý zlatý časy, kdy jsme tady v kraji vládli my.“

„Bratři, musíme se teď dohodnout, jak na ně nejlíp,“ křikl Zajic spěšně a usmál se na Stanka.

Obklopili ho.

„Už prve jsem vám to řekl a znova opakuju. Budeme se bit s Turky, dokud všichni nepadneme. Komu se chce žit, ať odejde.“

Všichni zmlkli. Ticho.

„Zůstáváte všichni?“

„Všichni.“

Zajícův hlas byl náhle něžný.

„Tedy, bratři,“ řekl tiše, „rozlučme se. Jsme lidé a jeden druhému jsme mohli ublížit. Prožili jsme spolu krásná léta, sláva naše se šiří

daleko po kraji, ale teď se na nás přivalí strašná sila, které neodoláme. Dnešním dnem vyvrcholí naše sláva srbských junáků, ale bude to také náš den poslední.“

Zvýšeným hlasem pokračoval:

„Ještě jednou opakuju, komu je život drahý a má pro koho žít, ať odejde.“

Mlčeli. Tu za nimi něco tiše zachrastilo. Šikula se ohlédl a uviděl Velblouda, opírajícího se o stěnu hrazení.

„Ať odejde Velbloud, my tu zůstaneme všichni.“

„Proč bych já měl odcházet?“ zamračil se Velbloud. „Což se vaše družina za mě stydí?“

„Bože chraň,“ ozvalo se ze všech stran.

„Já ale myslel,“ začal Šikula vážně.

„Mně houby záleží na tom, co ty myslíš,“ řekl dobromyslně. „Ostatně už to dávno vím – mysliš si, že mi střelnej prach smrdí…“

„Odpusť, Velbloude, myslel jsem si to, ale…“

„Ať ti bůh odpustí, já odpouštím a budiž i mně odpuštěno. Má role je skončena a mně zbývá jen zůstat s junáky a hrdinsky s nimi padnout, jestli mně mezi sebe vezmete.“

Zajic ho objal.

„Co se na mé tak překvapeně díváte? Říkám vám čistou pravdu. Skončil jsem svou práci. Komu bych byl teď co platný. Koho bych zpravoval o tureckých pohybech, koho bych volal, aby šel bránit nevinné? Nikoho. Všechny statečný srdce jsou teď tady. S vámi jsem se těšil i trpěl, s vámi taky padnu. Patřili jsme k sobě. Vy ke mně a já k vám. A s puškou umím taky zacházet i s nožem sekat, ne jen přiběhnout a zase zmizet.“

V tu chvíli se protrhly temné mraky a na zachmuřenou krajinu zasvitlo slunce.

Zajic zvedl ruku.

„Bratři, bůh nás slyší a chce nás potěšit sluncem, aby nám ještě jednou v životě zasvítilo. Děkujeme ti za tu milost.“ řekl a sundal čepici z hlavy. Ostatní tak učinili po něm.

To byla jejich poslední modlitba. Na víc nezbýval čas.

Pláň před okopem zaplavilo nepřátelské vojsko.

„Klid, přátelé; střílejte jen na jisto. Ať od této chvíle každá vaše kulka přinese smrt tomu, na koho namíříte, protože to je nepřítel, který se nás rozhodl vyhladit z této země.“

Při těchto slovech se hrstka statečných mužů, odhodlaných pohlédnout dobrovolně smrti do očí, rozběhla po celém okopu.

„Pal!“

Začal boj, jaký nikdo z nepřátel nečekal. Turci, povzbuzeni jitřní zprávou, udeřili plnou silou, ale trháni je odrazili.

V tomto nelítostném boji se Stanko propadl do jakéhosi polosnového světe. Nabíjel pušku, pečlivě střílel, uvědomoval si každého Turka, jemuž podkosil nohy, sledoval, jak se rozvíjí boj podél celého okopu, ale duchem byl jinde.

Před očima se mu vznášel obraz krásné ženy, která držela v náruči malého chlapce. Och, jak po obou toužil, jak rád by je teď oba objal. Smáli se na něho a ten úsměv ženy a syna byly tak živé, že kromě nich nic jiného neviděl. Tu divokou palbu, od níž se i nebesa chvěla, zaplašilo lehké chvěni jejich úst.

