Ondřej Neff

Šídlo v pytli

KAPITOLA PRVNÍ

„Rena Sulirová! Základna volá Renu Sulirovou!“

Rena bezděčné pohlédla vzhůru. Paprsky slunce se blaženě vpíjely do chladné průzračné vody. Hejno duhově zbarvených sleďů vážně táhlo proteplenou vodou jako ptáci na cestě za blažeností.

„Slyším,“ ozvala se Rena.

„Hned se vrať. Opakuji hned se vrať. Je to naléhavé.“

Rusovlasá žena se tázavě podívala na svého společníka. Delfín na ni tázavě upíral oko. Snad vycítil, že se děje něco neobyčejného – Rena se mnohokrát přesvědčila, že Bulka rozumí víc než těm pěti stům slovům akvalingvy, jež ho naučili ve školce. Samozřejmě, to Rena byla ochotna připustit, nerozumí všemu – ale skoro všemu.

„Chtějí, abychom se vrátili,“ řekla Bulkovi.

Překládač převedl její slova do pištivých zvuků vodního jazyka

„Nelze,“ odvětil Bulka lakonicky. „Nebezpečí nepominulo.“

Opravdu, jejich úkol dosud neskončil. Hustý oblak červené smrti, nebezpečného planktonu, který byl schopen v krátké době zničit celou vsádku perlorodek, se stáhl pod tlakem sonických pistolí do hlubin, ale nezmizel docela. Mohli tušit jeho hrozebnou přítomnost dole, v tmavozeleném příšeří průrvy, která se táhla na kilometry daleko.

Jestliže delfín, co se inteligence tyká, stojí na vrchním stupni žebříčku, plankton má mezi mořskými živočichy plné právo ucházet se o místo někde docela vespod, v tom se všichni zoopsychologové shodují. Rena ale nebyla studovaný zoopsycholog. Pracovala osmý rok v zátoce Šitó na Okinawě jako ošetřovatelka perlorodek. Život mořských živočichů neznala z přednášek a infozáznamů, ale z denní praxe. Proto věřila, spolu s ostatními ošetřovateli, že červená smrt je lstivá potvora, nadaná jednostranně zaměřenou inteligencí: jde jí o zničení jediného, o co Rena a její přátelé stojí a usilují, o zničení vsádky perlorodek, jedné z mála, které produkují růžové perly, známé ve všech střediscích společenského života v Planetární Unii.

„Co se děje?“ zeptala se Rena neznámého.

„O tom nelze mluvit na dálku. Potřebuju s vámi mluvit osobně.“

„Na základnu je to dvanáct kilometrů,“ namítla mladá žena. Jistě, má zde vodní skútr, takže oněch dvanáct kilometrů neznamená nepřekonatelnou dálku, ale cožpak ona, vedoucí směny ošetřovatelů perlorodek, je nějaká hej nebo počkej, která přispěchá na první zavolání?

„Jedu vám naproti,“ řekl neznámý. „Žlutý člun. Dejte mi vědět, až spatříte můj kýl.“

Ozvala se jemná melodie na znamení, že spojení skončilo.

Rena hněvivě vydechla. Propustnou blanou vytryskla celá galaxie droboučkých bublinek.

„Rena se hněvá,“ poznamenal věcně Bulka.

„Pán zlobí,“ vysvětlila žena.

„Co dělá?“

„Chce, abych se vrátila.“

„Bulka půjde místo tebe,“ řekl delfín.

Konstruktéři překládacího stroje dobře volili tón hlasu, jímž delfín měl k člověku promlouvat. Delfínovo pohvizdování mohl stroj převést na lidský hlas jakéhokoli druhu, hluboký mužský bas anebo melodický dívčí soprán. Psychologové však rozhodli, že vytvoří zcela umělý, „delfíní“ projev. Lidská slova byla správně vyslovena, ale trochu měkce, až šišlavě, s otevřenými samohláskami.

„Ať delfíni mluví tak, jak by mluvili, kdyby mluvili,“ – tak znělo heslo, pod kterým přístroje byly dodávány zájemcům.

„Jsi hlupáček, Bulko,“ řekla Rena něžně. „Ten člověk by se tě polekal.“

„Zaslouží si to,“ řekl Bulka. „Pán zlobí. Ty jsi to řekla. Pán zlobí, zaslouží leknout.“

Bulka dovedl být neúprosně logický, a jakmile si něco vzal do své mohutné hlavy, jen neochotně – a vždycky pod palbou těžkých argumentů – se úmyslu vzdával. A Rena neznala žádný argument, jímž by Bulku přesvědčila, že neznámý není hoden trestu za svoje zlobení.

„Tak dobrá,“ řekla. „Pluje sem ve žluté lodi. Jdi mu naproti.“

Delfín, zřejmě potěšen, radostně zakvákal, opsal kolem Reny dva tři kruhy a byl tentam. Ani jsem mu neřekla, kterým směrem má plout, napadlo ji. Bulka ale zřejmě slyšel už zdáli hukot lodního šroubu a vydal se loďce se žlutým kýlem naproti.

