Georgij Šach

Ó, Marťané

PŘEDMLUVA

Milý čtenáři, dostala se ti do rukou knížka, na jakou nejsi zvyklý. Nepodobá se oblíbeným verneovkám, nelíčí se v ní úchvatné kosmické cesty ani neznámé cizí světy. A přece je to knížka vědeckofantastická. O tom hovoří již to, že jeden její příběh se odehrává v daleké budoucnosti a jeden v naší přítomnosti, avšak fantasticky proměněné. Také to není knížka, která by se jako poutavé dobrodružství dala číst jedním dechem. K tomu, abys jí porozuměl, je třeba se zamyslet – a také je třeba leccos znát. To potřebné něco by ti měla dát tato předmluva.

Máš v rukou vědeckofantastické dílo satirické. Vědeckofantastická satira je jednak zvláštním typem vědeckofantastické literatury a jednak též zvláštním typem satirické literatury. Připomeňme si tedy nejdříve hlavní znaky obecně satirické literatury.

Pro satirická díla je vždy charakteristická určitá přízračnost. Ta se projevuje v tom, že postavy nám připomínají spíše loutky než živé lidi, že její svět dělá dojem panoptika, že její příběhy jsou často nelogické a jednání postav záměrně zkreslené, zobrazené jakoby v křivém zrcadle. V takovém posunutém obrazu vynikají určité rysy jednání a jiné jsou naopak potlačeny. Vynikají právě ty, které jsou hodny odsouzení, které jsou malicherné, nicotné, směšné, zrůdné nebo nelidské. Vzpomeň si třeba na postavu feldkuráta Katze v Haškově románu Dobrý voják Švejk.

Autoři často užívají fantastických nebo pohádkových prvku, aby dosáhly většího účinku, aby jejich výsměch lidským nectnostem byl nápadnější. Tak například v Gogolově povídce Nos uteče majorovi Kovaljovovi vlastní nos, který on vždy nad všemi ohrnoval. Navíc jeho nos získá vyšší hodnost, než má Kovaljov sám – a tak se mu Kovaljov musí klanět. Tato průzračnost satiry nenutí čtenáře, aby jí doslova věřil. Je tu proto, aby autor zaostřil pozornost na jev, který je hoden výsměchu, aby zveličil nežádoucí vlastnosti a mohl na ně ukázat prstem. Čtenář, přistupuje na tyto podmínky a za zveličenými a zkreslenými postavami a jevy vidí jevy skutečného života v reálných rozměrech a přitom si ozřejmuje nedostatky a to, co je v životě odumírající.

Jaký je vztah vědeckofantastické satiry k ostatní vědeckofantastické literatuře? Vědeckofantastická literatura si vždy tvoří jakýsi neskutečný svět, buď přenesením děje do jiného prostoru, nejčastěji na jinou planetu, nebo do jiného času. Odehrává-li se děj na Zemi a v současnosti, pak je svět vždy buď díky nějakému objevu, vynálezu nebo nečekané události fantastický proměněný a dějí se v něm věci. které se ve skutečnosti odehrát nemohou. Velkou úlohu tu vždy hraje něco tajemného nebo dosud nepoznaného. Autor vážného nesatirického vědeckofantastického díla se vždy snaží, aby svět, který nám představuje, byl co nejpravděpodobnější, chce, aby čtenář, byť načas, uvěřil, že to, co líčí, by se mohlo stát. Vědeckofantastická satira na rozdíl od ostatních satirických děl také vždy usiluje o co největší důvěryhodnost. Netvoří průhledný panoptický svět, ale snaží se mu dodat věrohodnosti prvky vyzkoušenými ve vědeckofantastické literatuře: vědecké a technické předpoklady jsou předestřeny, vše musí zpočátku vypadat zcela reálně. Avšak ke konci se najednou věci banálně vyřeší, tajemství ztrácí na přitažlivosti, člověk, který chtěl svým vynálezem ovládnout svět, hyne svou vlastní rozpínavostí, co nahánělo strach, se ukáže malicherným a směšným, zlo ničí samo sebe. Autor, který takto vytvořil důvěryhodnou představu jakéhosi fantastického světa, v mnohém podobného našemu, záměrně na konci bourá tuto představu, aby tím ostřeji ukázal a vyjevil na pozadí fantastických okolností skryté skutečnosti, které existují v našem současném životě, které však buď nevidíme, nebo jim nevěnujeme dostatečnou pozornost. Ve vědeckofantastických dílech, přenášejících děj do budoucna nebo zobrazujících celé společnosti na jiných planetách, se nikdy nejedná o problémy jednotlivců, nýbrž o otázky všeho lidstva. Proto mají všechny události dalekosáhlé společenské důsledky a proto vědeckofantastická satira je vždy sociální a politická.

I když smích v nesmírně rozsáhlé světové vědeckofantastické tvorbě je vzácné koření, přesto je nutno hledat jeho zdroje dávno v minulosti.

Již starověký Luklanos využil ve svém Icaromoenippovi postupu, se kterým se setkáváme i dnes. Jeho hrdina se dostane na nebe k samotnému Jupiterovi a odtud pozoruje malicherné lidské hemžení. Slyší tam „dojemné“ prosby, jako například aby Jupiter způsobil, aby milovanému sousedovi pochcípal všechen dobytek atd. atd. Tak z nebeské vzdálenosti Lukianos zesměšňuje lidskou malichernost. Stejného postupu využil i Savinien Cyrano z Bergeracu ve spisech Cesta do Měsíce a Cesta do Sluneční říše. Cyrano, veselý a vtipný představitel doby vzrůstajícího měšťanstva ve Francii, oproštěný od náboženských předsudků a smělý ve svých politických názorech, potřeboval konfrontaci dvou světů k tomu, aby se vysmál světu vlastnímu. Jeho vesmírný cestovatel je u čtyřnohých Měsíčňanů pokládán za zvíře a musí svou lidskost obhajovat na veřejných schůzích. Tam ovšem hájí proti zdravým materialistickým názorům Měsíčňanů pozemské církevní učení, a tak je nakonec přece jen posazen do klece.

Jonathan Swift si také vymyslel svého Gullivera, kterého poslal jednou k Liliputům a podruhé k obrům proto, aby takovým posunutím měřítek mohl ukázat na směšnost lidského počínání a zákonů morálky. Jak by nebyli Gulliverovi směšní rozzuření vojáčci, kteří se inu vejdou do dlaně, jak by se nesmál panovačným choutkám Jeho Veličenstva, které by snadno mohl palcem rozmáčknout. A naopak, jak je on sám směšný v očích obrů. Takovému posunutí měřítek se říká hyperbolizace a je velmi častým prostředkem satiry. Autor si vymýšlí fantastický svět, aby jeho prostřednictvím, srovnáním a odrazem světa našeho v něm zkoumal a soudil řád a pravidla našeho života.

Tak si počínal i Herbert Wells v Prvních lidech na Měsíci. Pan Cavor, který se dostal na Měsíc, nachází tam společnost Selenitů, jež je organizována jako mraveniště. Dělba práce – a to je problém, který Wellse eminentně zajímal – je tam dovedena až do biologických důsledků, jako u hmyzu. Kdo pracuje rukama, má obrovské ruce, kdo myslí za ostatní, má obrovskou hlavu a nicotné tělo, ti, kdo vykonávají sezónní práce, jsou v době mimo sezónu uspáni a složeni do hranic jak dříví. Wells nejen ukazuje na nešvary, které pozoruje v naší společnosti, ale nastavuje zrcadlo, zobrazující, kam až by mohl dojít vývoj, který už započal. Měl na mysli dělníky u běžících pásů, vykonávající stále stejné úkony celý život. Takovým románům, které dovádějí až do extrémních hranic rozpory našeho světa pro výstrahu, se říká romány výstražné. Jsou vždy satirou, i když málokdy bývají směšné, světy, v nich zobrazené jsou spíše groteskní, odpuzující, nebo dokonce úděsné.

Takový je i dokonale promyšlený a mnohostranně vylíčený svět v románě Karla Čapka Válka s mloky. Vedle lidí žijí na světě ještě jiné inteligentní bytostí – mloci. Čapek neustále konfrontuje jednání mloků a lidí a vytváří si tak předpoklad k satiře na lidské vlastnosti, na uspořádání kapitalistického světa, na měšťácký způsob života, na rasismus a nastupující fašismus.

Jmenujme tu ještě jeden světoznámý román, který je rovněž výstrahou, neveselou a dosti beznadějnou, výstrahou smíchem skrz slzy. Je to 451 stupňů Fahrenheita od Raye Bradburyho. Děj se odehrává v budoucnosti, v níž se završily mnohé jevy, které v zárodcích již existují v současném americkém světě. Hlavní myšlenka románu je protest proti nesmyslnému zamítání kultury a umění v přetechnizované spotřební společnosti. Představa, že v budoucnosti nebudou požární družstva hasit požáry, nýbrž je zakládat tam, kde se u lidí našly knihy, je ve své protismyslnosti komická, avšak Guy Montag, člen takového družstva, který se stane obětí systému, jemuž slouží, je postavou tragickou. Celá společnost proti němu bojuje proto, že si jednou náhodně přečetl knížku určenou ke spálení. Je pronásledován neomylným kybernetickým psem, vyzbrojeným smrtící prokainovou injekcí, a všichni ostatní lhostejně přihlížejí jeho osudu.

Těm, kdo ničí kulturu, aniž ji znají, se Bradbury ještě jednou krutě vysmál v Marťanských kronikách v příběhu Usher II. Poté, co na Zemi byla zničena veškerá literatura, v níž bylo jen zrnko fantazie, odlétá na Mars ctitel knih Edgara Poea pan Stendhal. Postaví si zámek v duchu Poeových povídek a pozve si tam významné lidí, kteří na Zemi pohřbili svým úsilím kulturu. Pro každého nechal vyrobit robota-dvojníka. Pak se na zámku odehrává noc hrůzy. Domnělí dvojníci hynou jeden za druhým způsoby známými z Poeových povídek: v komíně, v jámě pod kyvadlem, zazděni ve sklepení atd. Teprve když zůstává poslední hlavní palič knih, poznává čtenář, že zabíjeni nebyli roboti, ale skuteční lidé. Rozuzleni je nečekané, jak je to pro satiru charakteristické. Stendhalovy nenáviděné nepřátele zabila jejich vlastní tupost a nevzdělanost. Kdyby byli znali knihy Edgara Poea, které tak zuřivě pálili, nebyli by vlezli do léčky, byli by Stendhalův záměr prokoukli. Přes všechny hrůzy má čtenář po přečtení pocit úlevy, že zhynula nebezpečná omezenost a tupost, která chtěla vládnout rozumu a lidskostí.

Nečekané, překvapivé řešení je velmi pádným prostředkem satiry. Velmi působivě ho využil na počátku vývoje sovětské vědeckofantastické literatury ve dvacátých letech Valentin Kata jev v románě Ostrov Erendorf. Americký vědec Grant vypočítal na svém novém počítacím stroji, že Zemi hrozí potopa a že se zachrání pouze ostrov Erendorf. Grant se obrací na miliardáře Matapala, aby na tomto ostrově zachránil lidstvo. Matapal pochopí Grantovo varování po svém: vše utají, Granta načas odstraní, na ostrově vybuduje město pro vyvolené boháče. Děj je propleten detektivní honičkou: firemní detektiv Van marně hledá Granta, kterému má sdělit důležitou věc. Jak se ukáže později, měl mu tajně říci, že mu firma prodala vadný počítací stroj, ve kterém bylo prohozeno kladné a záporné znaménko. Výsledek je strhující svou komičností. Všechny Grantový výpočty jsou naruby – potopa stihne právě jen ostrov Erendorf, na který se již vystěhovali všichni kapitalističtí žraloci. Tak jsou suchou, totiž vlastně mokrou, cestou provždy odstraněni, aby nepřekáželi svobodnému vývoji lidstva.

V celé světové próze a ve vědeckofantastické obzvlášť, se v posledních dvou desítiletích projevuje sklon k malým formám. Projevilo se to i v satiře. Krátká povídka může zaostřit pozornost na jeden projev života, na jeden nešvar nebo na jednu bolavou stránku lidské existence. Je-li ústřední myšlenka zajímavá a originální, má povídka silný satirický účinek. Mistry takových povídek jsou v socialistické literatuře Polák Stanislav Lenn, náš Josef Nesvadba. sovětští autoři Anatolij Dněprov, Ilja Varšavskij, bratři Strugačtí a další. Nesporně se k nim řadí svými prvotinami i autor této knížky.

Někdy stačí k satirické povídce jeden vtipný nápad. Tak v Dněprovově novele Krabi na ostrově (u nás uvedené v kinech jako kreslený film) inženýr Coockling vynalezne kybernetický sebezdokonalující stroj, podobný krabovi. Tento stroj „požírá“ kov a zdokonaluje svou konstrukci. Tím produkuje další, lepší a výkonnější stroje. Krabi se tajně zkoušejí na ostrově, k tomu účelu posetém kovovým šrotem. Má být vyvinut co nejdokonalejší krab, který by se stal účinným válečným strojem. Požíral by totiž nepřátelské zbraně. Když nejdokonalejší krabi spotřebují všechen šrot, začnou požírat jeden druhého, až zůstane jediný, nejsilnější. Ač není nadán inteligencí, obrací se k vynálezcově úžasu proti svému tvůrci. Ne, nejde tu o vzpouru stroje, tak častou v západní science fiction! Cooling prostě opomenul jednu bezvýznamnou maličkost – že totiž poslední kousek kovu, který ještě je na ostrově, má on v ústech – falešné zuby. Tak ten, kdo připravoval smrt jiným, hyne vlastním vynálezem pro vlastní hloupost.

Josef Nesvadba, podobně jako Dněprov, tvoří obvykle na rozhraní satiry a vážné vědeckofantastické literatury. Například jeho povídka Blbec z Xeenemünde. Komičnost situace v ní Nesvadba navozuje tím, že novou raketovou zbraň V2. kterou se na konci války marně pokouší sestrojit inženýr Habicht, sestrojil ve zmenšených měřítkách jeho syn, blbec Bruno. Strašná zbraň je v rukou jednostranně matematicky nadaného idiota. Nesvadbovi šlo o paralelu. Blbec Bruno je pouze zrůdným obrazem svého otce a jeho pánů, dělá totéž, jen v „dětských“ rozměrech a s větší genialitou i s větší důsledností. Klidně použije zbraň i proti těm, kterým jeho otec slouží.

Zcela zvláštní a originální rukopis má ve vědeckofantastické satiře Stanislav Lem. Ve všech dílech, o nichž jsme dosud mluvili, byla satira namířena proti zlořádům kapitalistického světa. Avšak i náš svět má dost nedostatků a přežitků, které si zasluhují výsměch. Lem neváhá na ně poukázat. Tak například v knize Invaze z Aldebaranu konfrontuje vědomí inteligentních návštěvníků z kosmu s kulturní úrovní lidí. Aldebaraňané ztroskotávají proto, že první člověk, se kterým chtěli navázat kontakt, byl namol opilý a otrávil je svým dechem. Lem přímo srší nápady. Vtipně zesměšňuje nedostatky, okolo kterých nevšímavě denně chodíme. Aldebaraňané hledají cestu, a najdou pruh dosti široký a rovný, který svým tvarem z dálky skutečně připomíná cestu. Ale oni zapadli do těstovité bažiny, skládající se z lepkavé čvachtající hmoty, která se táhla oběma směry po složitě modelovaném podkladu z kruhovitých děr a výmolů. Návštěvnici proto usoudí, že nejde o cestu, nýbrž o pruh výkalů nějakého gigantického brontosaura. První slova, která na Zemi zaslechnou, jsou: „Ty svině jedna zatracená, prašivá!“ Jejich tlumočník Telepatik jim je přeloží následovně: „Osobní zájmeno druhé osoby v pátém pádu, spojené s chovným, pro výkrm určeným čtvernohým zvířetem ženského pohlaví, odsouzeným k věčné zkáze podle náboženského mýtu a s kůží zachvácenou zhoubným působením viru…“ Lem dosahuje vrcholně komického účinku tím, že se dívá na jevy našeho života očima předpokládaných, daleko dokonalejších návštěvníků z hvězd. Ve Hvězdných denících Ijona Tichého, jakéhosi kosmického barona Prášila, pak rozehrává svou fantazii naplno. Ijon Tichý vypravuje vážným tónem nejnehoráznější nesmysly – např. že nemohl přistát na Malé Medvědici proto, že tam právě byla inventura. Zesměšňuje náboženské předsudky z nadneseného kosmického pohledu, kdy jejich nesmyslnost obzvlášť vynikne: na horké planetě Antileně, kde je průměrná teplota 600 stupňů, nechtějí lidé ani slyšet o nebi a všichni se chtějí dostat do pekla; obyvatelé jiné planety mají pět pohlaví a misionář si neví rady, které z nich určit pro kněžský stav; Datrlté nemají ruce ani nohy a mohli by se křižovat pouze ocasem – o tom však misionář nesmí sám rozhodnout a papežská stolice dlouho nedává odpověď; dobří a ušlechtilí Memnogové zase vzali doslova misionářovo učení o tom, jaké štěstí je trpět a zemřít pro víru pravou, a dopřáli mu tohoto štěstí s neuvěřitelným altruismem‚ – vzali totiž na sebe smrtelný hřích a dopomohli misionáři k tomu, aby v mukách mohl podstoupit smrt pro víru. Zveličením měřítek co do času i co do prostoru Lem podtrhuje strašný anachronismus, jímž je v době kosmických letů církevní dogmatické učení. Stejně účinně se jinde vysmívá různým idealistickým filozofickým systémům. právním normám, byrokratickým přežitkům, prázdnému utrácení času atd.

Vraťme se nyní, když jsme si osvojili principy vědeckofantastické satiry, k našemu autorovi. V jeho největší próze Ó, Marťané! se setkáváme se starým námětem příchodu Marťanů na Zemi. Nejznámější román na toto téma napsal Herbert Wells – Válka světů. Zobrazil Marťany jako beztělesné mozky, pohybující se v kovových schránkách na třínožkách a nesoucí smrt všemu živému na Zemi. Přestože si lidská technika neumí poradit, Marťané podle zákona satiry hynou, a to proto, že se nakazili nejobyčejnější rýmou. Satira je tu obrácena proti uchvatitelským choutkám, ať se týkají kohokoliv.

V sovětské literatuře existuje parodie na známý Wellsův román. Napsal ji Lazar Lagin, autor několika satirických románů na politické téma (Patent AW, Ostrov zklamání) a nazval ji Major Well-and-You. Major s tímto jménem se hned po příchodu Marťanů dá k nim do služby, aby zachránil vlastní kůži. Tentokrát je satira zaměřena nejen proti agresorům, ale i proti kolaborantům, kteří zrazují vlastní národ.

Georgij Šach je svým povoláním vědecký pracovník, politický činitel a filozof. To se projevuje i v jeho tvorbě. Nezáleží mu příliš na tom, zda Marťané v jeho příběhu na Zemi byli, či ne. Příchod Marťanů je pro něj fantastickou zástěrkou, která mu posloužila k tomu, aby ukázal lecjaké přežitky a nešvary, které nejsou v socialistické společnosti dosud překonány. Děj se odehrává v městečku Zabořjevsku. Jméno je možno rozšifrovat jako město „za borem“, nebo je odvodit od slova „zaboř“, to jest plot. V každém případě nám autor naznačuje, že se jedná o zapadlé provinční město, kde se měšťácké přežitky drží houževnatěji než jinde. První, co napadne obyvatele městečka, je lovit Marťany, protože se skrývají v lidských podobách mezi námi a není jasné, co vlastně chtějí. A to je nebezpečné. Začíná jakýsi hon na čarodějnice, který se leckomu velmi dobře hodí tak říkajíc do krámu. V tom smyslu vynikne zejména ředitel Dubilov (jméno naznačuje jeho duševní tupost), který využije situace, aby se vypořádal se všemi jemu nepříjemnými kolegy tím, že je uvede do podezření, že jsou vlastně Marťané. Jiný solidní občan, který po léta trpěl pocitem méněcennosti, dá v převleku za Marťana průchod svým sklonům a touze být obdivován pro svou sílu – a krade lidem sirky z kapes. Skutečný zloděj Gudatov bleskově pochopí situaci a s virtuózností hodnou podvodníka se vydává za Marťana, aby prováděl skutečné lotroviny. Autor nadsazuje, zveličuje, nastavuje křivé zrcadlo. Z textu je vidět jeho výbornou informovanost o tom, co se děje ve světě. Je tu mnoho vtipných narážek na různé události, prozrazující jeho novinářskou pohotovost a publicistickou zaujatost a zainteresovanost. Zajímá ho vše, co se kde děje. Ať již Marťané byli, nebo nebyli v Zaborjevsku, jisté je, že nešvary, které jejich domnělý příchod vyvolal a vynesl na denní světlo, by neměly existovat. To chce autor říci svým příběhem.

A stromy jako jezdci…je próza filozofického charakteru. Autor přemýšlí o „paměti lidstva“, o tom, co se z kulturních a jiných statku zachovává pro budoucí věky a co je mnohdy zcela zbytečně zapomenuto. Opět to vyjadřuje hyperbolou. V daleké budoucnosti hrdina povídky, spisovatel známého jména, vlastně vydává pouze plagiáty, poněkud upravená díla významných spisovatelů daleké minulosti. Vydává je jako svá nová díla, protože to je jediná cesta, jak si jich publikum, přesycené kulturou, snad všimne.

I třetí povídka knihy, jejíž děj je přenesen naopak daleko do minulosti, si klade otázku opět filozofického charakteru: kam by již dávno bylo lidstvo dospělo díky svým nejtalentovanějším představitelům, kdyby jejich geniální nápady a mravenčí práci neustále nehatili lidé omezení, hloupí a chtiví válek. Nuže, čtenáři, nyní pozorně čti.

Miroslava Genčiová

Ó, MARŤANÉ!

FANTASTICKÁ NOVELA

MARŤANÉ SE OBJEVUJÍ

U Nikodima Lutochina se sešla veselá společnost, kolegové ze zaměstnáni a přátelé z řad místních intelektuálů, pokud nebereme v potaz instalatéra z domovní správy, který byl přizván z vděčnosti za různé služby a službičky při renovaci bytu. Hosté bohatě povečeřeli a teď popíjeli koňáček, prodlévajíce v onom lenošném, povzneseném stavu, kdy má člověk sklon k úvahám o tajemstvích vesmíru. Hostitelka měla přesný odhad a jemný smysl pro podobné společenské záludnosti, a tak rozdělila ty, co rádi hovořili, a ty, co raději poslouchali, přibližně v poměru fifty fifty. Ve společnosti vládla harmonie.

„Hlavní problém kontaktu spočívá ve snášenlivosti, pokud mě chápete,“ autoritativně prohlásil Zvonskij, který zde platil za básníka okresního formátu. „Lidi se nedokážou srovnat ani mezi sebou na matičce Zemi, a teď si představte, že do toho přijdou civilizace z jiných planet, možná dokonce jiné biologické formy života. Zkuste potom najít společný jazyk!“

„Taková domluva je přece možná! Pomocí matematiky,“ poznamenal mladý Budouček, který už dávno čekal na příležitost, aby se také nějak projevil. „Číslice jsou přece stejné pro všechny, stejně jako matematické úkony, řekněme násobení, dělení a podobně. Píše o tom Isaac Asimov…“

„A co když mají dualitní systém?“ skočil mu do řeči Zvonskij. „Já mám na mysli jazyk v přesném smyslu slova. Nějak se dohovořit, ať už algebraickými symboly, nebo chemickým názvoslovím, nebo s prominutím ukazovat si na prstech, to je, myslím přístupné a pochopitelné. Ale mně jde o vzájemné pochopení, abychom navzájem uměli cítit utrpení, soucit, příchylnost, je to možné?“

Básníkova výmluvnost měla vražedný účinek a nemělo smysl vstupovat s ním v nějaký spor. Budouček přikývl na znamení, že s básníkem sdílí jeho hluboké pochybnosti. Nikodim postřehl, že rozhovor vázne, a už otvíral ústa, ale zarazil se – žena se po něm podívala a on si uvědomil, jak nemístně by asi znělo, co by prohodil.

„Ale prosím vás,“ pronesla sama hostitelka Diana Lukinična, „jakýpak kontakt s meziplanetárními bytostmi, když se člověk tuhle nemůže dohodnout ani s domovní správou. Kdyby nebylo Gavrily Nikitiče,“ a hostitelka se na instalatéra vlídně usmála, „kdyby nebylo jeho mimořádné laskavosti, tak jsme dodnes bez koupelny.“

„To přece s touhle debatou vůbec nesouvisí,“ troufl si poznamenat její manžel.

„Ale neříkejte, Nikodime Lukjanoviči,“ ozvala se manželka ředitele školy Dubilova. „My máme taky prosbu ke Gavrilovi Nikitičovi. Viďte, že přijdete, příteli?“ A podlézavě zatahala řemeslníka za rukáv.

„Proč ne?“ bodře odpověděl instalatér. „Kontakt je kontakt, jak se říká!“

„Cesta ke kontaktu vede kontraktem a někdy žaludečním traktem,“ zavtipkoval si kytarista Sarafaněnko.

„Vy skutečně odmítáte možnost, že bychom si s obyvateli jiných planet mohli navzájem rozumět?“ zeptal se Dubilov, který odolal frivolnímu tónu rozpravy. Přísně pohlédl nad obroučkami brýlí na Zvonského a dodal: „Jak jistě víte, dialektickému materialismu se to tak trochu příčí!“

„Podíváme se na televizi, co říkáte!“ vmísil se Lutochin. „Zrovna budou končit zprávy, aspoň se dovíme, jaké bude zítra počasí.“

„Uvařila jsem čerstvou kávu. Vezmete si, Mitrofane?“ obrátila se hostitelka na ředitele školy.

Rozjaření hosté se zadívali na bledě modrou obrazovku.

„Příliv studeného arktického vzduchu narazil na mohutné proudění,“ sdělovala sympatická meteoroložka. „Vytvořila se neobyčejně silná cyklóna, rtuťový sloupec klesl pod čtyřicet stupňů. Poslední podobný případ se stal před sto dvaceti roky…“

„Teď už se domů nedostanem, naleznem svůj konec v uragánu a do poslední chvíle budem navzájem zahřívat jeden druhého!“ zvolal Sarafaněnko.

„Zůstaňte u nás, místa na spaní je dost,“ vlídně je pozval Nikodim.

„Kdepak, nebudu vám ještě přidělávat práci, a měl bych od vás daleko do zaměstnání.“

„Zítra je sobota.“

„Představte si to, najednou takový mrazy! Co se to v té přírodě děje…“

„Já jsem čet…“

„Nechte toho, příroda je příroda a basta!“

„Podívejte se, podívejte se!“

Všichni ztichli. Na obrazovce se skutečně děly věci velmi podivné. Kdosi položil dlaň na ruku hlasatele, který oznamoval, že zprávy skončily a diváci mohou sledovat další programy. Hlasatel se pokoušel ruku vyprostit, ale marně. Na obrazovce se kmitla tvář dalšího hlasatele, na vteřinu se obraz roztřásl, rozplynul, a pak se objevil neznámý muž.

„Prosím, abyste nepodléhali panice a v klidu vyslechli mou informaci,“ oznámil vysokým, téměř ženským hlasem. Měl sametově lesklé černé oči a mušketýrský knírek. „Jsem Marťan. Ano, ano, nedivte se, nežasněte a nedomnívejte se, že jde o mystifikaci. Samozřejmě že mám v podstatě zcela odlišný zevnějšek. Nezáleží na tom jaký. Důležité je, že se umíme převtělovat v podobu Pozemšťanů a že chodíme mezi vámi, aniž vzbuzujeme nejmenší podezření. Našich lidí není na zeměkouli příliš mnoho, ale prakticky žijí ve všech zemích a ve všech velkých městech.

Teď pohovořím o tom, co vás nepochybně zajímá nejvíc. Co potřebujeme, proč jsme přišli. Buďte klidní. Nemáme nejmenší snahu si vás podrobit, ačkoli při technické úrovni, které jsme dosáhli, bychom to provedli bez problémů. Chceme jenom důkladně prostudovat vás a vaši planetu. Pokud to bude možné, rádi bychom doplnili některé přírodní energetické zdroje z vašich pozemských zásob. Rozhodně ovšem nebudeme loupit a zcela jistě bychom se snažili najít spolehlivý způsob, jak všechno bohatě uhradit.

Ptáte se, proč jsme k vám nepřišli se zvednutým hledím? Rovnou? A proč vám tedy v tomto případě podáváme zprávu o naší přítomností? Odpovím vám…“

Ale Lutochin a jeho hosté už toho večera žádnou odpověď na řečníkovy otázky neuslyšeli. Najednou zhaslo světlo, Marťanův obličej se protáhl – vypadalo to, jako by se ďábelsky ušklíbl – a pak zmizel.

Pár vteřin seděla celá společnost jako zařezaná. Potom se Nikodim vrhl k oknu a vykřikl:

„Zhaslo to všude. Aby to hrom vzali Zrovna teď!“

Odběhl k telefonu, aby zavolal do elektrárny a zeptal se, co se stalo. Hostitelka přinesla svíčku. Společnost se trochu vzpamatovala.

„To je hrůza!“ zvolal Zvonskij. „Nejdřív to tady přetřásáme, vykládáme, a když ten okamžik nakonec přijde, tak tomu nechceme věřit!“

„To myslíte doopravdy?“ rozechvělým hlasem se zeptal Sarafaněnko.

„Copak jste to neviděli na vlastní oči?“ přidal se Dubilov. „Teď nám teprve ukážou!“

„Ale dovolte, ten Marťan přece sám říkal, že žádné špatné úmysly nemají!“ nesměle namítl Budouček.

„Jste osel!“ drsně řekl Dubilov. „Když má někdo dobré úmysly, tak neleze do cizího domu potají!“

Přiběhl Lutochin a sdělil, že telefon nefunguje a podle toho, jaký všude kolem panuje zmatek, může soudit, že se nesvítí v celém městě.

„Nechápu, proč tady sedíme?“ zvolal Dubilov.

„A co máme dělat?“

„Učinit nějaká opatření.“

„Co máte na mysli?“ zeptal se Budouček.

„Mezi námi jsou Marťané! Musíme je vypátrat!“

„Jak to chcete provést?“ uvážlivě se otázal Zvonskij.

„Zatím nevím. Ale vím, že se s tím musí začít hned.“

„Tak si začněte. Doporučuji! vám, abyste začal hned tady. Vy určitě dobře víle, jaký pach Marťané mají, takže se ničeho nemusíte bát.“

„Přátelé, přátelé, uklidněte se!“ vybízel k míru Nikodim.

Zvonskij a Dubilov stáli proti sobě jako dva kohouti. Instalatér Gavrila Nikitič byl přichystán, že je od sebe roztrhne, kdyby náhodou k něčemu došlo, o čemž silně pochyboval, neboť tento druh lidí dobře znal. Dubilovova manželka držela Dubilova, Diana držela Zvonského. Sarafaněnko zmizel. Budouček se šoural ke dveřím.

CHYŤTE MARŤANA!

Občan Gudautov vystoupil z dálkového rychlíku a zamířil do nádražního restaurantu. Byl ve skvostné náladě. Opojeně si pohvizdoval populární šlágr Za smutkem mávni, život je správný, hlavni je žit a milovat, jako by to bylo naposledy. Ta slova neobyčejně vyhovovala jeho rozpoložení, neboť Gudautov skutečně vždycky žil tak, jako by to bylo naposledy. V každém případě krátce předtím, než si šel znova sednout do basy.

Poprvé byl nazván občanem před mnoha a mnoha lety, když mu předseda okresního sovětu vtiskl do ruky občanský průkaz, a veškeré příbuzenstvo včetně pracující veřejnosti mu srdečně blahopřálo, že získává tak široký okruh občanských práv.

Příště už byl osloven tímto jménem v souvislosti s tím, že porušil své občanské povinnosti a chtěl si přivlastnit hodnoty, které mu

nenáležely. Pak se v podobných situacích ocital celkem často, oslovení „občane“ se mu zalíbilo, takže se tak dokonce představoval, a i když přemýšlel o sobě, myslel ve třetí osobě.

Přesně totéž se odehrávalo i nyní. „Občane Gudaulove,“ brumlal si, kráčeje pružným, leč pevným krokem parda k volnému stolku v tmavém koutě restaurace, „občane Gudautove, jsi chlap jako řemen!“ Tak zdařilou operací už hodně dlouho nezažil. Během jediné noci ve vlaku získal tři nabité prkenice. Když odečetl jízdné a kufr se špinavým prádlem, který musel nechat ve voze, činil čistý zisk 1895 rublu. A jaké překvapení asi skrýval elegantní kuférek ze žluté kůže, který Gudautov ukořistil na odchodu a až dosud neměl kdy seznámit se s jeho obsahem. Život byl skutečně správný!

Ze zvyku si utvrdil v paměti rozmístění stolků, odhadl nejkratší cestu k východu a ohodnotil sousedy. Strategický plán, který takto získal, mu připadal velmi výhodný. Usadil se pohodlněji, kufřík bezpečně umístil k pravé noze, zavolal na číšníka a teprve potom si dovolil rozkoš naprostého uvolnění.

Přímo před sebou měl dva muže a dívku. Jednoho z těch chlapíků, statného, ruměného mužského, který opatrnými, pomalými pohyby zvedal k ústům sklenku, okamžitě překřtil na „makovce“. Druhý muž byl hubený a přímo hystericky neposedný, vrtěl sebou na židli a chvílemi dokonce nadskakoval a rozhlížel se kolem sebe. Zřejmě mu vůbec nevadilo, že poutá pozornost ostatních. „Kumštýř,“ řekl si zkušený Gudautov. Jako vždy v podobných případech si ovšem s velkým gustem prohlédl dívku. Na jeho měřítko nebyla „zvláštní kus, ale ušla“.

Další půlhodinu si vybíral pokrmy. Číšníci prokazovali Gudautovovi vždycky mimořádnou úctu, ať šlo o velkoměsta, nebo zapadlé městyse. Instinkt jim nepochybně napovídal, že ten snědý muž jižního typu, sametových tmavých očí, velkopanských mravů a familiárních způsobů umí snadno vydělávat peníze a je zvyklý na rozhazování. Řečeno stručně – srdce obsluhujícího personálu se před Gudautovem otevírala naplno. Byl příjemně překvapen šíří a vytříbeností jídelního lístku. A znovu se sám pochválil za to, že ho napadlo vystoupit v Zaborjevsku.

Dojídal kyjevský kotlet, když s potěšením postřehl, že si ho dívka se zájmem prohlíží. Okamžitě odpověděl dlouhým pohledem. Vůbec ho neuvedlo do rozpaků, že dívka ihned odvrátila oči. Všecko bylo, jak má být. Už proto, že „makovec“, se kterým by byl Gudautov krajně nerad vstupoval do jakéhokoli přímého konfliktu, neboť si byl vědom rozdílné váhové kategorie, už před chvílí někam zmizel, a „kumštýře“ vůbec nemusel brát na vědomí.

Gudautov pohnul nohou a vzpomněl si na kuférek. To ho trochu potěšilo. No, peníze tam jistě nebudou, kdopak by dneska byl takový blázen, aby vozil mejdlo v takovýmhle balení. Ale když se někdo vydá na dalekou cestu jenom s takovýmhle kuférkem, tak to znamená, že tam musí být něco, co má velkou cenu!

Není nic poutavějšího než hádat, co je v kufříku, který se právě stal vaším majetkem. Gudautov na chvíli „vypnul“, a tím prošvihl „makovcův“ návrat i jeho intenzívní výměnu pohledů s „kumštýřem“. Neocenil ani manévr dvou číšníků a několika dobrovolníků, kteří se našli mezi hosty a teď zaujali strategické pozice, aby mu odřízli cestu k úniku. Ale největší hanbou pro Gudautova jako profesionála bylo, že vůbec nepostřehl, jak se k němu blíží urostlý vedoucí podniku. Neměl nejmenší podezření, když se ho šéf zeptal, jak byl spokojen s restaurační kuchyní.

„Velice slušné to bylo, skutečně,“ blahovolně odvětil Gudautov. „Bučíte tak laskav, velevážený, a vyřiďte mé poděkování kuchaři…, že mu to vzkazuje – e – jeden úředník na služební cestě.“

„Přijel jste zdaleka?“ přátelsky se zeptal šéf.