Vedle Stanka stál z pravé strany Zajíc, hrdý a vznešený jako mladý bůh, zleva byl Šikula, který ostošest brebentil s Velbloudem. Vzal čutoru, která mu visela na řemeni přes rameno a podal ji Velbloudovi.

„Pojď, teď si dáme doušek na šťastnou smrt támhle toho Turka, co sedí na grošáku. Toho, co ztratil turban a lebka se mu blejská jako měděnej kotlík. A ty si vem toho fešáka s černým knírkem, který jede vedle něho.“

„Tak schválně.“

„A už nejsou.“

„Bůh jim dej věčnou slávu.“

„Já ze všeho nejraději střílím na jezdce, protože vždycky tak legračně sletí dolů,“ řekl Šikula vesele. „A teď ty dva vedle. Kdo to je, ten co je samý stříbro?“

„Vidovič z Belnije,“ zcela samozřejmě mu odpověděl Velbloud.

„Tak jeho. To je pěknej lump. A toho vedle. Má smůlu, že se k němu přidal.“

Výstřel a výkřik radosti.

Jovan a Jovica se opřeli o předprseň, jako když zasednou ke stolu, a nevybírali si. Bylo jim jedno, jestli je to Muhamed nebo Ahmed, hlavně že to byl Turek.

Dvěapůl hodiny trval boj a nakonec museli Turci ustoupit, protože ztratili hodně begů a velitelů.

Když Zajíc uviděl, jak ustupuji, prohodil:

„To by nás ale převezli, kdyby nakonec ustoupili a šli si hledat jinou cestu.“ Potom se obrátil ke Staňkovi: „Tak co, pobratime, jací jsme hajduci?“

Stanko se vytrhl ze svých snů a odpověděl nevěda, co mu Zajíc říkal:

„Hotovo.“

Mrzelo ho, že boj skončil, protože v těch chvílích neměl na starosti nic jiného než. stříleni, nikdo ho neobtěžoval, mohl si snít a v duchu se těšit s domovem. Teď aby odpovídal na všechny strany. Šikula se co chvíli ohlédl k Zasávici.

„Copak, kamaráde, koukáš, kudy upláchnout?“ zasmál se Jovan.

„Ale čekám pořád, kdy se objeví Morous. Udělal bych mu na přivítanou takovou kanonádu, až by mu uši zalehly. Chudák, přijde o to, Velbloude, že bych ho rád vzal do party?“

„Skoro jo,“ zasmál se, „ale za něco.“

„A, ty jsi starej handlíř.“

„Pozor!“ křikl na ně Zajíc výstražně.

Pohlédli před sebe. Turecká jízda v plném trysku vyjížděla proti jejich okopu.

Dusot koni a třesk zbrani.

V boji neexistuje smilování. Každý výstřel znamenal smrt a do palby se ozýval nářek i bojový pokřik a rzáni koni. Slunce se zase zahalilo do temných, mraků a válečné pole neozářil jediný paprsek.

Boj nabýval na zuřivosti. Turečtí velitelé hnali obnaženými šavlemi své muže do boje a hrstka statečných bojovala v okopu s úchvatným nadšením.

Stanko už byl strměn zápasem a věnoval se boji s plným soustředěním. Spěchal sem a tam, pomáhal bránit, kde bylo třeba. Zajic stál vzpřímený jako topol, sledoval po celé Unii. vydával rozkazy a div nadšením nezpíval, že jeho hrstka junáků dokáže držet celou tureckou armádu. Šikula jiskřil vtipem na úkor živých i mrtvých.

Ivanko mu řekl:

„Je to hřích, posmíval se mrtvému.“

„A co jsme my,“ odsekl mu s úsměvem a dál si vedl svou.

Velbloud poklidně seděl a střílel. Na tváři se mu nehnul jediný sval. Byl klidný a soustředěný, jako když opracovává mlýnský kámen ve svém mlýně.