Snad se něco nestalo otci, přemýšlela Rena. Podezíravě pohlédla do průrvy, ale červený oblak v ní nezahlédla. Zamířila tedy ke skalisku, kde zakotvila svůj vodní skútr. Otec se choval v poslední době nějak divně. Reně se zdálo, že ho trápí nějaké starosti. Několikrát ho překvapila u telefonického rozhovoru, kdy kvapně zavěsil a nebyl schopen kloudně vysvětlit, s kým vlastně mluví.

Uchopila řídítka skútru a spustila motor. Teplá voda se jí opřela do tváře a ramen. Musela se vzepřít nohama, aby ji tlak vody nesmetl. Milovala rychlou jízdu na skútru, ale tentokrát ji nebyla s to náležitě ocenit.

Otec nikdy nezapomene na takzvaný Svobodný Mars. On, poslední velící generál města Roma, nyní obyčejný technik na plantáži perlorodek… Jeho práce je stokrát, tisíckrát, miliónkrát užitečnější, o tom ho Rena ujišťovala bezpočtukrát. Na Marsu by byl zahynul, zabil by ho Jo Vessy, jeho úhlavní nepřítel, anebo by se z něho stal ubohý šedivák, neschopný vlastní myšlenky, závislý na elektronických programech zábavní ústředny.

Usmíval se, když mu opakovala ta slova.

Co je to platné, dceruško, znamenal jeho úsměv. Býval jsem generálem, první mezi prvními, kdežto teď žiji na Zemi, kde nikdo není ani první ani poslední, kde každý žije svůj život pro sebe a pro druhé, asi jako mravenec v mraveništi.

Nikdy to nepochopí, hněvala se Rena v duchu. A neměl by se stýkat s bývalými důstojníky. Staří páni vzpomínají a jeden ve druhém podporují zlé myšlenky.

Nikdy to sice nepřiznal, ale chtěla by vsadit celou farmu perlorodek proti vyhnilé škebli, že ty záhadné telefonáty vedl se členy někdejšího štábu.

Měla pocit, že už slyší pravidelný tep lodního motoru. Bzučení skútru ale mohlo klamat sluch, proto vypnula šroub a plynula prostorem už jen setrvačností.

A pak se to stalo.

Někde vpředu to zablesklo. Nesnesitelná bolest se do ní zakousla, zaútočila na celý povrch těla, ale především na místa nejzranitelnější, na uši. Zatmělo se jí před očima a pustila řídítka z rukou. Nárazová vlna jí vyrazila dech. Chtěla nahmátnout rukou ventil, aby zvýšila tlak v masce, ale nemohla si vzpomenout, zda má bombu na zádech nebo na prsou a kde vlastně má záda a kde prsa… Zmocnila se jí panika. Ještě před několika minutami žila šťastně ve svém vodním živlu a teď najednou měla dojem, že ji oceán zajal, obklopil ji nepřátelstvím, chce ji zahubit. Kdysi viděla kusy jantaru. Uvnitř zlatavé hmoty spatřila tělíčka droboučkého hmyzu. Před tisíci a tisíci lety tu uvízly nějaké mušky. Nemohla se zbavit pocitu, že tvorečkové dosud žijí a čekají na vysvobození.

I ona je muška zalitá do jantaru. Chce pryč, chce nahoru, chce vdechnout svěží vzduch do plic, které bolí, jako kdyby někdo do nich nalil tekuté olovo.

Může za to maska, ta mučitelka.

Popadla ji za okraj a snažila se ji odtrhnout od obličeje. Naštěstí neměla dost síly a maska přiléhala tak těsně, že se jí hned nepodařilo

vsunout prsty pod její okraj. Ale byla pevně rozhodnutá dosáhnout svého a jistě je to jen otázka okamžiků, kdy se jí to podaří!

Jemný úder do zad ji přivedl do světa reality.

Uvědomila se, že vidí kolem sebe červenou barvu. Napadlo ji, že je to červená smrt, ten hnusný plankton, usilující o záhubu sádky. Oblak červené smrti je však hustý, neprůhledný, kdežto clonou této červeni je docela jasně vidět slunce… a tam nahoře se něco třepotá jako žlutý motýlek.

Je to krev!

Ohlédla se. Bulka, hrozivě krvácející z tlamy, ji zespoda podpíral.

„Pán zlobí, pán moc zlobí. Hodil do vody věc, která dělá bolest.“

Delfín nebyl tak hrozně raněný, aby nedokázal předat Reně sdělení. Překládací stroj dokázal dešifrovat jeho hvízdot!

„Co se stalo?“

„Bulka udělal Renu,“ zněla odpověď.

Mladá žena z ní nebyla právě moudrá, ale pak si uvědomila, co ta slova znamenají.

Bulka dovedl napodobit několik lidských slov, a dokonce se mu skvěle dařilo imitovat její hlas! Vynořil se zřejmě z vody a oslovil neznámého. Co mu asi řekl?