„Z hlavního města, příteli, pochopitelně,“ odpověděl Gudautov.

„Co je tam nového?“

Gudautov jenom obrátil oči ke stropu a významně potřásl hlavou, aby dal na srozuměnou, že v Moskvě je všechno v pořádku. Ale patron se s tím nespokojil. Zřejmě se rozhodl, že z hosta vypáčí co nejvíc Informací o hlavním městě.

„Přijíždí tam spousta lidí, co?“ zeptal se polotázavě.

„Dost,“ lakonicky zabručel Gudautov. Už ho to přestávalo bavit.

„A odkud?“

To už byl výsměch. Drzost.

„Z Měsíce,“ odpověděl Gudautov a chtěl dodat ještě něco peprnějšího, když mu najednou všechno došlo. To není jen tak, že se na mě přilepil, civí na mě, jako když mé z něčeho podezírá, chce mě zmáčknout… Jo, nešťastnej kuférek!

Bleskurychle zaujal obranné postavení. Teď bylo nejdůležitěji, aby se neprokecnul, aby neřekl nic, co by je mohlo uvést na stopu. Co vlastně můžou vědět? Že by dostali hlášku z vlaku a poznali ten kufřík? Já vůl ho ještě tady postavím tak pitomě, aby si ho každej moh prohlídnout! Ale mám takovej dojem, že si ho nikdo nevšímá, všichni koukají jenom na můj ciferník. Nelíbí se jim můj knírek nebo co?

Gudautov si mechanicky přejel rukou po mušketýrském knírku.

„A z nějaký jiný planety jste tam nepotkal nikoho?“ s okouzlujícím úsměvem pronesl statný vedoucí.

„Jenom z Marsu,“ zčerstva odpověděl Gudautov, který znovu nabyl ztracené rovnováhy, a rovněž se kouzelně pousmál. Na vteřinku se v něm zachvělo podezření, že je to jenom taková legrácka místních žertýřů, ale ta potěšující verze se ihned rozplynula, neboť po zmínce o Marsu v sále propukla nebývalá vřava.

„Kumštýř“ vyskočil a zařval:

„Je to on, chyťte ho!“

„Makovec“ uposlechl výzvy a dvěma skoky překonal vzdálenost mezi stolky. Vzápětí měl po boku i číšníky a dobrovolníky. Půl tuctu rukou sevřelo Gudautova, octl se uprostřed hloučku, který se rychle rozrůstal o zvědavý personál i hosty a před očima se měnil v zástup.

„Oč jde? Dejte ty pazoury pryč!“ pobouřeným hlasem vykřikoval Gudautov, aniž ztratil sebeovládání.

„Je to on, nepouštějte ho!“ ječel „kumštýř“, který se chopil organizační stránky celé akce.

„Jakej ‚on‘? Co řveš?“ zvýšeným hlasem se otázal Gudautov. „Vy jste tady oficiální osoba a budete se zodpovídat z toho, jak bezpříkladně se zde uráží počestný občan!“ zaječel na šéfa.

„Podívejte se na něj, jak se ještě kasá!“ pronesl hlas v nejbližším okolí.

„Ten je, panečku, prohnaněji“ dodal druhý.

„Nám strach nenaženeš, my vás dobře známe!“ vykřikoval „kumštýř“.

„Jenom klid, občane,“ pro jistotu prohlásil statný vedoucí, „nikdo vás zbytečně obtěžovat nebude!“

„Neztrácejte s ním zbytečně čas a radši ho rovnou odveďte, kam patří,“ poradila jakási dáma.

„Co se vlastně stalo?“ zeptal se kdosi.

„Nechce zaplatit,“ sdělil jeden z očitých svědků.

„Tady nejde o žádný placení,“ rozčilil se „kumštýř“. „Copak nevidíte, že to je Marťan?!“

Všichni kolem jenom hekli.

„Cože?“ vyjeveně hlesl Gudautov. „Vy jste se snad zbláznili!“

„Já hned tušila, že je odtamtud!“ řekla dáma, ale pronesla to bez nejmenšího nepřátelství, ba dokonce s jakousi účastí.

„Jaký Marťan, prosím vás, to je blbosti“ zlostně poznamenal očitý svědek. „Obyčejnej šejdíř, no!“

„Já vám dám šejdíře, budete koukat!“ klidně se ohradil Gudautov.

„Ale nebudem!“

„Jak jste na to přišli, prosím vás, že to je Marťan, to je vážně divný?“ obrátil se na statného vedoucího jakýsi skeptik.

„Jednal jsem na popud zde přítomného mladíka,“ řekl vedoucí a kývl na „makovce“.

„Budouček,“ představil se „makovec“. „Přesně řečeno, já si také nejsem jist tím předpokladem.“

„Jakým předpokladem?“

„Tím, že by se Marťané mohli vetřít do našich řad. Četl jsem u Isaaca Asimova…“

„To s tím nesouvisí!“ skočili mu do řeči ostatní.

„Poslyšte, mladíku, nevykládejte nám tady nesmysly. Nejdřív tady někoho udáte, uděláte skandál, a teď to chcete svádět na nějakýho starozákonního Izáka!“

„Ale já za nic nemůžu, prokristapána,“ ospravedlňoval se Budouček. „To všechno zavinil Sarafaněnko, ten mě přemluvil, abych šel za vedoucím. On ho poznal, tady Sarafaněnko ho poznal.“

„No jo, sám spad z Marsu, tak ho snadno moh poznat,“ zavtipkoval si skeptik. „Seberte ho taky, kamarádi!“

Zástup se rozesmál. Nálada se zjevně změnila a Gudautov cítil, jak pevný stisk, kterým ho svírali, slábne.

Ale v tu chvíli se k jeho smůle objevil malý, tělnatý chlapík, podle všeho muž neobyčejně sebejistý.

„Dovolte, dovolte laskavě,“ říkal a tlačil se zástupem, „dovolte laskavě, já vám to hned řeknu, stačí, když se na něho podívám.“

Zástup se pokorně rozestoupil. Tučný mužíček si prohlédl Gudautova z en face i z profilu a pak neochvějným tónem pronesl:

„Je to Marťan. Já ho poznal.“

„Samozřejmě že je, o tom přece nikdo nepochybuje!“ hystericky vyjekla dáma.

„Tak co budem dělat?“ rozpačitě se zeptal vedoucí.

„Odveďte ho na milici,“ poradil mu očitý svědek, „tam to poznají na beton.“

„Odveďte mě na milici,“ hrdě prohlásil Gudautov. Pochopil, že už se mu nepodaří „vzít roha“, a tak uvažoval o dalším originálním plánu, jak zachránit kůži. „Všechno si zodpovíte!“ Energicky pohrozil vedoucímu, šikovně zakopl pod stůl nešťastný kufřík a vykročil ke dveřím. Strážci i zvědavci ho následovali.

LOUPEŽ PO MARŤANSKU

Nebe vypadalo jako strop natřený na černo a hvězdy se podobaly skulinám. Vesmír se lehce potácel.

Zvonskij vyrobil veršíček, který na jeho společníka neobyčejně zapůsobil. Ovšem hlavním tématem jejich rozhovoru byly události právě minuvšího večera.

„Já ti otevřu srdce,“ prohlásil Zvonskij. „Věříš mi?“

„Věřím. Spolehni se!“

„Tak dobře. Představ si, jaký je ten Dubilov mizera. V sociálním smyslu slova je to nebezpečná osoba.“

„Jo, je to lump,“ souhlasil Gavrila.

„Ještě něco horšího. To je chlap, který nejraději ze všeho pořádá hon na čarodějnice.“

„Cože?!“

„Hon na čarodějnice. To se jenom tak říká. To je takový určitý druh lidí, které nic na světě nebaví tak, jako když můžou pronásledovat nepřítele, víš. Kdyby to byl třeba vlastní táta. A hned s ním na hranici, hned s ním na šibenici, hned s ním na špalek a hlavu dolů! Například…“ Zvonskij se zamyslel.

„Barry Goldwater,“ napověděl mu Gavrila.

Zvonskij samým nadšením zakopl.

„Na to já už přišel dávno,“ pokračoval Gavrila, „to já už dávno vím, že dělá tydlety hony na čarodejnice. Mýho kluka učí, chlapec říká, že to je ďábel hotovej, kvůli kořenu 7. kvadratických rovnic nebo kvůli ňákýmu tomu kosinusu alfa by kluky udolal. Tuhle přišla jeho stará, abych jim něco jako doma pospravil, bědovala zle, ale já nepůjdu nikam, já se mu vykašlu na ty čarodějský peníze!“ Gavrila se ztěžka opřel o plot.

„Máš pravdu, kamaráde, nechoď nikam, a hotovo,“ podpořil ho Zvonskij. „Pojď radši ke mně. Já mám taky rozbitej kohoutek. A jestli není rozbitej, tak ho rozbijem.“

A také se opřel o plot.

„Co myslíte, soudruhu Zvonskij,“ otázal se Gavrila, „čapnou toho Marťana, nebo ne?“

„To se ví, že čapnou. Ale proč?“

„Jak to proč!“ Gavrila se pozorně zadíval na Zvonského. „Chtějí nám přece šlohnout naši energii. A na zemi přece už tak panuje tahleta energetická krize, ne? Dokonce i ta ekologická krize, ne? Dokonce i ta ekologická!“

„Ale ten Marťan nám přece sliboval, že za to bohatě zaplatí.“

„Taky jsem o tom přemejšlel,“ namítl Gavrila. „Dejme tomu, že by zaplatili zlatem. Ale co se zlatem? Vytápět se s ním nedá, auto vám na zlatej pohon taky nepojede. A jakou paseku vám to nadělá v mezinárodní valutový situaci?! Ono se říká, že už tak za moc nestojí, že je prej příšerná inflace. A pro nás to výhodný taky nebude, anžto a protože zlato by na světovým trhu hluboko kleslo, a my zlato těžíme!“

„Gavrilo, ty bys měl být ministr financí!“

„To bych moli bejt,“ řekl Gavrila, chvíli přemýšlel a dodal: „Rozum bych na to měl, ale kvůli Nastě se musím statní pokladně vyhejbat okruhem. Co kdybysme si tak zašli na pivo, co říkáte? Teď by bodlo.“

„To je fakt,“ souhlasil Zvonskij. „Ale kde je dostanem?“

„Já tady znám jednu malou šikovnou hospodu, hned za rohem.“ Gavrila se pokusil odpoutat od plotu. Ale nebylo to tak jednoduché, plot byl nabit přitažlivou silou.

„Jednou se přilepíš, a už se neodlepíš,“ poznamenal Zvonskij, který se také pokoušel zaujmout kolmé postavení.

V hospodě bylo nabito, s bídou našli místo u okna. Kolem se neozývalo nic jiného než Mars, Marťani, na Marsu…

„Koukám, že se koná všeobecné pomarsovštění Zaborjevska,“ zavtipkoval Zvonskij.

Nejdřív mezi oběma propukl spor, kdo bude platit, ale protože Zvonskij o tuto čest mimořádně stál, Gavrila nakonec ustoupil.

Dobře vychlazené pivo jim pročistilo mozek. Zvonskij zatřepal hlavou a spatřil povědomý obličej.

„Teď se dočkáme odpovědi na tvou otázku, Gavrilo,“ řekl a uchopil přítele v podpaží. „Vidíš tamhletoho chlápka, toho hubeňoura s hlavou jako vejce?“

Gavrila zamlaskal a přikývl.

„To je detektiv pro obzvlášť důležité záležitosti. Když je tady on, tak tady musí taky být nějaký moc závažný důvod!“

„Asi kvůli tomu Marťanovi,“ probral se Gavrila. „Možná že padli na ňákou stopu. Jak se jmenuje? Já to nikomu neprozradím!“

„Tajemství jako hrom, ale tobě to řeknu. Gvozdika.“

Zvonskij se zamyslel, proč vlastně se musí jméno detektiva udržovat v takové tajnosti a jak by toho zločinci mohli úkladně zneužít?

Pak ho pobloudilá mysl opět zavedla k Marsu. Je to ale pronárod, říkal si v duchu. A jak je k nim blízko, člověk by tam málem dohodil kamenem. Právě proto Mars odjakživa tolik dráždil lidskou fantazii. Jo, jo. Červená planeta. Co už bylo zmatků kolem těch kanálů, až se konečně laboratorně zjistilo, že to žádné kanály nejsou, že to je všechno jen optický klam. Žádná atmosféra tam není, takže by se tam správně neměl ani vyskytovat život, leda v nějakých primitivních formách, ze kterých se tak po miliónech a miliónech let může zrodit něco k světu, nějaký marťanský dinosaurus nebo pterodaktyl. A možná že ani to ne, že to vůbec ani nestihnou, protože tam vpadne člověk, zkolonizuje celé území a jen tak mimochodem zpřetrhá dlouhodobou evoluci tamního rozumu. To je celá pohádka o mohutné a agresivní civilizaci Marsu. A tady blázníme, že nás přepadli Marťani!

Škubl sebou, když prudce zaklaply dveře. Všichni se otočili. Na prahu stál muž. Přes obličej měl černou punčochu. V nataženě ruce se mu leskl jakýsi kovový předmět.

„Jsem Marťan,“ pronesl zastřeným hlasem. „Všichni zůstanou na místech, jinak spustím anihilující bluster s famagustou.“

Právě ta nešťastná „famagusta“ sehrála v celé události rozhodující úlohu.

Nadporučík Gvozdika byl člověk bezmezné odvahy. Byl nositelem všech odznaku PPO, střílel výhradně jen do černého, byl lyžař první třídy a stejně dokonale ovládal sambo, džudo I karate. Kromě všech těchto vynikajících vlastností byl Grigorij Michajlovič Gvozdika vzorný otec rodiny a muž dokonale společenský.

Ale běda, tento dokonalý detektiv měl přece jen svou Achillovu patu. Miloval science fiction. Snad všechna dílu toho pozoruhodného literárního žánru uměl téměř zpaměti. Ať díla domácí, ať clila zahraniční, romány, které vycházely v Oranžové edici, i ty, které byly roztroušeny v kapesních vydáních, ty, které byly vysoce ceněny, ty, které byly průměrně ceněny, i ty, které byly vůbec „pod cenou“. Nadporučík prostě znal o Marsu a jeho obyvatelích absolutně všechno, a pokud jde o bluster a další kosmický arsenál, mohl dávat téměř lekce. Nemohlo ho tudíž poděsit nějaké anihilující zařízení, ona to je ostatně pravda – není to fuk, jestli člověka odprásknou z brovninku a pak je spálen v krematoriu se vší pompou, anebo je zpopelněn bez pompy a na místě?!

Ale ta nevysvětlitelná famagusta! Ta byla vytrvalá jako bolest zubu.

Zvonskij od detektiva očekával energické činy, a tak ho změřil opovržlivým pohledem. Gvozdika to ovšem vůbec nevnímal; horečnatě, leč marně se snažil dešifrovat slovo „famagusta“.

Vedoucí hospody, neboli výčepní, úlekem upustila sklenici. Sklenice se hlučně skutálela po nakloněné podlaze až ke dveřím, kde se rozbila o práh, přičemž potřísnila obsahem, tj. žigulovským pivem, nohavici útočníkovu.

Žena hystericky zaječela. Marťan uskočil, ruka s blusterem a anihilujícím zařízením i famagustou výhružně vylétla vzhůru a všichni v hrůzném očekávání věcí příštích zamhouřili oči.

Situaci zachránil podsaditý, tlustý a zjevně velmi sebevědomý muž, který stál u výčepního pultu. Popadl hostinskou za ruku, nadzvedl ji, aby všichni viděli, že sebou hostinská nemůže ani hnout, a pak zavolal na Marťana:

„Žádné strachy, kamaráde, ta vám nic neudělá!“

„Zdvořile vám děkuji,“ vybraným tónem odvětil Marťan a vykročil vpřed. „Teď se všichni obraťte ke zdi a zvedněte ruce! Pohyb!“

Rozkaz byl vzápětí splněn. Pouze Gvozdika se ani nepohnul, ale na něho Marťan neviděl. Před očima se mu kmitla zpěněná vlna, která se valila proti kamenitému pobřeží. Halucinace, řekl si, ale co ta famagusta…

Marťan přistoupil k muži, který stál nejblíže a strčil ruce do jeho kapes, pak prohledal dalšího. Gavrila ho pozoroval koutkem oka a všiml si, že Marťan prohledává jen vrchní kapsy, vnitřních, kam lidé zpravidla ukládají základní kapitál, těch si ani nevšiml. Tlumeným hlasem to sdělil Zvonskému, ale ten už si to ani nestačil uvědomit. Marťan přistoupil k nim a prohledal je. Zvonskij měl pocit, že mu šátrající prsty sahají až k hrdlu, Gavrila si škodolibě pomyslel, že ve vnějších kapsách vůbec nic nemá.

Ochotného zachránce vyděšené hostinské Marťan nepřehlížel, jen ho přátelsky popleskal po rameni.

„Jste chlapík!“ řekl. „Máte bleskurychlé reakce! Vy neděláte hanbu pozemšťanům!“

„Viděl jsem vašeho kolegu,“ zcela nepřípadně odpověděl sebejistý muž.

„Ale jděte!“ podivil se Marťan. „A kde, prosím vás?!“

„Na nádraží. V restauraci.“

„Aha. Tak se o tom nikomu nezmiňujte,“ řekl Marťan a ještě jednou poklepal muže po rameni, tentokrát rukou, ve které držel bluster s anihilujícím zařízením.

„Spolehněte sel“ Statný muž zezelenal strachy.

„Tak pozor,“ řekl Marťan. „Odcházím. Pět minut se nikdo ani nehne, jinak… umíte si představit sami, co by následovalo!“

Dveře zaklaply.

Rychlostí kompjútru vyřešil Gvozdikův mozek vrcholně složitý problém. Volbu cíle. Hned vedle, málem po jeho boku, se nalézal Globus – stačilo doslova jen natáhnout ruku a měl ho, toho chlapíka, který rozkrádal státní majetek a kterého Gvozdika pronásledoval po různých městech a vsích už celý kvartál. Byl to omračující souboj dvou intelektů, něco na způsob utkání mezi Sherlockem Holmesem a profesorem Moryartym. Kolikrát už mu prokletý Globus s lupem vyklouzl těsně před nosem. Na parníku, na lokomotivě, letadlem, a dokonce i vrtulníkem, jak často vnímali svou vzájemnou blízkost v restauracích, kavárnách, čajovnách a bufetech, na stadiónech, v muzeích, kinech a knihovnách, všude tam, kde Globus hýřil v očekávání trestu, a Gvozdika, neoblomný jako osud, ho doháněl. A nyní, kdy konečně nadešla chvíle a lupič mohl být zatčen, objevil se Marťan. Skončit s Globusem bylo pro Gvozdiku věcí cti, jakýmsi osobním rekordem. Mohl počítal s úspěchem, neboť celou operaci provedl bez nejmenší chybičky a s doklady v ruce byl s to bezpečně dokázat, že si Globus přivlastnil a taky rozfofroval celého půl miliónu.

Ale nechat si ujít Marťana! A ještě ke všemu s famagustou?!

Sbohem, recidivisto, s úsměvem si pomyslel Gvozdika o statném muži energických pohybů, přesněji řečeno – na shledanou! Dvěma skoky překonal vzdálenost ke dveřím a jako střela vyrazil v Marťanově stopě.

KDO Z NÁS JE MARŤAN!

Světlo v Zaborjevsku zhaslo v jedenadvacet hodin třicet jedna minut. O dvanáct minut později přijal podporučík milice Stěňkin, který měl právě službu, jakousi Alevtinu Nikanorovnu Ljutikovovou, která přišla, aby učinila státně důležité sdělení a tím splnila svou vlasteneckou povinnost. Podporučík protokolárně zaznamenal její jméno i adresu, zjistil, že žije sama, povoláním je ošetřovatelka a třetím rokem v důchodu. Popotáhl knot v mohutné petrolejové lampě a připravil se, aby vyslechl to podstatné.

„Když já vážně nevím, jak bych měla začít. To víš, chlapče, že bych tě nechala na pokoji, kdyby nešlo o takovou věc.“

„S tím si nedělejte starosti a klidně mi vyložte, jak to bylo.“

„Můj soused je Marťan.“

„Ale jděte!“ Pod poručík se zkoumavě zahleděl na Ljutikovovou. Připadala mu normální. Malá, štíhlounká, pečlivě oblečená, šedivé, krátce ostříhané vlasy, na pravé tváři mateřské znamínko, hnědé oči, brýle ve zlatých obroučkách, jasný pohled. „Už to víte dlouho?“ zeptal se.

„Ode dneška.“

„A jak dlouho bydlíte vedle sebe?“

„Za týden to budou dva roky. Bývalí sousedi dostali samostatný byt, byla to čtyřčlenná rodina, víte?“

„Tak jak je to možné, Alevtino Nikanorovno, dva roky žijete vedle něho, člověk by řek, že ho znáte jako svých pět prstů, vždyť si koukáte do talíře, ne, máte společnou kuchyni, a teprve teď jste přišla na to, že je to Marťan?“

„Na leccos jsem přišla už dřív, ale napadnout mě to nemohlo. Až teď, když jsem viděla v televizi toho s knírkem, tak se mi rozsvítilo v hlavě.“

Podporučík se toho večera přirozeně na televizní program nedíval, ostatně soudil, že obrazovka je pouze zdroj zábavy, a informace raději čerpal z novin. Proto se ani neptal, co vlastně v té televizi bylo na programu, ono je docela dobře možné, že nějaký profesor měl přednášku o životě na Marsu, vyloučeno to není.

„Něco bližšího. Jaké příznaky?“

„Různé.“ Ljutikovová váhala, zřejmě znovu hodnotila různá fakta. „Jedna taková zajímavá okolnost. Každý den se koupe ve vaně, v sobotu a v neděli dokonce dvakrát denně. To víte, při svém bývalém povolání jsem se naučila vážit si hygieny, ale račte prominout, vážený, nerada bych se vás nějak dotkla, že ano, ale u mužů se normálně takový smysl pro čistotu nevyskytuje.“

Stěňkin neurčitě potřásl hlavou, nebyl to ani souhlas, ani protest.

„Mně je taky jasné, že vám zrovna tohle může připadat jako malichernost,“ pokračovala Ljutikovová. „Vy si řeknete, podívejte se na bábu, co jí vadí! Ale buďte tak strašně hodný a vysvětlete mi, proč každé ráno stojí na hlavě? Přesně půl hodiny, ověřila jsem si to na stopkách. Proč má každou stěnu v pokoji natřenou jinou barvou? Proč si okurky sladí a na tykve dává sůl? Jak je možné, že na domovní schůzi ho nedostanete ani párem volů, račte prominout drsný obral. A tak bych to mohla brát pořád dál. Můžete mi věřit a nemusíte, ale je to tak. Všechno opačně než u druhých.“

Stěflkin se podrbal v týle.

„Pokud to dobře chápu, občanko Ljutikovová,“ namítl, „váš soused žádné rvačky nevyvolává, nikomu nenadává, neruší pořádky v domě, k vám se chová taky slušně?“

„Ale copak tady jde o mě, prosím vás?“ zvolala Ljutikovová. Byla uražená a nespokojená. „Já přece za vámi nepřišla kvůli sobě! To je soused, že bych lepšího nenašla! Ale bez váhání se ho zřeknu, když se ukáže, že patří do oddílu marťanských agresorů!“

Bývalá ošetřovatelka stiskla rty a její obličej, který připadal podporučíkovi zprvu tak dobrácký, dostal drsný, nesmlouvavý výraz. Stěňkin se zasmušil.

„Můžete uvést ještě něco bližšího?“ zeptal se a měl na sebe vztek, že mluví s ošetřovatelkou jakýmsi omluvným, téměř podlézavým tónem, na který nebyl zvyklý. „Buďte tak hodná, vzpomeňte si.“

„Mám ještě něco,“ slavnostně prohlásila Ljutikovová. „To nejhlavnější. Nechala jsem si to schválně až na konec. Víte, jakého koníčka má ten můj soused? Já mu dala jméno – rádiový maniak, ano! Ve dne v noci se babrá v nějakých odporech a dynamech a reproduktorech a mikrofonech a vím já v čem ještě! Celý pokoj, a to má dobrých dvacet metrů čtverečních, celý pokoj, to je jedno skladiště, samé takovéhle hlouposti! Ale co je hlavní, prosím…“ Ošetřovatelka se nadzvedla na židli a naklonila se až k podporučíkovi. „Každý den vstupuje do vesmíru!“ pronesla významně.

Stěňkin přimhouřil oči. Představil si k vlastnímu úžasu mužíčka, vymydleného do odporné bělosti, který otvírá oknu a plavně se vznáší nud střechou nejvyššího domu v Zaborjevsku – byla to budova, kde sídlil městský sovět. Lehce mával rukama a místo dlaní měl od zápěstí docela obyčejná klepeta, zakrytá manžetami.

„A v čem vstupuje do vesmíru?“ zeptal se hloupě.

Ljutikovová na něho užasle pohlédla.

„Jak to? V čem by vstupoval? Já myslím rádiový přístroj, pochopitelně!“

Aby hrom do toho, pomyslel si Stěňkin. Já už vážně počítal s tím, že to je Marťan.

„S kým navazuje spojení?“ zeptal se drsně.

„To si musíte vypátrat vy sami. Ale možné je, že s cizí mocností. Mně osobně je absolutně jasné, že jde o základnu na Marsu. Podává zprávy o tom, co vyčenichal, a přejímá úkoly.“

„Dobrá,“ prohlásil Stěňkin a mávl rukou. „Podpište se mi tady, soudružko Ljutikovová. To je všechno?“

„Ještě něco, drahoušku,“ podotkla Ljutikovová a znovu se proměnila ve starší, vlídnou dámu. „Pokud byste toho Marťana vyslídili, tak naznačte nadřízeným úřadům, že bych ten pokoj mohla dostat já. Zasloužila bych si to, třicet let jsem pracovala v nemocnicí, za chvíli mi bude šedesát a pořád se musím uskrovňovat v rozděleném bytě.“

„A toho Marťana máme šoupnout na Mars, jo?“ škodolibě se zeptal podporučík.

„Kam jinam?“

Stěňkin zmačkal protokol v ruce.

„Jakpak si to mám všechno vyložit, vážená občanko, to mi řekněte? Všechny tyhle vaše marťanské báchorky nejsou nic jiného než pomluvy nevinného člověka, kterými sledujete jediný cíl! Abyste obsadila jeho bytový prostor, že ano? Jestlipak víte, co zákon ukládá za podobný přečin?!“

Ljutikovová nedala najevo nejmenší úlek. Naopak, pokročila k podporučikovi ještě blíž, takže byl nucen bezděčně ustoupit. Její hlas nabyl kovového odstínu, takže burácel chodbami jako polnice.

„Tak ty chceš chránit Marťana, přítelíčku, ano? Třeba ses už s ním nějak dohodl, ne? Nejsi taky náhodou jeho krajan? My si vás prověříme, jen se neboj! Můžeš se spolehnout, že si dám záležet!“

Stěňkin se sotva udržel, aby se na tu starou drbnu nerozeřval, ale vtom se rozsvítila žárovka a vzápětí se za dveřmi rozlehl zběsilý rámus. Do místnosti se nahrnut dav. Milicionář, který měl službu, se je marně snažil zadržet.

„Všichni se sem nevejdete, mějte rozum! Zůstane tady Marťan a svědci, všichni ostatní půjdou domů!“

Stěňkin se chytil za hlavu, když slyšel, že je předveden Marťan, kdežto Ljutikovová zaječela. Nedalo se rozpoznat, zda ječí strachem nebo nadšením. Hluk se jakžtakž utišil.

„Kdo z vás je Marťan?“ energickým, vzteklým hlasem se zeptal Stěňkin.

„Já!“ klidně odpověděl Gudautov a vystoupil z řady. Pak se klidně usadil na židli, kterou právě opustila Ljutikovová, přehodil si nohu přes nohu a vykouzlil na lících jeden ze svých okouzlujících úsměvů.

Skupina, která ho provázela od nádraží, vyjekla úžasem. „Přiznal se!“ Jedni to pronesli udiveně, druzí vítězoslavně.

„Já to říkal, já to říkal!“ rozčileně drmolil Sarafaněnko.

Budouček, který se právě chystal, že se znovu odvolá na svého věrného Asimova, ztratil dar řeči.

„A už je to dlouho, co se z vás stal Marťan?“ unaveným hlasem se otázal Stěňkin, pevně rozhodnut, že už nepřipustí, aby byl někomu pro blázny.

„Od narození,“ věcně poznamenal Gudautov. „Vidím svou rodnou marťanskou vísku, jako by to bylo dnes. Rozkládala se kolem kanálu, ve kterém jsem si bezstarostně hrál s druhými Marťančaty. Pamatuju se na tatínka Marťana, na maminku Marťanku. Běda, ani jeden z nich už dávno není naživu. Ti by se teď divili, kdyby viděli své robě!“

V zástupu se ozvalo dojaté posmrkávání.

„U nás se nikdo nedožívá dlouhého věku,“ prohlásil Gudautov, který té hře přicházel na chuť. „Třicet a dost. Ale žijou si na úrovni. Dělat nemusí nikdo, všechno roste kolem, stačí si utrhnout.“

„A jak to máte s průmyslovým zbožím?“ dotázal se jeden zvědavec.

„To taky roste. Získáváme je křížením. Ale je to hrozně složitý proces, který vám vykládat nemohu, ani byste to nepochopili. Nejste na to dost zralí.“

„A co se tam jí?“

„Všelicos,“ odpověděl Gudautov a vybavily se mu nedávné hody v nádražní restauraci. „Kyjevské kotlety, gruzínský šašlik, sibiřské pelmeně…“

„To je stejné jako u nás!“ nadšeně zvolal Sarafaněnko. „Takže vy pěstujete ovce?“

„No bodejť,“ urazil se Gudautov, „copak my na Marsu nejsme lidi?!“

„Prosím vás, lidi, vzpamatujte se!“ zvolal skeptik. „Vždyť je to šejdíř první třídy a ještě si z nás střílí! Jestli on je Marťan, tak jsem já čínská váza!“

„Žádám představitele úřední moci,“ prohlásil Gudautov a obrátil se na Stěňkina, „aby učinil přítrž těm urážkám! Kdyby některý obyvatel Zaborjevska navštívil Mars, u nás by se k němu nikdo tak nechoval. My si hostí velice vážíme. Uctíváme je chlebem a solí, prokazujeme jim všelijaké pocty. A nezáleží nám na tom, odkud kdo přijel, jestli z Měsíce, ze Země, ze Slunce nebo z té, jak se, sakra… z Venuše. Hlavní je, že to je host.“ Gudautov postřehl, že ho všichni poslouchají s vyvalenýma očima, a tak nabyl absolutního dojmu, že zvolil nejsprávnější taktiku. Prstem ukázal na skeptika a přísně prohlásil: „Tenhleten, ten nevěří ničemu! Takový chlap nemůže věřit ani vlastnímu kolektivu. Ať teda jede se mnou! Kdo chce, ten může jet se mnou, ověříme si to hned.“

Gudautov se zvedl na špičky, ochoten startovat na Mars třeba vzápětí.

Všichni se zadívali na skeptika.

„To jo, to určitě, já budu tak někomu pro blázny,“ poznamenal skeptik a zmizel. Mezi dveřmi ještě doznělo z jeho úst poslední hanlivé slovo: „Dobrodruhu!“

Budouček párkrát zamlel ústy naprázdno a pak řekl:

„Prosím, když dovolíte, já tuhle verzi neobyčejně rád prověřím.“

Stěňkin usoudil, že je načase, aby se opět chopil Iniciativy.

„Předložte mi vaše doklady, občane!“

„Jmenuju se Gudautov. Marťané taky mají příjmení, prosím. Račte.“ Gudautov předložil průkaz a potvrzení o služební cestě.

Všichni mlčky vyčkávali, až podporučík prostuduje doklady.

„Máte všechno v pořádku Jako každý správný občan,“ řekl konečně Stěňkin. „Jak chcete dokázat, že jste Marťan?“

No takový obrat Gudautov připraven nebyl. Vybudoval svou taktiku za předpokladu, že muž, který se prohlašuje za Marťana, musí být uznán za blázna a okamžitě dopraven do příslušného léčebného zařízení. Tam se za pár dní uzdraví a bude znovu propuštěn, buď oficiálně – nebo v krajním případě „vezme roha“.

Jak se má chovat člověk, který se zcvokne a myslí si, že je Marťan?!

Gudautov se náhle rozchechtal, a čím více rostl úžas v obličejích lidí, kteří ho obklopovali, tím rostl i jeho požitek ze smíchu, řehtal se, až kvílel, sípal, kašlal. Stěňkinovi došla trpělivost, bouchl pěstí do stolu a požádal o vysvětlení.

„Oni mi nevěří!“ zvolal Gudautov a otřel si oči. „Vy jste přece sám říkal, že jsem Marťan, a já to teď mám ještě dokazovat?! Ba ne, já vím, na co mám právo! Buď mě propusťte, nebo mi to dokažte!“

Stěňkin pohlédl na Gudautova s respektem. Vida, Marťan, a zná presumpcí neviny! Co s ním? Zatěkal očima po přítomných, kteří napjatě sledovali, jak se drama rozvine. Zarazil se o pichlavý obličejíček Ljutikovová, která se skromně krčila v druhé řadě a zjevně nestála o to, aby nějak upoutala pozornost.

„No tak, Alevtino Nikanorovno, pojďte trochu blíž a pomozte mi, ať mohu identifikovat podezřelého. Poznáváte svého souseda?“

„Vůbec ne,“ prohlásila Ljutikovová a postoupila o krok vpřed. „Tohohle mužského jsem jakživa neviděla.“

„Naprosto správně. Přijel odjinud. Ale jsou si nějak podobní?“

„Strašně, strašně jsou si podobní, abyste věděl,“ prohlásila Ljutikovová. Prohlížela si Gudautova tak důkladně, až zčervenal rozpaky. „Jako bratři.“

„Tak dobrá,“ spokojeně vyhekl Stěňkin. „A teď mi povězte, občane Gudautove, jak často se koupete, myslím ve vaně?“

Gudautov nakrčil čelo a zahloubal se nad tím, jaká odpověď by mu asi mohla být k užitku. Sice problém nerozřešil, ale pro jistotu řekl, že každý den, a někdy dokonce i dvakrát. Stěňkin a Ljutikovová se po sobě podívali.

„Máte nějaké hobby?“ zeptal se Stěňkin.

„Jak, prosím?“

„Myslím nějakého koníčka, něco, co provozujete, abyste se rozptýlil. Třeba radioamatérství?“

Gudautov vydal neurčitý zvuk.

Všechno do sebe zapadalo jako ozubená kolečka. Takže tady v Zaborjevsku máme ty Marťany dva, pomyslel si podporučík. Není to na okresní město trochu moc?

Zadrnčel telefon.

„Dozorčí služba,“ ohlásil se Stěňkin. A uslyšel rozčilený hlas Gvozdiky.

„Volám z automatu na Shakespearově ulici. Právě teď se jeden člověk, který se prohlásil za Marťana, dopustil ozbrojené loupeže v pivnici. Ohrožoval přítomné blusterem s anihilujícím zařízením a famagustou…“

„Jak prosím?“ zeptal se ještě jednou Stěňkin – pro jistotu, protože horečně zapisoval hlášení.

„Famagustou. Přiznám se, že sám přesně nevím, jak to vlastně funguje. Sleduju stopu. Načas musím pustit Globuse z dohledu. Konec.“

„Počkejte, soudruhu nadporučíku, nezavěšujte,“ řekl Stěňkin, odvrátil se a přikryl sluchátko dlaní, aby ostatní v místnosti neslyšeli. „Mám tady taky Marťana…“

Gvozdika udiveně hvízdl.

„Důkazy?“

„Přiznal se sám.“

„To je konec světa!“ s povzdechem konstatoval Gvozdika. „Žádným blusterem vám nevyhrožoval?“

„Chová se velmi mírumilovně.“

„Zdrž ho tam, dokud se nevrátím.“

Zazněl volací tón, protože Gvozdika zavěsil. Nikdo Stěňkinovi neviděl do obličeje, neboť byl obrácen bokem – slyšet ho také nemohli, a přece intuicí, kterou mívají hysterické ženy a umělci, se Sarafaněnko dovtípil, oč jde.