Třikrát Turci zaútočili a třikrát je trhaní odrazili, šikula se smál na celé kolo, když viděl, že nepřátelské řady se zase stahuji do bezpečí lesa.

„Zajíci, snad je nakonec nezaženeš nazpátek do Bosny?“

Kdoví čeho by byla tato skupina hrdinů schopná, kdyby měli dost prachu. Ale ten došel.

A Turci se chystali k dalšímu útoku.

Vytrhli jagatany a dýky, ale Velbloud křikl:

„Ještě ne!“

„Co máme ještě dělat?“

„Nebojte se, o útok nepřijdete, ale musíme napřed použit všech zbraní, které jsou při ruce. Pojďte dva tři se mnou.“

„Co si to zase vymyslel?“ zeptal se Stanko Zajíce.

„Bůh suď.“ a kývl na přátele.

„Běžte s ním.“

Když se vraceli s bývalým mlynářem v čele, Velbloud křikl:

„Zalehněte!“

V každé ruce nesl opatrně včelí roj uzavřený do přenosného úlu. Jovan a Jovica nesli další.

Všichni se rozesmáli.

Velbloud si stoupl na předprseň a kývl dozadu: „Nechte je přijít co nejblíž.“

V zákopu bylo mrtvé ticho. Turci se obezřetně přibližovali stále víc a víc. V okamžiku, kdy se jejich velitel obrátil a chtěl dát povel, aby vyrazili, vyletěl ze zákopu přímo na jeho hlavu otevřený úl. A pak další a další. Rozzuřené včely dokázaly neuvěřitelnou věc. Splašily koně, proháněly pěchotu a nejeden statečný voják se před nimi vrhl do řeky. Sevřený útok se rozvlnil, rozptýlil. Těch několika okamžiku zmatku využili junáci pro sebe.

„Tak, to je všechno,“ řekl Velbloud a pohlédl na Zajíce, „Teď můžeš otevřít bránu.“

„Otevřu. Bratři, ještě jednou si poděkujme za přátelství a krásná, společně prožitá léta.“

Líbali se a objímali, jako by se chystali na ženitbu.

„Ptám se vás, bratři a junáci, chceme padnout?“

„Do jednoho!“ vykřikli.

„Vpřed!“

Brána se otevřela a oni s obnaženými jatagany vpadli do nepřátelských řad a zmizeli v nich.

Už ne střelba, jen třesk ostrých zbrani a křik se ozýval.

„Ha! Drž ho! Nepouštěj! Sbohem, bratře! Toho, co mě… Toho ještě zabij!“

Vlny litého boje je nečekaně sváděly dohromady.

„Velbloude! Junák jsi nad junáky!“ křičel Šikula. „Stanko řádí jako při svý první bitvě! Ha, Zajíc! I já se ho bojím! Chudák Ivanko, ztratil hlavu! Počkej, tomu, co ti to udělal, život nedaruju!“

Zabodl jagatan do Turka, který zabil Ivanka, ale rána do zad složila i jeho. Umlkla ústa, která obveselovala celou družinu.

„Padl Šikula!“ křikl Stanko na Zajíce. „Útok na ně!“

Vpadl do nejhustšího klubka nepřátel a vyvázl odtud s přeraženým jagatanem.

Družina byla stále menši. Zbylo jich snad deset a většinou se zničenými jagatany. Tloukli kolem sebe puškami jako cepy. Stanko v největším zoufalství pohlédl k nebi a očima zavadil o hromadu klád, které před několika dny převezli přes Sávu. Nápad mu blýskl hlavou:

„Pobratime, támhle máme zbraně!“

V mžiku držel každý v ruce jeden kmen.

Ještě jednou společně zaútočili, ještě jednou pukly nepřátelské hlavy a potom vše ztichlo…

Turci prolomili Ravnje.

Šumí Sáva a vypráví dávnou pověst o nesmrtelných srbských junácích. Dosud se táhne od Sávy k Zasávici nedlouhý, ale mohutný přikop na Ravnji, jehož sláva se rovná Thermopylům. Jako šedivý stařec obrosil trním a trávou, ale stále zůstává mlčenlivým svědkem dávného hrdinství.