„Bulka řekl – Dobrý den, pane – jako Rena,“ vysvětlil delfín. To zvíře skutečně čte myšlenky…

„A on…“

„Hodil do vody černou věc. Bulka šel dolů. Bál se. Věděl, že věc špatná. Věc udělala světlo a bolest. Pán zlobí. Pán moc zlobí Bulka se zlobí na pána. Dovolí Rena, aby Bulka pána potrestal?“

Rena vytušila, co má delfín v úmyslu. Mohl by zespodu zaútočit na lodici a převrhnout ji. Dovede to, má síly dost, o tom nepochybovala. Ale co se stane potom? Neznámý spadne do vody. Ne snad, že by mu to nepřála, ale je to zřejmě nebezpečný člověk. Může mít na sobě potápěčskou výzbroj a třeba i další „černé věci“, které dělají „světlo a bolest“, zřejmě hlubinné bomby. Dokáže Bulka Renu ochránit?

Jeho mozek je geneticky kondiciovaný. Má vyšší inteligenci a je opatřen zábranami, které mu nedovolí v žádném případě zaútočit na člověka. Ani žraloci to dnes nedokáží, natožpak delfín, odvěký přítel člověka.

Spolu se silami se jí vracela soudnost.

Ten člověk chtěl zabít ji, Renu Sulirovou. Proč? Tato otázka není v této chvíli podstatná. Co udělá v nejbližších okamžicích?

Jistě se bude chtít přesvědčit, zda hlubinná puma dosáhla cíle.

Neznámý myslel, že ho oslovila žena. Pak hodil do vody hlubinnou pumu. Nemohl předpokládat, že k němu mluví delfín, zvíře nadané doslova nadlidským postřehem a silou. Ona, Rena, by nedokázala dostatečně rychle uprchnout ze smrtícího dosahu pumy. Delfín se dostal jedním dvěma údery ocasu ze zóny bezprostředního ohrožení.

Útočníka ale nelze podceňovat. Jistě se bude chtít přesvědčit, zda dosáhl svého.

„Skútr…,“ řekla Bulkovi.

„Bulka nerozumí, co paní chce udělat.“

„Rychle… dolů…,“ poručila Rena.

Objala delfína pod hlavou a chytrý živočich vyvinul právě takovou rychlost, aby své břemeno nesetřásl ze zad.

Skútr zvolna klesal do hlubiny. Rena se bleskurychle zmocnila řídítek, nastavila kormidla tak, aby vynesla stroj vzhůru, spustila motor a nastavila ovládací páku na stálý chod. Potom řídítka pustila.

Skútr zbavený břemene vyrazil bleskurychle vzhůru.

Rena by si byla zlomyslně přála, aby stroj narazil do dna lodice a udělal do něho pořádnou díru, ale hned tu pošetilou myšlenku zapudila. Na skopičiny není správná chvíle. Skútr vypluje na hladinu. Bude to dostatečné poselství smrti? Uvěří neznámý útočník, že jeho vražedná zbraň splnila svůj úkol?

„Teď pryč, Bulko,“ řekla Rena delfínovi. Pak si uvědomila, že zvíře je raněné. „Dokážeš to?“

„Bulka je silný,“ odpověděl delfín, a třebaže jeho pištivý zvukový projev prošel elekronickým labyrintem překládacího stroje, slova pronesená v lidské řeči zněla stejně pyšně, jako kdyby je pronesl nějaký venkovský fanfarón.

Rena se bezděčně usmála, znovu se přichytila delfínova krku, přitiskla nohy k jeho trupu a nechala se unášet tam, kde doufala, že najde bezpečí – na základnu.

Základna – takto stručně a nepoeticky se říkalo městu Hydropolis, jednomu z nejstarších podmořských sídlišť světa. Renu čerta zajímala historie Země, třebaže už tu žila bezmála deset let. Nedovedla by tedy odpovědět na otázku, kdy vlastně Hydropolis vznikla. Bylo to někdy na začátku kosmického věku, tak asi by odpověděla, aniž by dokázala přesně říci, zda kosmický věk začal ve století devatenáctém, dvacátém či jedenadvacátém. V ústřední dvoraně Alfa byl vystaven obdivu návštěvníků první obyvatelný modul, který byl na mořské dno spuštěn, aby se v něm usídlili odvážlivci. Vypadal jako nový a Rena (a nejen ona) pochybovala, zda je to skutečně původní stavba. Spíš se původní modul někde ztratil a starší města rozhodli nahradit ho věrohodnou kopií.

Doma, na Marsu, kde se narodila a vyrůstala, se dělo cosi podobného. Také tam lidé pietně uchovávali Památky na první osadníky červené planety, uchovávali je a později ničili, když vojenská vláda Marsu vyhlásila samostatnost a odtrhla se od Planetární unie, a ještě později se po Památkách pídili s horečnou horlivostí, protože to byla náramná vzácnost, o to žádanější, protože vláda sbírání Památek zakázala a jejich vlastnictví trestala.

Modul byl tak maličký: plastiková zploštělá bublina o průměru nějakých pětadvaceti metrů.

Dnešní Hydropolis má v průměru pětadvacet kilometrů a dál se rozrůstá!

Plastik? Nic takového! Úřady už dávno zakázaly stavbu obydlí z jiných než čistě přírodních materiálů. Genové inženýrství zbavilo lidi jednou provždy starostí o to, jakým způsobem lze budovat podmořské stavby, aniž by se rušivě zasáhlo do života vodní fauny a flóry. Myriády korálů, těch drobných živočichů, se ujaly stavebních prací. Lidé podporovali jejich růst, dodávali jim stavební materiál a koráli se odvděčovali tím, že svá obydlí stavěli do tvarů předurčených člověkem.