„Vida! Další Marťani! Máme tu výsadek!“

„Jak jste na to přišel?!“ obořil se na něho podporučík. „Pitomost! To mám rád, lakové panikáře!“

Ale protože to byl charakterní muž, nedokázal utajit rozpaky, a tak všichni pochopili, že Sarafaněnko má pravdu.

Hloučkem proběhlo vzrušení, ozval se tlumený sborový vzdech.

Sarafaněnkovi se neobyčejně zřetelně vybavil podivný obraz: viděl sama sebe na pódiu s kytarou v ruce. Z hlediště na něho civěly marťanské obličeje, na kterých hrál jízlivý úsměv Gudautovův. jen si zahraj, beze všeho, říkal ten úsměv, my ti pak ukážem, zač je toho loket!

Tak se na to podívejme, lamentovala v duchu Ljutikovová. Teď vidím, že ten můj soused je vážně Marťan. Jestli tahle banda obsadí město, tak by mu mohli přidělit i ten můj pokoj. Samozřejmě že jim to žádný zákon nepovolí, aby tuhle starého člověka vystrčili jednoduše na ulici, jenomže jaké zákony pro Marťany! Ale je taky docela dobře možný, že se soused přestěhuje do třípokojového bytu blíž do středu města. To bývalé ošetřovatelce poněkud zvedlo náladu.

To je ale zvláštní, honilo se hlavou Budoučkovou. Zvonskij to říkal, že jednou se to stát musí. Že se tomu ani nechce věřit? No jo, ale copak se současníkům jen tak snadno uvěřilo v Timurovo tažení, v objevení Ameriky, v první parní lokomotivu? Rozum běžných lidí nepřekročí rámec obvyklého řádu věcí. I když uvažujeme o zítřku, stavíme své předpoklady z kamínků včerejška. Ovšem budoucnost má svůj vlastní stavební materiál, svou konstrukci, svou logiku. Proč bychom nemohli předpokládat, že právě teď nastala chvíle, kdy Země vkročila do nové éry, zvané marťanská?!

A jako to bylo u něho vždycky – zatímco uvažoval o jedné věci způsobem malátným a abstraktním, dozrávala v něm zcela souběžně myšlenka jiná, a tato myšlenka měla jasnou a přesnou podobu.

„Přátelé,“ pronesl znenadání. „Jestliže se v Zaborjevsku skutečně objevili Marťané, proč by měli být podrobováni výslechům na milici?! Vždyť jsou to naši intelektuální pobratimové, se kterými bychom měli navázat přátelské vztahy. To doporučuje i Isaac Asimov. Měli bychom je dopravit do Akademie věd, a do té doby je umístit v hotelu, ovšem v nejlepších pokojích.“

„Velmi správně, mladý muži,“ řekl Gudautov, natáhl se k Budoučkovi a pochvalně ho potřepal po rameni. „V pokoji s koupelnou!“

„Kdo to zaplatí?“ dotázala se Ljutikovová.

„Já si to zaplatím sám! Vy si snad myslíte, že nás z Marsu posílají bez cestovného?!“

„Počkat, na hotely je ještě dost času!“ ozval se Stěňkin. „Nejdřív si musíme vyjasnit, s kým tady máme co dělat! Třeba jsou to všelijaký individua, co nosí blustery…“ Nakoukl do zápisníku a dodal: „… a famagusty, a vy byste je chtěli posílat do Akademie věd!“

Podporučík při těchto slovech soustředěně sledoval Gudautova a byl připraven k nejdrastičtějším opatřením, stačilo, aby se Gudautov jen pohnul. Ale ten jenom dobrácky civěl a jeho pohled byl stále stejně nevzrušený.

„Famagusty?!“ zamumlal Budouček. „Kde jsem to slovo jenom slyšel?!“

„Bluster,“ nechápavě pronesl Gudautov. „Snad blejzr, ne? S lesklýma knoflíkárno?!“

Ozbrojen není, usoudil Stěňkin, ale je taky možné, že ne každý Marťan je zrovna gangster. Taky je mezi nimi rozdíl, člověk nemůže všechny házet do jednoho pytle.

Gudautov neměl ani ponětí o nějaké kosmické výzbroji. Soustředil se plně na další takticky manévr a na zlověstnou famagustu ani neobrátil zřetel.

Jeden Marťan a ještě jeden Marťan, uvažoval, to už máme dva Marťany. A když jich bude víc, a ještě víc. když to bude výsadek, jak se tady zmiňoval ten „kumštýř“, tak co se stane? Vypukne panika, zmatek, nikdo nebude vědět. kam skočit, a já krásně zmizím…

„Mám důležité prohlášení,“ důstojně řekl podporučíkovi. „Žádám, aby bylo zaneseno do protokolu.“

„Co zase?“

„Chci vám dát na vědomí, že tihle dva…,“ a hlavou ukázal na Budoučka a Sarataněnka, „že tihle dva jsou z mého oddílu.“

„Co to znamená?!“

„Že to jsou Marťani. Copak to nevidíte sám?!“

„Cože?!“ divoce zaječel Sarafaněnko. „já že jsem Marian?! Mě zná celé město! já jsem kytarista, dávám koncerty, co vás to napadlo?!“

„Na Marsu hraje na kytaru každej druhej,“ vypálil Gudautov.

Stěňkin zoufale pohlédl na Budoučka, svou poslední naději.

„Možná že má pravdu a že jsme skutečně všichni příchozí Marsu,“ filozoficky poznamenal Budouček, prodlévající v hlubokém zamyšlení. „V určitém smyslu slova,“ dodal ještě.

Gudautov rozhodil rukama, obrátil se ke svým novopečeným spojencům a pronesl větu v nejčistší marťanštině. Koutkem oka sledoval, jaký to bude mít efekt. Stěňkin bezděčně sjel rukou k pistoli. Ljutikovová tiše vzdychla, přitiskla se ke zdi a plížila se k východu.

Nebylo pochyb. Zabořjevsk se stal objektem masového útoku Marťanů. Možná že už příchozí obsadili životně důležitá střediska a začali divoce řádit. Ale Stěnkina nikdo tak snadno nedostane. Na něm si vylámou zuby…

MARŤANSKÉ PROROCTVÍ

Zuborjevsk je starý aspoň tři sta let. Ve zdejším muzeu jsou uložena fakta dokládající původ místního jména. Osada ležela za borem a nevznikla za borem, jak chtěli tvrdit někteří jazykozpytci. Jejich bludnou teorii podporovalo i to. že časem bor zmizel, inu, tři stalet je dlouhá doba, a během ní potkalo zaborjevské obyvatele všelicos. Ale útok Marťanů městečko ještě nezažilo.

K půlnoci se v ulicích rozhostila tma, o jaké se říká, že se dá krájet, jako by nějaký rozpustilý malíř přejel po obloze štětcem namočeným v černé barvě a zamázl každý otvor, kterým se na zem lilo hvězdné světlo. Navíc ještě elektrické lampy zahalila hustá mlha, stoupající od reky, takže poblikávaly docela zbytečně. Chodci se z toho dělalo nanic. Na každém kroku mohl klopýtnout o kámen nebo šlápnout do kaluže. Zkrátka a dobře – nebyla snad vhodnější chvíle, aby příchozí z cizí planety obsadili město, než právě tato noc.

„Proto si ji taky vybrali,“ polohlasně podotkl muž a spokojeně se uchechtl. Kráčel prostředkem opuštěné ulice a zdařile se vyhýbal všem překážkám, jako by byl veden jakýmsi vnitřním lokátorem. A brumlal si pod nos: „Jen ať se spáč probudí! Jen ať ten, kdo byl zrozen k lezení, vzlétne k nebesům! Jo, milý Sergeji Sergejiči, to není žádné ‚má dáti, dal‘, kdepak, žádné ‚tos to zase zavařil‘ a ‚kdypak konečně přijdeš k rozumu‘?! Ba ne, já už k němu přišel! Všechny ty vaše lumpárny, všechny ty vaše mazaný kousky, kterých používáte k loupení státního majetku, už jsem prokouknul. Viděl jsem je odjakživa, ale teď o nich můžu povědět na určitých místech, račte to laskavě vzít v úvahu! A vy, milostivá, vy sekýrmajstře jeden, co mi nedáte pokoj, s vámi si to taky vyrovnám! Jojo! Budete se mi plazit u nohou, prosit o kus žvance, vy budete bědovat… já vám dám, že každá má mužskýho jaksepatří! Smrt pochybnostem, vpřed, ani o krok zpátky! To je naše marťanské heslo!“

Tu podivnou tirádu ukončil právě na rohu Shakespearovy a Cervěnoříční, kde stál nový bílý dům, pýcha zaborjevských architektů a místních úřadů. Sídlila v něm nová lékárna. Byla nepřiměřeně rozlehlá a velice elegantní. Někteří občané, kteří si rádi pouštějí hubu na špacír, sice tvrdili, že za ty peníze by se dal vystavět Petěrhof nebo aspoň čtyřicet obytných domů, ale většina hodnotila stavbu příznivě, neboť rozumně předpokládala, že ne samou střechou nad hlavou živ jest člověk, ale něco se musí taky obětovat estetice. A hlavně musí něco zůstat jako památka pro potomky.

Naprosto bez výhrad, ba s nadšením přijala lékárnický palác zaborjevská mládež. Především díky rozlehlé hale, obkládané deskami z červeného plastiku a se závěsným stropem, podepřeným pětašedesáti korintskými sloupy. Vznikly tak spousty všelijakých útulných zákoutí; hlavně za nevlídného počasí to bylo skvostné útočiště pro nejrůznější intimní i pracovní schůzky.

„Prst osudu!“ pravil muž, když nahlédl do výkladní skříně. Na pozadí se skvěl pruh červeného plakátu s nápisem: Věnuj se léčbě včas! Dole byly rozestaveny krabičky s aspiriny a lahvičky s kloktadly. „Samozřejmě,“ uvažoval nahlas. „Samozřejmě že pro jednou by to mohlo stačit, ale jednou, jednou, to je jen inspirace, nápor fantazie, a v určitém smyslu slova i náhoda, kdežto já si potřebuju vytvořit návyk. Systém. Musím navždycky zahnat bázeň a rozdrtit strach. Vpřed, ani o krok zpátky!“

Chvějící se rukou vyndal z náprsní kapsy punčochu, natáhl si ji přes obličej a otevřel dveře lékárny dokořán.

V sále bylo takových dvacet lidí. Někteří stáli u pultů a u pokladen, ostatní se schovávali za sloupy a tříbili si vzájemné vztahy. Ačkoli muž vší silou bouchl masivními dveřmi, nikdo ani nehnul brvou.

„Já jsem Marťan!“ vykřikl, ale zaznělo to tak mdle, že si okamžitě uvědomil svou nemohoucnost. Kdepak, tuhle lékárnu by vyloupil, jen kdyby měl k dispozici přenosný megafon se zesilovačem.

Lupič v hlubokém zmatku přešlapoval u dveří a třásl se vzteky nad podivným uspořádáním světa i nad hrou okolností, které mu zabránily v činu.

A v tu chvíli mu přišla na pomoc šťastná náhoda. Utkvěla na něm pichlavá očka podsaditého a velmi sebejistého člověka, který stál blízko vchodu a zaujatě hleděl na různé léčivé rostliny. Chvílemi se opatrně rozhlížel. To si musel Globus na útěku zvolit zrovna lékárnu za místo pro oddech!

„Podívejte se! To je Marťan!“ zaječel Globus a uskočil, takže hlouček zákazníků, kteří stáli opodál, se div nesvalil na zem. Měl pištivý hlas, takže ho bylo slyšet po všech koutech haly. Vzápětí se k místu děje rozběhli i všichni „sloupaři“.

Příchozí využil situace. Několika skoky se octl u nejbližšího pultu, vyhoupl se na něj, pak ukázal malou lesklou krabičku a řekl:

„Ten člověk má pravdu! Jsem opravdu Marťan. Všichni zůstanou na svých místech, jinak spustím anihilující bluster s famagustou. Všichni se obrátí ke mně zády a zvednou ruce! Hej, ty pačesáči, tys mě neslyšel?!“

Vzápětí znovu přispěchal na pomoc úslužný Globus. Zavrtal pěst pod žebra zarostlého mládence se zrzavou čupřinou a hlučně vykřikl:

„Slyšels, co máš udělat, ne? Balvane jeden! Dělej a nezdržuj! Kamarád Marťan tě může poslat rovnou do pekla, rozumíš?! Pomyslels na to, co by se stalo s lékárnou?“

Jako všichni prohnaní lumpové byl i Globus znamenitý psycholog. Dotkl se zaborjevských duší na nejcitlivějším místě. Představa, že to nádherné sloupoví se promění v sutiny, byla tak zdrcující, že pačesatého zrzka vzápětí okřikli i druzí.

Následovala známá procedura s prohledáváním kapes a uzmutím zápalek. Ženy nechal Marťan na pokoji. To byl důvod, proč se později v Zaborjevsku debatovalo o tom, že na Marsu patrně vládne matriarchát. Příchozí dokončil své „dílo“, upozornil přítomné, že se nesmějí ani hnout, a zamířil ke dveřím. Ovládal se dokonale. Podle svého zvyku vítězoslavně drmolil:

„Tak, a máme to! Jednoduché jako facka! Co vy na to, velevážený Sergeji Sergejeviči?!“

Ale ta předčasná veselost se mu málem nevyplatila. Zrzavý bubřina, který se zřejmě nechtěl spokojit s vysvětlením, nakonec risknul, že podlehne anihilaci, a vrhl se za lupičem. A ještě ke všemu se vynořil za sloupem jakýsi mladík a dal mu stoličku.

Lupič ztratil rovnováhu, ale jakžtakž se udržel na nohou, jen se odrazil dlaní od podlahy. Vteřiny, které tím ztratil, mu mohly být osudné, ale opět se vynořil Globus. Popadl zrzka za plášť a zvolal:

„Jen klidně jděte, příteli Marťane, uvědomělí občané Zaborjevska nedopustí, abyste byl ohrožován!“

Marťan už mezi dveřmi, když byl nedosažitelný, učinil prapodivnou věc. Znovu zvedl bluster, výhrůžné jím zamával a řekl:

„Ty tlusťochu odporná, jestli mi ještě jednou přijdeš do cesty, tak tě vymažu ze světa!“

„To myslíte mě?!“ užasle a bolestně se otázal Globus.

„Koho jiného?!“ Když lupič zmizel za dveřmi, zaslechl mlaskavé zvuky pohlavků a jekot. Zrzek se s ostatními na Globuse vrhl a Globus byl bit jako syrové žito.

„Odporná existence!“ poznamenal lupič hlasitě, jak bylo jeho zvykem. „Stejně to je pozoruhodné, že se našel jenom jeden takový mizera!“

„Máte na mysli Globuse?!“ řekl kdosi, kdo se nečekaně vynořil ze tmy. Železná ruka sevřela lupičovo rameno. Zatímco muž tuhl strachem, bolestí a překvapením, neznámý mu druhou rukou jemně vytáhl z prstů tajemnou kovovou krabičku.

„Uklidněte se a nepokoušejte se klást odpor, nerad bych vám způsobil bolest.“ Hlas zněl vlídně, a to naprosto odporovalo energickým gestům neznámého.

Lupič se náhle rozvzlykal.

„Ale prosím vás, vzchopte se. Jsem operační zmocněnec Gvozdika a zaručuji vám naprosto objektivní vyšetření případu. Ale řeknu vám, že jste mi s tím svým blusterem pěkně nahnal! Poslyšte, neuvede se to v činnost při otřesech?“

„Ne,“ naprosto mechanicky odpověděl lupič.

„Tak je to výborné. Půjdem do mé kanceláře. Pohovoříme si a bude nám jasno.“ Gvozdika sice pronášel ta slova velmi klidným tónem, ale přitom nepouštěl lupiče ze sevření. „Jakpak to vypadá se zločinností na Marsu?“ zeptal se. „Individuální, skupinová, profesionální, amatérská… Co převažuje? Dobrá, dobrá, vidím, že jste se ještě nevzpamatoval. A nač jste potřeboval takovou spoustu zápalek, prosím vás? Poslyšte, neživí se Marťané náhodou fosforem?“

Gvozdika měl skvostnou náladu. Bodejť by ne, tadyhle nejde o nějakého obyčejného lotra nebo pomatence, tady je v běhu něco mnohem, mnohem vážnějšího. Vždyť si to vlastně vypočítal, ano, ano, logicky vydedukoval, že dalším místem přepadu nutně musí být lékárna, protože v tak pozdní hodinu žádné jiné podniky ve městě otevřené nejsou.

Ale jak už to v životě chodí, osud nabere člověka na rohy, když to nejmíň čeká. Gvozdiku náhle zaplavila nepředstavitelná slabost, v uších se mu znovu rozezněl hukot mořského příboje, před očima se mu vynořil písčitý břeh a zpěněné vlny. Vědomí se mu nijak nezakalilo, velice dobře si uvědomoval, že už podruhé se stává obětí téhož mohutného psychického nátlaku. Předpokládal, že jeho původcem je lupič, a proto ho chtěl „uzemnit“ úderem na solar plexus, ale nedokázal ani sevřít ochablé prsty v pěst. Cítil, jak se mu celým tělem rozlévá slabost.

Teď už lupiče nesvíral, naopak, sám se k němu tiskl, aby neztratil rovnováhu.

Vyděšený, zmatený lupič si konečně uvědomil, že představitel zákona není v pořádku, ale chvíli mu trvalo, než se rozhodl k útěku.

„Vám není dobře, soudruhu Gvozdiko?“ zeptal se s účastí. „Srdce? Počkejte, to bude dobré, tady za rohem je lékárna…“

Panebože, co to melu, vzpamatoval se vzápětí. Jakápak lékárna, to by mi ještě tak chybělo!

Nerozhodně zůstal stát. Měl chuť rozběhnout se bez ohlédnutí, a přitom si nadával, že si dělá zbytečné starosti. A náhle naprosto zřetelně uslyšel chraptivý, energický hlas: „S úřední osobou si nedělejte starosti, za minutu bude ‚okej‘! Pojďte za mnou!“ Lupič by byl přísahal, že hlas zní z výšky. Kam mám jít, pomyslel si, a vzápětí se mu dostalo odpovědi. „Rovně, rovně, a teď zahnout doprava!“

Zapomněl na Gvozdiku a pokorně kráčel dál, podřízen jakési všemocné vůli. „Vejděte do parku, odbočte do vedlejšího stromořadí a sedněte si na lavičku pod platanem…,“ poroučel hlas.

Lupič sebou žuchl na lavičku a náhle si vzpomněl, že v tom zmatku zapomněl Gvozdikovi sebrat bluster. „Nedělejte si starosti kvůli té své škatulce, ať ty bonbóny nadporučík klidně sní,“ uklidnil ho hlas.

Tentokrát už ta slova zazněla velice blízko. Lupič se ohlédl a spatřil vysokého, hubeného muže se zapálenou cigaretou. V nepatrném odrazu cigarety rozeznal jen dlouhé licousy, masitý nos a ohrnutý dolní ret.

„Snad už byste měl stáhnout tu punčochu, nemyslíte?!“ řekl neznámý. „Co jste zač?“

„Marťan,“ bez váhání vypálil lupič.

„Nemelte pitomosti. To jsem já.“

Lupič hekl úžasem.

„Tak kdo tedy jste? Dobře, dobře, nemusíte mi to říkat, jméno není tak důležité. Mě zajímá, jaké máte motivy.“

„Motivy?!“

„Ano. Proč jste kradl zápalky? Mám určitou představu o zdejší ekonomice a myslím, že sirky nejsou žádná velká hodnota.“

Lupič v duchu probral důvody, které ho vedly k podnikání tak riskantnímu, a třeba i teď mu připadaly dostatečně závažné, nějak se styděl je přiznat.

„Aha,“ protáhl neznámý, „tak vy jste chtěl sám sobě dokázat, že nejste takové trdlo, jak o vás tvrdí váš šéf, ani bambula, jak o vás prohlašuje manželka… Poslyšte, ale to je dosti vzácný případ, že se ve svých názorech oba tak shodují, šéf i vaše žena.“

„Kvůli tomu byste se mi posmívat nemusel,“ vybuchl lupič. „Já bych vám přál, abyste byl v mojí kůži!“

„Měl jste svízelné dětství?“ s účastí se zeptal neznámý. „Rodiče vás tloukli? Kamarádi vás šidili? Počkejte!“ Neznámý se pleskl do čela. „Já už tomu začínám rozumět. Vy jste typický případ potlačené agresivity s maniakální touhou po osvobození!“

„Pitomost!“

„Proč pitomost?!“ uraženě namítl Marťan. „Mohu to dokázat, sledoval jsem všechny vaše přepady.“

„A odkud, jestli se smím zeptat? Odkud jste je sledoval? Pokud mi to můžete prozradit?“

„Vám to prozradit můžu, samozřejmě. Cestuju, abych shromáždil co nejvíc informací o životě na Zemi. Různé přírodní fosilie, ekonomiku, kulturu, způsob života, mravy, společenské zřízeni a podobně. Ale protože mi ve vlaku nějaký darebák uzmul kufřík, ve kterém jsem měl věci mimořádné hodnoty, musel jsem vystoupit v Zaborjevsku. A tady vládne prapodivná atmosféra, jakási nevysvětlitelná marťanská psychóza!“

„No, zaplet jste se do pěkný ptákoviny,“ drsně poznamenal lupič.

„Jak to? Do jaké ptákoviny, prosím?! To je drzost! Vysvobodil jsem vás z rukou zákona a místo vděku mi oplácíte hrubostmi.“

Marťan zlostně zatáhl z cigarety, až se rozkašlal.

„Neměl byste kouřit,“ pokáral ho lupič. „Prosím vás, copak na Marsu taky holdujou tabáku?!“

„Teď ano.“

„Tak mi řekněte, pane kolego, proč jste se pověsil zrovna na mě?!“

„Nemohl jsem přece připustit, aby si Pozemšťané mysleli, že Marťané jsou jen lupiči a násilníci. Chápete mě? Vidíte, že já své motivy před vámi netajím. Ale vraťme se k vám. Kdo je ten Sergej Sergejevič?“

„Vedoucí zdejší laboratoře Mořského a říčního rybného průmyslu, kde jsem zaměstnán jako vědecký pracovník.“

„Takže on je váš slovutný šéf?!“

„Ano,“ zabručel lupič.

„No a co, prohání vás, zachází s vámi zle?“

„Nenechá mě žít. Dělám v laboratořích patnáct let a bez nějakého vychloubání vám řeknu, že se mnou to všechno stojí a padá. Na vedení si to myslí taky. Ale dodnes jsem se nedočkal povýšení. Copak za to můžu jenom já?! Nemyslete si, že mi jde o nějakou padesátku, i když by taky přišla k dobru. Můj šéf není jenom sprosťák, on je to taky lump a podvodník. To víte, na kůži se mu nikdo hned tak nedostane, to on má všechno jakoby v pořádku. Ale kdyby se někdo dostal pod povrch, to by koukal na ten svinčík! Tamhle něco připíše, tamhle zas ubere, tamhle zvýší normu, tadyhle sníží… Co vám mám povídat, když dokázal za půl roku shrábnout do vlastní kapsy šest měsíčních platů jako prémii za mimořádný výkon, tak je jasný, že to je kos!“

„Tak jako myslíte, že je zloděj?“

„To je možná trochu moc silné, víte, ale tu funkci by zastávat neměl, to je fakt!“

„Jenže když to u vás všichni o něm vlastně vědí, jak jste sám naznačil, tak jak to, že má čisté ruce?“

„Protože má ruku nad sebou!“

„Ale dovolte, to vy přece můžete udělat taky? Máte ty ruce dvě?“

„To ano, ale nad ním tu ruku drží někdo jiný. Má přítelíčka. Protektora.“

„To je zajímavé!“ Marťan sáhl do kapsy pro drobnou stříbrnou kuličku, pár vteřin ji podržel lupiči u nosu a zase ji schoval.

„Co to máte?“ zvědavě se zeptal lupič.

„Přenosný záznamník myšlenek. Ale měl bych ještě jednu otázku. Proč toho svého šéfa neusvědčíte, no? Pročpak?“ Marťan znovu vytáhl kuličku. „Pročpak nevystoupíte se zásadní kritikou?!“

Lupič mlčel.

„Máte strach! Chybí vám odvaha. Vy jste totiž docela obyčejný zbabělec, víme?! To se nedivím, že vám žena dává takové jména! A žádné pitomé přepady kvůli sirkám vám nepomohou! Dopadnou vás podruhé, a bude s vámi konec! Ale abych se přiznal, vážený Lžimarťane – odpusťte, že vám dávám takové označení –, vy jste skutečně zajímavý sociální fenomén. Rodiče vás nemlátili, žádný kamarád vás nikdy nezradil, nepoznal jste bídu. Nemusíte si dobýval chléb vezdejší těžkou prací, žijete v dostatku, ono to není jen tak, že k těm padesáti rublům. které byste měl navíc, máte tak lhostejný vztah. Pro někoho jiného, třeba zrovna pro mě, protože já mám dva ruble šedesát kopejek denních diet, je to úplné jmění. To naši administrativní pracovníci rozhodli podle vašich norem a těm paličákům už nikdy nikdo nenatluče do hlavy, že život na cizí planetě vždycky přijde dráž. Samozřejmě, člověk má ještě jisté možnosti, pokud jde o recepce a podobně. Ale vy jste hýčkán osudem, příteli! Společnost pro vás učinila vše, abyste žil důstojně, jenže vy toužíte po tom, aby se z vás stal nadčlověk, a to je vrcholný projev slabého ducha. A to platí nejen tady na Zemi, ale i u nás a na dalších obyvatelných planetách v souhvězdí Býka, a vůbec všude, kde existuje rozumný život. Slabý duch, prosím, to je zdroj všech běd, příčina všech zločinů, úrodná půda pro každou nespravedlnost.“

To je ale demagog, s jistou závistí si pomyslel lupič.

„Nesmysl,“ odpověděl mu vzápětí Marťan. „Jen dobře poslouchejte, když vám někdo říká pravdu, a snažte se konečně přijít k rozumu. Já vás samozřejmě za žádného zločince nepokládám, bůh chraň! Naopak, je celkem jasné, že jste slušný odborník, že dokonce přinášíte jistý užitek. neboť svědomitě plníte služební povinnosti. Ale přehlížíte to nejpodstatnější a to je vaše povinnost občanská. Ze všech stran vás naléhavě žádají, abyste bojoval za pravdu, abyste myslel na blaho lidu, abyste bránil neplechám. Jenže jak reagujete na tuto výzvu, vážený?! Nijak. Promýšlíte každý krok, hloubáte nad tím, jak se projeví na vašem sytém, nudném, ale klidném životě! Vy jste vlastně v jistém smyslu sociální parazit!“

„Vy byste měl být lektorem…,“ vybuchl dotčeně lupič.

„Pokládal bych si to za čest,“ chladně odvětil Marťan. Dávno se zvedl z lavičky a teď pronášel monolog, strkal lupiči před nos ukazováček, rozháněl se rukama a divoce gestikuloval. „Samozřejmě že takoví jako vy nemohou pozemskou existenci zničit. Za tu dobu, co žiji na vaší planetě, jsem se seznámil se spoustou zajímavých a užitečných lidí, kterých si neobyčejně vážím. A řeknu vám, že vaši společnost čeká vynikající budoucnost. Vaše přírodní zdroje jsou mnohem větší než u nás, a to mám na mysli zdroje materiální i duchovní. Možná že se nám nakonec přece jen podaří, aby k vzájemnému užitku splynuly dvě kultury zrozené jediným Sluncem. V tom je ostatně i cíl této mise.“

Mně už se opravdu stýská po posluchárně, pomyslel si Marťan a vybavil se mu chrám vědy v Marsopolisu. Rozlehlý sál byl zaplněn do posledního místečka. Kontrolní žárovky, akumulující myšlenkovou energii, vyzařují intenzívní světlo. Studenti, aspiranti i profesoři živě debatují. Na rektorovo znamení on sám usedá do křesla, připojeného k mohutnému zesilovači. Od této chvíle jsou všichni naladěni pouze na jeho rozum, nikdo není s to přemýšlet o něčem jiném, natož vést nějaký dialog.

Má na sobě marťanský oděv, kterému za necelý rok života na Zemi odvykl. Rozčileným hlasem pronáší:

„Za téma své kandidátské disertace jsem zvolil psychologickou podstatu Pozemšťanů, jejich etiku. Není nutno, abych o aktuálnosti tohoto problému hovořil právě dnes, kdy lidé vstupují do vesmíru a zabývají se problematikou vzájemného kontaktu. Důkladně jsem prostudoval práce největších marťanských vědců, především akademiků Hora, Doua, Vieuxe a Croixe, členů korespondentů Zéna, Mana, Huma. Nejvíce jsem ovšem zavázán svému profesorovi Droupovi. Rád bych rovněž poděkoval všem svým kolegům, kteří vlídným vztahem a přátelskými radami nesmírně přispěli ke zdaru mé práce. Přiznávám, že můj badatelský vklad je skromný a některé závěry mé disertační práce se mohou jevit jako sporné, jelikož nejsou podloženy prozkoumaným materiálem.“

Pamatoval si každé slovo, každé hnutí prstu. Otázky, které mu ostatní kladli, otázky přátelské i jízlivé, repliky, které druzí pronášeli ze svého místa, i vlastní úspěšné odpovědi, které nejednou vyvolaly v posluchárně živý smích. Potlesk, slavnostní odevzdání diplomu, osla\; i v kruhu přátel a za účasti členů vědecké rady.

Nejvíc mu utkvěl v hlavě rozhovor u rektora Bouilleta, který mu řekl: „Doporučili jsme tě do první badatelské skupiny vyslané na Zemi. Je to veliká čest, snaž se, abys toho byl hoden.“ Tenkrát rektorovi velmi vřele poděkoval, ale hned se také zeptal, proč se výprava na Zemi musí uchovávat v tajnosti, „jedni vidí v Zemi příbuznou civilizaci, druzí naopak zdroj přírodního bohatství,“ odpověděl mu tenkrát rektor. „I na tobě teď závisí, který názor zvítězí. Buď spravedlivý a uchovej si v duši sílu‘“

Marťan se sklonil k lupiči, poplácal ho po zádech a vlídným tónem řekl:

„Nebuď skleslý, příteli! Možná že jsem byl na tebe až příliš přísný. Koneckonců přece toužíš po tom, abys překonal svou slabost, a to už je samo o sobě dobré znamení.“

„Přejete si, abych vám poděkoval za morální podporu,“ drze namítl lupič. „Celou tu dobu mi vrtá v hlavě, co jste vlastně zač, z jakého důvodu strkáte nos do mých soukromých záležitostí a dáváte mi naprosto banální poučení. Snad si nemyslíte, že věřím na nějaké báchorky o Marťanech! Jste břichomluvec a hypnotizér, nic víc!“

Marťan, opojený vlastní výmluvností a ušlechtilými myšlenkami, ani nepostřehl lupičův hrubý tón.

„Na tom vůbec nezáleží, jestli tomu věříš, nebo ne,“ řekl přátelsky. „Uvidíš, že vzápětí vymažu z tvé paměti jakoukoli vzpomínku na tento večer…“

„Jak to? Jak to chcete vymazat?“ škubl sebou lupič. „Takže to všechno přijde nazmar?!“

„Uklidni se. Vymažu jenom fakta, mravní zkušenost ti zůstane. Pokud se ti skutečně podařilo překonat vlastní povahu, pak…,“ Marťan se usmál a dodal: „…pak podle našeho marťanského hesla: vpřed a ani o krok zpátky!“

Toho večera se Nikodim Lutochin přišoural domů skoro ve dvě hodiny v noci. Se slzami v očích si na manželce vyprosil odpuštění – vymluvil se na přemíru alkoholu, potom ještě naškrábal dlouhatánský, argumenty podložený dopis o protiprávní činnosti šéfa. Pak dopis roztrhal na malé kousíčky, hodil do klozetové mísy, pečlivě spláchl a odebral se na lože.

BOJ PROTI MARŤANSTVÍ

V sobotu Zaborjevsk zpravidla vyspával za celý uplynulý týden a ještě do zásoby, na neděli. Tentokrát bylo město na nohou od samého rána. Podobalo se neklidnému úlu, lidé smejčilí za informacemi od souseda k sousedovi, telefonovali příbuzným a spolupracovníkům, a když se dověděli něco závažného, hned s tím běželi dál. Legenda putovala od domu k domu, z ulice do ulice, protože nebylo síly, která by ji mohla zastavit. Okresní noviny vycházely jenom čtyřikrát do týdne a ústřední tisk měl věru jiné starosti než sledovat, co se děje v Zabořjevsku.

Říkalo se, že do nádražní restaurace vtrhla tlupa Marťanů, opilých málem do němoty, že si vedli nepřístojně, rozbíjeli nádobí a zmydlili číšníka. Když se jim vedoucí snažil domluvit, zařvali na něho, že se můžem všichni těšit, protože zanedlouho se z Marsu dostaví celý výsadek. Pak zřejmě na povel zmizeli. Není vyloučeno, že se přemisťují metodou rádiového přenosu. Dezintegrují se na atomy, přenášené vlnami na určité místo, a tam se znovu reintegrují. Podle jiných zvěstí to prý všechno bylo daleko jednodušší. Mají přílby, které jsou něco na způsob pohádkové čepičky – nositeli dávají neviditelnost.

Říkalo se také, že uplynulé noci došlo ve městě aspoň k šesti neobyčejně troufalým krádežím. Byly i oběti. Jeden odvážlivec, který se pustil do boje s Marťanem, byl anihilován. Došlo k loupežím drahocenných předmětů, potravin, a dokonce i léků. Z toho vyplynul závěr, že si Marťané někde na tajném místě udělali základnu a v podobných raziích budou pokračovat. Hlavně se vykládalo o tom, jak Marťané sbírají zápalky. Buď se dají na žhářství – anebo naopak chtějí zabránit požárům, které by Zaborjevští na odchodu z okupovaného města mohli založit.

Šířily se také zprávy potěšující. Marťanů je málo, agresivní vůbec nejsou, milice už je jim na stopě, část zatím sedí za mřížemi, ostatní budou do rána pochytáni.

Největšímu úspěchu se těšily zprávy o hrdinských činech nadporučíka Gvozdiky, který se sám a sám pustil do křížku se třemi Marťany, sebral jim blustery a strčil trojici do chládku. Sem tam padlo i jméno službu konajícího Stěňkina, kterému se podařilo odhalit Marťana v podobě nenápadného řadového cestujícího expresního vlaku.

Mezi místní inteligencí kolovaly zvěsti, že ihned po televizním přenosu se ve městě objevil Marťan, který oficiálně navrhl, aby se ustavilo spojení mezi dvěma příbuznými civilizacemi. Tato perspektiva slibovala veliké výhody, protože výměnou za suroviny Marťané nabídli fantastickou techniku, včetně licencí na výrobu stroje času, přístroje, který umožní, aby se člověk naučil kterémukoli cizímu jazyku během jediného dne a rovněž tabletky, které zcela spolehlivě každého vyléčí z návyku na alkohol a na nikotin.

Je ovšem pravda, že se ozvaly pochyby, proč představitelé červené planety vyslali delegáty právě do Zaborjevska, a nikoli do hlavního města. Ale to mohl být velmi jemný diplomatický tah, který měl zabránit jakýmkoli mezinárodním sporům. Ať tak či onak, marťanská zpráva byla ihned odeslána na nejvyšší místa.

Ceny na trhu nápadně vyletěly nahoru. Když se zákazníci ptali na důvod, otázali se jich prodavači s údivem, jestli nevědí, že jsou to Marťané. A když se některý zvědavější dotěrně vyptával, jak to vlastně souvisí, odpovídali vyhýbavě.

Vůbec se občané města rozdělili na dva rozdílné tábory. jedni na Marťany věřili, druzí nikoli. Druhý tábor byl mnohem početnější, ale ti první měli na své straně ohromnou sílu – víru. V každé hádce vyhrávali. Co taky můžete namítat, když vám někdo tvrdí, že na vlastní oči viděl, jak Marťan vyhrožuje blusterem a famagustou?! I ten nejzkušenější oponent sklapl ústa. Navíc se člověku chtíc nechtíc vybavuje leccos z fantastické literatury. A pak si řekne: no a co? Proč by to vlastně nebylo možné? Jednou žijeme v takovém století a basta. Lítá se do vesmíru, lidé se procházejí po Měsíci, fotografují Venuši, někdy se příchozí z cizích planet objevit musí, ne?!