Cestou do Hydropole se Bulka úplně vzpamatoval. Přestal krvácet a zdálo se dokonce, že se mu vrátila dobrá nálada. Rena se s ním rozloučila u bójí vnějšího okruhu. Ne snad, že by delfíni měli vstup zakázán; tito přátelé člověka měli přístup i do vodou zatopených částí Hydropole. Cítili se zde však jako hosté a dávali přednost pobytu v těch mořských oblastech, kam zas lidé vplouvali jen s ostychem, na návštěvu.

Rena se ohlédla za svým přítelem, zamávala mu a energickým pohybem paží vyrazila kupředu.

Bulkova přítomnost na ni působila konejšivě, avšak teď, kdy zvíře odplulo, ovládl ji hněv proti neznámému útočníkovi. Ani po deseti letech pobytu na Zemi, přesněji řečeno pod hladinou pozemského moře, se nedokázala zbavit prudké nátury. Už dávno to nebyla zhýčkaná dcerunka všemocného pána Romy, tehdy jediného města na Marsu, dívka, které bylo všechno dovoleno, která udávala tón módy, ať už v oblečení nebo společenských zábavách. Byla to teď mladá žena, která si zvolila nesporně práci. Žila skromně, vydělané peníze si ukládala a volný čas věnovala svému otci, v poslední době prudce stárnoucímu, mrzutému a nemálo zatrpklému.

Já mu to nedaruju, to si opakovala, když vyťukávala na svém siringu kódové číslo Ostrahy. Siringový kroužek se rozzářil a od toho okamžiku ji spolehlivě vedl labyrintem zatopených chodeb k nejbližší bázi.

Doprava houstla. Rena zvolila chodbu vyhrazenou plavcům, skútry, natožpak rozměrnější plavidla, sem nesměly. Tu a tam spatřila nějakého známého, ale vyměnila s ním vždycky jen několik nezbytných zdvořilostí a spěchala dál. Brzy se dostala do suché zóny. Proběhla přechodovou komorou, dala se osušit, v oblékáme se nechala bez dlouhého přemýšlení zahalit modrým foumem a po dvou minutách jízdy na pohyblivém chodníku už rozrážela dveře báze.

„Jsou tu zase!“ vykřikla bez pozdravu.

Uniformovaný úředník na ni tázavě pohlédl, ale neřekl nic, jen se podíval úkosem na obrazovku. Hlasový analyzátor už předal počítači potřebné informace. Tak tedy Rena Sulirová, pomyslel si úředník. To jméno jsem někde slyšel.

Překotně a stále hněvivěji Rena vysvětlovala úředníkovi, co se stalo. Čas od času se v zátoce objevuje parta výtržníků, kteří se snaží sabotovat práci chovatelů perlorodek.

„Že prý ta zvířata trápíme. Trápíme, považte si! Omezujeme jejich svobodu! Perlorodky se nikdy neměly lépe než v sádkách, to přeci dá zdravý rozum! Celé dopoledne jsem se prala s tou zatracenou červenou řasou a pak se objevili ti darebáci a hodili do vody bombu a poranili Bulku, to je delfín, chápete. Kdo tedy ubližuje zvířatům, já, nebo oni?“

Zatímco hovořila, úředník jako by bezděčně poklepával prstem na desku stolu. Nevšimla si toho, a i kdyby ano, nepřikládala by tomu žádnou důležitost. Netušila, že každé klepnutí prstu znamená zapnutí nových a nových informačních obvodů.

Rena Sulirová, narozená na Marsu, četl úředník. V Hydropoli a dalších podmořských městech na Zemi žijí desetitisíce lidí, kteří před lety odešli z rodné planety, po pádu vojenské vlády. Nemohli, nebo si spíš nechtěli zvykat na čtyřnásobnou přitažlivost. Dali přednost životu ve vodě. Mnozí z nich si nechali dokonce voperovat umělé žábry, takže si znemožnili život na souši. Tato rusovlasá mladá žena však nepatřila k těmto výstředníkům. Temperamentu ale má dost, to se musí nechat.

Prst ťukl o senzor.

Další informační okruh naskočil.

„Mají člun se žlutým kýlem,“ chrlila Rena ze sebe svoji zlobu. „Nemohli se dostat daleko. Hodili do vody bombu, výbušninu, dálkově odpalovanou minu. Mohli zabít Bulku, mohli zabít mne, člověče, posloucháte mě vůbec?“

„Vy jste Rena Sulirová,“ konstatoval úředník.

Přistoupila až ke stolu a udeřila pěstmi o jeho desku.

„Každou promarněnou vteřinou se darebáci dostávají blíž k bezpečí. Třeba už je nedostihneme. A zítra se můžou vrátit.“

„Dcera někdejšího generála Sulira,“ pokračoval ten muž.

Rena se naježila.

„Co je vám po tom?“

Vybavily se jí trpké doby těsně po přestěhování. Těžko si zvykala na nové prostředí. Tatínek byl v hrozném duševním stavu, div že nepřišel o život, a lidé se nechovali právě ohleduplně.

„Váš otec zmizel,“ vysvětlil úředník.

Zamračila se.

„Jak to, zmizel? Třeba šel někam na procházku. Pracuje jako historik, chápete? Shromažďuje materiály pro vědeckou práci o dějinách vojenských vlád na Marsu. Na tom přeci není nic špatného.“

„Nešel na procházku,“ řekl úředník. „Přesněji řečeno…, nevíme, kam šel.“

Další ťuknutí. Stěna za jeho zády se změnila v obrovskou obrazovku.

„Podívejte se, slečno Sulirová: Tohle je seznam osob, které pohřešujeme. Obvykle se ukáže, že šlo o poruchu siringu. Jakmile by se váš siring poškodil,“ ukázal prstem na kroužek na jejím zápěstí, „dostanete se na tento seznam. Denně na něm máme sto, sto padesát lidí. Od dnešního rána se seznam rozrostl na tři a půl tisíce jmen.“

Ťukl prstem. Jméno Renina otce se v seznamu červeně rozblikalo.

Naklonila se nad deskou stolu.

„Kdo… kdo jsou všichni ti lidé?“

Úředník se opřel o opěradlo křesla.

„Správně položená otázka. Kdo jsou ti lidé? Svým způsobem to jsou vaši přátelé. Všichni pocházejí z Marsu. Většinou jde o vojáky. Štáb vašeho otce je kompletní, nechybí ani známý plukovník Jo Vessy.“

Rena se ušklíbla. Jo Vessy! Lékařům se prý podařilo dát jeho psychiku do pořádku, už je z něho zase normální člověk, ale charakter mu nezlepšili. Nenávistný, omezený, a navíc prý pomstychtivý.

„Víme, že vaše vztahy k panu Vessymu nebyly nikdy nejlepší,“ řekl úředník.

„Jestli se něco tatínkovi stalo,“ řekla Rena, „Vessyho osobně uškrtím.“

„Vy si myslíte, že v tom má prsty Vessy?“

Ukázal palcem na obrovskou obrazovku za svými zády.

Rena, třebaže se chlubívala, že jí čtyřnásobná pozemská přitažlivost nevadí, pocítila na bedrech nesmírnou tíži. Sedla si tedy na židli, možná až příliš zprudka.

„Určitě. Je to rozený intrikán. Celý život pletichařil proti tatínkovi. Naše tehdejší vláda by se byla s Planetární unií dávno smířila, nebýt Vessyho. Připravoval válku, víte to?“

Mlčky přikývl.

„O Vessym víme všechno, co o něm lze vědět – sám by se tomu divil. Věc ale má háček. Zmizení takové počtu lidí,“ odmlčel se a zavrtěl hlavou, „to je příliš velké sousto. Nebudu před vámi zamlčovat jednu podstatnou skutečnost. My jsme našli některé ty lidi. Jsou mrtví nebo těžce ranění.“

„A tatínek?“ vykřikla Rena.

„Není mezi nimi. Bez výjimky jde o lidi, kteří tenkrát, za dob vojenské vlády na Marsu, stáli proti diktatuře. Byli to Vessyho protivníci. Vy jste mezi ně také patřila. Vaše dnešní dobrodružství, slečno Sulirová, nezavinili mládenci a dívky z Hnutí za svéprávnost perlorodek. Těm lidem nešlo o škeble. Ti usilovali o váš život. Dovolíte?“

Natáhl se přes stůl a dřív, než dívka stačila ucuknout, uchopil ji za ruku pravičkou. Levou rukou vyťukal kód do neviditelné klávesnice. Siring se rozskočil jako rozlousknutý ořech.

„Vidíte?“ usmál se.

Pod jménem generála Sulira zazářilo jméno nové: Rena Sulirová!

„Proč jste to udělal?“

„Naši protivníci mají dlouhé ruce a není vyloučeno, že se dostali i ke zdrojům důvěrných informací. Proč bychom je trochu nezatahali za nos? Od téhle chvíle si budou myslet, že bomba vykonala svoje dílo. Chvilku to trvalo, ale nakonec jste podlehla zranění.“

„Nepoznají, že jste siring vypnul vy?“

Zavrtěl hlavou.

„Siring nehlásil kód VYPNUTO, slečno Sulirová. Hlásil zprávu mnohem znepokojivější.“

Sáhla si na obnažené zápěstí. Bez siringu si připadala jako nahá.

„Jenže… co teď budu dělat?“

„Jsou dvě možnosti, slečno Sulirová,“ řekl ten muž.

Mluvil bez zaváhání, sebejistě, jako kdyby odříkával předem připravenou roli. Třeba se na ten proslov skutečně připravil, napadlo Renu.

„Vy máte seznam osob, které přišly z Marsu a… dosud nejsou nezvěstné?“ přerušila ho.

„Ano,“ odpověděl suše.

Jména zmizelých osob se ztratila z obou obrazovek, z té malé na jeho stole i z velké, kterou měl za zády. Žádná nová jména se však neobjevila.

„Kde máte ten seznam?“ naléhala. Znovu ukázal palcem za sebe.