Časné ráno se Dubilov dostavil do školy, která mu nemoudře byla svěřena do spravování, zrušil vyučovací hodiny, žactvo poslal domů – když mu byl nejprve uložil úkoly – a na desátou hodinu svolal poradu s účastí rodičů. Zatímco se děly organizační přípravy, seděl v ředitelně a kvapně dokončoval projev, kterým se zabýval skoro celou noc.

Posluchačstvo bylo znepokojeno vzrušenou atmosférou. Taková kvapná shromáždění se konala jen ve zcela mimořádných případech. Očekávají senzaci, řekl si Dubilov. Doširoka roztáhl lokty a zahleděl se do sálu. Protahoval začátek, jak mohl nejvíce, aby dosáhl co největšího efektu.

„Jsou v našem kolektivu Marťané?!“ vypálil.

Půl minuty ticha, přestávka, během níž posluchači horečně zpytují svědomí, aby si připomněli, kdy a jak se znelíbili řediteli.

Pauza na infarkt.

„Kladu tuto otázku záměrně, abych vyjasnil situaci! A s naprostou jistotou také odpovídám: Nikoli! V žádném případě!“

Vzdech dokonalé úlevy.

„V ústavu, který mi byl svěřen, bych podobné existence netrpěl!“

Všeobecný pocit mravní čistoty a jednoty.

„Ovšem…“ Pauza, která následuje, není už tak konfliktní. „Ovšem řekněme si přímo, že takoví, kdo s marťanstvím koketují, zde jsou, máme takové, kteří, abych tak řekl, po marťanství pokukují!“

Pozornost posluchačstva je dokonalá. Sem tam se ozve nervózní nadechnutí.

„Vezměme třeba… nebudu uvádět jména… vezměme třeba třídní 6. B. To je naprosto nevyvratitelný fakt, soudruzi, že nadržuje žákům. Řekněte sami! To má být správná výchova budoucí generace, když takový nezralý potěr sám sebe navzájem klasifikuje?! Tohle snad byste našli u Makarenka? Tomu nás snad učil tento veliký pedagog?! Nikoli, vážení kolegové, takhle by to nešlo… Nebo si vezměme takového učitele tělocviku. Za deset let na naši škole nevypěstovat ani jednoho mistra sportu. Jak vidět, taková čest kolektivu, to je pro něho prázdný pojem. A víte, čím svou neschopnost omlouvá? Že pro nás je prý hlavní, aby mladé pokolení vyrůstalo zdravě. To je naprosto mylný přístup, prosím! Umělá a chybná antiteze! Potřebujeme jak zdravé pokolení, tak mistry!“

Posluchači mlčky přemýšlejí.

„Je nejvyšší čas, abychom s podobnými náladami skoncovali,“ pokračuje Dubilov. „Abychom je vymýtili jako plevel!“

„A co s tím má společného marťanství?“ ozval se zvučný hlas někoho z rodičů.

Ale Dubilov se jen tak snadno doběhnout nedá.

„Tady to vidíte, soudruzi, tady máte jasný doklad,“ řekl a rozhodil rukama. „Mám vůbec na tuto otázku odpovědět?“

„Ne!“ vykřikne kdosi.

„Tak to vidíte, sami jste vyjádřili svůj názor!“

Zatímco ve škole pokračovala bitva proti marťanství, Gvozdika a Stěňkin si sdělovali události uplynulé noci.

Dozorčí jim přinesl čaj.

Nadporučík sáhl po cukru, ale vzpomněl si, vytáhl z kapsy lesklou krabičku a podal ji kolegovi.

„Vem si,“ řekl, stiskl knoflík a víčko odskočilo.

„To jsem nevěděl, že si potrpíte na cukrátka,“ řekl Stěňkin s úžasem a vzal si bonbónek.

„Jestlipak víš, co to je? Marťanský bluster.“

Stěňkin sebou škubl.

„S anihilujícím účinkem?“ zeptal se.

„Přesně tak.“

„A co ta famagusta?“

„Ale prosím tě, to je jméno jednoho města na Kypru. Napadlo mě, abych se podíval do slovníku, jenže pozdě!“

„Takže to byla jen taková legrácka, co?“

Gvozdika přikývl a s úsměvem dodal:

„Cos myslel? Snad jsi doopravdy nevěřil na Marťany?!“

Stěňkin zrudl.

„Byl jsem pod tlakem událostí. Neumíte si představit, co se tady dělo. A pro takový případ jsem žádné instrukce neměl.“

„Dobře, dobře, nemusíš se omlouvat, předved zadržené!“

Během deseti minut byli Budouček a Sarafaněnko propuštěni v míru a s četnými omluvami. Na kobereček byl zavolán Gudautov.

Hned před budovou se Sarafaněnko na Budoučka vrhl.

„Za to můžu poděkovat vám, že jsem poprvé v životě strávil noc ve vězení! Já! Umělec! Taková hanba! Co si o mně řeknou ve filharmonii?!“

„Blbost! To je toho! Jedna noc!“

„Pro vás to klidně může být blbost, vážený! Ale pro umělce, chápete, pro umělce to je otřes! Co jste měl na mysli, když jste říkal, možná že jsme všichni Marťané‘?! To máte z toho svého Asimova, víte…“

„Račte dovolit,“ ohradil se Budouček, „kdo vyváděl v té restauraci na nádraží, co? Kdo tvrdil, že Gudautov je Marťan?!“

„Gudautov s tím nemá nic společného! Ostatně ještě nikdo nedokázal, že Marťan není! Projevovat bdělost a ostražitost, prosím, to je naše občanská povinnost!“

„Když jste umělec, tak pro vás rozhodně muselo být ohromně zajímavé, že aspoň můžete poznat pocity zatčeného!“

Sarafaněnko jen mávl rukou…

„Vy máte v hlavě galimatyáš, protože hltáte jednu knížku za druhou! Čtete bez výběru! Radši toho nechte, než vám přeskočí úplně… Jo, to má člověk z toho, když hájí zájmy celku! Ještě se dostane do basy!“

Zlostně se obrátil na patě a zmizel.

Budouček chvíli postál, pokrčil rameny a odešel na opačnou stranu. Ale sotva zahnul za roh, uchopil ho někdo za loket. Ohlédl se a spatřil vysokého, hubeného muže v ošoupaném tvídovém obleku. Na jeho zevnějšku nebylo nic pozoruhodného, leda dlouhé licousy, veliký nos a ohrnutý dolní ret.

„Nejste od milice?“ zeptal se neznámý.

„Co byste rád?“

„Věnujte mi pár minut, příteli. Já jsem Marťan.“

Budouček, rozlícený kytaristovými slovy, už se neovládl a zaklel.

„Ó,“ podivil se neznámý, „tahle slova já ve slovníku nemám. Zřejmě jde o slang, viďte?“

„Táhni k čertu!“ obořil se na něho Budouček a v duchu dodal: Ještě ty mě otravuj!

„Já vím, že vás otravuju,“ ozval se muž, „a prosím co nejpokorněji, abyste mě vyslechl.“

Snad ten chlap nečte myšlenky, pomyslel si Budouček.

„Přesně tak,“ odpověděl neznámý, „já opravdu čtu myšlenky. To je důkaz, že vás neklamu.“

„Dejme tomu,“ namítl Budouček, „ale to ještě nic nedokazuje. Současná věda zná několik případu podobného čtení myšlenek, sugesce na dálku a podobně. Jsou jistě určité pochyby o čistotě experimentu, diskuse stále ještě trvá, ale…“

„Nepřu se s vámi,“ přerušil ho neznámý, „ačkoliv vidím, že až do této chvíle jste tomu sám nevěřil. V každém případě na Zemi existuje zatím jen několik podobných individuí. Jejich parapsychologické vlastnosti mají přirozený původ a musejí být nahlíženy jen jako odchylka od pravidla, v určitém smyslu slova dokonce jako jakýsi druh onemocnění. Kdežto na Marsu je telekineza, myšlenková komunikace, vypracována na vědeckém základě, je zaregistrována v genetickém kódu a řadí se k normálním vrozeným schopnostem.“

„Zajímavé. Nemám důvod, abych vám nevěřil, a musím se vám omluvit, že jsem s vámi hovořil hrubě.“

„Malichernosti života,“ poznamenal Marian. „V každém případě jsem na tom získal, protože teď mohu využívat vašeho slangu. Dovolte, abych se vám představil,“ dodal a napřáhl k Budoučkovi pravici. „Jmenuju se Zouille.“

„Těší mě. Já jsem Gena Budouček, radiotechnik. To je celé vaše jméno?“

„Ano, prosím. Já například žádné jméno po otci nemám, prosím, protože nemám určitého otce ani matku. U nás se totiž lidé pěstují uměle.“

„Vy to pokládáte za pokrok?“

„My to pokládáme za racionální řešení.“

„Ale já s vámi nesouhlasím, Zouilli,“ vášnivě namítl Budouček. Byl v sedmém nebi! Taková šťastná náhoda! Seznámit se s opravdovým Marťanem!

Zamířili do dietní kavárny, usadili se k přívětivému stolku a pokračovali v debatě. Budouček si objednal míchaná vejce se salámem, Zouille krupičnou kaši. Když se s jistými rozpaky přiznal, že na míchaná vejce prostě nemá, Budouček mu okamžitě nabídl, že útratu bere na sebe, ale Marťan energicky odmítl. Prohlásil, že na Marsu to prostě není zvykem.

„Už jste dlouho na Zemi?“ zeptal se ho Budouček, když dojedli a čekali na kávu.

„Bude to rok.“

„A vaše dojmy?!“

„Jsem nadšen. Tady je ještě taková spousta nesrovnalostí a dezorganizace. Musíte vyřešit ohromnou spoustu problémů. Odvrátit světovou atomovou válku, dosáhnout odzbrojení, vymýtit hlad, zlikvidovat choroby, překonat vzájemnou nenávist a rozpory… Všechno se to ani nedá spočítat. To nemluvím o technických problémech, které jsou po mnoha stránkách možná ještě komplikovanější…“

„Dejte pokoj, co ve vás probouzí takové nadšení, prosím vás?“

„Copak mě nechápete?“ podivil se Zouille. „Uvědomte si. jaké ohromné pole působnosti máte před sebou! jakou příležitost k duševnímu rozmachu a k ušlechtilým mravním činům! Kdybychom tak my měli vaše starosti!“

Budouček se pousmál.

„Takže vy na Marsu žádné problémy nemáte?“

„To ne, tak se to říct nedá…“ Zouille se zamyslel. „Tak tečí se například v Marsopolisu posuzuje otázka, jak to bude se Zemí.“

„V jakém smyslu?“

„Přírodní zdroje Marsu jsou prakticky na dně. Nemáme potíže s energií, naučili jsme se brát ji ze Slunce v jakémkoli množství. Horší to je s kovy. Samozřejmě že v devadesáti procentech ze sta si umíme najít odpovídající hodnotu, ale jejich nedostatek je trvalý. Kov stále zůstává osnovou naší civilizace. Kdyby o něj přišla, byla by odsouzena k záhubě…“

„Počkejte, to, co říkal váš zástupce v televizi, to byla skutečně pravda? Marťané se opravdu chystají kolonizovat Zem? To by ovšem bylo šílenství! Varuju vás! My se budem bránit do poslední chvíle jako lvi!“

„Ale co vás to napadlo, prosím vás, uklidněte se! Jakápak kolonizace! Na Marsu už pár set let vůbec neexistuji žádné zbraně, pokud. nepočítám obranné prostředky proti dravým enigmatozám, to je něco jako magnetické pole. Mars je mírumilovná planeta. Upřímně řečeno, u nás se naopak někteří obávají, aby Pozemšťané nechtěli okupovat Marťany. To je také jeden z důvodů, proč je naše první výprava naprosto tajná.“

„Ale ten v televizi hovořil jinak.“

Marťan vstal. Bylo vidět, že je velmi rozčilen.

„Oficiálně vám sděluji, že ani jeden Marťan nevystupoval na Zemi s nějakým veřejným prohlášením. Naše instrukce to kategoricky zakazují. Nepochybně jde o nějaké nedorozumění.“

„A v čem je vlastně ten váš problém?“

„Právě v tom, co jsem vám říkal už prve, jestli je možné se Zemí obchodovat a vůbec spolupracovat, nebo jestli to je nebezpečné a bude lepší pátrat na jiném místě.“

„Samozřejmě že se dá se Zemí obchodovat!“ vykřikl Budouček. „Samozřejmě že s ní můžete navázat styky! Je to možné, a dokonce nutné!“

Jakýsi host se po nich přísně podíval, potřásl hlavou a polohlasně zabručel – ovšem tak, aby mu dobře rozuměli:

„To je škandál, už i do dietky si nosí vodku a jsou namazaní hned po ránu!“

Bručoun se náhle popadl za hlavu, chvíli zmateně koulel očima a pak se o překot rozběhl k východu. Měl pocit, že ho dohání mořská vlna.

„Já také zastávám stejný názor, Geno,“ řekl Marťan. „Nepopírám, že mě poněkud pobuřuje, když vidím, jak někteří z vás chovají k Marťanům – abych tak řekl – jistou… –jisté… jisté nesympatie… abych lak řekl, jistou nesnášenlivost… Je to dvojnásob nepochopitelné, protože o nás vůbec nic nevíte. Zatím jste ještě ani neshrnuli žádná fakta o naší existenci.“

„To je pravda. A já vám řeknu proč. Mars je odjakživa náramně přitažlivý objekt pro vědeckofantastickou literaturu, která až na vzácné výjimky líčila jeho obyvatele jako krvelačná strašidla, jako kruté násilníky, kteří se plíží nebo mají chapadla a podobně…“

„Nezapomínejte, že jsem se vtělil do pozemské podoby –“

Rozrušený Budouček jeho poznámku úplně přeslechl.

„Ano, ano,“ pokračoval, „bytosti s chapadly. Zkrátka v představě průměrných čtenářů je Mars jakési ztělesnění všeho, co je člověku nepřátelské, co v přehnané podobě obráží lidské obavy a vady zřízení, které je mu cizí. A není to náhodné, příteli. Barva vaší planety je barva krve.“

Budouček se také rozohnil. Jak vidět, nebyl by o nic horší řečník než Zvonskij.

„Ale to nevadí, to všechno se dá napravit. Mýty se rozplynou, když se setkají se skutečností. Budeme propagovat pozemsko-marťanské přátelství, podáme vysvětlení, a všichni to pochopí…“ Budouček se náhle zarazil, před očima se mu vynořil Sarafaněnkův zarudlý obličej v nádražní restauraci. „Podáme vysvětlení a všichni to pochopí,“ zopakoval bezbarvým hlasem.

Zouille se jemnocitně tvářil, jako by Budoučkovy myšlenky vůbec nepřečetl.

„Budem doufat v to lepší,“ řekl optimisticky. „Ale poslechněte, Budoučku, vždyť já bych úplně zapomněl, proč jsem se vlastně na vás obrátil. Někdo mi ukradl kufřík, ve kterém jsem měl velmi hodnotný přístroj, nezbytný pro badatelské účely, len přistroj není pro lidi tak docela neškodný – pokud se octne v nepříhodných rukou. Neviděl jste ten kufřík náhodou někde na milici? Nevšimnul jste si ho?“

„Určitě ne. Ale byl tam jeden podezřelý chlap, kterého jsme hloupě podezírali, že je také Marťan. Včera vystoupil z rychlíku.“

„Aha. A jak vypadal?“

„Takový hezounký brunet s knírkem. Dokonce jsem si zapamatoval jeho jméno. Gudautov.“

„Prokázal jste mi velkou službu. Ale musím si pospíšit. Dejte mi číslo telefonu, určitě se ozvu. Ovšem slibte mi, že o našem setkání pomlčíte.“

Budouček protáhl obličej.

„Jenže já myslel…,“ začal, ale zarazil se. „Samozřejmě,“ řekl chladně, „pokud mě o to žádáte, budu mlčet jako ryba.“

„Já o to nežádám, já vás prosím. Ještě nenastala vhodná chvíle pro zveřejnění kontaktu. A já ani nemám právo jakýkoli kontakt navazovat podle vlastní vůle. To je státně závažná otázka a musí být o ní rozhodnulo na nejvyšších místech.“

Stiskli si ruce a rozešli se.

O OBSAHU MARŤANSTVÍ

Zvonskij spal prabídně, tlačila ho můra. Zdálo se mu o redakci, kde za šéfredaktorovým stolem seděl Marťan s punčochou přes obličej a pohrával si s blusterem. „Napíšeš pro nás ódu na Mars, ale musí být tak dobrá jako od Děržavina.“ Marně se bránil, že žádnou ódu v životě nenapsal. „Pojď sem,“ řekl mu Marťan a ukázal prstem. „Vidíš tamhle naproti ten domeček?“ Zamířil blusterem, vzápětí vyšlehla oslnivá zář a z domku zbyla hromádka popela. „Vidíš tu vodárnu?“ A vzápětí z ní zbyla také jen hromádka popela. „Vidíš tu lékárnu…“

„Ne, ne, já vám to napíšu,“ zaječel Zvonskij, „já pro vás napíšu ódu jako od Děržavina!“ Řval jako pominutý, až se tím vlastním křikem probudil. Ale ještě zahlédl, jak Marťan spokojeně zamlaskal a stáhl si punčochu z obličeje. Připadal mu strašně povědomý, ale nebyl s to určit, kdo to je.

Chvíli ležel, aby se vzpamatoval, pak ‚se zvedl a odšoural se do koupelny. Dlouho si pouštěl na hlavu proud ledové vody, než se odebral do kuchyně. Žena seděla u šicího stroje.

„Dobré jitro, Vesto,“ řekl. To jméno jí dal otec, který velice uctíval antickou minulost.

„Dobrýtro,“ odpověděla chladně. „Budeš jíst?“

„Včera jsem přišel pozdě, nechtěl jsem tě budit.“

„Na okně je kastrůlek s jahelníkem. Mléko je na stole.“

„Musím ti něco povědět.“

„Doufám.“

„Dívala ses včera na televizi?“

„Je to tak důležité? No dobře, dívala.“

„Cos říkala tomu Marťanovi?“

„Copak tam byl nějaký Marťan?!“

„Samozřejmě, na konci zpráv.“

„Aha, ten blbec s knírkem!“

„Proč ten blbec?“

„No tak to nebyl blbec. Tobě se snad líbil?“

„O to nejde.“

„Tak o co jde?“

„Jde o to, že se v našem městě dějou moc divné věci… V noci na mě byl spáchán loupežný přepad.“

„Nemáš courat po nocích. A proč neřekneš, že tě někdo okradl, takový šroubovaný idiotský jazyk! To si říkáš básník!“

„Heleď, nejsem na hodině literární stylistiky. Nemysli si, že snad líp vládneš slovem než já!“

„Tobě chybí základy kultury, Ivane, proto z tebe nikdy nebude slušný básník.“

„Ty si myslíš, že jsem grafoman?!“

„To jsem neřekla.“

„No tak mi to řekni, no, řekni mi, že jsem grafoman!“

„Jsi profesionální básník okresního měřítka. To přece o tobě říkají všichni, ty to víš moc dobře!“

„Ty jsi ale zlá ženská!“

„Jaká jsem, taková jsem. Nevztekej se, takhle jsou přece rozdělení nejen básníci, ale dokonce i penzisti.“

Zvonskij se rozzlobil a urazil jako vždy, kdykoli manželka zapochybovala o jeho nadání. Byl si ovšem dobře vědom i toho, že to je důsledek její špatné nálady. Ve skutečnosti ho pokládala za básníka rovného aspoň Jevtušenkovi a soudila, že je vrcholně nespravedlivé, když ho Svaz spisovatelů nepozve do hlavního města a její muž musí v nějakém Zaborjevsku rýmovat fejetony a občas mu vyjde v krajském nakladatelství tenounká sbírečka veršů.

„Tak tobě vůbec ani nevadí, že mě okradli?!“

„Co by si na tobě vzali – při tvých výdělcích?!“

Její odpověď Zvonského dorazila. Ale už se nestačil rozhodnout, čemu dá přednost. Povědět jí od plic, co zaslouží, nebo jen prásknout za sebou dveřmi a ponechat ji vlastním úvahám. Dveře se rozletěly a dovnitř vpadl jejich dvanáctiletý syn Vova. Hádka byla zažehnána, nebo alespoň odložena na nejbližší vhodnou příležitost.

„Co se děje, Vovko, proč jsi utekl ze školy?“ rozčileně se zeptala matka.

„Škola není!“ zaječel Vovka. „Bude válka s Marťany a já půjdu jako dobrovolník.“

Zmatení rodiče se po sobě podívali. Vesta odhodila košili, vyskočila, položila manželovi ruku na rameno. Instinktivně hledala oporu.

„Já ti ukážu dobrovolníku!“ zvýšeným hlasem pronesl Zvonskij.

„Neukážeš! Nemáš na to právo, když je Zem v nebezpečí!“

„Kdo ti vykládal o té válce?“

„Všichni. Aljoša Sarafaněnkových, Věrka Dubilovová… Kde mám luk a šípy?“

Dubilov to byl! vzpomněl si Zvonskij na svůj sen. To byl jeho obličej!

„Snad nechceš vytáhnout proti Marťanům s lukem a šípy, prosím tě. Ti mají blustery a udělají z tebe prášek na to tata!“

„Jak můžeš takhle mluvit!“ okřikla ho Vesta. „Je to přece tvůj syn!“

„Proto se taky starám, aby byl vyzbrojen, jak se sluší a patří!“

„Dělat si legraci v takovouhle chvíli!“

„To není legrace!“

„Táto, a s čím mám vytáhnout na Marťany?“ zeptal se Vovka.

„S rozumem, kamaráde! Válka proti Marťanům, to je válka proti předsudkům, víš?! A v té můžeš zvítězit jenom silou ducha!“

„Ty myslíš, že ti rozumí?!“ podotkla Vesta.

„Samozřejmě že rozumím,“ ozval se Vovka. „Musíme je oblafnout, poslat k nim Stirlitze a vyzvědět jejich vojenský tajemství, jo, mami, málem bych zapomněl, V deset máš být ve škole.“

„Rodičovské sdružení?! Panebože, co se to děje? Ivane, tak promluv konečně trochu vážně, o jaké válce to mluví?!“

„Mám dojem, že to tuším. Ale počkáme si, než se vrátíš. Pospěš si. My si tady s Vovkou zatím rozmyslíme, jaká by se měla zvolit strategie.“

Vesta se nakvap oblékla a rozběhla se do školy. Zvonskij zatím zpracovával syna. Vykládal mu, že příchod Marťanů je náramně nejistá věc, že marťanství je abstraktní pojem, který na jedné straně znamená tohle a na druhé zase ono, a že vlastně kolem dokola třeba ani to ne, ale něco úplně jiného. Popularizátor byl pramizerný, látku vykládal zmateně, pletl se a syna brzo jeho řeči omrzely. Řekl, že už mu to stačí, a odešel do svého pokojíku, kde hloubal nad zbraněmi, které by měl vyvolit pro boj s marťanskými vojsky.

Zvonskij zatím usedl k psacímu stolu, ale verše se mu nedařily, pořád se nemohl v duchu odpoutat od červené planety a podivných událostí, které s ní souvisely. Opravdu se tu objevili Marťané, říkal si v duchu… Nebo se Zaborjevsk stal obětí nějaké podivné shody okolností… A co když to je nějaká šikovná mystifikace? A jestli to je pravda a Marťané jsou tady, co nás očekává? Jsou to andělé, nebo ďáblové, jsou to rozumem naši bratři, nebo to je nepřátelské plemeno, které vyhlásí nelítostný boj o rozdělení vlivu ve vesmíru? Za okupaci neosídlených planet, kde budou zásoby nafty, kovů, pilné vody? Půjde o mírumilovnou koexistenci, nebo bude nezbytná válka světů, válka, ve které zahyne nejen poražený, ale možná, že právě v nás je odpověď na všechny tyhle otázky, říkal si. Možná že právě na nás záleží, jestli budou Marťani naši přátelé, nebo protivníci. Samozřejmě, jenom na nás určitě ne, ale z padesáti procent rozhodně. Co když přijdou jako okupanti, když budeme nuceni hájit svou planetu, svou civilizaci. Nemají nakonec pravdu takoví jako Dubilov, když bijou na poplach?!

Jeho úvahy přerušila rozčilená Vesta, která se zjevila na prahu. Byla na pokraji hysterického záchvatu. Zvonskij jí nejdřív nakapal na cukr valeriánské kapky, pak jí uvařil čaj, a teprve když se vzpamatovala, položil jí první otázky. Zmateně mu vyložila, o čem mluvil Dubilov. Ivan se pleskal do čela, zvedal ruce, vyhrožoval, že si okamžitě půjde stěžovat, že napíše jízlivý fejeton. Ředitel Dubilov pak určitě dostane okamžitou výpověď a jakživ už nepřekročí práh žádné školy.

„Počkej, počkej, uklidni se,“ zarazila ho žena. Vzpamatovala se a opět se chopila otěží. „Nejdřív si to všechno vyslechni do konce. Když Dubilov domluvil, tak měla projev učitelka zeměpisu. Potom mluvili ještě další učitelé a rodiče, mluvilo se o čtvrtletních výsledcích, o prospěchu, přípravě žactva, tvořivosti, prostě o všem možném. O marťanství se nikdo ani nezmínil. V závěrečném slově Dubilov prohlásil, že zasedání proběhlo organizovaně, že jsme si vyjasnili různé nedostatky, že je třeba, aby se kolektiv učitelů častěji setkával s rodiči žáků, a tak dále.“

„Chytil správný vítr.“

„Počkej, Ivane. Když jsme si všichni mysleli, že je konec, tak najednou řekl: ‚Ano, soudruzi, padla tady lecjaká slova, ale v zásadě všichni souhlasí s tím, že se shovívavostí a bezzásadovostí musíme energicky bojovat. To je nejdůležitější. A ještě něco. Včera jsme byli svědky drzého vystoupení Marťanů v televizi. Šíří se zprávy, že jejich agenti se objevili i v Zaborjevsku. Umějí na sebe vzít lidskou podobu a je velice pravděpodobné, že se vetřou i do našeho prostředí, pokud už se to nestalo. Za takových podmínek je nezbytné, abychom přijali příslušná preventivní opatření. Proto žádám všechny rodiče, aby předložili potvrzení z domovní správy, že nemají marťanský původ. Naše rodiče dobře známe, já vím, že se mezi nimi žádní Marťané nevyskytujou, ale radši splníme tuto formalitu, abychom byli klidnější. Lidi začali křičet, jestli na to má nějaké instrukce a tak, jenže Dubilov klidně odpověděl, že zatím žádné instrukce nemá, ale soudí, že za projevenou iniciativu mu nikdo nadávat nebude. S tím jsme se rozešli.“

„To říkáš úplně vážně, ano?!“ zeptal se Zvonskij.

„Copak o takových věcech se může mluvit žertem?!“

„To je neuvěřitelné! Kdo mi, prosím tě, potvrdí, že nejsem Marťan!“

„Vždyť jsi to slyšel – domovní správa.“

„A ty si tam pro to potvrzení půjdeš?!“

„Já sama ne, půjdeme přece spolu!“

„Ty ses zbláznila! Za týden Dubilova vyrazí a nám se bude chechtat celý okres!“

„Prosím, jestli ho vyhodí, tak ho vyhodí. Ale když nebudeme mít to potvrzení, tak naše dítě nemůže chodit do školy.“

„Vlastně – proč ne?!“ rozpálil se náhle Zvonskij. „Proč bychom si vážně nepřinesli potvrzení? Bude na něm stát: Vydáno občanu Zvonskénnt na žádost ředitele školy Dubilova. Tímto stvrzujeme, že výše uvedený občan není Marťan. To bude šupa! Potom se do toho teprve pustíme!“

Kvapně se oblékl, přísně nakázali Vovkovi, aby v bytě nedělal binec, a pak se manželé Zvonští společně vypravili na domovní správu. Cestou byli svědky nesčetných potyček. Školní mládež se zapojila do boje proti Marťanům. Je to zvláštní, ale kupodivu se našla spousta těch, kteří chtěli hrát vojíny z Marsu. Marná věc, lákalo je, že si mohou na hlavu navléknout punčochu a držet v ruce místo nějakého pra obyčejného samopalu anihilující bluster.

Vedoucí domovní správy, dělostřelecký plukovník ve výslužbě, bydlel v malém domku zarostlém zelení. Zde taky měl svou úřadovnu. Návštěvníky přijal srdečně, protože náramně fandil novinářům a všem lidem od pera, vyložil jim své starosti, zasvětil je do plánů sídliště, puk šibalsky zamrkal a řekl:

„Jdete si pro potvrzení, ne?“

„Takže nejsme první?“

„Pátí!“

„Výborně. Zřejmě už víte, jak to napsat.“

„Copak o to, ale tak jednoduché to není. Jistě víte, jak si vás obou vážím, ale když jde o úřední věci, musím být přísný. Jak mi dokážete, že nejste Marťané?“

„A co vy?“

„Já přece žádný takový doklad nepotřebuji!,“ rozumně namítl plukovník.

„No, to je teda pěkná situace!“ Zvonskij se rozpačitě podíval na ženu. Očekával, že mu přispěchá na pomoc.

„Poslyšte, Petře Nikanoroviči,“ vložila se do sporu Vesta, „vy znáte naši rodinu už přes deset let. Vyskytlo se během těch roků něco, co by vás opravňovalo k nějakému podezření, že s námi není všechno v pořádku? Nájemné platíme řádně, na domovní schůze taky chodíme, se sousedy vycházíme dobře. Pro všechny případy jsem s sebou vzala i křestní listy, které potvrzují, že jsme se narodili v Zaborjevsku, v úřednických rodinách. Když to bude nutné, můžete si ověřit náš původ až do pátého kolena.“

„Pokud jde o vás, Vesto Sergejevno, pokud jde o vás a o váš původ, nemám nejmenších pochybností,“ prohlásil plukovník. „Ale kde najdu důkaz, že se Marťané nepřevtělili na příklad do vašeho vzácného manžela?! Když mi dáte nějaké potvrzeníčko z marťanského úřadu, tak vám to vyhotovím okamžitě?!“

„Vy se nám posmíváte?!“ rozčilil se Zvonskij.

„Že vám není hanba, soudruhu, dělat si ze mě blázny!“ obořil se na něho vedoucí. „Cožpak si myslíte, že nevím, nač to potvrzení potřebujete?! Abyste mohl napsal fejeton! Ale to vás nenapadlo, že bude pro smích nejen Dubilov, ale i ten, kdo takové potvrzení vydal?!“

„To máte pravdu,“ souhlasil Zvonskij, „na to jsem nepomyslel. Tak se na nás nezlobte…“

MARŤANSKÉ KOUSKY

Když byl Gudautov předveden, Gvozdika si ho pár minut mlčky prohlížel, Gudautov důstojně mlčel. Náramně dobře znal tenhleten lišácký způsob, který má předvedeného znervóznit, takže ztratí „glanc“ a „nazpívá“ plno nesmyslň.

Gvozdika si v duchu řekl, že má před sebou protřelého lotra. Pravděpodobně vlakový zloděj, je fešák, možná že dělá do sňatkového podvodnictví, ovšem tu variantu s marťanstvím jen tak ze stolu shodit nemůžem.

„Tak vy jste k nám přijel z Marsu?“ začal Gvozdika zdvořile.

„Přesně tak,“ potvrdil Gudautov. „Strašně se mi stýská po domově. Jestli mě budete i nadále nezákonně zadržovat, zaplatíte mi zpáteční cestu.“

„Zdržovat vás rozhodně nechceme,“ řekl Gvozdika. „Ale dřív, než se s vámi rozloučíme, rádi bychom si ujasnili některé podrobnosti. Nemáte námitek?“

„Proč bych měl mít námitky? Já si vždycky rád pohovořím s člověkem, který má úroveň.“ Gudautov pohrdaví hodil okem po Stěňkinovi, který skromně seděl stranou.

„Tak je to skvělé. Už je to dlouho, co jste přijel z Marsu?“

„Dost dlouho.“

„S jakým cílem jste přijel na Zem?“

„Jako turista. Já rád cestuju.“

„A kde všude jste byl?“

„V Moskvě, v Leningradě, na Kavkaze…“ Gudautov si mazaně domyslel, že lhát nesmí, to by si milice snadno ověřila.

„Navštívil jste naše proslulé lázně, viďte? Gudauty, Machindžaury, Zelený mys, že ano? Exotická místa, subtropické pásmo…“

„Částečně.“

„Líbilo se vám v Kyjevě?“ dotíral Gvozdika.

„O Kyjevě jsem se nezmínil,“ chladně poznamenal Gudautov.

„Á, tak to jsem se přeslechl. Kde jste vzal finanční prostředky na svou turistiku?“

„Na Marsu.“

„Při osobní prohlídce občana Gudautova se našlo tisíc osm set devadesát pět rublů,“ podal zprávu Stěňkin.

„Nevzpomínáte si, kde jste vyměnil vaše marťanské valuty za ruble?“ zeptal se Gvozdika.

Gudautov se na zlomek vteřiny odmlčel, ale nakonec vypálil:

„Na Marsu.“

„Výborně,“ prohlásil nadporučík. „Podporujeme mezinárodní turistiku, a teď už tu máme i turisty meziplanetární, jak vidět.“

„To ledy určitě,“ jízlivě odpověděl Gudautov. „A poskytujete turistům bezplatný nocleh i s osobní prohlídkou.“

„To bylo nedorozumění, nic jiného než nedorozumění. Můžeme vás ujistit, že viníci budou potrestáni.“ Gvozdika přísně pohlédl na Stěňkina, který sice pochopil, že jde o hru, ale přece jen se lak trochu urazil. „Jakým dopravním prostředkem jste se dostal do Zaborjevska?“

„Vlakem,“ mrzutě odpověděl Gudautov. Jiné východisko nebylo.

„Který vlak to byl, to už se asi nepamatujete?! Ale to snadno zjistíme. Poprvé si vás lidé všimli v nádražní restauraci kolem desáté večer. V 21,45 staví v Znborjovsku rychlík číslo 71 z Moskvy, jízdenku jste si náhodou neschoval?“

Gudautov rozhodil rukama.

„To není tak důležité, je to zvláštní, ale od chvíle, co jste se ukázal ve městě, se staly prapodivně události. Včera v noci došlo ke dvěma loupežným přepadům, a v obou případech se lupič vydával za Marťana.“

„Já mám alibi,“ řekl Gudautov a kývl hlavou na Stěňkina, ale hned by si dal pár facek. To jsem tomu dal, říkal si, že já blbec jsem ze sebe toho Marťana dělal, když se ve městě dějou takovéhle věci. To je teda pech!

„Já vás taky nepodezíral. Ale třeba jste měl ještě nějaké spolucestující z Marsu?“

„Ne. Já cestuju sám. Individuální turistika.“

„Tak třeba znáte ještě nějaké jiné Marťany, kteří jsou na naši planetě?“

„Neznám a znát nechci,“ odsekl Gudautov. „Marťan za druhé Marťany odpovědnost nenese,“ dodal ještě. „Ale vy se budete zodpovídat z násilí na občanovi veliké planety. To si pamatujte, že má vláda to jen tak nenechá!“ A pohrozil prstem. „Z toho může být vesmírný skandál, dokonce válka!“ Celou tirádu pronesl bez zvláštního vzrušení, protože ani na chvilku nedoufal v nějaký úspěch. Vůbec ho nenapadlo, že by se mohl vykroutit tak primitivním způsobem…

„Už vás nebudu déle obtěžovat zvědavými dotazy,“ pronesl náhle Gvozdika a oficiálním tónem se obrátil na Stěňkina. „Soudruhu podporučíku, zařiďte, aby občanu Gudautovovi byly vráceny doklady a peníze.“

Stěňkin dokonce rozklápl ústa. Gudautova to překvapilo také. Buď jsem mu opravdu nahnal, anebo se ten chlap mazaná rozhodnul, že na mě nasadí špicly a bude proti mně shánět důkazy. No, to se teprve uvidí, kdo koho doběhne, řekl si Gudautov. Zvolna se mu vracela dobrá nálada.