„To je on,“ řekl sarkasticky. „Celkový počet – nula. Před dvěma hodinami na něm bylo ještě sto dvanáct jmen. Před minutou jméno jediné, to vaše. Teď je seznam čistý. Jo Vessy, nebo kdokoli jiný, ten, co celou věc zavinil, může být spokojený.“

„Jaké mám dvě možnosti?“

Cítila, jak jí prudce buší srdce.

Ze zásuvky vytáhl nový siring a nedbale ho pohodil na stůl.

„Mohu vám dát novou totožnost, zařídíme vaše přestěhování a na celou věc zapomenete, i k tomu vám lékaři dopomohou, projevíte-li zájem.“

„Druhá možnost?“

„Pomůžete nám v pátrání. K tomu ale musíte splnit jednu nepříjemnou – pro vás – podmínku.“

„K věci,“ řekla netrpělivě.

„Musíte se vrátit na Mars.“

KAPITOLA DRUHÁ

Rad Haager – ať by ho posuzoval kdokoli – rozhodně nepatřil mezi uťápnuté človíčky. Mezi lidmi byl asi to, co jeho daimon Terr mezi psy: neobyčejná osobnost zjevem i vystupováním, obr vzrůstem, bojovník neschopný strachu a samotář. Lidem se spíš vyhýbal, než aby je vyhledával, a do města Romy vstoupil naposledy před dvěma lety. Tehdy jeho věrný daimon začal projevovat neklamné známky stařeckého úpadku. Inu, psi, ať už na Zemi, na Marsu nebo kdekoli jinde, stárnou podstatně rychleji než lidé. Jeden rok lidského věku znamená pro psa roků sedm. Rad k Terrovi přilnul tak, že by život bez něho považoval za zbytečný. Odebral se tedy tam, kam se zapřísáhl už nikdy nevstoupit, a vyhledal nikoho méně významného než samotného guvernéra Petra Abraháma. Guvernér byl na rozpacích, když mu Rad přednesl svoje přání. Omlazovací proces, to je náročná a nákladná záležitost, určená výhradně lidem. Zákon dokonce zapovídá lékařům omlazovat zvířata. Kdyby zákonodárci byli v tomto ohledu mírnější, každý by si nechal donekonečna obnovovat svého mazlíčka – a kam by to vedlo?

Rad poslouchal ty řeči s nechutí, načež opáčil, že by se podle jeho názoru zase tolik zlého nestalo, kdyby si každý nechal omladit své milované zvíře; koneckonců, lidé po většinu svých dějin zvířata především hubili a jsou jim tedy značně zadluženi, pokud se péče týče. A navíc, Terr není obyčejné zvíře, jak pan guvernér jistě dobře ví: Byl první, kdo se dostal do styku s bytostmi z jiné civilizace, a tyto bytosti upravily jeho mozek tak, že si Terr co do rozumu nezadá s nejedním člověkem, možná ani pana guvernéra nevyjímaje.

Byla to od Rada Haagera drzost? Dozajista, ale přinesla dobré ovoce. Guvernér ustoupil, vydal výjimečné povolení a lékaři znovu natáhli téměř už doběhlou pružinu Terrových genetických hodin.

Rad byl tedy schopen takových činů, jež se obvykle považují za drzé, a protože to byl muž spravedlivý, dokázal ocenit i drzost těch druhých.

Dnešního dne to ale bylo jiné.

Drzost, jíž byl právě svědkem, přesahovala meze snesitelnosti a bylo nutno ji po zásluze potrestat.

Oba lovci, člověk i zvíře, se toulali už čtvrtý měsíc Tyrkysovými horami, aniž by potkali živou duši, přistoupíme-li na předpoklad, že životnost duše je vyhrazena člověku. A teď, zčistajasna, jim náhoda předestřela výběr živých duší tak široký, až se jim hlavy z toho točily.

Na skalní planinu, sevřenou strmými horskými útesy, měkce přistálo obrovské turistické gravo, pestře pomalované červenými a modrými obrazci, které měly zřejmě znázorňovat květy aganos. Z boku se vyklopila široká rampa a na posvátnou, mechy a lišejníky porostlou půdu, vystoupila ne jedna noha, nýbrž desítky nohou malých i velkých, obutých do sandálů.

Kdyby to byli aspoň domácí lidé!

Téhle sebrance ale sršela modř pozemské oblohy z očí.

Skalní kotlina se rozezvučela štěbetáním dětí, pokřikem matek a hlučným smíchem otců. Hlouček turistů se rozlil po skalnaté ploše jako olejová skvrna. V několika okamžicích tu vyrostly stolky a židle, snad ze semínek, která vytáhli z mošen a zasadili do skalních spár – Rad si ani nestačil všimnout, kde se tu všechny ty ohavnosti vzaly. Stolky se hned začaly prohýbat pod náloží jídla a pitiva a otevřeným vchodem grava vřeštěla ryčná muzika a na zem dopadly první zmačkané obaly.

Rad věděl, že se brzy rozpadnou a nezbude z nich nic než loužička vody, která se brzy vypaří. Věděl to, ale přece se dopálil. Vypaří nevypaří, je to znesvěcení půdy předků!

Dříve si nijak zvlášť nevážil památky předků, ale od té doby, kdy si uvědomil Terrův věk, se začal na jisté problémy dívat jinak, než býval zvyklý.

„Musíme si s nimi popovídat, Terre,“ řekl svému psímu druhovi a už se hrnuli skalní stezkou na planinu.

Je to znesvěcení, přemýšlel Rad, a nejen to: jde o zřejmé porušení zákona.

Guvernérův úřad přeci jasně zapověděl jakémukoliv kolonistovi přestoupit jednoznačně stanovené hranice území Volných lovců. Pouze na výslovné přání lovců směli na lovecké území vstoupit lékaři, případně další lidé, jejichž pomoc by si lovci přáli. Obchodníci, ti sem nesměli v žádném případě, a turisté ve vůbec žádném případě – pokud lze slůvko „žádný“ nějak stupňovat.

Když Rad stanul na planině, bezděčně položil dlaň na jílec Modrého meče, ale pak se za to trochu zastyděl a poškrábal se na břiše.

Turisté si ho hned všimli a se zájmem jeho počínání pozorovali. Kdyby si Rad dal práci, mohl by napočítat možná pětadvacet třicet plastivizních kamer, které navěky zaznamenávaly každý jeho pohyb, ať už důstojný nebo nedůstojný.

Terr, ten se nedovedl chovat nedůstojně. Posadil se Radovi k levé noze, otevřel tlamu, snad aby zívl, ale spíš proto, aby ukázal tesáky, schopné překousnout poleno tlusté jako mužské předloktí, a pak docela přívětivě vysunul jazyk a nechal ho viset z tlamy jako bojový praporec.

„Co tady děláte, lidé?“ zahřměl Rad.

Oslovil je univerzálem a pranic mu nezáleželo na tom, že jeho přízvuk zní jejich uším cize, snad i směšně.

Z otevřených dveří grava povykoukl člověk v bohatě zdobené uniformě. Když spatřil Rada a jeho daimona, na okamžik ustrnul, ale pak vycupital po skloněné rampě.

„Kdo jste vy?“ oslovil lovce, nepříliš uctivě. „Potřebujeme se dostat k nejbližšímu odpočívadlu a naše gravo musí do servisu, navigační přístroje se nám dočista zbláznily.“

„Tomu věřím,“ děl Rad Haager přísně. „Přistáli jste v zakázaném území.“

„To bychom si nikdy nedovolili!“ vykřikl mužík. Rad si vzpomněl na důstojnické uniformy někdejšího Svobodného Marsu. Připadaly mu směšné už tenkrát, kdy snad ještě byly nějaké důvody, proč by měl mít před vojáky respekt.

„Je to tak,“ řekl Rad Haager. „Přistáli jste na loveckém území. Patří klanu Kamenných mužů. Tahle zastávka vás bude mrzet, příteli.“

Muž v uniformě jen otevřel ústa, ale vtom se do rozhovoru vložila žena, na které bylo na první pohled patrné, že se těší nejvyšší autoritě v celé této společnosti. Třebaže byla drobná a na sobě měla nenápadný šedý kostým z pravé ovčí vlny, chodila tak, jako kdyby byla oblečená do admirálské uniformy zdobené zlatými pruhy a diamantovými hvězdami.

„Nebuďte drzý, člověče,“ řekla mu stroze. „Tady to zvíře,“ ukázala na daimona, „nepatří do seznamu zvířat domácích. Je to daimon,“ dodala, obracejíc se k ostatním. „Je na seznamu zdejších nejnebezpečnějších potvor, spolu s marsovským medvědem a tygrem! Jak to, že se tu s ním promenujete, jako kdyby to byl nějaký pejsek?“

Rad pochopil, že ta žena vykonává ono zvláštní povolání, kterému lidé z města říkají advokacie.

Zrozpačitěl. Ne snad proto, že by se bál advokátů, ale proto, že jeho protivníkem se stala žena. Nehodlal ovšem složit zbraně. Porušení dohod nebylo možno strpět! Rozhodl se ale, že bude vlídnější.

„Jmenuji se Rad Haager, a toto je můj daimon Terr. Možná že jste o nás slyšela.“

Drobná žena zpozorněla. Prohlédla si Rada od hlavy k patě, delší dobu utkvěla zrakem na Modrém meči, ale nevydržela se dívat dlouho do tmavě hnědých očí Terrových.

„Nejste vy… ten lovecký náčelník, který už dvakrát vedl vzpouru proti kolonistům?“

Tomu se Rad zasmál. Lovecký náčelník, vzpoura proti kolonistům! Pravda, před deseti lety měl jistý podíl na pádu vojenské vlády v Rome a před třemi lety se do určité míry zasadil o to, aby kolonisté plně respektovali nedotknutelnost loveckého území. Ale náčelník? To nikdy nebyl, třebaže mu lovci tuto vznešenou hodnost nejednou nabízeli. O vzpouře už vůbec nelze mluvit!