„Omlouvánu se za nepříjemnosti, které jsme vám způsobili, a přejem vám, aby se vám u nás v Zaborjevsku líbilo. Mohu vám objednat pokoj v hotelu.“

„Ne, ne, Jen si nedělejte starosti, já si to zařídím sám.“ Neudržel se a dodal: „Přijeďte k nám na Mars, soudruhu nadporučíku! Nebudete litovat! Budete koukat, s jakými Marťankami vás seznámím! Když budete chtít, můžu vám ukázat zbrusu nový Informativní přístroj pro boj proti zločincům, ten přístroj jsem vynalezl já sám. A se zločinností jsme se vypořádali během týdne. Poslední podvodníci utekli na Zem.“

„Tak nám přibyde práce,“ s úsměvem poznamenal Gvozdika. „Třeba si někdy vezmu dovolenou na čtrnáct dní a zajedu si k vám.“

„Ano, teď máme ohromně výhodné spojení. Raketový vlak. Večer nasednete a ráno jste na Marsu. To je taky můj objev, prosím.“

„Blahopřeju vám.“ Gvozdika podal Gudautovovi ruku a vybraným tónem řekl: „Doufám, že budete informovat vaši vládu tak, aby tento Incident nepoškodil přátelské vztahy mezi našimi planetami?“

„Můžeš být klidný, nadporučíku, já byl vždycky pro mír a přátelské vztahy mezi národy,“ odpověděl Gudautov a zmizel.

Stěňkin vzteky zbledl jako papír.

„Vy jste se vážně vyděsil?“ zeptal se. „Jak je to s Marťany, to nevím, možná že doopravdy vtrhli na naši planetu, ale tenhleten chlap je obyčejný darebák a basta.“

„Žádný spěch, Stěňkine,“ povýšeně poznamenal Gvozdika. „Tys ho zadržel jako Marťana, ale měls na to zadržení právo? Který zákon nebo instrukce, jak ty rád říkáš, tvrdí, že Marťany musíme strčit pod zámek?! Co když se tady v nejbližší době skutečně ukážou příchozí z jiných planet?!“

Stěňkin zrudl rozpaky.

„Jo, je to tak, kamaráde. Jestli o tom marťanství mluví pravdu nebo lže, na tom nezáleží, propustil ho musíme tak jako tak. Až budeme mít v rukou věcné důkazy, že se občan Gudautov například dopustil mnohoženství, tak ho můžeme sbalit.“

„Kde můžete vzít věcné důkazy, když jste ho pustil na svobodu?!“

„Jen se neukvapuj, Stěňkine. Nejbližší vlak mu jede až zítra a za tu dobu se může leccos přihodit.“

„Tak mi to promiňte.“

„Za své pochyby se omlouvat nemusíš, protože pochybován člověku jest nezbytno, pravil již svatý Augustin.“

„Vy máte ale rozhled,“ s úctou pronesl Stěňkin.

Gvozdikovi to zalichotilo.

„Musíš víc číst a získáš rozhled taky. Já už od dětství…“

Ale Stěňkin se nedověděl, čím se nadporučík zabývá už od dětství, protože vzápětí Gvozdika vyvalil oči, jako by civěl na zázrak. Stěňkin seděl zády ke dveřím. Prudce se otočil a strnul také. Na prahu totiž stál Globus. Tvářil se jako sedm drahých let.

„Ano,“ pronesl recidivista, „ano, občané vyšetřovatelé, budete se smát, ale já vám říkám, že hora přišla k Muhamedovi. A proč přišla, to je otázka!“

„Proč?“ jedním hlasem vydechli Gvozdika i podporučík.

„Protože odporný marťanský agresor mi pohrozil, že roznese celý vesmír na kopytech, jestli se se mnou ještě jednou někde setká. Něčím jsem se mu znelíbil. Nevíte, čím by to mohlo být?“

Gvozdika pokrčil rameny.

„A tak si milý Globus řekl, že radši půjde do basy. já jsem obchodník, prosím, tedy podle vás dejme tomu šmelinář, ale vrah lidstva nikdy! Co můžu vědět? Co když tomu bláznovi přeskočí v hlavě a práskne to po mně nějakou mrňavou atomovou bombičkou? Nač mi bude sláva Hippokrata, to mi řekněte, soudruhu Gvozdiko?“

„Nikoli Hippokrata, ale Herostrata,“ povýšeným tónem pronesl nadporučík. „Hippokrates byl zakladatel medicíny a ušlechtilý představitel starořecké inteligence.“

„No tak teda Herostrata.“

„A navíc,“ dodal nadporučík, „navíc zapomínáte, že já pro vás nejsem žádný soudruh.“

„Takhle se mnou mluvíte?!“ uraženě se ohradil Globus. „Na to jste zapomněl, že za cenu vlastního uvěznění, abych tak řekl, právě zachraňuju lidstvo před záhubou?! Nežádám, abyste mi postavili bystu, to prosím ne, ale byl bych rád, kdybyste to laskavě vzali na vědomí, až se bude určovat výše trestu…“

„To přenecháme soudu,“ přerušil ho Gvozdika. „Ale vy byste mi stejně neutek, Globusi. Takže jste neměl co ztratit. Ten Marťan vám doopravdy nahnal tolik strachu?!“

„Jste náramně dobrý psycholog, občane veliteli, ale pro mou ušlechtilou povahu jste neměl nejmenší pochopení. Ostatně, jestli se podaří navázat s těmi lupiči obchodní vztahy, může vám být Globus ještě velice užitečný!“

„Nepochybuji o tom, že soud to všechno uváží,“ s úsměvem podotkl Gvozdika. „Zatím vás prosím, abyste laskavě následoval příslušníka.“ A ukázal na milicionáře, kterého Stěňkin přivolal.

„Finita la comedia!“ řekl Globus na rozloučenou.

„Tak to vidíš, kamaráde,“ řekl Gvozdika Stěňkinovi, „vidíš, že ten příchod Marťanů má i své světlé stránky!“

„Teď bychom tak potřebovali ten Gudautovův informační přístroj!“ zcela nepřípadně poznamenal podporučík.

V tu chvíli se Gudautov právě blížil k nádraží. Už dávno postřehl, že se na něho někdo „přilepil“, a tak se choval naprosto nenuceně – jako opravdový Marťan na cestách. Kráčel zvolna, ledabylou chůzí, civěl do výkladních skříní, a dokonce zašel i do kostela z 18. století, aby rozšířil své architektonické vědomosti. Jiný východ tam bohužel nebyl.

Nenapadlo ho nic lepšího, než že naskočí do některého rychlíku, který staví v Zaborjevsku. „Špicl“ sice za ním nastoupí taky, ale ve vlaku budou přece jenom větší možnosti. Vlak byl jeho živel, tam se cítil jako námořník, který se po krátkém pobytu na souši vrátí na rodnou palubu. Probral v mysli všechny způsoby, jak se vypařit, a to mu ještě zvedlo náladu. Vkročil do nádražní budovy a se zájmem si začal prohlížet štukaturu na stěnách, potom nástropní malbu, která představovala raketový vlak budoucnosti. Fantazie místního umělce ho upoutala. Přesně v takovém kosmickém expresu by byl rád vykonal pouť na Mars.

Tím nevinným a užitečným zaměstnáním hodlal zabít čas do příjezdu moskevského rychlíku. Ale náhle si ke svému neštěstí vzpomněl na kuférek. Podle všech pravidel zlodějské taktiky se měl ve své situaci na milý kuférek vykašlat a hledět vypadnout bez podezřelé zátěže. Ale Gudautov měl dobrodružnou povahu a nedokázal pokušení odolat. Mlha za mnou, mlha přede mnou, řekl si a energickým krokem zamířil do restaurace. Bez zaváhání prošel sálem a vstoupil do kanceláře vedoucího. Naštěstí tady seděl nad jídelním lístkem týž statný chlapík, který sehrál tak osudovou úlohu v Gudautovově životě.

„Kniha stížností je ve dvoraně,“ pronesl, aniž zvedl oči od jídelního lístku.

„A kuférek?!“ zeptal se Gudautov.

„Jaký kuférek?“ škubl sebou vedoucí a zvedl oči. Poznal návštěvníka okamžitě a sebevědomí z něho rázem vyprchalo.

„Tak přiznáme se dobrovolně, nebo mám zavolat milici?“ zeptal se Gudautov a obrátil se ke dveřím.

„Počkejte, soudruhu Marťane, proč byste hned volal milici?!“

Vedoucí vyskočil od stolu, návštěvníka, který se lehce vzpíral, zatlačil do křesla, a pak si sedl sám. „Po vašem odchodu byl skutečně u stolu nalezen kufřík ze žluté kůže. Schovali jsme ho, protože jsme ho chtěli vrátit majiteli, až přijde.“

„Chtěl jste si ho přivlastnit, tak je to! Článek osmadvacet trestního zákoníku,“ přesně vymezil Gudautov.

„Ale co vás nemá! Mě nic takového vůbec nenapadlo!“

„Čestní lidé v podobných případech pátrají po majiteli,“ procítěně pokračoval Gudautov, „a nečekají, až si pro svůj majetek přijde sám… Kufr sem, a basta!“

„A jak dokážete, že je váš? Řekněte mi, co v něm je!“

„Takže tys byl ještě natolik drzý, žes otevřel m ů j kufr?!“

„To ne tak docela…,“ rozpačitě vykoktal vedoucí, „já jenom kvůli pořádku.“

„Kvůli pořádku, jo, tam jsou hodnoty v ceně sto tisíc marťanských franků.“

Z té odpovědi ztratil vedoucí kuráž docela. V kufříku nebylo nic, co by vypadalo jako nějaká zvláštní cennost. Ale kdoví, možná že ta věc opravdu stála takové strašné peníze? Ve fantazii vedoucího se marťanské franky ze záhadných důvodů měnily ve valutovou hodnotu liber.

„Snad byste měl opravdu převzít svůj majetek v přítomnosti úřední osoby, nemyslíte?“ zeptal se obezřele.

„Prosím,“ lhostejně odpověděl Gudautov. „Odsedíš si zároveň tresty dva. Za to, že sis chtěl přivlastnit cizí majetek, i za urážku Marťana, což mohlo vést k meziplanetárnímu konfliktu… ještě si nejsem jist, jak se zachová naše vláda ke skutečnosti, že byl napaden Jeden z významných marťanských občanů, vynálezce raketového vlaku a přístroje na hubení zločineckých elementů.“

Zmínka o přístroji vedoucího dorazila. Svědčila o nevyvratitelném faktu, a tak třesoucíma se rukama odemkl sejf, vyndal kufřík a předal ho Gudautovovi.

„Zajeďte si k nám na Mars,“ řekl Gudautov mezi dveřmi, „u nás děláme kyjevské kotlety jako dort!“

Vedoucí se pokřižoval.

„Za smutkem mávni, život je správný,“ zabzučel si Gudautov, když opouštěl kancelář. Bystře se rozhlédl, ale nikoho podezřelého nezahlédl. Milicionář, který se na něho „pověsil“, zaujal zřejmě pozici u některého stolu. Klidně tedy prošel sálem a na nástupišti se líně opřel o kiosk s knihami. Napadlo ho, že by si měl přečíst noviny, a už sahal do kapsy pro drobné, když si najednou uvědomil, že mu někdo tahá kufřík z ruky. Právě v tu chvíli zaburácela lokomotiva, zaduněly koleje, do stanice vjížděl moskevský rychlík.

Gudautov se ohlédl a spatřil vysokého, hubeného chlápka s ohromnými licousy. Měl k. dispozici vteřiny, které nehodlal utrácet zbytečným vysvětlováním, a tak hranou dlaně zasadil krátký silný úder na ruku neznámého muže. Muž vykřikl bolestí a kufřík pustil, ale vzápětí se ho chopil druhou rukou. Přitom se mu podařilo obratně nakopnout Gudautova do sedací části. Oba soupeři strnuli. Pevně svírali kufřík a promýšleli další tah. Kolem se nahrnuli zevlouni a Gudautov zahlédl opodál i muže, který ho sledoval. Zatím zachovával jen nestrannou roli pozorovatele.

Rozlehl se signál, rychlík odjížděl.

Gudautov zhodnotil situaci a usoudil, že teď by bylo šílenství, aby pokračoval v plánu, který si rozvrhl. K mimořádným vlastnostem, které velmi často přispívaly k lomu, že „vycházel suchou nohou“ z vody, byla schopnost improvizovat. Změnil postoj a z nasupeného muže se stal pokojný občan. Kufřík ovšem z ruky nepustil. Zouille učinil totéž. Předpokládal, že bitva přechází do stadia pokojných jednání. Gudautov přátelsky pleskl Marťana do ramene a zvolal:

„To jsi ty, kamaráde?!“

„To jsem já,“ mechanicky odpověděl Zouille.

Zevlouni se zvolna rozcházeli, napadlo je, že viděli jen žertovnou hádku mezi dvěma přáteli. „Pozorovatel“ zneklidněl. Jeho úkol se příchodem „kamaráda“ zkomplikoval.

„Pojď, brachu, najdem si nějaký místečko, kde budeme mít klid,“ řekl Gudautov a vzal Zouille v podpaží.

„Jdeme, brachu,“ opakoval Zouille slovo, které se mu zalíbilo.

Za pár minut už seděli u piva v parčíku před nádražím. Kufřík ležel na stole, aby na něj oba dobře viděli. Muž, který měl Gudautova sledovat, zmizel. Šel zřejmě telefonovat pro posilu a Gudautova zatím sledoval nějaký dobrovolník.

„Co jsi zač? Chmaták?!“

„Já jsem Marťan,“ odpověděl Zouille.

„Ty taky?!“ užasl Gudautov.

„Kdo je tu ještě Marťan?“

„V poslední době se nás tu rozplemenilo až běda,“ poznamenal Gudautov. „Konkurence. A jak ty dokazuješ, že jsi Marťan?“ zeptal se zvědavě, protože byl vždy ochoten rozšířit své „odborné“ znalosti.

„A proč bych to měl dokazovat?“

„Správně!“ Gudautov ožil. Byl spokojen, že našel spojence.

„V případě nutností to klidně mohu i dokázat. Já například umím číst myšlenky.“

„To je toho,“ pohrdavě procedil Gudautov. „To umím já taky. Tak třeba zrovna teď myslíš na to, jak bys sebral ten kufr.“

„Správně!“ s úžasem vykřikl Marťan. „Poprvé poznávám Pozemšťana, který má takovou schopnost. Ale to je můj kufr. Někdo mi ho omylem sebral, když vystupoval z vlaku.“

„A ty víš, co v něm je?“

„Samozřejmě. A vy to nevíte?“

„Ne, nejdřív to řekni ty.“

„Ne, napřed vy.“

„Poslouchej, kamaráde, proč mi vykáš, když já ti tykám?!“

„Tak dobře, tak si budem tykat.“

Přiťukli si.

„Já ti to teda řeknu.“ Gudautov to risknul. „V kufru je přístroj.“

„Správně. A jaký?“

„To už zase řekni ty!“

„Psychoanalytické pátradlo šesté generace s magnetickým nástavcem, vynález profesora Bouille.“

„Správně!“ Tentokrát užasl Gudautov. Uvědomil si, že by s kufříkem užil jen řadu patálií a užitek žádný, a tak velkoryse Marťanovi řekl: „Vem si ho! Zkusil jsem jako pes, než jsem našel pravého majitele!“

„To je mi hrozně líto,“ řekl dojatý Marťan. „Mé skromné prostředky mi, žel bohu, neumožňují, abych ti aspoň částečně vynahradil všechna trápení.“

„Zapomeň na to! Ty se mi líbíš, kamaráde! Dáme si sto padesát gramů, ať to zazdíme, já tě zvu!“ A Gudautov zvučně zatleskal, aby přivolal číšníka.

Marťan vytáhl z kapsy stříbrnou kuličku a zamumlal: „Sto padesát gramů, ať to zazdíme…“

„To je takový můj zápisník,“ dodal, když si všiml, že se na něho Gudautov tázavě dívá.

Toho pojala skutečná úcta ke společníkovi. Možná že to je doopravdy Marťan, řekl si, kdo to může vědět. A navrhl Marťanovi, aby si připili na bratrství.

Objednal další vodku a vzpomněl si na svého hlídače. Měl dojem, že ho zahlédl za mohutným dubem, nějakých třicet metrů od plošinky, na které byly rozestavené stoly. Uchopil Marťana za rukáv a dojatě řekl:

„Kamaráde, chceš mi oplatit tu službu? Ukaž mi, jak ten tvůj přístroj funguje. Třeba tamhle na tom obejdovi!“

Marťan už měl v hlavě a tak mu ten úkol připadal docela lákavý. Byl taky rád, že svému štědrému příteli může prokázat nějakou laskavost a předvést vlastní sílu. Otevřel kufřík, do kterého byl pevně vsazen elegantní přístroj z bílého kovu, s panelem z černé umělé hmoty. Spousty tlačítek a barevné indikátory mu dávaly podobu jakéhosi stereomagnetofonu. Zouille si chvíli s přístrojem hrál a pak nastavil rourku směrem k dubu.

Stal se zázrak. Omráčený Dubilov. který ve stínu stromů hloubal nad průběhem protimarťanské akce, měl náhle pocit, že se proměnil v ptáka. Zamával rukama a vznesl se nad parčíkem. Vítr ho zachytil a fantastickou rychlostí ho odnesl kamsi za obzor. Všechno se to událo během několika vteřin a návštěvníci kavárny, stejně jako lidé, kteří byli na procházce v parku, nepostřehli vůbec nic. Jen jedno dítě vykřiklo: „Heleď, mami, strejda letí!“ Ale dostalo pohlavek, který si nezasloužilo.

Nadšený Gudautov Marťana objal. Osvítil ho geniální nápad. „Brachu milá,“ pronesl dojatě, „brachu milá, budeme blázni na kvadrát, když si nezařídíme podnik. Bude se jmenovat N1I-2. Ty budeš mít odborné zastoupení, já povedu obchodní knihy. Budem předvádět zázraky a shrabovat peníze. S vlakem končím!“

„Nač bysme potřebovali peníze?“ podivil se Zouille, kterému už jazyk lehce zadrhoval. „Já musím zkoumat psychologii Pozemšťanů.“

„Když budeš mít peníze, lak se ti bude i lepší bádat,“ vysvětlil Gudautov. „Můžeš začít u mě.“

„Děkuju, Zoro, ty jsi správný kamarád! Dáme si ještě sto padesát, ať to zazdíme, jo?!“

Za sobotního odpoledne mohli obyvatelé Zaborjevska sledovat v ulicích prapodivný pár. Dvě kymácivé postavy se co chvíli zastavovaly, tančily kolem žlutého kufříku a pak se opět vydávaly na další cestu. Oba muži se drželi v objetí a ochraptělými hlasy řvali na celou ulici:

„Za smutkem mávni, život je správný,

hlavní je žít a milovat…“

„Tak co jsem ti povídal, Stěňkine?“ poznamenal spokojený Gvozdika, když se dva novopečení přátelé přepotáceli pod okny.

„Toho druhého jsem tady zatím neviděl,“ přikývl Stěňkin.

„Ještě se budeš divit!“ významně prohlásil velitel.

KARNEVAL PO MARŤANSKU

Zouille otevřel oči a dlouho nebyl s to pochopit, kde vlastně je. Ležel na gauči v maličkém, útulném pokojíčku. Zataženou záclonou pronikalo sluneční světlo. Na čele cítil vlažný obklad, ale hlava ho bolela k prasknutí.

Zkusil vstát, ale jenom zabědoval. Chtěl se rozpomenout, co všechno předchozího dne vyváděl, ale to ho sklíčilo ještě víc. Bylo to hrozné! Jak je možné, že je milice nesbalila?! Ale nejhorší je, že prováděl pokusy na lidech, pokusy, které měl kategoricky zakázané. Dokonce někoho donutil letěl. Za takové kousky ho mohou povolat zpátky na Mars jedna dvě, a výmluvy, že byl opilý, mu nebudou vůbec nic platné. Podle marťanských zákonů by mu naložili ještě víc.

Uprostřed těch chmurných úvah se objevil Budouček.

„Tak jste se konečně probudil?“ řekl. „Já vím, že vás asi bolí hlava, co? Vemte si aspirin!“

Zouille pokorně spolkl tabletku.

„Díky, Gennadiji, ani si neumíte představit, jak jsem rád, že vás vidím. Kde to jsem?“

„U mě. Nedělejte si starosti, teď už to všechno bude v pořádku. Ale včera jste mi pořádně nahnal!“

„Propadám se hanbou!“

„Ale jděte, to se může stát každému,“ uklidnil ho Budouček. „Nemáte s tím zkušenosti, tak jste toho vypil!“

„To bych řek! Třikrát sto padesát, abychom to zazdili!“

„Ten darebák vás chtěl schválně opít!“

„Máte na mysli mého přítele Žoru?!“

„Koho jiného? Nemůžu pochopit, Zouille, jak při svých schopnostech a inteligenci, při schopnosti číst myšlenky jiných si vybíráte přátele takhle bez rozmyslu!“

„Jsem mu velmi zavázán. Gudautov mi pomohl najít kufřík!“

„Jistě, když ho napřed ve vlaku ukrad!“

„To je vyloučeno, takový štědrý a inteligentní muž…“

„Proč by nebyl štědrý, když měl v kapse kradené peníze, skoro dva tisíce rublů!“

„Vy mě ničíte!“

„Příště buďte opatrnější!“

„A kde je teď, chudáky“ zeptal se Marťan. „Nemohl bych ho navštívit?“

„Čím vás tak uchvátil, prokristapána?“ žárlivě se zeptal Budouček.

„Velkorysostí.“

Gennadij rozhodil ruce.

„Teď myslete na svou vlastní bezpečnost, a ne na to, jak byste vysvobodil kamaráda. Ani byste mu pomoct nemoh, víte? Dostane, co mu patří, jistě to nebude poprvé, a pak odjede do příslušných míst.“

„A kde to je?“

„No…“ Budouček neurčitě mávl rukou. „Na Marsu asi taky máte nějaká nápravná zařízení, ne?!“

„Kdepak, každého, kdo překročí zákon, vysidlujeme na Venuši.“

„Tak jste to dobře vymysleli, jestlipak víte, že jste se sám zachránil jenom zázrakem?! Já vám řeknu, že mě snad ruka prozřetelnosti vyslala do Shakespearovy ulice. Objevil jsem vás, jak ležíte u chodníku. Zmizeli jsme, ještě než se objevila milice.“

„A co kufřík?“

„Ten jsem sebral taky.“

Marťan si s úlevou vydechl.

„Vy jste se ničeho trestného nedopustil, to je pravda,“ pokračoval Gennadij, „za to opilství byste dostal čtrnáct dní. Pokud ovšem… Poslyšte, Zouille, nemáte náhodou prsty v té záležitosti s Dubilovem?“

„A co se s ním stalo?“

„Najednou prý měl dojem, že je pták, a rozletěl se nad městem. Vítr ho hnal pořád dál a dál, až nakonec přistál v jedné vesnici asi dvě stě kilometrů od Zaborjevska. Autostopem se dostal domů. Lékaři tvrdí, že se pomátl, ale Dubilov zatvrzele opakuje svou verzi a vykládá dost přesvědčivé podrobnosti o svém letu.“

Marťan mlčky sklopil oči.

Samozřejmě že ten kousek provedl on, říkal si v duchu Gennadij. Měl bych ho správně odvést na milici a ohlásit všechno, co je mi známo o jeho původu, ale vrhat ošklivý stín na marťanskou reputaci kvůli takové nicotnosti a ohrozit eventuální kontakt dvou civilizací, to by opravdu nemělo smysl. Ne, já ho musím zachránit. Je to má povinnost před tváří historie!

Zouille vstal a slavnostně stiskl ruku zachránci.

„Bezděčně jsem přečetl vaše myšlenky,“ řekl. „I vy jste velkorysý, ačkoli vaše velkorysost nemá opodstatnění.“

Budouček nepochopil, co má Marťan na mysli, ale došel k Hrdinskému rozhodnuti a teď žíznil po činnosti. Kam se poděl ten narostlý a přemoudřelý dětina, kterému – Gudautov dal přezdívku „makovec“?! Vědomí, že je odpovědný za meziplanetární společenský kontakt, proměnilo jeho osobnost.

„Do koupelny, Zouille!“ zavelel. „Oholte si ty své licousy a já vám zatím najdu nějaké převlečení.“

Přehraboval se chvíli ve svém skromném šatníku. Připravil čisté prádlo, přepychovou barevnou košili, módní kravatu a chvíli se musel přemáhat, než sundal z ramínka jediný vycházkový oblek z modrého koverkolu. Byli přibližně stejné postavy, a tak Marťanovi všechno padlo. Marťan se proměnil v solidního, elegantního muže, kterého by nikdo nevinil z nějakého opilství a nepřístojného chování.

„Teď vás pozvu na snídani. A potom vás seznámím s jedním zajímavým člověkem, je to zdejší básník a já ho upozornil, že si nepřejete, aby vaše kontakty nějak pronikly na veřejnost. Mohu se vám za něho zaručit.“

„Moc rád se s ním seznámím. Taková setkání jsou totiž podstatou mé činnosti na Zemi.“

Ihned po snídani se objevil Zvonskij, krajně rozrušený Budoučkovou zvěstí, že v jeho bytě se nalézá skutečný Marťan. Přiběhl co nejdřív, ale byl přesvědčen, že to zas bude pořádná bouda, nic jiného. Když se seznámil se Zouillem, jeho pochyby se rozptýlily.

Marťan vyhověl prosbám obou kamarádů a předvedl jim několik pokusů s psychoanalytickým přístrojem. Zvonskij si přál okusit Dubilovovy zážitky, a tak poletoval pokojem, připadal si jako motýl a málem vyletěl z okna. Budoučkovi nabídl Marťan jiný pokus. Řekl mu, že je Ital a Budouček díky zázračnému aparátu promluvil plynně Dantovým jazykem. Polom se proměnil v operního pěvce, a ačkoli neměl ani sluch, ani hlas, zazpíval roli Démona s takovou virtuozitou, že se pod okny shromáždil dav a odměnil zpěváka bouřlivým potleskem.

Zvonskij dostal skvostný nápad. Chvějícím se hlasem požádal Zouille, zda by mu nemohl aspoň na krátký okamžik dopřát, aby prožil pocity Puškinovy. Ale Marťan odmítl. přístroj mohl člověku vsugerovat jen pocity fyziologické, nic víc. Tvůrčí činnost byla pro něj nedostižná.

Když se pobavili přístrojem, rozhovořili se o nejrůznějších tématech. Zvonskij a Budouček se Marťana vyptávali na podrobnosti o životě na Marsu, Zouille zase rozšiřoval své poznatky o Zemi a pozemšťanech.

K vášnivému výbuchu ovšem došlo, když se dostali k tématu o vzájemných kontaktech. Zvonskij energicky prohlásil, že s metodou tajného pronikání na Zemi nesouhlasí.

„Stejně to neutajíte, a nevzejde z toho nic dobrého. Tam, kde nejsou spolehlivé informace, tam se vždycky začnou šířit legendy. Lidé vám budou přikládat nejrůznější ohavné vlastnosti, budou vás vinit z každé agrese, bude se o vás říkat, že chcete okupovat naši planetu a z obyvatelstva udělat otroky. Budou vám přičítat každou živelnou pohromu. A co je nejhorší – všechny reakčni ideje se budou oblékat do ochrany před marťanstvím, hrozba Marsu jim bude sloužit k tomu, aby ještě utahovaly šrouby, aby nastolovaly reakčni systémy a zesilovaly napětí, které na naší zeměkouli vládne. Vypukne protimarťanská hysterie, demokraté budou pronásledováni a ti, kdo budou smýšlet jinak, přijdou o hlavu. Varuji tě, Zouille, musíte desetkrát zvážit, jak zhoubné by mohly být následky takové taktiky. Je tvou povinností, abys to vašim představitelům v Marsopolisu důkladně vysvětlil.“

„My ovšem nemáme žádné záruky, že takový upřímný a otevřený kontakt neublíží na druhé straně nám!“ bránil se Marťan. „Už jsem to říkal Gennadijovi a teď to říkám i tobě. Jsme sice technicky na mnohem vyšším stupni, ale zbraně na Marsu nemáme. Ty sám ses zmiňoval o reakčních silách na Zemi. Kde máme záruky, Že se nevrhnou právě na nás?! Ve vaší historii je přece plno příkladů, jak kultury mnohem vyšší podlehly náporu pologramotných vojenských hord. Takový byl přece i osud Říma!“

„Nesmysl!“ zvolal básník. „Dneska jsou jiné doby! Přijďte se zvednutým hledím a lidstvo vás přivítá jako přátele.“

„Snad máte oba pravdu, ale chápejte, na mně osobně to nezávisí!“

„Jak to, že ne?!“ podivil se Budouček. „Stačí, abys našel odvahu k osobnímu prohlášení a vaše vláda bude nucena vyložit karty!“

„Víte, co je zajímavé, přátelé? Že jsem úplně přestal číst vaše myšlenky. Říkáte, co si doopravdy myslíte, a tak je to naprosto zbytečné.“

„Vidíš! Tys prve prohlašoval, že Mars nemá zbraně. Ale copak čtení myšlenek není zbraň?!“

„My jí používáme k naprosto neškodným účelům. Je to prostě jenom ekonomičtější společenský styk.“

„A co ten psychoanalytický přístroj?! S tím se dají dělat pěkná kouzla.“

Budouček viděl, že debata opět sklouzává do nebezpečných kolejí, a tak raději zapnul svůj přenosný tranzistorový přijímač.

Přátelé ke svému úžasu zjistili, že o příchozích z Marsu si vykládá celý svět.

„Podle neověřených zpráv v malém ruském městě Zaborjevsku došlo k výsadku Marťanů,“ hlásala jedna západní vlna. „První setkání dvou světu neprošlo bez incidentu, ale záměry příchozích z cizí planety jsou dosud nejasné… Zůstává hádankou, proč si Marťané vybrali právě toto nenápadné městečko a vyhnuli se Moskvě i jiným hlavním světovým městům…“

„V souvislosti s hrozbou mimoplanetárního útoku,“ hlásal další hlas, „bylo v Paraguay! vyhlášeno stanné právo. Jako marťanský agent byl zatčen jakýsi místní občan, který veřejně prohlašoval, že je nejvyšší čas, aby Marťané udělali v zemi pořádek…“

„Ředitel observatoře v Bochumi,“ hlásil Bonn, „blahopřál moskevským kolegům, že si Marťané pro první kontakt vybrali právě SSSR. Podle jeho slov to je událost, která se rovná prvnímu vesmírnému letu Gagarina a procházce Armstronga po Měsíci…“

Už se stmívalo, když se přátelé rozhodli, že by se mohli trochu projít. Ale když se octli na ulici, strnuli, co bylo všude lidí. Bylo vidět, že všichni jsou ohromně vzrušeni. Dav mířil k Parku kultury a oddechu.

„To asi oslavujou Den železničářů, ne?“ napadlo Budoučka. Ale nebyla to žádná oficiální oslava. Teprve později pochopili, že to je jakýsi živelný karneval, věnovaný červené planetě.

V parku vládlo veselí. Kdo mohl, oblékl si něco, co připomínalo Mars a Marťany. Přílby, dokonce i předválečné plynové masky, podomácku vyrobené skafandry. Punčoch, natažených přes obličej i takzvaných blusterů se tu vyskytovalo nepočítané.

Zřízenci nejdřív koukali s vyvalenýma očima na to neorganizované veselí, ale brzo pochopili. Uvědomili si, jak dlouho vlastně čekali jejich spoluobčané na zázrak. A ten se stal. Jejich město se stalo místem prvního meziplanetárního setkání. Herci z místního divadla dostali megafony, na pódiu se chystalo koncertní vystoupení, ve kterém mohl účinkovat každý, kdo si přál.

Přátelé se protlačili davem právě ve chvíli, kdy hlasatel oznamoval další číslo.

„Uslyšíte populárního zpěváka starých marťanských romancí, který byl pozván k uměleckému turné na Mars.“

„Kdo ho mohl pozvat?!“ vyjeveně zvolal Zouille, ale Gennadij mu vysvětlil, že konferenciér žertuje.

„Podívejte se, to je Sarafaněnko!“ vykřikl Zvonskij.

Sarafaněnko přednesl tři romance a pak prohlásil, že se nemůže déle zdržovat, protože by zmeškal vesmírnou loď. Obecenstvo se rozchechtalo a tleskalo jako divé.

„Ty budeš chybět nejvíc!“ zlostně brumlal Budouček.

Ale to už se zástup rozhodl pro nový nápad – zvolit Miss Marsu. Zvonskij a Budouček na sebe mrkli, a když se volila jury, navrhli jako opravdového znalce také Zouille. Jak se předpokládalo, porota hodnotila nejen zevnějšek, ale také intelektuální úroveň, a tak její členové kladli různé záludné otázky. Zouille se pochopitelně vyptával hlavně na Mars a zanedlouho si získal pověst skutečného znalce.

JAK DOKÁŽEŠ, ŽES PŘIŠEL Z MARSU?

Ale nadešel čas, aby se i představitelé úřední městské moci zapojili do marťanské epopeje. První polovinu sobotního dne strávili poměrně v klidu na chatách a chalupách, ale k večeru už se i tam začaly šířit první rozporné zprávy o příchozích z vesmíru. V neděli už se zvěstí šířily jako lavina, a tak v době, kdy se město veselilo v zábavním parku, sešli se odpovědní pracovníci na mimořádném zasedání. Řešila se Jediná otázka: stal se Zaborjevsk skutečně objektem marťanského útoku, nebo jde jen o řadu náhod a nedorozumění?

Účastníci zasedání důkladně analyzovali události a přiklonili se k druhému názoru. Myšlenka na to, že je Zaborjevsk místem prvního kontaktu, nebo aspoň prvního setkání s obyvateli cizí planety, byla sice pro zdejší patrioty myšlenkou nadmíru lákavou i lichotivou, ale před seriózní kritikou neobstála. Většina fakt mohla být velmi jednoduše a logicky vysvětlena a v pozadí jiných, které se na pohled jevily iracionálně, stály nakonec zločiny. Samozřejmě, leccos ze zápalkových loupeží a Dubilovova letu bylo ještě nejasné a muselo být dodatečně vysvětleno, ale nikdo nepochyboval o tom, že mazaný Gvozdika rozluští i tyto záhady.

Pro střízlivé řešení svědčil ještě jeden závažný argument, přesně formulovaný redaktorem místních novin:

„Umíte si představit, co se stane, až legenda o Marťanech praskne jako mýdlová bublina? Celá zem se nám bude chechtat, a nejen naše zem, celý svět!“

Pokud někdo měl ještě nějaké pochybnosti, rozptýlily se úplně, když vedoucí spojů, který se opozdil na zasedání, předložil obsah televizního vysíláni a oznámil, že vysílání bylo přerušeno pro bezvýznamnou poruchu v elektrárně. Všechno se rázem vysvětlilo.

Zaborjevští činitelé rozhodli definitivně, že marťanský, útok je čirý výmysl, a vypracovali plán činnosti pro nejbližší dobu, aby se obyvatelstvo definitivně uklidnilo, aby se zamezilo šíření legend a ustavil se pořádek.

V pondělí se konal městský aktiv. Předsedající seznámil přítomné s přijatými rozhodnutími a rozdělil úkoly. Redakce zaborjevských novin otiskne úvodník, který bude jednat o Marťanech z hlediska současné vědy a bude obsahovat i kritiku maloměšťáckých předsudků, které se ještě tu a tam vyskytují. Městský výbor pro obchod a vedení obchodních středisek dostal za úkol postarat se o stabilizaci cen. Vyšetřovací orgány měly dokončit šetření o útoku na hospodu a lékárnu. Zdravotnický úsek se postará o definitivní vyléčení školského pracovníka a vyjasní, za jakých okolností došlo k jeho psychické poruše.

S velkým zájmem si přítomní vyslechli zprávu o tom, že se město obrací na televizi s prosbou, aby v nejbližší době zopakovala pořad, který byl vysílán minulý pátek.

Zvedl se hluk. Předsedající se usmál.

„Jistě byste rádi věděli, co přesně bylo v pořadu, který dal podnět k domněnkám, že se objevili Marťané. Připomenu okolnost, že ihned po zprávách se na obrazovce objevilo jakési individuum, které odstrčilo hlasatele a obrátilo se k pozemšťanům jako vyslanec z Marsu. Právě v tu, chvíli v Zaborjevsku zhaslo světlo. Kdyby se to nestalo, viděli by Zaborjevští znovu hlasatele, který by oznamoval, že místo plánovaného filmu bude vysílána televizní inscenace na motivy povídek Raye Bradhuryho a Isaaka Asimova. Jinými slovy – Marťan se objevil jako efektní úvod televizní dramatizace. Doufám, že ji uvidíme celou a že se pak společně a s chutí zasmějeme nad zmatkem, který v našem městě propukl.“

Přítomní reagovali smíchem a potleskem.

„Nakonec bych rád učinil jisté závěry,“ řekl pak řečník. „Čeho bychom si měli zejména všimnout! Za prvé se nám podařilo chytit několik podvodníků, kteří chtěli zneužít situace. Mezi nimi je i zločinec velkého kalibru, který z Marťanů doptal takový strach, že šel radši dobrovolně za mříže.“

Následovalo velké oživení v sále.

„Za druhé se nám odhalily některé nekalé živly, které podlehly panice nebo naopak zneužily takzvaného marťanského útoku, aby si vyřídily účty s lidmi, kteří jim byli nepohodlní. Tak například vedoucí hospody odepsala soudek piva na účet marťanského přepadu, aby kryla manko. Lupič, který se maskoval jako Marťan, kradl pouze zápalky. Ale objevili se i mazanější a nebezpečnější chytráci. Tak například Dubilov, o kterém jsme tu už hovořili jako o postiženém, ten si vymyslel úžasný tah! Žádal, aby rodiče jeho žáků přinesli potvrzení, že nepatří k marťanskému plemeni. Není to snad varianta téhož marťanství?!

V sále zaburácely výkřiky: „Hanba! Pryč s ním!“

„Jak jistě chápete, v podobných případech se nemůžeme obejít bez organizačních důsledků. Za třetí, a to je snad nejzávažnější, se ukázalo, že naše město prošlo tou bouři beze škod. Převážná většina obyvatel se chovala zcela důstojně, lidé pomáhali představitelům zákona – jako například při loupežném přepadu v lékárně. Nejvyšší pochvalu zaslouží nadporučík Gvozdika, který se svou statečností a chladnokrevností zasloužil o pořádek a také o dopadení kriminálních živlů. Nebudeme si lichotit a spát na vavřínech. Ze všeho musíme vyvodit náležité důsledky, postarat se o zdokonalení výchovy a výuky, lépe propagovat vědecké poznatky. Tím spíš, že buržoazní tisk a rozhlas už se pokusily zneužít událostí v Zaborjevsku k šíření nepravdivých zpráv. Pokud nejsou dotazy, dovolte, abych svůj projev uzavřel.“

„Žádám o slovo!“ rozlehl se sálem chraptivý hlas.

Od zadních řad rychlým krokem směřoval k předsednickému stolu vysoký, hubený muž v elegantním obleku.

„Prosím,“ řekl předsedající s jistým podivem. „Za jakou organizaci chcete hovořit, soudruhu?“

„Já mluvím za Mars,“ odpověděl Zouille a vystoupil na tribunu.

Zvedl se nepředstavitelný rámus. Ozývaly se výkřiky: „Dejte nám pokoj!“, „Co si z nás děláte blázny?!“, „Co to znamená?“, „Tak ho nechte mluvit…“ Předsedající s velkými potížemi uklidnil shromáždění a pak se znovu obrátil k Zouillovi. Chtěl ho požádat, aby laskavě řekl své jméno a promluvil k věci, ale Marťan už tam nebyl. V nastalém zmatku nikdo ani nepostřehl, že Budouček a Zvonskij vyrazili ze sálu. Oba doufali, že ještě zahlédnou svého druha z cizí planety.

Běda! Rozplynul se jako sníh, vypařil se jako rosa. Snad se cítil uražen, že zaborjevský aktiv neuvěřil v jeho existenci. Snad se rozhodl, že se načas ukryje, aby se ještě jednou, úspěšněji, pokusil o navázání kontaktu. A možná že definitivně došel k jinému závěru. Že dosud nenastala chvíle pro dialog Země a Marsu, a tak odcestoval zpět na svou Červenou planetu.

Ale jeho pozemští přátelé si byli jisti, že se vrátí.

„…A STROMY JAKO JEZDCI NA KONÍCH…“

Zpočátku probíhalo všechno jako obvykle. Voronichin kladl přesně ty otázky, které Sayers čekal, a Sayers odpovídal přesně tak, jak Voronichin předpokládal.

„Ano, ano, Willi Sayers, kosmický navigátor, který zmizel beze stopy i s posádkou Brouka, to byl skutečně můj otec. Povolání se v naší rodině dědí z generace na generaci, a musím podotknout, že nikoli pouze po meči. Můj syn také dodržel rodinnou tradici a loni dokončil stáž. Byl mu svěřen první samostatný úkol. Zatím ještě pracuje na krátkých tratích v mezích sluneční soustavy.

Ano, je mi šestačtyřicet. Ne, ne, nezačínal jsem u dopravy, to vůbec ne, nejdřív jsem řídil nákladní titroplány. Víte, to jsou takové ty žáby s nafouklým břichem, dneska už se s nimi nikde nesetkáte, vystřídaly je almary. Kolik jsem nalétal? To opravdu nevím, bude to něco kolem trilionu. Manželku? Ano, mám… Ještě další děti? Ne…“

Seděli na uzavřené terase nového hotelu v hlavním městě ve výšce třístého patra. Hotel se jmenoval Zázrak. Architektura to byla poněkud svérázná a podle Sayersova názoru přehnaně zdobná, ale obsluha tu fungovala bezvadně. Na žádné jiné planetě se s takovou dokonalostí nesetkal. Jakékoli přání – ani je nemusel vyslovit nahlas – bylo vzápětí splněno. Roboti nové konstrukce byli sice na první pohled dosti nemotorní a směšní, ale ukazovali se klientům na očích co nejméně a jejich práce byla přitom naprosto nehlučná, perfektní, nebyli ani dotěrní, ani podlézaví, prostě byli úžasně příjemní. Sayers nechápal jedinou věc – proč mají tak ohavný zevnějšek. Ale to byla zjevně daň moderní estetice, exaltovaná snaha po originalitě.

„Ještě dvě kávy, robotku!“

Sayerse vytrvale pronásledoval neurčitý pocit, že Voronichinova návštěva skončí nějakým překvapením. Už ráno ho zarazilo, že ho novinář volá do hotelového pokoje a žádá o schůzku. Bylo mu příjemné, že se o něho nezajímá nějaký začínající pisálek, ale žurnalista vesmírné proslulosti, člověk, který má mimořádný talent předvídat významné události, muž, jehož slova lidstvo hltá jako objevy. Ale proč se právě on tolik zajímá o mou skromnou osobu, říkal, si Sayers. Přece to není kvůli tomu, že by chtěl napsat črtu o řadovém zaměstnanci kosmického provozu nebo o ušlechtilé rodinné tradici. Ale vlastně – proč ne? Tak obyčejný zaměstnanec zas přece jenom není.

Sayers se pokusil zachytit pohled svého partnera, ale ten sledoval mrštné pohyby veverky, která šplhala po elegantně prohnutém modřínovém kmenu. Terasa se podobala lesu s malými mýtinami, kde mohli hosté odpočívat nebo konat pracovní schůzky. Po krátkém období, kdy se projektovaly uzavřené interiéry s proměnlivým pozadím, vytvářející jakousi iluzi ustavičného pohybu, vzpomněli si architekti na módu 31. století, kdy platilo heslo „Zpátky k přírodě“.

Sayers počkal, a když veverka zmizela mezi větvemi, lehce útočným tónem pronesl:

„Proč se mě nezeptáte na koníčka? Pokud vím, tím se zpravidla interview uzavírá.“

Voronichin se usmál.

„Doslechl jsem se, že prý píšete historické romány. Vlastně to není ta správná formulace. Já je četl.“

„Ale to je vyloučeno! Vždyť vyšly v nepatrném nákladu na Marsu a ani místnímu tisku nestály za zmínku. O nějakých meziplanetárních vydáních ani nemluvím.“

„Čirá náhoda. Někdo si vzal vaší knížku do raketoplánu, aby se nějak zabavil, a pak ji zapomněl v hotelovém pokuji, kde jsem se ubytoval já. Poslyšte, napsal jste ještě něco jiného?“

„Abych se přiznal, jsem dodnes na vahách, jestli mám pokračovat, nebo ne.“ Sayers se provinile usmál. „Mně je jasné, že nemám daleko ke grafomanii.“

„Vaše prózy opravdu nejsou žádný literární chef ďoeuvre. Postavy nejsou vystavěny příliš zdařile a motivace jednání je ještě horší. Ale máte skutečně úžasný smysl pro historii. Máte vzácnou schopnost vyhmátnout detail, který čtenářům přesně vybaví jakýsi duch doby. Počínaje nábytkem, nádobím, oděvy, až po slovník a způsob vyjadřování.“

Voronichin zřejmě o něčem usilovně přemýšlel. Přitiskl si dlaně k spánkům, a když chtěl Sayers promluvit, zarazil ho pohledem.

„Slyšel jste někdy o Mlčeni krásného jitra? Ne? já si to myslel. To zná jenom pár odborníků. Je to kniha ilustrací, a její název skutečně zní dosti exaltovaně. Ale je to ten nejpřesnější popis doby, mravů, způsobu života z přelomu druhého a třetího tisíciletí. Právě to období, které líčíte ve svém Počátku počátků. Postihl jste téměř doslova takové podrobnosti, že skutečně žasnu.“

Sayersovi to zalichotilo, ale zároveň se cítil poněkud dotčen.

„Jistě si nemyslíte, že jsem ty detaily opsal od starověkých autorů a neuvedl prameny?!“

„Bohužel nikoli.“ odpověděl Voronichin. „Vy jste je prostě vycítil, uhodl. Víte, proč jsem o tom tak přesvědčen?! Protože vedle naprosto přesných, spolehlivých, hodnověrných údajů se ve vaší knize vyskytují neuvěřitelné a strašné omyly. Uvedu příklad. Váš hrdina používá elektrického holicího strojku. A to jde, prosím, o třicáté století, kdy už lidstvo něco tak nepohodlného dávno odložilo, protože si muži smývali vousy aromatizovanou houbou.“

„To je skutečně neodpustitelná nedbalost,“ souhlasil Sayers. „Za všechno může spěch. Víte, věnuji se svým literárním extempore v přestávkách mezi jednotlivými lety.“

„Dobrá, dobrá, nemusíte se omlouvat. Teď přece o nic takového nejde.“

Tak konečně, pomyslel si Sayers, konečně to vyklopí, ale novinář mlčel. Kolik mu asi tak mohlo být? Jeho črty Sayers čítal ještě jako student, a už tenkrát byl Voronichin velmi proslulý. A proč se vyjádřil tak zvláštně? Proč říkal „bohužel“? Jako kdyby chtěl naznačit, že cennější je něco převzít než uhodnout?! Ale to je myšlenka opravdu nejapná.

„Právě to jsem měl na mysli,“ s úsměvem řekl Voronichin, „Nemusíte žasnout nad mou pronikavostí. Nemám s sebou ‚dešifrátor myšlenek‘, na ten přístroj si vůbec nepotrpím. Ano, slova ‚bohužel‘ jsem použil záměrně.“

Vstal, obešel stůl a přitáhl volné křeslo těsně k Sayersovi.

„Já si skutečně myslím, že pro historické romány je daleko vhodnější plagovat než si vymýšlet, i když je v tom případě fantazie úspěšná a opírá se o velmi bystrou intuici. Za chvíli pochopíte, proč tak uvažuju, ačkoli se to naprosto evidentně příčí všem mravním zásadám. Poslyšte, Sayersi, řekněte mi, co jste četl z Brocta?“

„Všechno, absolutně všechno. Není snad jediný řádek, který bych byl nečetl. Třicetisvazkové akademické vydání i jednotlivé svazky, které vycházely později. Udělal jste mi poklonu, ale já přece jenom velmi uboze napodobuju právě jeho. já na jeho úžasném talentu nejvíc obdivuju jev, který bych nejraději označil jako ‚efekt autentičnosti‘. Náš současník, člověk čtvrtého tisíciletí, popisuje události kteréhokoli historického údobí tak věrohodně, jako kdyby v té době skutečně sám žil. Je to úplný kouzelník a občas mě napadá, že bychom snad měli věřit v jasnovidectví.“

„Co se vám z jeho věcí líbí nejvíc?“ zeptal se Voronichin.

„Na to je těžká odpověď. Snad Hadži Murat, Fiesta, Šagrénová kůže. A z her asi Coriolanus, Liška a hrozny. Z poezie Cid, vlastně abych řekl pravdu, všechno.“

Voronichin přikývl.

„Také jsem prožíval stejné pocity, stejné nadšení a obdiv. Myslím, že to platí o každém. Během posledních patnácti let se ustálil všeobecný názor, že Broct je nejgeniálnější současný spisovatel. Včera zemřel.“

„To není možné!“ zvolal Sayers. „To se vůbec nemělo stát! Taková hrozná ztráta!“

„Ano. Ale byl velmi starý a navíc žil naprosto nezdravým způsobem. Celé noci vysedával nad starými folianty, trávil nekonečné hodiny v mikroarchívech, ignoroval zásady fyziologické a rozumové hygieny. Je překvapivé, že jeho chabý organismus vydržel takovou zátěž enormně dlouho. Ale všechno má svůj konec.“

„To je hrozná ztráta!“ znovu opakoval Sayers.

„Ano, ale ta ztráta je nahraditelná,“ namítl Voronichin. „Ne, ne, nepřerušujte mě. Vyslechněte mě až do konce. Asi před rokem jsem se s Brodem spojil videem a požádal jsem ho, zda by mi dovolil návštěvu. Prohlásil, že se nerad vytrhuje z práce a že kromě toho není zvědavý na nějakou další pochvalnou ódu, ale já ho ujistil, že náš rozhovor se ničeho podobného týkat nebude a že ho chci navštívit v záležitosti velmi vážné. Nakonec se nechal přemluvit.

Setkali jsme se hned příštího dne. Musel jsem absolvovat dost únavnou cestu. Bydlí, promiňte laskavě, teď už musím použít minulého času, bydlel v horách, v jedné takové osadě, kam se uchylují umělci a milenci, když chtějí aspoň nakrátko uniknout pozemskému shonu. Byl jste někdy v Osamění?“

„Ne, tam jsem nebyl nikdy, ale hodně jsem o něm slyšel,“ odpověděl Sayers, „jednou mi dokonce lékař radil, abych tam strávil dovolenou.“

„Je to kouzelná osada,“ pokračoval Voronichin. „V horách se táhne řetězec vil, ale jsou od sebe hodně vzdálené. Žádná vzdušná doprava tam není dovolena a nedostanete se tam ani na mobilech. Jediná možnost je dvacetikilometrová pěší túra, a pokud nejste s to, abyste ji ve zdraví absolvoval, dostanete prehistorický kočár s párem koní.

Uvítala mě tam velice příjemná stařenka, Broctova žena, nabídla mi čaj a domácí pečivo, jak vidíte, přece jenom jsou na tomto světě ještě věci, které se nesvěřují mechanismům. Když jsem potom přece jen dal najevo jistou netrpělivost, oznámila mi, že mě Broct očekává ve své pracovně. Neptal jsem se, proč mě k němu neodvedla hned. Zřejmě nesdílela manželovu touhu po osamění a byla ráda, že aspoň krátce má společnost.

Broct seděl za obrovským psacím stolem, na kterém se tyčily masívy knih. Vstal, ležérně mi podal ruku a místo pozdravu řekl: ‚Nemohu vám poskytnout víc než pul hodiny, můj čas má příliš velkou cenu.‘ A pohledem naznačil manželce, že její přítomnost není nutná.

‚Chtěl bych vám položit pouze jedinou otázku,‘ řekl jsem. Přikývl. A pak jsem se ho ledy zeptal…Proč jste publikoval pod svým jménem báseň, kterou napsal Jesenin?‘

Efekt vůbec nesplnil mé předpoklady. Žádný projev úžasu, strachu nebo zlosti. Vůbec nic takového, co prožívá třeba zloděj, kterého přistihnete při činu. Vteřinu mi upřeně hleděl do očí, pak odešel k oknu a zahleděl se na zelené pahorky. Měl vysokou, hubenou postavu, úzká ramena, skoro žádný krk, vypadalo to, jako by mu hlava seděla rovnou na ramenou. Trpělivě jsem čekal. Byl jsem pevně rozhodnut, že neotevřu ústa, dokud se nedočkám odpovědi.“

„Ale to naprosto nechápu,“ řekl Sayers. „Básník tak starověký… Jakápak krádež v našem věku…“

„Prosil jsem vás, Sayersi, abyste mě nepřerušoval. Vynasnažím se, abych byl maximálně stručný,“ poznamenal Voronichin.

„Ne, ne, jen pokračujte, prosím, já nepospíchám.“

Broct se vůbec neotočil od okna a za chvíli řekl: ‚Máte důkazy?‘ Na takovou otázku jsem byl připraven. ‚Nemám, ale nedalo by tolik práce, abych je sehnal, vy to víte líp než já.‘

‚Ano, máte pravdu,‘ poznamenal. ‚Co se dá dělat, jednou se to stát muselo. Ale je zvláštní, že se to stalo tak pozdě.‘ Odešel od okna, obrátil se ke mně a zeptal se, jestli hodlám svůj objev publikovat. Slovo ‚objev‘ pronesl s nápadnou ironií.

Odpověděl jsem mu, že zatím nevím, že nejvíc a především mě zajímá motiv jeho činu.

‚Ano, ano, motiv… To je přirozené,‘ pronesl. ‚Na to máte právo.‘ Ukázal na oválné křeslo a pak se vrátil k psacímu stolu. Usedl, opřel se kostnatými lokty o stůl a podepřel si hlavu. A pokračoval slavnostním tónem, jako by parodoval oficiální prohlášení, která slýcháme na meziplanetárních kongresech. ‚Já, Mikuláš Broct, jsem uveřejnil ve svém životě čtyřiačtyřicet vynikajících literárních děl. Ani jedno není mé. Za starých dob se tomu říkalo plagiátorství, což označovalo literární krádež. Hned se dovíte, proč jsem to udělal. Nechcete si mou zpověď zaznamenat?‘ Ze zásuvky vyndal miniaturní autozáznamník a přistrčil ho ke mně. Odmítl jsem s poděkováním a s odkazem na to, že zatím nic takového není nezbytné a že mám navíc výbornou paměť.

‚Jak myslíte,‘ utrousil lhostejně. ‚Na začátku si musíte vyslechnout něco, co nahradí jakousi předmluvu. Omlouvám se, pokud část nebo všechno, o čem budu teď hovořit, vám už je známo. Ale jinak by to ani nešlo.

K nejsložitějším problémům, které před lidstvem stojí a které nabývají stále vážnějšího rázu pru každou nastupující generaci, je problém, jak uchovat soubor vědomostí. Ostatně to slovo »uchovat« nevystihuje přesně podstatu věci. Uchovávat, uskladňovat, lze prakticky všechno, počínaje zeleninou a konče vzduchem. Současná technika v podstatě umožňuje, aby takové památky lidského ducha, jako je třeba věž v Pise nebo Mona Lisa, se uchovaly provždy. Všechny knihy, které ve světě vyšly od chvíle, kdy byl objeven knihtisk, se uchovávají na mikrofilmech. Ale převážná část těchto hodnot je mrtvá, protože lidský rozum jich nepoužívá. Ano, to je daleko přesnější. Nejde o »uchovávání«, ale o používání, upotřebení nashromážděných vědomostí.

První náznaky se objevily už na konci třetího tisíciletí. jistě vás bude zajímat, že naši prapředkové vydávali v roce 1970 asi půl miliónu různých knih ročně. Samozřejmě že šlo také o řadu překladů nebo reedic. Ale množství novinek ustavičně rostlo. V roce 1980 už na Zemi vycházelo přibližně 700 tisíc publikací ročně, v roce 1990 téměř milión. Když lidstvo vstupovalo do třetího tisíciletí, bylo to přes milión titulů.

Nebudu vás unavovat čísly. Dovolím si jen připomenout, že loni podle údajů Vesmírného statistického ústavu vyšlo na Zemi a na planetách obydlených lidmi téměř deset miliard titulů, přičemž třetinu této knižní laviny tvoří novinky. Řekl jsem »knižní« laviny, ale forma, v jaké vycházejí, není podstatná. Ať jde o videozáznamy, zvukové záznamy, nebo knihy vysázené.‘

Broct se začal procházet po pokoji s rukama založenýma za zády a hovořil pedantickým, jednotvárným hlasem jako profesor před nabitou posluchárnou.

‚Když se vrátíme na hranici druhého a třetího tisíciletí,‘ pokračoval, „zjistíme, že už v těch dávných dobách převážná většina nově vytvořených děl žila stěží dva tři roky, nanejvýš pět. V podstatě vznikaly pro jednorázové použití, jako třeba oděv nebo jídlo. Takové řemeslné výtvory, které sloužily především k tomu, aby lidé »zabíjeli čas«, jak se tenkrát říkalo, brzo vycházely z módy a sedal na ně prach ve sklepeních různých knihoven.

Jsem dalek jakéhokoli moralizování a rozhodne nechci našim předkům vyčítat nějaký nedostatek kultury. Literatura si vyžaduje masovou produkci – stejně jako každý obor, který má uspokojovat společenské potřeby. Copak to v naší době není stejné? Pochopitelně, že dnešní čtenář je daleko náročnější a že průměrná úroveň literárních děl je mnohem vyšší, než bývala v minulosti. Je to přirozený důsledek rozvinuté civilizace. Ale vzájemný poměr mezi odpadem a mistrovskými díly zůstal v podstatě nezměněn. Je zcela pravděpodobné, že nějaký podprůměrný román, který dnes vyjde, by ještě před několika staletími platil za vrcholný výtvor. Pro nás má malou hodnotu jen proto, že ho nazíráme v měřítkách skutečných mistrovských děl čtvrtého tisíciletí.‘

Broct se zastavil, chvíli přemýšlel, pak přistoupil ke mně a s jistým přátelstvím a důvěrou řekl:

Ještě k těm motivům. Vůbec první věc, která mě kdysi k mému vlastnímu překvapení napadla, by se dala formulovat asi takto: jestliže naši průměrnou knihu by lidé dřívějších věků chápali jako literární skvost, nevyplývá z toho vlastně i opačný fakt, že totiž lidé naší současnosti by průměrnou knihu našich předchůdců mohli chápat jako literární perlu?!‘

Ale já ihned odpověděl záporně. Připadalo mi to jako myšlenka zcela absurdní. Namítl jsem, že podobná inverze se mi jeví zcela nesmyslná…

‚Ale vůbec ne,‘ vyjel na mne Broct. ‚Právě proto, že jde o hodnoty duchovní, nikoli hmotné! Pochopitelně, kdyby vás dnes napadlo nabídnout současníkům dejme tomu náramkové hodinky ze čtyřiadvacátého stolení, určitě by se vám kdekdo vysmál. Ale něco jiného je kniha! I když půjde o dílo dejme tomu průměrné. Je zajímavá n přitažlivá, protože nás zavádí do neznámého duchovního světa, protože uspokojuje náš neúnavný zájem o minulost, zájem, který žije v každém z nás a ve kterém spočívá i ta věčná návaznost generací… Nemyslíte? Ta myšlenka o Inverzi, jak jste to právě velmi zdařile postihl, ta se mi vynořila z hlubin podvědomí. Nejdřív jsem ji docela jednoduše zavrhl. Připadala mi stejně nejapná jako vám.‘

„Nejste unavený, Sayersi?“ přerušil Voronichin své vyprávění. „Promiňte, že jsem tak mnohomluvný a že se zmiňuji o nepodstatných detailech. Mám paměť zvláštního druhu. Mohu vyprávět o událostech libovolně starých, ale nesmím narušit jejich plynulý lok a návaznost. Stačí, abych přeskočil nepatrný článeček, a už se nemohu zaručit za to, že mi neunikla nějaká důležitá myšlenka.“

„Já bych takovou paměť chtěl mít,“ poznamenal Sayers. „Podstatu věci si zapamatuje každý, ale někdy jsou právě podrobnosti nejcennější ze všeho.“

„Budu tedy pokračovat. Broct se znovu začal procházet pokojem. ‚Kdybyste věděl,‘ řekl mi, ‚jak pomalu a bolestně jsem se blížil k cíli, k tomu, než jsem rozpoznal, co je mou povinností. Desítky let trvalo, než jsem prostudoval poklad, který byl pohřben ve skladištích vědomostí. Vyznal jsem se v těch nespočetných labyrintech skoro stejně jako roboti, kteří pečovali o to, aby se archívní materiály neničily, vedli evidenci a podávali informace ojedinělým návštěvníkům. Byla mezi nimi jistě spousta lidí plných nadšení a zájmu, ale nikdo z nich mi nemohl konkurovat, pokud šlo o naprostou a hlubokou odevzdanost věci.

Mým mozkem se procedilo obrovité množství knih. Zpočátku jsem vůbec neměl žádný pracovní systém. Jeden den jsem studoval antické básníky, další den prózu třicátého století, příští dny jsem se zabýval hrdiny velkých revolucí. Přesně řečeno – zabýval jsem se tím, čím se zabývají tisíce a tisíce literárních vědců a historiků, pokud shromažďují materiál pro nějakou svou práci. Jejich studium je ovšem vymezeno tématem monografie, kdežto já četl bez výběru všechno, co se mi dostalo do ruky.

Jeden výsledek ta práce přece jen měla. Objevil jsem totiž několik komických zákonitostí umělecké tvorby, jak jsem o tom ostatně napsal ve své první a poslední odborné knížce. Četlo ji asi málo lidí. Žádný zvláštní zájem si ani nezasloužila. To, co mi tenkrát připadalo jako objev, byla vlastně banální záležitost. Vzpomínám si,

jak jsem se pokoušel dokázat, že veškeré literární syžety se dají vyčíslil. Dvanáct základních a čtyřiašedesát variant. Později jsem se dověděl, že existuje pár tisícovek literárněvědných prací, které se věnují téže zákonitosti, ovšem každý badatel uvádí své číslo.

Dostal jsem se do slepé uličky a už jsem byl rozhodnut, že toho neplodného zaměstnání nechám. Zabránila tomu náhoda. Když jsem jednou navštívil budovy, kde se přechovávaly vědomosti devatenáctého a dvacátého století, ze zvyku jsem naprosto namátkou uvedl sérii a jakési desetimístné číslo. Za pár vteřin mi automat vydal požadované dílo. Usadil jsem se ve videokabině co možná pohodlně a začal jsem. Od prvních okamžiků mi bylo jasné, že jde o dílo velikého umělce. Mistrovský syžet, hloubka a krystaličnost i mnohostrannost myšlenek, vzácné pochopení pro lidskou duši a umění tlumočit několika tahy její nejsložitější stavy, to všechno mě uchvátilo. Dokonce ani překlad pořízený strojem, překlad zcela prostý fantazie, nezabránil, abych nevnímal krásný a poetický sloh díla. Byla to novela Hadži Murat od Lva Tolstého. První dílo, které jsem uveřejnil pod svým jménem.‘

Postřehl, že jsem sebou škubl, zvedl tedy ruku a dodal: ‚Počkejte a nepřerušujte mě. Novelu Tolstého jsem vydal jako své dílo, protože neexistoval žádný jiný způsob, jak ji navrátit lidstvu.

Každé dílo podléhá zkoušce času, ať je přijato současníky nevím jak příznivě. Doba vynáší krutý a nestranný rozsudek, vybírá zrnka věčnosti a odhazuje smetí, jinými slovy – v literatuře ustavičně probíhá zcela přirozený výběr. Ale v určitém stadiu civilizačního rozvoje se ukázalo, jak je nedostatečný. Lidstvo vytvořilo mnohem

víc umělecké produkce, než je schopno strávit. Objevilo se nebezpečí, že právě díky tomu nekontrolovanému a nekontrolovatelnému výběru lidé budou lhostejně míjet to, o čem zpravidla hovoříme jako o zlatém literárním fondu Prvními pokusy, jak tomu zabránit, jsou vlastně jakési knihovničky světové literatury. Lidstvo je začalo vydávat na konci devatenáctého století. Podobná, vědecky motivovaná a zpracovaná vydání na solidním základě začala například vycházel v Sovětském svazu ve třicátých letech. V sedmdesátých letech téhož století se toto vydání reedovalo. Odborníci, kteří se starali o výběr klasiku pro podobné publikace, měli značnou dávku odvahy, a řekl bych i pohotovost v morálním smyslu slova, vzali totiž na svá bedra odpovědnost za to, že současníkům se přece jen nedostane do ruky vše z toho nejlepšího.

Před rokem vyšla další publikace tohoto druhu, soubor mistrovských děl. Díky našim dnešním technickým prostředkům ji složíte do malého kufříku. Ale to, že je tak zminiaturizována, abych tak řekl, to ještě zdaleka neusnadňuje úkol, abychom pročetli patnáct tisíc svazků, i když byly vybrány podle těch nejpřísnějŠích měřítek. Kdybychom každý den přečetli jednu knihu, aniž se budeme věnovat čemukoli jinému, trvalo by nám čtyřicet let, než bychom se prokousali tou záplavou uměleckých skvostů. Současné aparatury sice velmi, usnadňují proces čtení, nemusíme tratit čas obracením stránek. Dnes existují metody, jak doslova intenzívně hltat informace. Ale možnosti lidského mozku nejsou neomezené.

Na studiích vám ve škole profesoři doporučovali tři romány Lva Tolstého: Vojnu a mír, Annu Kareninovou a Vzkříšení. Do posledního výboru už Vzkříšení zařazeno nebylo. Není vyloučeno, že v dalším výboru už se nenajde místo ani pro Annu Kareninovou. Uvádím Tolstého, abych získal nějaké odraziště pro vysvětlení jistých tendencí. Samozřejmě že Anna Kareninová bude ještě nějaký čas existovat v povědomí, ale další pokolení už po ní ani nevzdechnou. Musí přece absorbovat zlatý fond, který má oficiální platnost, a navíc ještě pohltit obrovské množství běžných informací. Ať toužíme po klasicích sebevíc, přece jen se bez novinek neobejdem, a nemusí to být ani ty, které se řadí ke skvostům. Nedá se nic dělat, tak to v životě chodí…

Odborníci dnes uvažují o radikálním eliminováni literárního fondu. Musí být skutečně radikální, protože doporučit k četbě patnáct tisíc svazků je totéž jako nedoporučit nic. Jedni hovoří o pěti tisících, druzí se omezují na pouhou tisícovku. Je to hrozné, když si představím, o co všechno přijdeme! Ano, bude to hrozná ztráta.’

Po své schůzce s Broctem jsem se informoval v úschovně vědomostí, ale nikoli v labyrintech sklepení, to nikoli, ale v horních partiích, kde jsou knihy, o které se čtenáři zajímají a které si vypůjčují. Dověděl jsem se, že většinu z nich lidé naposled žádali před dvěma až třemi sty roky. Pokud se o knihu nikdo nezajímá déle než pět set let, je přeřazena do labyrintu.

Teď si uvědomte, že jsme až dosud hovořili o četbě vůbec, o zcela volném a nenuceném vztahu ke kulturním hodnotám, o estetickém požitku. Daleko složitější je otázka povinného vzdělání. Sice už jsme dávno upustili od unifikace vzdělání, protože to pokládáme za pokusy zcela nedůstojné, abychom totiž každému členu lidské společnosti vnucovali přesně vymezený soubor vědomostí.

Musíme lidem poskytnout široký výběr, tak jak to odpovídá schopnostem a zájmům každého člověka. To je předpoklad, abychom získali pestrou paletu individualit a talentů, které obohacují kolektivní rozum lidstva a dávají mu možnosti, aby řešil nejsložitější úkoly.

Na druhé straně se ovšem jednotlivec nemůže stát skutečnou osobností, jestliže si neuvědomuje svou sounáležitost s lidstvem. A k tomu nestačí ani instinkt, ba dokonce ani společný jazyk. Mateřský jazyk můžete kdykoli zapomenout a naučit se jazyk nový. My dva, Sayersi, my dva si rozumíme především proto, že nás spojuje kultura, která povstala z tisíciletého rozvoje pozemské civilizace. I když jsou lidé navzájem rozlišeni svým povoláním, zájmy, nadáním, jsou zároveň spojeni Homérem, Shakespearem, Michelangelem, Beethovenem, Dostojevským a proslulými syny Země ze třetího tisíciletí, které dobře znáte.

Víte, Sayersi, v naší době už se specializace tak prohloubila a žádá si takové soustředění, že představitelé různých profesí by si navzájem dávno přestali rozumět, kdyby zde nebyla právě ta nádherná duchovní spřízněnost. Proto se dá .naprosto oprávněně tvrdit, že člověk se stal člověkem díky práci, získal sílu a moc díky vědě, ale zůstal člověkem díky umění.

Omluvte mě, že jsem tak odbočil. Ovšem vidíte, že na

úroveň skutečně umělecké četby dospělých lidí se nemůžeme spolehnout, a dvojnásobně v případech, kdy jsou lidé šíleně zaujati svou prací. Proto má rozhodující význam právě ta zásoba literárních vjemů, kterou získáváme v dětství a raném mládí, kdy jsou ještě lidské smysly svěží a naši bytost ovládá neuhasitelná touha po poznání světa, života, sebe sama. Ať si pak člověk vyvolí jakkoli exotické zaměstnání, právě tato zásoba v něm zůstane navždy. Ale ani mladý člověk nemůže pohltit tisíce titulů, bezděčně se omezí na nějaké tři čtyři stovky. A tak pro mládí vybíráme ty nejdokonalejší skvosty, z geniálních ty nejgeniálnější výtvory. Všechno ostatní s bolestí v srdci házíme přes palubu, jinak by byl člun příliš naložen a nebyl by schopen plavby.

Teď jistě pochopíte, že ve chvíli, kdy se Broctovi dostal do ruky Hadži Murat, zazněl v něm první impuls: Vrátit lidstvu ztracený poklad. Ale jak? Oznámit to veřejně v tisku, položit tuto otázku ústředním plánovacím orgánům? Tato cesta by asi nebyla příliš úspěšná. V podstatě šlo přece o to, aby se z labyrintu zcela nekontrolovaně vynořily stovky a tisíce zapomenutých děl, a to by znamenalo, že vzápětí bude po rovnováze, a výsledky přirozeného i odborného výběru budou tytam.

Uniklo mi, že vlastně hovořím Broctovými slovy. Vidím ho před sebou, jako by to bylo teď. Upřeně hleděl někam na veřeje a hloubal, posuzoval sebe a svůj čin a hledal pro něj ospravedlnění.

‚Nejsnazší by bylo,‘ pokračoval pak, ‚kdybych byl za vším mávnul rukou a poslal tu prózu zase tam, kde odpočívala i téměř patnáct, set let. Nejdřív jsem to vlastně tak udělal. Ale už za týden jsem přiběhl do labyrintu a vyžádal si totéž číslo. Zahloubal jsem se do četby, a vytrvale mě pronásledovalo přesvědčení, že jsem objevil démant a že jsem ho vlastně ukradl pro sebe, neboť před lidstvem ho skrývám. A zároveň s těmi »zlodějskými« úvahami mně přišel na mysl i šťastný nápad. Co kdybych knihu uveřejnil znova, ale pod jiným jménem?

Bude žít znovu jako historický román, který byl napsán v současnosti. A budou ji číst desetitisíce lidí, kteří sledují novou literární tvorbu. Když pečlivě upravím strojový překlad, když vědomě vložím několika hrdinům do úst pár moderních výrazů, bude to stačit. Kritici aspoň řeknou, že se autorovi přece jen všude nepodařilo dodržet dobový kolorit.

Dlouho jsem se trápil nad tím, zda mám k takovému činu morální právo. Plagiát je jeden z nejodpornějších přestupků. Vždycky jsem se divil, proč ve starověku byli plagiátoři trestáni tak lehce. Přivlastnit si cizí myšlenku je přece mnohem horší než přivlastnit si věc. Ale tenkrát měly zřejmě předměty nesrovnatelně vyšší hodnotu a po této stránce se od svých předků velmi lišíme.

Ale zase jsem sám sobě oponoval, říkal jsem si, že to není žádná krádež, jestliže takovému skvostu vdechnu druhý život? Není snad takové znovuzrození mnohem důležitější než nějaký abstraktní pojem cti?! Dokonce jsem se snažil nějak rekonstruovat, co by asi tomu všemu řekl sám Tolstoj. Skutečný umělec by bez zaváhání souhlasil, aby jeho výtvor žil třeba pod cizím jménem, jistě by dal přednost tomu, aby jeho dílo existovalo a působilo, než aby leželo ve skladu vědomostí.” Je nakonec tak důležité, které jméno bude vychvalováno? Za dávných časů lidstvo stavívalo pomníky neznámým bojovníkům. V nich byly vlastně ztělesněny hrdinské činy celého národa. Snad bychom měli postavit pomník neznámému umělci a tím vlastně lidskému géniu vůbec..

‚Proč jste nezvolil pseudonym,‘ zeptal jsem se Brocta.

‚Také mě to napadlo, ale po delší úvaze jsem se toho nápadu vzdal. Pseudonym se vlastně vždycky dočká odhalení. Za našich dnů se ho užívá velice vzácně a vždycky má nějaké mimořádně delikátní pozadí. Pseudonym by ke mně přilákal zbytečnou pozornost, a to by celé věci uškodilo. A kdyby se tajemství prozradilo, byl by můj čin ještě odpornější. Ne, žádné polovičaté řešení nepadalo v úvahu. Buď jsem se musel celého záměru vzdát, nebo se ho bez váhání chopit a netápat.‘

První vydání jsem považoval za jakýsi svérázný experiment. Pokud by někdo poznal, že jde o podvrh, učiním prohlášení, ve kterém sama sebe obviním a vysvětlím i motivy, ať mě pak lidé odsoudí podle všech morálních zákonů, a pokud to nikdo neobjeví, budu pokračovat. Teď už tedy bylo všechno zcela jednoduché a mně nezbývalo než jednat. Pátrat po zapomenutých skvostech klasiků, redigovat strojové překlady, modernizovat je, aktualizovat, prostě vyvíjet rutinní činnost.‘

Namítl jsem, jak je možné, že nikdo nepoznal plagiát. Připadalo mi to naprosto absurdní.

‚A kdo vám říká, že to nikdo nepoznal? Vždyť jste ho poznal i vy?‘ bránil se Broct.

‚Já na to přišel zcela náhodou a až teď, kdy jste vydal svou čtyřicátou knihu.‘ Zarazil jsem se, když jsem si uvědomil, co říkám. ‚Svou čyřicátou…‘ Postřehl to a pokrčil rameny. Chvíli přecházel pokojem, pak se znovu vrátil k svému místu. Napětí zmizelo, bylo vidět, že je unaven a rozhovor se mnou ho skličuje.

‚Poznal to hned první člověk, ke kterému jsem se obrátil s žádostí o recenzi,‘ řekl. ‚Nejsem oprávněn prozrazovat vám jeho jméno, ale mohu jen říct, že to byl významný historik a jeden z nejlepších znalců inkriminovaného údobí. Už to, že jsem se na něho obrátil, představovalo určité riziko.‘

‚Vyložil jste mu své argumenty a on usoudil, že vám nebude bránit‘“ zeptal jsem se.

‚Ano, řekl mi, že hřeším ve jménu dobré věci, a pokud někdo na podvod přijde – a to se prý stane určitě – tak jako tak si zasloužím pomník, na kterém bude stát: Broctovi, největšímu plagiátorovi všech dob, vděčné lidstvo‘.

Pousmál jsem se, a to mého partnera strašlivě rozčililo.

‚Co vás tak rozjařilo,‘ okřikl mě. ‚Copak je tak těžké pochopit, že sám pro sebe jsem nechtěl nic, že jsem žádný osobní prospěch nesledoval?! Já o žádnou slávu nestojím, přece moc dobře vím, že jsem se o ni vůbec nezasloužil. Celý život trávím v naprostém osamění, vyhýbám se lidem jenom proto, že se stydím, že je mi hanba, když mi dávají najevo svou úctu. Copak to snad nestačí, abych vykoupil svou vinu?‘

Omluvil jsem se, že jsem naprosto neměl v úmyslu ho nějak urážet. Naopak, prohlásil jsem, že si jeho odvahy vysoce cením.

‚Ne, ne, neomlouvejte se,‘ řekl mi na to, ‚já se vám musím omluvil za svůj výbuch. Ale pochopte mou situaci. I když jsem naprosto přesvědčen o správnosti toho, co dělám, už dvacet let se každé ráno probouzím s předtuchou, že právě toho dne budu odhalen. A i když lidé mé mravní stanovisko pochopí, stejně se mi budou posmívat, že jsem chtěl obelhat lidstvo… Ale mně to je vlastně jedno. Ať se mi posmívají. Já svůj úkol splnil, a to je nakonec to nejdůležitější. A víte, co vám. ještě řeknu? Jsem hluboce přesvědčen, že i další odborníci poznali, že jde o plagiáty. Jinak to ani není možné. Předpokládám, že nejméně dva nebo tři lidé to odhalili. Proč zachovali mlčení?! Zřejmě ze stejných důvodů. Souhlasili a schvalovali to. Proč mi aspoň nedali znát, že všechno vědí? Patrně nestáli o to, aby byli obviněni ze spoluúčasti. Ale to už je lhostejné. Fakt je, že mi nikdo nebránil, Po úspěchu s Hadži Muratem jsem vydával jednu knihu za druhou. Byl bych mohl vydat mnohem víc titulů, ale literární skvosty se nepečou jako rohlíky, to je známo.‘

‚A vaše manželka to ví?‘ zeptal jsem se.

‚Ne,‘ odpověděl, ‚nechtěl jsem jí zbytečně komplikovat život. Už tak není příliš sladký. A to je vlastně všechno. Co máte v úmyslu, když teď držíte v ruce takovou senzaci?‘

‚Vůbec nic,‘ řekl jsem. ‚Budu mlčet.‘

Pak jsme si stiskli ruce a Broct mě doprovodil ke dveřím. Na prahu se zastavil a řekl: ‚Víte, čeho je mi nejvíc líto? Že nemám nástupce.‘“

Novinář se odmlčel a pak změněným hlasem dodal:

„Teď už chápete, proč vám to všechno vykládám, Saversi?!“

„Samozřejmě,“ přitakal Savers a zaklonil se v křesle. „Vy si vážně myslíte, že bych se toho já mohl chopit?“

„Ano. To, že volba padla na vás, není náhodné. Už jste vyzkoušel své schopnosti na literárním poli, a když se pod vaším jménem objeví další práce, nikoho to nepřekvapí. Řekne se, že vaše nadání dozrálo a že se v něm objevily nové, bohaté rysy. Další důvod je možná ještě závažnější. Lidé vašeho povolání jsou obdařeni velkou statečností a smyslem pro povinnost. Máte prostě všechno, co se pro podobnou činnost vyžaduje.“

„Ale proč se toho nechopíte vy sám?“

„Tu otázku jsem čekal,“ řekl Voronichin. „Kdyby to bylo možné, ujišťuji vás, že bych neváhal ani okamžik. Nemám v povaze, abych na druhé svaloval břímě, které mohu unést sám. Ale jsem novinář a mám svůj styl, který zná velké množství čtenářů. Nikdo by neuvěřil, že Voronichin najednou začal psát historické romány, hry a dokonce i básně. Ne, já skutečně nevyhovuji z mnoha důvodů. Uvažte to, Sayersi, a pak vyslovte své rozhodnutí.“

„Pořád se nemohu smířit s myšlenkou, že v dnešní době by mohlo existovat jen takové – promiňte obskurní, podivné východisko. Už pouhé slovo plagiát vymizelo z našeho povědomí, a teď…“ Sayers se odmlčel. Kolem nich prošla dívka s mladým mužem. Vzrušeně hovořili o svých problémech a nestarali se o to, co se děje kolem nich. Ale Sayers si uvědomil, že poprvé v životě má strach, aby někdo nezaslechl, co si s Voronichinem říkají.

Vstal, přistoupil k vysoké, průhledné balustrádě a zadíval se dolů. Prostíralo se tam obrovité město, ponořené v zeleni. Kam oko dohlédlo, táhly se řady domů těch nejbizarnějších tvaru a konstrukcí. Z výšky mohl ocenit dokonalost spirálovitého územního plánu, který poskytoval dostatečný prostor dopravě a zároveň spojoval architektonické komplexy v jediný harmonický celek. Hlavní město, úplně nově vybudované před půl stoletím, mělo pouze jednu nekonečnou magistrálu. V čistém blankytném prostoru se míhaly aerovozy a na závěsných autostrádách se jako červené skvrnky pohybovaly mobily.

Celý život počítat s tím, že bude odhalen a vystaven posměchu, celý život skrývat před lidmi to, čím se skutečně zabývá?! Jak to utají před rodinou, přáteli, jak se podívá do oči vlastnímu synovi? Ne, takové břemeno by bylo nad jeho síly. Voronichin mlčky vyčkával.

„Je mi to nesmírně líto,“ řekl Sayers, „ale já vaše naděje zklamu. Hovořil jste o statečnosti. Jenže statečnost nemá jedinou podobu. Bez váhání bych se ujal vrcholně riskantního letu a obětuju život, pokud to bude má povinnost. Tohle je ovšem něco jiného. Tady byste ode mne nežádal statečnost, ale odvahu k mučednictví. A tu nemám. .“

Voronichin mlčel.

„Skutečně nemohu souhlasit s tím, že vy a já, pár nepatrných jedinců, nejsme s to vyřešit daný problém rozumněji, než by to udělala lidská společnost. Nepoddali jsme se tomu názoru předčasně?! Dobrá, Broct přinutil lidi, že si přečetli pár zapomenutých literárních skvostů, ale celou řadu dalších, které jsou stejně hodnotné, stejně číst nebudou!“

„Na to jsem také myslel,“ řekl Voronichin. „Těmi skvosty vlastně zlikvidoval část současných škvárů.“

„Ale i tak je to jenom polovičaté řešení,“ zvolal Sayers. „Objem lidského mozku, schopnost přijímat informace tím nijak nezvětšil. Jsou situace, kdy se bez výběru prostě neobejdete. Každou chvíli musíme něco obcházet, vynechávat, odmítat… Poslyšte, není jistá útěcha v tom, že velká clila minulosti, třeba byla zapomenuta, přece jen nezmizela nadarmo? Stala se součástí lidské kultury, jedné její vrstvy, na kterou se pak pokládaly další a mnohem dokonalejší nánosy.“

„Možná,“ hlesl Voronichin.

„A ještě něco. Jsem si vědom toho, že jako literát za moc nestojím. Ale to, co píšu, je skutečně mé, vymyslel jsem to já. Jako každý člověk mám samozřejmě i já jistou samolibost, a ta mi nedovolí, abych se zabýval opisováním cizích prací. To radši budu tvořit sám. Já myslím, že Broct se rozhodl k podobné práci právě proto, že sám psát neuměl.“

Možné to je, ano, ano…,“ řekl Voronichin. Povzdechl si a rozhodil rukama. „Nedá se nic dělat, jak vidět, Broct žádného následovníka mít nebude. Pochybuju, že by se našel ještě nějaký takový nadšenec, jako byl on. Nebo blázen… Samozřejmě že se časem objeví nějaký jiný způsob, jiné řešení. Odpusťte mi, Sayersi, že jsem vás zbytečně okrádal o čas.“ Voronichin se usmál a dodal: „Jestli si to přece jenom rozmyslíte, dejte mi vědět. Já bych vám pro začátek poskytl seznam doporučených děl.“

„Ten máte od Brocta?“

„Ano, poslal mi ho krátce před smrtí. Bez komentáře. Jen takový lístek, na kterém je přibližně dvacet titulů. Na shledanou.“

„Ještě okamžik,“ řekl Sayers. „Vysvětlete mi, jak jste objevil, že to je podvrh.“

„Jisté pochybnosti už jsem měl dávno. Zaráželo mě, že Broct může být tak mnohostranný. To. že má člověk celou řadu nejodlišnějších talentu, to není v dnešní době tak překvapivé. Ale je rozhodně snazší být třeba vynikající chemik a skladatel, než třeba vynikající skladatel, ovšem skladatel v oboru hudby vážné i zábavné, nebo třeba vynikající chemik v oboru chemie organické i neorganické. Ale Broct byl geniální v dramatu, v poezii, próze i v satiře. Vzpomeňte si třeba na proslulý Ostrov tučňáků. Ostatně jeho skutečný autor se jmenoval Anatol France. To všechno mělo ovšem pouze ráz jistých pochybností, nic víc. Pomohla mi náhoda. Moji předkové jsou ruského původu, jeden můj prapředek byl vášnivý ctitel literatury a nejvíc se obdivoval Jeseninovi. jeho vášeň se v naší rodině dědila z generace na generaci, sice jsme ty staré básně postupně zapomínali, vystřídaly je verše současné, ale každý z rodiny předával další generaci to, co mu ještě utkvělo v paměti. Otec jednou recitoval takovou báseň a mně utkvěla v paměti. Nejvíc mě totiž na ní okouzlila podivuhodná lyričnost obrazu: „… a stromy jako jezdci se shromáždily v našem sadu“. Jediný verš, Sayersi, jediný, ale kolik je v něm kouzla! Když jsem pak na něj narazil u Brocta, veškeré pochybnosti zmizely.“

„Ano, ale ten verš přece mohl být vymyšlen znova! Teoreticky je přece dokázáno, že stačí dát opici tužku, a když ji nebudete časově omezovat, pak jednou doslovně zopakuje všechno, co lidský génius vytvořil.“

Voronichin mu podal ruku, aby se rozloučil.

„Víte, Sayersi, já si samozřejmě vážím matematické abstrakce, ale při vší úctě jsem přesvědčen, že takové verše mohou být napsány jenom jednou.“ 1

KDYBY HO NEBYLI ZNIČILI!

I

„Nechápu, jak ti Féničané dokázali pohnout takovými kolosy, dokonce je zvedali do výšky padesáti loktů! Jsou lidé, kteří tvrdí, že do výšky sta loktů, ale to jsem nikde na vlastní oči neviděl, a tak to nechci opakovat.“

„Zřejmě v Palmíře,“ poznamenal setník.

„Nevím,“ roztržitě odpověděl inženýr. Neměl chuť odbíhat od myšlenky, která ho tak zaujala. „Vem si třeba tuhle!“ řekl a zaťukal na kamennou desku, na které seděli. „Určitě nebude vážit o nic míň než patero sloupů. A jestlipak víš, kde původně byla? Podpírala pilíř, na kterém stála modla Balaamova. Při naší prvotřídní moderní technice nám trvalo týden, než jsme ji dostali na zem a mohli ji přestěhovat do této části chrámu.“

„Stejně to jsou divoši, lidé temní, záludní, nevzdělaní. Fanatici! Vždyť víš, že své modle přinášeli za oběť živé děti.“ Setník se ušklíbl. „Prosím tě, vždyť ani neměli lázně, tady vidíš, že to jsou dobytčata.“

„Měli moře,“ namítl Inženýr. „Bylo to plémě obchodníků a cestovatelů, a u moře byli téměř ustavičně. Vlny Pontu jsou daleko čistší, užitečnější, a zdravější než zahnívající voda našich skvostných akvaduktů. A navíc,“ dodal jízlivě, „navíc tihle prvobytní divoši, tahle dobytčata, málem uťali křídla římskému orlu. Nevím, čemu vás učí ve vojenských akademiích, ale všeobecnou představu o Cannách bys měl snad mít, milý setníku!“

„Rozdrtili jsme je a vypálili jsme jejich hnízdo. Co na tom záleží, kolik sázek jsi prohrál, když výhra je tvá?!“

„Ano, samozřejmě, jenom kvůli tomu bylo třeba tří válek, dvou Scipionů Afrických a přibližně sta tisíc římských životů!“

Setník pohrdavě odfrkl. To, jak si civilisté představovali válku, mu bylo k smíchu a dráždilo ho to. Třeba si ti mírumilovní páni dokážou vymyslet jiný způsob, jak ochránit Věčné město? Nebyli to snad právě oni, kterým stačilo, aby na fóru zaslechli „Hannibal ante portas“, a už vyděšeně pokřikovali o všeobecné mobilizaci, o mimořádném zplnomocnění pro konzuly, o nelítostném potrestání italských spojenců, kteří se odtrhli. Dnes, kdy znovu zavládl pořádek, a Řím, mohutný a nepřekonatelný Řím, znovu spravuje v míru své záležitosti, kdekdo si troufá blábolit o škodlivosti militarismu. Setník si palčivě uvědomil veškerou nespravedlivost, s jakou je uspořádán svět. Jeho se to týkalo zcela bezprostředně, neboť vojenskému umění obětoval téměř tři desetiletí a neviděl v něm jenom povolání, které mu mohlo zabezpečit slušné živobytí, ale také povinnost, ušlechtilé poslání, do jisté míry dějinnou misi.

„To z tebe hovoří tvůj původ,“ pronesl, protože se nečekaně vzpamatoval a začala se mu vracet dobrá nálada.

„Jsem římský občan,“ namítl inženýr.

„Ale ne úplně. Tvá matka byla Řekyně.“

„Občanství se neměří na části.“

Setník měl v zásobě spoustu argumentů. Téma o zhoubném helénském vlivu ovládal dokonale. Dvě trestné výpravy do Makedonie, roční služba v Pireu, nekonečné debaty s místní inteligencí, to všechno byla vynikající průprava. Ale zdravý rozum mu napovídal, že by neměl zacházet do krajnosti. Inženýr byl vyslán z ústředí, je velmi pravděpodobné, že má styky na vojenské správě, kdo ví, možná že má i někoho u dvora. Vojáci jsou potřeba vždycky, ale v mírových časech se větší přízeň projevuje stavitelům.

Setník hlasitě zívl, jako by záměrně dával společníkovi najevo, že je pokojně naladěn. „Strašně to tady žhne,“ řekl a nastavil dlaň proti

slunci, je to zvláštní, že Féničané si vystavěli chrám tak daleko od pobřeží.“

„Nebyl to jenom chrám, byla to především pevnost. To místo si zvolili zřejmě proto, aby mohli v budoucnu chránit přímořská střediska před útokem z týlu. Tyr, Sidon, Biblos…“

Setník odhadl situaci správně, inženýr se chopil nového tématu a na hrozící konflikt zapomněl. Možná že ani sám příliš nestál o to, aby nějak narušil jejich vzájemné vztahy, přece jen měli žít vedle sebe pěkných pár roků uprostřed rozpálené pouště, v cizím, nepřátelském prostředí.

Stáli uprostřed rozlehlého staveniště, na umělém náspu, odkud snadno přehlédli, jak pokračují práce. Na první pohled se těžko dalo odhadnout, čím se tu vlastně lidé zabývají, zda výstavbou nebo bouráním, jedni rozebírali zdivo prastaré sýpky, zatímco další jim téměř kráčeli v patách a stavěli sýpku novou. Tady se skupina bývalých stavitelů hmoždila se sloupem, který měli sejmout z podstavce a měkce spustit na zem, aby se nepoškodily vlysý. O kus dál se jiní chystali zvednout sloup nový, daleko vyšší a mohutnější, než byl jeho předchůdce. Poněkud stranou byla pod slaměnou stříškou kamenická dílna. Tady mistři přitesávali kameny, dávali jim potřebné rozměry, vytesávali obrazce, zpravidla jen dvě nebo tři čáry, které zblízka vypadaly jako jednoduchý ornament, ale vedle dalších kamenných desek se skládaly v postavy lidí a bohů, v obrazy předmětů a živočichů, splývajíce v nepřetržitý výtvarný projev basreliéfu. Pilířové rohové kameny se spojovaly bronzovými čepy a svorci. Za kamenickou dílnou byla dílna, kde se opracovával mramor, pak následovala dílna litecká, kovárna, cihelna, dílna na opracování dřeva, desítky dalších dílen různého určení až k polním kuchyním a vojenským stanovištím, která byla rozmístěna podél staveniště. Ale i za touto hranicí stály všelijaké chatrče, stlučené nakvap – hospody, krámky markytánek, veřejné domy, jejichž majitelé se sem do Heliopolisu táhli z celého fénického pobřeží, spoléhajíce na štědrost římských legionářů a rozhazovačnost sochařů, malířů, řemeslníků. A nezmýlili se, – stavba nabyla obrovských, nevídaných rozměrů – zejména v těchto místech, zpustošených punskými válkami. Rozměry nových rozsáhlých staveb bylo lze porovnat jen s takovými monumenty lidského důmyslu, jako byla Cheopsova pyramida nebo babylónská věž.

Inženýr s pýchou pomyslel na to, že zde podléhá jeho vůli deset tisíc svobodných pracovníků a čtyřicet tisíc otroků. Nesnášel nic, co souviselo s vojenstvím, nesnášel vojácké manýry, které o všem soudily podle termínů válečné strategie, ale přece jen se nevyhnul srovnání, které lichotilo jeho ješitnosti: padesát tisíc mužů, to je dvanáct legií, a s takovou silou vojevůdcové Věčného města dobývali celých impérií, a mnozí jiní úspěšní odvážlivci potřebovali daleko menší sílu na to, aby pokořili Řím a prohlásili se za césara, Hepafrodita, boha. Zarazil se, zděšen rozletem své fantazie a rozhněván na vlastní neukázněnost. Ale setník neměl tu schopnost, aby uhodl tajné záměry z bezděčného výrazu obličeje. A navíc jeho pozornost nepochybně upoutalo něco jiného.

Inženýr se zadíval stejným směrem jako setník a usmál se. U lesa, přibližně patnáct stadií od středu staveniště, se k nebi zvedal sytý oblak kouře. Bylo zřejmé, že to není obyčejné ohniště, na kterém se vaří oběd. Setník se nadzvedl a napjatě sledoval, co se tam asi děje. Co když hoří les nebo zapálili oheň nějací lumpové, kteří chtějí ohrozit stavbu? Kdo by se mohl opovážit a přepadnout římskou posádku? A taky proč? Jaká by to byla kořist – balvany Baalbeku? Ale bdělost nade vše.

Už chtěl přivolat legionáře, který zastával službu jakési spojky, ale inženýr ho gestem ruky zastavil. „Nedělej zbytečný poplach,“ pravil. „Dým, který vidíš, není nikterak nebezpečný, ba může dokonce přinést užitek. Jistě bys nebyl proti tomu, abychom zkrátili náš pobyt v tomto pekle o několik let?“

„Přísahám při bozích! Snad jsi nenašel způsob, jak vztyčovat sloupoví dýmem?“

„Ani netušíš, jak blízko jsi k pravdě,“ odpověděl inženýr.

II

Vybídli koně, aby šli krokem, a cestou téměř nerozmlouvali. Když dojeli blíž, domyslel si setník, proč dřív v těch místech nic neupoutalo jeho pozornost. Les se přimykal k patě hor a stromy hustě zarůstaly širokou plochou skálu. Uprostřed zela ohromná jeskyně, podobná klenutému sklepení. Kouř postupoval přirozeným žlabem, který si ve skalách vymlela voda, a pak se rozplýval mezi vrcholky stromů. Dílnu odhalil jen ostrý jihozápadní vítr,– který zanášel oblaka kouře k Heliopolisu.

Ano, byla to dílna podobná těm, jaké setník vídal ještě v Makedonií poblíž rudných nalezišť, kde zkušení mistři plavili železo, vykovávali zbraně a domácí nářadí, řetězy pro otroky a různé ženské celky. Žár, který stoupal z ohniště, rozplavoval horký vzduch pouště, že byl téměř hmatatelný. V jeho chvění se měnily obrysy předmětů; obličeje a těla lidí, kteří se pohybovali kolem, měly narudlý odstín. Všude tu bylo obvyklé nářadí – kladiva, kovadlina, pečlivě složené součástky, opodál se vršila hromada zrezivělého odpadu. Ale toho všeho si setníkův zkušený zrak povšiml až později, jeho pozornost zprvu upoutalo jen podivné, obludné zařízení uprostřed dílny.

Základem byl měděný kotel, upevněný na kruhové podezdívce. Vypadal jako nádoba na vaření pokrmů,

kdyby ovšem neměl tak mohutné rozměry a kdyby mu nechyběla poklice. Z nitra kotle vedly vpravo i vlevo roury silné jako lidská ruka. Pravá byla kratší a byla pevně uzavřena, kdežto levá se spojovala s jinou, poněkud užší. Ta ústila v pravém úhlu do nádoby, připomínající amforu. Z hrdla nádoby se rovněž zvedala rourka a spojovala se s dalšími, mnohokrát zalomenými. Toto důmyslné zařízení, podobné rozsochatému stromu, končilo dvěma rovnými nástavci, zasazenými do veliké truhlice. Byla také měděná, a snad proto působila dojmem nesmírné tíhy.

Spočívala na masivní kovové třínožce. Z truhlice trčel mohutný čep, na kterém jako na ose sedělo obrovské dřevěné kolo s širokými lopatkami.

„Vypadá to jako kuchyně,“ zamumlal setník. Teď už se netvářil jako člověk plný rozpaků a zvědavosti, ale jako muž, který žádá vysvětlení. „Ano,“ pousmál se inženýr, „jenže to je kuchyně Vulkánová. Tady se nechystají pokrmy z krůtího a kančího masa, nýbrž z ušlechtilých živlů, z ohně, vody a vzduchu.“

Inženýr seskočil z koně, hodil otěže otrokovi a vykročil k podivné konstrukci. Gestem řečníka, který žádá o pozornost, zvedl ruku a jeho hlas zaduněl mnohem hlučněji než obvykle. Znělo v něm veselí a nadšení. Setník rozhodně nemohl být obecenstvem, o které inženýr stál. Ale byl první Říman, který viděl tuto podívanou, a navíc ač to byl starý voják a náfuka – uměl zdravě uvažovat, měl veliké životní zkušeností a praktický odhad.

„Vryj si do paměti tuto chvíli, setníku! Jsi přítomen zrození sedmého, největšího divu světa! Všechny ostatní divy přinesly člověku slávu, tento div však z něho učiní Herkula! Příroda tě obdařila bohatýrským složením těla, válečné pochody a tělesná cvičení zpevnily tvé svaly na kámen. Ale i kdybys zavolal na pomoc celou svou setninu, a kdyby všichni tví legionáři byli stejně statní jako ty, jejich velitel, pak se vám nepodaří zvednout ze země ani desetinu té tíže, kterou hravě zvedne toto kolo. Ano, setníku, nepřeslechl ses, je desetkrát silnější než tvá setnina, neboť v něm žije božská síla ohně – živlu žhavého, svítícího, suchého a lehkého, jak pravil Aristoteles, otec vědy.“

Setník seskočil z koně a přistoupil k inženýrovi. „Zapomínáš,“ řekl, „zapomínáš, že zde mám pod velením celou kohortu, a pokud bych povolal ještě pomocné oddíly, měl bych půl legie. Ale to nikterak nesouvisí s touto záležitostí.“

Položil inženýrovi ruku na rameno a přešel k důvěrnějšímu tónu. „Pocházím z rolnické rodiny a o technice mám taky jistou představu, i když mám na mysli záležitosti vojenského rázu. To kolo s lopatkami mi připomíná vodní mlýn, který jsem poprvé spatřil u nás v Campanii, když jsme s otcem odvezli zrní k mletí, a potom jsem je vídal ještě mnohokrát, na různých místech, a samozřejmě v jiné podobě. Ale proč je právě tady, kde není žádná řeka nebo jak ty se rád vznešeně vyjadřuješ, kde není vodní živel?! A na co je tady ta káď?“

„To není káď, ale kotel. Hned ti vysvětlím, jak to podivuhodné zařízení pracuje.“

Zdálo se, že lidé si jich nevšímají a pokračují ve své práci. Inženýr vybídl setníka, aby usedl na kamennou lavici, nad kterou byla slaměná stříška.

„Ve mlýně, o kterém ty mluvíš,“ začal, „tam kolo přebírá sílu od proudící vody a předává ji mlýnskému žernovu. Vykonává vlastně jakousi úlohu hybné síly, kdežto žernov je pracující mechanismus. Může být tedy zaměněn jakýmkoli jiným mechanismem, třeba takovým, který čerpá vodu z důlní šachty nebo zvedá bránu v pevnostní zdi.

V naší konstrukci právě kolo slouží jako pracovní mechanismus. Lopatky, které na něm jsou, tě nemusí uvádět v omyl, nejsou udělány pro to, aby přebíraly sílu tekoucí vody, ale aby vynášely na povrch hlínu, o něco později ti ukážu, jak se to dělá. Ale kde se tedy nalézá v našem případě hybná síla?!“ Inženýr se na vteřinu odmlčel a pak ukázal na kotel: „Tady je!“

„Chceš snad tvrdit, že…,“ začal setník, ale inženýr ho přerušil.

„Přesně tak. S pomocí ohně, vody a vzduchu v kotli vzniká Herkulova síla. Jestliže chceš pochopit význam tajemství, které se v něm uskutečňuje, uvědom si, že až dodnes bohové dali lidem rozum, aby využívali síly vody a vzduchu. Mám na mysli vítr, který pohání naše lodi nebo otáčí křídla větrných mlýnů. Zatímco oheň – pokud nepočítáme jeho úlohu při přípravě pokrmů, sloužil ničení a byl náš nejhorší nepřítel. Tady jsme ho poprvé zkrotili a teď bude s ostatními živly poslušen naší vůle.“

„Dobrá, dobrá,“ podrážděně namítl setník, „už jsem si uvědomil majestátnost chvíle. Buď tak laskav a mluv trochu k věci.“

Inženýr spolkl urážku. Utěšil se myšlenkou, že je vskutku zbytečné, aby házel perly sviním. „Dobrá,“ řekl, „vynechám teorii a budu usilovat o nejvyšší srozumitelnost. Ohříváním se voda nalitá do kotle proměňuje v páru, která téměř okamžitě může zaplnit prostor možná tisíckrát větší, než do té chvíle zabírala voda. Soustředí se v nádobě, tvarem připomínající amforu, a pak se převádí do truhlice, kde také je hlavní část konstrukce.“

„Možná žes už někdy slyšel o požární pumpě?!“ V jedné ze svých deseti knih o architektuře ji popisuje Marcus Vitruvius Pollion. Právě tento mechanismus umožňuje, aby se obrovská, ale živelně působící pára podřídila nepřetržitému pohybu.“ Setník přikývl, že rozumí, a inženýr pokračoval.

„Nebudu se zmiňovat o některých důležitých podrobnostech. třeba o mechanismu, s jakým se periodicky nahřívají a ochlazují roury. Bez nich by zařízení nefungovalo. Člověk, který nemá zvláštní technické vzdělání, by to nepochopil. Přiznám se ti, že sám ještě leccos tak docela nechápu, pokud to vůbec někdy bude někomu jasné.“

„Já osobně kašlu na to, jak je udělaný můj kůň,“ prohlásil setník. „Mně stačí, když vím, jak ho mám krmit, aby nepadl na pochodu a aby mě zachránil v bitvě.“

„Nesmíš ovšem zapomínat na to, že kůň, stejně jako všechno živé kolem nás, je stvořen vůlí bohů a podle zákonů prozřetelnosti, jež nám jsou neznámy. Kdežto stroj, – ano, domnívám se, že nejpřiléhavější název by byl ohnivý stroj, byl stvořen lidskýma rukama a mozkem, samozřejmě rovněž podle návodu Jupiterova, neboť Jupiter si přál předat smrtelníkům částečku své ohnivé sily. Nemůžeš zabít koně, aby ses podíval, jak je zařízen, a pak ho znovu oživit. Ale já mohu stroj rozebrat a znovu sestavit dohromady.“

„A přes to všechno je v něm něco, čemu nerozumíš?“

„Nerozumím. Ani já, natož on.“

„Kdo ‚on‘?!“

„Vynálezce.“

„Jak to? Copak to není tvůj výmysl?!“

„Nikoli. Já poskytl jen prostředky na sestrojení, našel jsem zkušené mechaniky, poradil jsem některá technická zlepšení. Plným právem mohu říct, že mi náleží zásluha teoretické podklady pro činnost ohnivého stroje.“

„Kdo tedy ten stroj vynalezl?“

„Hned ho uvidíš. Heliobale!“

III

Od hloučku dělníků se oddělil podsaditý muž a vykročil k oběma Římanům. Měl čtverhranný černý vous, pravidelné, ale poněkud těžkopádné rysy, pod hustým obočím, srostlým nad kořenem nosu, se mu blýskala malá pichlavá očka. Masivní tělo, opásané kolem beder, hrálo bronzovým odstínem. Svalnaté ruce prozrazovaly, že síla toho muže je obrovská. Jméno i zevnějšek svědčily o tom, že je to Féničan. I pří své velké zkušenosti si setník netroufl odhadnout Heliobalův věk. Mohlo mu být čtyřicet i šedesát.

„Poslouchám, pane,“ pronesl. Měl měkký a zvučný hlas.

„Velitel zdejší posádky se chtěl seznámit s tvůrcem ohnivého stroje. Položí ti několik otázek.“

Heliobalos mlčky sklonil hlavu.

„Odkud pocházíš?“ zeptal se setník.

„Z Kartága. Když bylo zničeno, uprchlí mí prarodiče ke svým příbuzným do Biblosu a našli zde útulek. Žije tu už naše čtvrté pokolení. Máme tady blízko pozemek a pěstujeme víno, olivy a kokosy.“

„Takže ty nejsi otrok?“

„Jsem svobodný člověk.“

„Proč tedy pracuješ na stavbě chrámu a neobděláváš svou půdu?“

„Protože jsem chtěl postavit stroj.“

Do rozhovoru se vmísil inženýr.

„Když jsem jednou projížděl v okolí a pátral po stavebním materiálu, dostal jsem se právě na pozemek Heliobalův. Je to oáza ve zdejší vyprahlé krajině a překvapí tě to dvojnásob, protože nikde není žádná stopa po nějaké řece, nebo aspoň pramínku. Zeptal jsem se ho, kde bere vodu. Odpověděl mi, že ze země. A když jsem se zeptal, kolik lidí obhospodařuje takový veliký sad, řekl mi, že on sám. A ukázal mi studnu, u které pracoval ohnivý stroj. Bez ustání čerpal vodu a naléval ji do závlahové sítě. Byl jednodušší a mnohem menší než je tenhle, ale postaven byl podle stejného principu. Heliobalovi ani nepřišlo na mysl, že vynalezl něco, co obrátí svět naruby. Není to k smíchu?“

„Nikdo není s to obrátit svět naruby kromě Jupitera,“ přísně poznamenal setník.

Inženýr jeho odpověď přešel mlčením.

„Okamžitě mě napadlo, že by se ohnivý stroj mohl využít při stavbě chrámu. Helíobalos se dlouho bránil, ačkoli jsem mu sliboval značnou odměnu.“

„Přišel jsem proto, že jsem chtěl postavit veliký stroj,“ opakoval Heliobalos.

„No ovšem!“ Setník po něm vrhl nevlídný pohled a ironicky poznamenal: „Samozřejmě, ty jsi přece svobodný muž. Možná dokonce přímý potomek Hannibalův?!“ Odmlčel se, ale Féničan nic neříkal. „Ať jsi kdo jsi, dobře si zapamatuj, že stačí, abys odmítl sloužit Římu za peníze, a já tě docela jednoduše mohu rekvírovat!“

„Nerozčiluj se!“ řekl inženýr a položil setníkovi ruku na rameno, aby ho uklidnil. „Nezapomínej, že půda je to jediné, co dává jeho rodině živobytí, a proto se s ní těžko loučil. Navíc si Jupiter vybral tohoto muže jako svůj nástroj, aby nám skrze něho sdělil tajemství, jak si podrobit oheň.“

Poznal, že jeho argument učinil na setníka dojem.

„Teď tedy nadešla chvíle, kdy stroj vyzkoušíme. Zaujmi své místo, Heliobale, a dej svým lidem rozkazy, začneme!“

Několik následujících minut zabraly přípravy. Ale nevládl zde žádný zmatek. Lidé, kteří stroj obsluhovali, a byly jich aspoň tři desítky, dobře znali své úkoly a pracovali naprosto přesně. Helíobalos jen tu a tam tlumeným hlasem pronesl nějaký rozkaz, ale každý ihned pochopil, stačil jen náznak. To se setníkovi zalíbilo. Bezděčně to srovnával se zmatkem, který vládl na některých úsecích stavby – bylo to ostatně přirozené při každé práci, které se účastnily desítky a desítky otroků. Zvláštní bylo už to, že tady nikdo nemusel být pobízen. Snad proto, že si všichni přáli stejně jako Heliobalos – postavit stroj a teď ho uvést do chodu… Ale ne! Nesmysl! řekl si setník.

Na inženýrovo znamení Helíobalos se dvěma pomocníky přihodil na ohniště několik polen, a pak postupné otvírali různé uzávěry, pohybovali pákami, prováděli nejrůznější manipulace, kterým setník nerozuměl. Ani se vlastně na lidi nedíval – tak jako všichni ostatní upřeně pozoroval stroj. Nejdřív to vypadalo, jako by se stroj probouzel ze spánku. V kotli to zabublalo, trubkami se rozproudila horká voda, jejich povrch se rychle opotil, v místech, kde byly spojeny, prosakovala horká pára a do písku stékaly kapky. Hukot plamenů, skřípání kovu, jekot páry, rachot kola, to všechno splývalo v mohutný ryk.

Lidé užasle zírali na ohnivý zázrak, který stvořili vlastníma rukama. Někteří padali na tvář a strachy se zahrabávali do písku. Ti kurážnější přece jen raději poodběhli na slušnou vzdálenost, jen odvážlivci vytvořili neprostupný kruh – ve vzdálenosti, jakou jim dovolily plameny a lehký obláček páry, který se vznášel ve vzduchu. Po jejich nadšených tvářích bloudily odlesky plamenu. Téměř až u topeniště stál Heliobalos. Bylo s podivem, že mohl vydržet takový žár. Podobal se Vulkánovi, který pracuje ve své kovárně.

Kolo se roztáčelo stále rychleji a rychleji, nejdřív se nedaly rozeznat paprsky, pak už ani kolo. Bylo slyšet jen divoký hvizd. K čemu by se dala přirovnat ta zběsilá rychlost?! Patrně k ničemu, s čím se můžeme setkat na Zemi. Tak se řítí vpřed jen povoz Héliův, když bůh Slunce objíždí své nekonečné nebeské panství.

„Předvedli jsme ti největší rychlost, jaké je ohnivý stroj schopen,“ vykřikl inženýr. „Ale jistě sám chápeš, že taková rychlost není k ničemu, že nemá význam pro praktické využiti. Ale jsme s to snížit rychlost kola a přizpůsobit ji práci. Podívej se!“

Helíobalos několikrát zasáhl dlouhým kusem železa, kterým stroj ovládal, a rychlost kola se zmenšila. Na inženýrův pokyn přitáhlo několik mužů ke stroji kvapně sbitou dřevěnou konstrukci, celou věž s plochou střechou. Na střeše byl kladkostroj. Muži přehodili silné lano, na jeden konec upevnili těžký balvan, druhý přivázali ke kolu. Setník sledoval, jak se balvan zvedá.

„To je jeden ze způsobů, jak lze využít ohnivý stroj,“ vysvětlil mu inženýr. „Nemusí to být jen zvedání břemen, ať už je to stropní deska, voda ze studně nebo hlína ze šachty. Další způsoby ještě musíme vymyslet, a to už nemluvím o tom, že každý z nich potřebuje originální technické řešení a složité, nákladné zařízení… Zastav stroj!“ zavolal na Heliobala. „A propusť lidi, ať si odpočinou a najedí se! Pojď sem k nám!“

„Můj bezprostřední úkol,“ řekl, obrácen k setníkovi, „můj bezprostřední a první úkol je, abych stroje využil při stavbě Jupiterova chrámu. Podle mého odhadu uplyne šest lun do chvíle, než se to stane. Ale pak poletíme vpřed jako na křídlech. Císař bude spokojen.“

Inženýr se zarazil. Setník ho neposlouchal a netrpělivě se díval po Heliobalovi. Dokonce pokročil až k Féničanovi a upřeně ho pozoroval. V ruce se mu nervózně chvěl bič.

„Jsi chlapík, Heliobale.“

„Děkuji, pane.“

„Poprosím vyslance, aby římský místodržitel dvojnásob zvětšil tvé polnosti.“

„Kéž tě ochraňují bohové.“

„Rád bych měl stejný stroj na svých statcích.“

„Jak si budeš přát, pane.“

„Ale to není to nejdůležitější. Pověz mi, Heliobale, jsi ochoten prokázal službu velikému Římu?“

„Jakou službu máš na mysli, pane?“ Ve Féničanově hlase zazněl neklid.

„Ohnivý stroj se musí přizpůsobit bojové činnosti. Musí znásobit sílu římských legií a přinést novou slávu našim neporazitelným zbraním. Pochopils mě, Heliobale? Chci, aby se tvůj stroj naučil vykonávat něco pro válku, dejme tomu prorážet zdivo, vrhat na nepřítele kamení anebo chrlit na jeho vojáky proudy horké páry.“

„Na to stroj nebyl vyroben, pane!“

„Tak ho předěláš!“

„To není možné.“

„Dej si pozor, ty smradlavý fénický zmetku!“

„Můžeš mě třeba zabít, pane, ale můj stroj se nestane válečným slonem!“

Prudce šlehl bič a na Heliobalově tváři naskočil krvavý pruh. Inženýr rychle přiskočil k setníkovi, ale stačil jen zachytit jeho ruku před dalším úderem. Setník se mu vytrhl a odhodil bič. Teď už se zase ovládal. „Zapamatuj si dobře,“ pronesl chladně, „že to buď uděláš ty sám, nebo to za tebe vykonají druzí. Nemusíš pochybovat, že v Římě se vhodní lidé najdou. Tvůj ohnivý stroj bude metat kameny a bourat pevnostní zdi, s jeho pomocí poletí naše vozy kupředu jako vítr…“

Setník uskočil, neboť se Heliobalos před ním vrhl na kolena. Ale Féničan nic zlého nezamýšlel, jenom políbil Římanovi ruku a s radostnými výkřiky se rozběhl pryč.

Setníkovi se vyhladil obličej. „Vidíš,“ řekl inženýrovi, „vidíš, jak se musí zacházet s tou bandou otroků! Rozumějí jenom řeči síly!“

„Ano, pochopitelně,“ jízlivě přitakal inženýr. „Zkrotils pyšnou povahu, jestlipak víš, proč ti políbil ruku?“ A když se nedočkal odpovědi, dodal: „Předložils mu nápad, že se stroje dá použít na

povozech, takže jsi mu odhalil zcela novou oblast případného použití. Je to jednoduché a geniální. Přijímáme tě mezi vynálezce, Lucie!“

IV

Inženýrův odhad byl příliš optimistický. Téměř dvakrát déle trvalo, než se ohnivý stroj mohl použít na stavbě. Obtíže vznikly už při dopravě, inženýr prozatím zakázal vynálezci, aby vůbec jen pomýšlel na nějaké využití stroje na kolech. Teď stroj potřeboval k jiným účelům.

Muselo být zhotoveno jakési vozidlo o čtyřiceti kolech (v táboře se mu také jinak neřeklo než „čtyřicetikolka“), zapřáhnout do něho stádo buvolů, vybudovat celý úsek nové silnice a vydláždit ji kamennými deskami. Přejezd vyvolal mnoho pozornosti. Těch několik lidí, kteří věděli o smyslu celého konání, dostalo přísný rozkaz držet jazyk za zuby. Bylo rozumnější o tajemství zatím pomlčet. Tak aspoň rozhodl inženýr se setníkem, a Heliobala se nikdo neptal.

Další obtíže nastaly, když se stroj musel znovu dát dohromady. Nejdřív počítali s tím, že stroj bude vykonávat práce různého druhu. Hloubit základy pro Bakchův chrám a umisťovat gigantické sochy z núbijské žuly, které měly zdobit průčelí Jupiterova chrámu. Brzo se ukázalo, že po několika vyhloubených loktech se stroj musí zastavit a předělávat. Nakonec využili síly ohně při jediném úkonu, totiž při zvedání sloupů.

Byla to efektní podívaná.

Před mnoha desetiletími přistoupili římští architekti podle císařovy vůle ke stavbě obrovitého architektonického souboru tří chrámů, zasvěcených Jupiterovi, Venuši a Bakchovi, obydlí pro kněze, pevnostní zdi, kasáren pro posádku, obytných domů pro úřednictvo a nejrůznějších pomocných budov včetně koníren. Dlouhá historie těchto staveb, která trvala po několik generací, měla své vrcholné okamžiky. Starci z Heliopolisu si uchovali vzpomínku na nádherný obřad, kdy byl kladen základní kámen. Obřadů se účastnil Scipion Africký, vojevůdce, proslulý vnuk proslulého děda, který rozdrtil stát Féničanů. Zdejší obyvatelé se ještě pamatovali na velekněžskou oslavu při kladení základů pro Jupiterův chrám. Ale všechny ty události nebyly nic ve srovnání s okamžiky, kdy byly umisťovány sloupy, skutečné žulové kolosy, vysoké dobrých čtyřicet loktů o průměru čtyř a půl lokte. Krásu a majestát chrámu dotvářelo čtyřiapadesát takových sloupů. Musely být dovezeny ze vzdálenosti víc než sto kilometrů a pak umístěny. To bylo skutečné hrdinství.

Sloupy se skládaly ze tří částí a způsob, jakým byly umisťovány, se nijak nelišil od toho, jak se to provádělo v Babylóně nebo v Egyptě už před dvěma tisíci let. Udělal se násep, sloup, ovinutý provazy, se dotáhl k místu určení a postavil.

Na témž prostranství teď pracovali lidé i stroj. Tisíce otroků poháněných dozorcem napínalo svaly v děsivém vypětí. Nedalo se tu použít ani buvolů, ani koní, neboť zvířata se mohla splašit, a pak by veškeré dílo bylo zničeno. Na povely vedoucího stavby sloup popolézal k místu, kde měl stát po tisíciletí. Lidé klesali vyčerpáni slunečním úžehem, pod ranami biče, nebo se navzájem ušlapávali.2

První sloup postavil ohnivý stroj za týden, další za tři dny. Třetí měl být podle Heliohalova slibu postaven za jediný den.3

Čím více inženýr Heliobala poznával, tím více si ho vážil. Helíobalos vyrostl v rolnické rodině, neměl žádné vzděláni, ale jako společník byl velmi zajímavý. Jasným a hlubokým rozumem rychle chápal podstatu věci a ve všem, co se týkalo techniky, projevoval intuitivní schopnost pro překvapivá řešení. Vynalézat, to byla u něho skutečná vášeň, snad každý clen vymýšlel něco nového nebo omračoval inženýra fantastickými nápady. Jednou třeba přišel s tím, že by ke svému stroji mohl přidělat křídla a zopakovat bájný let Ikarův.

„Na to jsi moc těžký,“ se smíchem mu řekl inženýr, ale pak se v duchu ještě mnohokrát vrátil k tomuto záměru.

Helíobalos v mládí strávil několik let na moři, jako námořník obchodní lodi. Viděl cizí země a ta léta putování mu nahradila soustavné studium. Věděl leccos o politice, umění, dějinách. Jednou k večeru po těžkém dni se Heliobalos s trpkostí a zármutkem zeptal inženýra, proč musejí Římané stavět chrám právě v místech, kde se dřív nalézal chrám Baalův. Nebylo snad dost místa jinde? A neměli by snad Římané budovat podobné stavby raději ve své zemi než daleko za mořem, kde je musí chránit před barbary a přeci pískem pouště?!

Inženýrovi ta poznámka připadala drzá, cítil, že by měl Féničana pokárat, ale netroufl si a sám si zlořečil pro slabost duše. „Velký Řím nezná hranic,“ řekl mu jen, „a tam, kam vkročil, tam zůstane po věky. Římané prostě dokázali, že jsou mnohem zdatnější než Féničané, nejen v boji, ale i v kultuře. Skuteční bohové pak sami utvrzují svou moc a svrhují bohy falešné!“

„Ale bylo opravdu zapotřebí, aby byl zničen chrám Baalův jen proto, aby na jeho místě vznikl chrám Jupiterův?“ zatvrzele namítl Helíobalos. Inženýr mlčel. Později se pokoušel dát si odpověď sám. Záměr byl víc než jasný. Šlo o to, utvrdit válečné vítězství, zničit Féničany i duchovně, vytvořit středisko pro kult římských bohů, tak jako ve všech římských koloniích. Časem mohly politické ideje ztratit údernost a přesvědčivost, kdežto hlediska ekonomická získala převahu. Čím více prostředků stavba stála, tím těžší bylo ji odmítnout.

Ale na podobné úvahy měl inženýr málo času. Ohnivý stroj, který pokládal za své dítě, stál víc a víc námahy tělesné i duševní. Téměř každý clen se rodil nějaký technický problém, vcelku nicotný, ovšem zpravidla to byly i problémy jiného rázu, a ty musel inženýr vyřizovat s vedením tábora.

Pouhé zvěsti o ohnivém stroji způsobily hotovou senzaci mezi obyvatelstvem Heliopolisu. Už když se objevil stroj poprvé, vypadalo to v okolí, jako by do kraje vpadly kočovné kmeny. První šok sice pominul, ale dlouho se mnozí nemohli zbavit strachu, protože ve strojí viděli ztělesnění všech černých, ničivých sil. jiní ke stroji cítili bezmeznou úctu a obdiv. Když stroj stále názorněji předváděl svou účelnost a smysl, zmnožil se počet jeho obdivovatelů. Zejména uctívači ohně patřili k těm nejoddanějším, neboť ve stroji viděli jednu z metamorfóz ohně, další svědectví o moci tohoto ušlechtilého božstva.

A přece jen zde stále chyběly důvody k uspokojení. Stroj totiž ihned probudil odpor kněží. A protože kněží měli obrovský vliv na obyvatelstvo, nedaly se tyto nálady a vlivy podceňovat. Došlo to dokonce tak daleko, že se spojili kněží nejrůznějších náboženství, kteří mezi sebou věčně soupeřili, jen aby netvora odehnali. Inženýr nebyl s to pochopit, v čem tkví příčina nenávisti vůči stroji, a spokojil se s vysvětlením, že kněží v něm vidí pouze nebezpečného soupeře, který by od nich mohl odvrátit duše věřících.

Zřejmě na podnět kněží došlo k několika pokusům o zničení stroje, ale vždycky ho zachránil Heliobalos, který od stroje neodcházel ve dne ani v noci. Musely být postaveny zvláštní stráže. Ale duchovní se tím nespokojili a zanedlouho visela ve vzduchu vzpoura. Tehdy zachránil situaci setník. Zakročil i proto, že k jeho povinnostem náleželo udržovat železnou kázeň a pořádek, a navíc ke stroji cítil jakési skryté sympatie. Měl s ním i své zvláštní plány.

Jako obvykle jednal se svou běžnou energií. Zločince, kteří byli přistižení při pokusu o poškození stroje, dal ukřižovat, a postrašení kněží, kteří dobře znali setníkův drsný mrav a rovněž věděli, že by nezaváhal a vztáhl ruku i na služebníky kultu, byli sezváni k poradě. Setník se k nim obrátil s projevem, který nevynikal ani krásou slohu, ani rétorickými obraty, ale obsahoval dvě základní myšlenky. První spočívala v tom, že stroj v budoucnosti poslouží větší slávě římského válečnictví, kdežto druhá pravila, že v podobě stroje se objevil sám bůh Vulkán, aby tím dokázal přízeň nejvyšších bohů. Takový výklad zahnal kněze do slepé uličky, neboť po takových slovech by jakýkoli nepřátelský čin proti stroji vypadal jako útok na vlast a náboženství. Museli se smířit, aspoň načas.

Inženýr se musel smát, když mu později setník vyprávěl, s jakými protáhlými obličeji se kněží rozcházeli. V poslední době se se setníkem spřátelil, zřejmě proto, že oba chovali ke stroji stejné sympatie a cítili se odpovědní za jeho osud. Inženýr se snažil nevnímat setníkovu hrubost, nevzdělanost a nadutost.

„Co nového v Biblosu?“ zeptal se večer setníka, když ho usadil ve svém stanu.

„Pořád stejně,“ odpověděl setník a podle svého zvyku hrábl do mísy s divočinou celou dlaní. „Mně už ta operace leze krkem. Třást se o pět set stadií jenom proto, abych strávil večer ve společnosti utahané hetéry, která mě dokonce odvleče do divadla! Jediné, co mě utěšuje, je to, že se mohu nadýchat čerstvého vzduchu a slaného moře!“

„Stal se z tebe básník!“ pousmál se inženýr.

Setník neodpověděl.

„Mohu dál, pane?“ zeptal se pokladník, který přinesl obvyklou zprávu o stavu financí. Vyndal z brašny pečlivě složené destičky a rychle si prohlédl záznamy. Rozhodoval se, s čím začne.

„Dnes nemám chuť poslouchat tě nějak dlouho,“ poznamenal inženýr. „Pověz mi jenom to, co si zaslouží pozornost. Jinak se můžeš odebrat do své krčmy.“

Pokladník nemrkl brvou. „Právě dneska,“ řekl pak, „právě dneska jsem udělal určité rozpočty a rád bych si o tom s tebou pohovořil. Dovolíš?“ Přistoupil k nádobě s vínem a nabral si plný pohár, pak se pohodlně usadil.

„Mluv,“ řekl inženýr a líně zaznamenal, že pokladník jako obvykle nevyčkal jeho svolení.

„Za poslední dobu byly na Jupiterově chrámu vztyčeny dva sloupy,“ začal pokladník. „Šestnáctý a sedmnáctý. Při pracích spojených se šestnáctým sloupem se účastnilo osm set otroků. Vydržování každého otroka nás denně přijde na jeden obolus. Když připočítáme výplaty pro svobodné řemeslníky a ještě různé dodatečné výlohy, přišlo nás umístění šestnáctého sloupu na dva talenty. Sedmnáctý sloup byl umístěn ohnivým strojem. Nové lešení, které se kvůli tomu muselo postavit, dovoz dříví, vody a oleje, stejně jako strava pro otroky, kteří připravovali sloup k nasazení, dělá dohromady dva a půl talentu. Pokud připočítáme ještě hodnotu stroje, tedy část hodnoty, která dané operaci odpovídá, pak nás sedmnáctý sloup přišel na tři a půl talentu.“

Setník přestal hltat maso a zadíval se na inženýra. Ten byl zjevně rozčilen a rychle něco črtal na kapesní destičce.

„Co tím chceš říct?“ zeptal se konečně setník.

„Jenom to, co jsem řekl. Že stroj je ztrátový. Přijdeme na buben!“

„Počkej,“ zarazil ho inženýr. „Jak jsi rozdělil ty počáteční výdaje?“

„Velmi jednoduše. Cenu stroje jsem dělil počtem sloupu. totiž sedmadvaceti, což znamená přesnou polovinu všech sloupů. Druhou půlku postaví otroci.“

„Stroj by bez obtíží postavil všechny sloupy.“

„To máte pravdu, pane. Ale co v tom případě budou dělat otroci? Vyhnat je nemůžeme, protože na řadu úkonů stroj nestačí. Ale když je tedy stejně držíme na stavbě a na každého vydáváme jeden obolus denně, byl by čirý nesmysl, abychom je nechali stát bez práce.“

Rozhostilo se mlčení. Pokladník do sebe obrátil víno.

„Počkej,“ zvolal inženýr, „jenže stroj vykonal tu práci za dva dny, kdežto otrokům to trvalo deset. Proč jsi to nezapočítal do té své hloupé statistiky?“

Pokladní si otřel rty cípem pláště a řekl:

„Protože nemáme proč spěchat.“

„Jak to, že nemáme?“ zaburácel setník. „Tobě snad přeskočilo, podvodníku?!“

„Nerozčiluj se, pane,“ mírně odvětil pokladník. „Měj na zřeteli, že každé dva sloupy přicházejí do Heliopolisu pouze jednou za tři měsíce. Rychleji je sem dopravit nemůžeme…“

V

Inženýr nemohl usnout. Ležel na zádech, díval se do nočního nebe a znovu a znovu probíral v mysli události posledních dní. Vskutku mají pravdu ti, kdo tvrdí, že lidské žití nezávisí na lidské vůli, nýbrž je veskrze v moci osudu. Docela nedávno ještě náležel k vznešené třídě architektů, sám císař mu byl nakloněn, byl mu svěřen úkol, aby řídil architektonický zázrak své doby. A teď je všechno na vahách. Buď bude povýšen jako osoba, která císařství prokázala mimořádné služby, anebo bude obviněn z defraudace, překročení moci, rouhačství, a s hanbou vyhnán ze služby, pokud nedojde k věcem ještě horším.

Jak se to všechno mohlo stát? Samozřejmě, sám před sebou se mohl ospravedlňovat tím, že odjel do Kapadocie, aby vyhledal nové druhy mramoru, aby uzavřel smlouvy s dodavateli a najal zkušené řemeslníky. Ale známky toho, že něco není v pořádku, ty se objevovaly už dlouho. Opovrhl zdravým úsudkem pokladníka, který měl své údaje podložené přesnými propočty. Měl zřejmě od prvopočátku usilovat o jiné využití ohnivého stroje. Tam, kde stroj nemohli zastoupit lidé ani v nevímjakém počtu.

Teď mám rozumu dost, ironicky si řekl inženýr. Znovu mu prolétly hlavou události oné neklidné noci, kdy musel uprchnout. Před půlnocí ho drsně probudil setník. „Vstávej,“ křikl na inženýra, „táhnou sem, aby zničili ohnivý stroj!“

Inženýr na sebe hodil chitón a vyběhl na ulici. Celé prostranství bylo zaplaveno světly, která se míhala ve tmě. Tisíce otroků s pochodněmi postupovalo od svých chatrčí doprostřed staveniště. Vzduchem zněly divoké výkřiky a jekot.

Až do této chvíle se nepodařilo odhalit hlavní podněcovatele vzpoury, ačkoli bylo zjevné, že by se jistě našli mezi kněžími a dozorci. Konspirátoři zcela určitě jednali poznenáhlu, postupovali krok za krokem. Setník přiznal, že dostával zprávy o tom, jak se v barácích otroků hýří. Někdo rozšiřoval zprávy, že zanedlouho všechny práce na stavbě bude vykonávat stroj, takže zde nebude zapotřebí lidí, otroci budou posláni do gladiátorských škol nebo do solných dolů. Ať to bude tam či onam, jejich duše se rychle ocitnou na opačném břehu Styxu. A to všechno způsobil ten prokletý Féničan se svým ohnivým netvorem. Setník, bohužel, nevzal zprávu o tom všem ani na vědomí, zatímco měl vyhledat agitátory, kteří lidem pletli hlavu, měl je dát ukřižovat, a pak by možná povstání odvrátil.

Když inženýr doběhl k Jupiterovu chrámu, kohorta už zaujímala kruhovou obranu. Setník se zaklínal, že jeho vojíni neustoupí, ale copak mohly čtyři stovky vojáků vydržet nápor mnohatisícového davu, který se valil jako láva? Měli k dispozici nanejvýš půl hodiny, ale inženýrův vynalézavý rozum nebyl s to objevit přijatelné řešení.

Náhle se ze tmy vynořil muž v dlouhém rituálním plášti. Inženýr a setník poznali Sallustia, nejvyššího velekněze budoucího chrámu, který na stavbě zastával funkci hlavního poradce a objednavatele.

„Bez úvahy jste podlehli opojení z ohnivého stroje.“ řekl, „a to vedlo nakonec ke vzpouře! Ale já situaci zachráním!“

„Poslyš, nejsou tyhle bakchanálie náhodou dílo tvých rukou?!“ vykřikl setník.

„Na podobné podezření nehodlám vůbec odpovídat,“ důstojně namítl velekněz. „Už jsi někdy viděl, aby římský sluha bohů ponoukal otroky k nepořádku?“

„Nějak moc ukázněně a najednou vylezla ta sebranka ze svých doupat,“ zamumlal setník. „Je vidět, že to někdo vede!“

„To by člověk musel být na hlavu padlý, aby nepoznal, že to jsou intriky křesťanů, kteří stůj co stůj chtějí zabránit tomu, abychom zde vystavěli chrám!“

„Co navrhuješ, Sallustie?“ zeptal se inženýr.

„Okamžitě odvedete vojsko a ukryjete se v lesíku. Dav zničí stroj a pak se vzpamatuje. V té chvíli se my všichni, já i ostatní kněží, obrátíme k nim a budeme je přemlouvat nebo jim budeme hrozit. Až v tuto chvíli, protože pozdní opojení svobodou a strach před potrestáním mohou před zástupem vytyčit nový cíl. Ti nejodvážnější by mohli vytáhnout na Biblos nebo obsadit Heliopolis. Kdoví, jestli povstání nepřeskočí na celé syrské pobřeží.“

„Já stroj neobětuji.“

„Já taky ne!“ prohlásil setník.

„Jste šílenci! Dáváte v sázku všechno! Copak nemůžete postavit nový stroj?!“

Tento argument zapůsobil. Dusot bosých nohou se blížil, pochodně ozářily prostranství jako vycházející slunce. Inženýr a setník se po sobě podívali a přikývli na souhlas. Teď museli jednat rychle. Setník předal rozkaz rojnicí. V několika minutách kohorta vykročila směrem k Biblosu. Tato silnice nebyla dosud obsazena otroky. Inženýr se rozběhl ke stroji, aby odvedl Heliobala a skupinu jeho mechaniků, kteří zde s horečnou rychlostí něco dělali.

„Utíkejte!“ vykřikl na ně. „Legionáři vás chránit nebudou!“

Až teď poznal, že stroj je na povoze. Heliobalos a dva jeho nejbližší pomocníci připoutá valí jednotlivé součásti k trupu stroje. Inženýra nejvíc překvapilo, že pod kotlem se topí, žilovím stroje už postupovala pára a celý stroj se chvěl jako ušlechtilý kůň před závodem, kdy frká, hryže udidla a hoří netrpělivostí, aby se dal do cvalu.

Na inženýrův rozkaz se lidé od stroje rozutekli. Jen Heliobalos a jeho pomocníci nerušeně pokračovali v práci. Inženýr nevěřil svým očím a zlostně odmrštil ruku, která mu dopadla na rameno. Byl to setník, který držel otěže dvou koní.

„Slyšíš mě, Heliobale?“ zaječel inženýr.

„Ano, pane,“ zazněla odpověď.

„Tak proč si nepospíšíš? Stroj už nezachráníš. Postavíme jiný.“

„Ne, pane.“

„Zešílel,“ řekl setník. „Nech ho, jedeme, za tři minuty tady dav bude!“

Vyhoupli se na koně. „Heliobale!“ zvolal inženýr. „Vyzývám tě naposled! Ještě se můžeš zachránit!“

„Zachraň sám sebe, pane můj, já tě hned dohoním!“

První řady otroků už stoupaly k podnoží chrámu. Inženýr pobídl koně do cvalu. Teprve po několika minutách mu došel smysl Heliobalovy poslední věty. Nemohlo být pochyb, nešťastník se skutečně pomátl. Inženýr přitáhl otěže a ohlédl se.

Celý život si bude pamatovat tu děsivou podívanou. Ke stroji, chrlícímu oheň, se valila spousta lidských těl. Ještě okamžik a všechno skončí, z největšího výtvoru techniky zbude jen mrtvá hora železa. A jejího tvůrce roztrhá rozvášněný dav na kusy. Inženýr zavřel oči, ale když je vzápětí otevřel, spatřil zázrak. Povoz se strojem se dal náhle do pohybu, nabral rychlost a rozjel se proti davu. Nad Heliopolisem proletěl výkřik hrůzy. Proti otrokům se valil stroj, burácel na deskách základů a sršel jiskry. Pohyboval se sám, netáhli ho buvoli ani koně, a bylo jasné, že jeho pohyb byl zrozen silou božského původu.

Řetěz otroků se v mžiku rozpadl, zadní rady se daly na útěk, kdežto přední se v panice vrhaly na zem a bořily hlavu do písku. Otroci se tak chránili před hněvem Jupiterovým nebo Baalovým. Kdo mohl tušit, který z těch dvou bohů se vtělil do stroje. Když povoz míjel inženýra, zahlédl inženýr masivní postavu Heliobala, který klidně přikládal na ohniště. Inženýr pobídl koně. Až dvacet mílí za Heliopolisem se jim podařilo dohnat stroj. Pokojně oddechoval páru. Heliobalos opravoval prasklou zadní nápravu.

„Chtěl uprchnout, aby vládnul stroji sám!“ výhružně řekl setník a sáhl na meč. Vynálezce se k němu ani neotočil.

„Kdybych měl takový záměr,“ řekl chladně, „prostě bych jenom zvětšil oheň.“ Setník už ani necekl. Zvláštní je, že ho to zřejmě velice rozveselilo.

Cestou pak Heliobalos vykládal, že už se dávno zabýval myšlenkou na spojení stroje s povozem, ačkoli mu to inženýr zatím výslovně zakázal. Strávil mnoho bezesných nocí nad mechanismem, který by přenášel pohyb na osu povozu. Podařilo se mu najít originální řešení, jak povoz řídit. Inženýr ten nápad rovněž ocenil, když si prohlédl páky, které pomocí pružin otáčely přední osu o čtvrtkruh.

Heliobalos měl v barácích své vlastní špehy. Féničtí přátelé ho informovali o tom, jak roste nenávist vůči stroji. Pochopil, že si musí pospíšit, ale inženýrovi raději nic neřekl a pracoval tajně.

Naštěstí… Je vůbec vhodné, aby použil takové slovo? Stroj sice zachránili, ale za jakou cenu? K inženýrovi se navrátily truchlivé myšlenky. Jak je přivítají v Římě – pokud se tam vůbec dostanou? Nadzvedl se a vyhlédl za záď. Moře bylo klidné, za triérou plynul odraz měsíce, na východě se v předjitřním šeru rýsovalo italské pobřeží.

Setník se také převracel na nepohodlném loži. Na rozdíl od inženýra měl ovšem skvostnou náladu. Na okamžik se mu sice kmitla hlavou obava, že nějaký tupec z generálního štábu ho může obvinit z dezertérství a předat válečnému soudu. Pro všechny případy učinil jistá opatření. Vyslal posly k místodržícímu provincie a svému bezprostřednímu vojenskému veliteli poslal depeši s mlhavou zprávou o „mimořádných okolnostech, které ho nutí, aby ve jménu zájmů velikého Říma dočasně opustil svěřený úřad“. A pak se po hlavě vrhl do dobrodružství.

Radostně vzpomínal na putování k mořskému břehu, zejména na chvíle, kdy sám řídil ohnivý povoz. Na nějakých třicet mil se vyhnuli Biblosu a po krátkém hledání objevili přístav, kde kotvilo několik kupeckých lodí. Inženýr, ten osel, chtěl jednu loď najmout, ale majitel vytušil, že mají naspěch, a řekl si šílenou cenu. Tehdy byl setník nucen chopit se iniciativy. Prohlásil, že loď je rekvírována, a poručil desítce vojínů, aby majitele spoutali a hodili do podpalubí. Když inženýr ve své bláhové dobrotě za toho šejdíře orodoval, namítl setník celkem rozumně, že to je jediná možnost, jak loď co nejdříve majiteli vrátit.

Bylo zajímavé, že ze všech zakotvených lodí si vybrali tu nejhorší. Triéra byla spuštěna na vodu snad ještě za dob Antonia a Kleopatry. Ale trval na tom Heliobalos, a když jim sdělil svůj důvod, zmocnilo se jich nadšení. Vynálezce vůbec nepočítal s vesly a plachtami, měl už připraven projekt, jak ohnivého stroje použít pro loď, a triéra s nízkým ponorem mu vyhovovala nejlíp. Trvalo jim čtrnáct dní, než zhotovili a připevnili obrovské kolo s lopatkami. Ale jak rychle pak vypluli podél břehu! Setník se zasmál, když se mu vybavila epizoda s válečnou lodí, jejíž kapitán jim dal rozkaz, aby zastavili. Triéra posměšně opsala několik okruhů kolem válečné lodi a bleskurychle zmizela za obzorem. A co zmatek v maltských vesnicích, když lidé spatřili loď, která letěla po vlnách a sršela oheň.

Setník se nadýmal v samolibém snění. Viděl bitvy, ve kterých bojovaly desítky a stovky ohnivých strojů, viděl bitvy na moři, kde veslicím a plachetnicím kladly odpor neporazitelné, rychlé lodi Římanů. Pokaždé velel vojskům on, znovu a znovu prožíval své triumfy, pyšnil se poctami, které mu uděloval císař, nesl na hlavě vavřínový věnec.

I Heliobalos byl v dobré míře. Naložil vrchovatě uhlí do lačného jícnu a ulehl nedaleko stroje. Pozoroval, jak zhasínají hvězdy. Jeho mysl bloudila v technických výšinách. Proč bych nemohl využít blesku, říkal si. Copak všechno, co bylo stvořeno bohy na tomto světě, nemá sloužit člověku a jeho blahu? Pak se mu zjevil ohnivý stroj, připevněný k tělu obrovského ptáka. Stroj spustil, a měděná křídla se začala pohybovat, pták se odpoutal od země a vznesl se k obloze.

V polospánku zaslechl dva hlasy. Spatřil dva vojáky, kteří měli stráž. Nabrali ze soudku víno a polohlasem si něco vykládali.

„Mizerné víno!“ zaslechl Heliobalos. „Určitě se tam dostala mořská voda.“

„Tak to nepij!“ poradil mu druhý.

Heliobalos se díval, jak se legionář obrací a chce někam víno vychrstnout. Najednou si všiml stroje. Heliobalos vytušil šílenou myšlenku, která v tu chvíli vojína napadla. „Udělám to jako v lázních,“ říkal si vojín. A Heliobalos už nestačil šílence zastavit.

Toho rána si malý oddíl římských vojáku na Capri všiml ohnivého výbuchu, ke kterému došlo na moři nějakých deset mil od břehu. Pak vlny přinesly ozvěnu.

„To spadla hvězda,“ řekl decúrion, „to se tady stává často.“

Po několika hodinách vyneslo moře na břeh mrtvá těla a úlomky triéry, mezi nimiž byly i podivné měděné trubky. které vzbuzovaly podiv. Pak připlaval polomrtvý, ohořelý muž. Byl statný, nepříliš velký, měl černé vousy, sestřižené do čtverce, a maličká očka, plná zármutku.

„Co jsi zač?“ zeptal se ho decurion.

„Jsem téměř bůh,“ odpověděl neznámý. „Stvořil jsem ohnivý stroj, který může pohánět povoz na zemi, koráb na moří, ptáka v podnebesí.“

Velitel oddílu a jeho zástupce se po sobě podívali.

„Jsi drzý lhář nebo blázen,“ řekl pak velitel.

„Stvořil jsem ohnivý stroj,“ zatvrzele opakoval muž.

„Tak kde je ten stroj?“

„Vybuchl a potopil loď. Zahynuli všichni. Inženýr, setnik i vojáci.“

„Setník? Na palubě byl římský důstojník?“

„Ano. A inženýr.“

„Na inženýra kašlem. Přiznal ses, že tvůj ohnivý stroj způsobil katastrofu lodi.“

„Ale to nebylo mou vinou.“

„To už není tak důležité,“ namítl velitel a nařídil vojákům, aby Féničana spoutali a uvrhli zpátky do moře.

Skupina turistů, kteří se sjeli do Libanonu z různých konců světa, si prohlížela majestátní rozvaliny Baalbeku.

„To je neuvěřitelné, jak se jim při té primitivní technice podařilo rozmístit tišící tunové desky, a navíc ještě zvednout sloupy, které vážily pětačtyřicet tun. Nemýlím se, říkal jste tahle čísla, viďte?“ obrátil se jeden z nich k průvodci.

„Ano,“ přitakal průvodce a dodal: „Všichni tu žasnou stejně jako vy. Už jsem na to zvyklý.“

„Třeba tu pracovali návštěvníci z vesmíru?“ poznamenal druhý turista. „Někde už jsem na podobné tvrzení narazil.“

Protože Heliobalos zahynul, a s ním i jeho ohnivý stroj, byl parostroj objeven se zpožděním tisíce pěti set let.

Elektrickou energii lidé zkrotili ještě o století později.

Rozbití atomu se zřejmě také o nějakou dobu opozdilo.