„Ovšem, ovšem, už si vzpomínám,“ pokračovala žena. „Jsem doktorka Salská, pracuji v úřadu guvernéra. Poručíku,“ oslovila uniformovaného muže, „toto je významná osobnost a zasluhuje si náš plný respekt.“

„Dobře,“ řekl pilot graviplánu neochotně. „Háček je v tom, že nás tahle významná osobnost osočila z porušení předpisů.“

„Přistáli jste na loveckém území,“ opakoval Rad Haager.

„Toto je lovecké území?“ obrátila se doktorka Salská pohoršeně na pilota. „To by ovšem byl trestuhodný přestupek, poručíku!“

„Nesmysl,“ řekl pilot. „Je to pravda, že naše navigační systémy selhaly. Tohle je nouzové přistání,“ dodal polohlasně, aby ho slyšela jen advokátka. Nechtěl zřejmě poděsit ostatní turisty. Ti, jak se zdálo, se už vynadívali na podivného muže oděného do kožešin a zanechali pokusů přilákat pozornost jeho zvířecího druha. Věnovali se nadále radovánkám, jakým se oddávají od věků všichni turisté: jedli, pili, ničili přírodu a vzájemně zvěčňovali památku na své počínání v přenosných plastivizních kamerách.

„Navigační přístroje selhaly?“

Pilot rozhodil ruce.

„Najednou… jako bychom se dostali do magnetické bouře. Já vím, na Marsu k ní nemůže dojít, ale opravdu to neumím jinak vysvětlit. Jen jeden okruh nepřestal fungovat,“ dodal významně. Tvářil se jako hráč, který má eso ukryté v rukávu.

„Ať to bylo jak to bylo,“ děl Rad přísně, ale advokátka ho umlčela prosebným pohledem. Pak se obrátila k pilotovi.

„Pokračujte.“

„Detektory biopole. Pochopte to! Já taky vím, že nesmím porušit prostor loveckých území. Podrobné mapy Marsu neexistují… zatím. Budete se tomu divit, ale je to pravda. Máme mapy povrchu, ale k navigaci se používají mapy gravipolí a ty zatím nikdo nezhotovil. Proč by to taky dělal? Vždyť ještě donedávna se obydlené území rozkládalo jen kolem hory Olympus.“

„Co jsou ty vaše detektory biopole?“ otázala se advokátka. Hlasem dala najevo očekávání, že půjde o nějakou mimořádně odpornou a zavrženíhodnou věc.

„Pro mě je to tady všude pustina. Všichni piloti se na to tak dívají! Hory, skály, to všechno bez konce. Jenom na pruhu území kolem té umělé řeky žijí lidé – lovci. Proto máme detektory biopole. Zaznamenají přítomnost člověka na vzdálenost padesáti kilometrů. Jakmile se mi na panelu rozsvítí kontrolka, tahám za kliky.“

Rukama naznačil prudkou zatáčku vpravo.

„Jak víte, že detektory fungují?“

„Zaznamenávají naši přítomnost na palubě graviplánu,“ odpověděl pilot.

Advokátka se podívala na Rada Haagera. Ten jenom pokrčil rameny.

„Nechápu, co všechny tyhle nesmysly znamenají,“ řekl. „Vím jedno: Ještě před chvilkou jste mohli odletět a všechno by se bylo odbylo jen pokutou. Teď to je horší.“

Pilot se ušklíbl a ukázal na Modrý meč.

„Chcete nás porubat?“

„Já ne,“ usmál se Rad a zvedl oči.

Advokátka a pilot se otočili, aby se podívali ve směru jeho pohledu.

Ze skal sestupovala skupina Kamenných mužů: šedé zbarvení pokožky nemohlo nechat nikoho na pochybách, ke kterému klanu tito lovci patří.

„Jsou to Kamenní muži,“ řekl Rad tiše. „Vy zůstaňte se mnou, doktorko, a vy, poručíku, řekněte všem těm lidem, aby se vrátili do létajícího domu. Ale klidně, prosím vás. Žádný křik a žádný zbytečný spěch.“

Advokátka bystře hleděla lovci do tváře.

„Opravdu jste náčelník,“ řekla.

Pokrčil rameny.

„Kdybych byl, nemuselo dojít k nejednomu nesmyslu.“

„Proč tedy nejste?“ naléhala.

„Protože nechci! Dávejte pozor, doktorko. Kamenní muži nesnášejí na svém území ani lovce jiných klanů. Mám s nimi, dejme tomu, mimořádně dobré osobní styky. Pokusím se je přesvědčit, že jste všichni moji přátelé, a poprosím je, aby vás propustili.“

„Jak by mohli zabránit graviplánu v odletu?“ zeptala se advokátka a v jejím hlase se objevil přídech ironie.

„Protože na vás míří otrávenými šípy,“ odpověděl Rad naprosto bez přídechu čehokoli. „Jestli se graviplán jenom zachvěje, zemřete.“

Nebyl zvědav na to, co odpoví žena, zvyklá poroučet mužům ve městě. Vykročil vpřed a zvedl paži.

„Mír, bojovníci klanu Kamenných mužů. Mír! Jsem Rad Haager z klanu Volných lovců. Poznáváte mne?“

Kamenných mužů bylo osm. Mladí, statní bojovníci. Svaly se jim vzdouvaly pod pokožkou jako prudké vlny. Kamenní muži si zbarvovali tváře našedo i v klidných dobách, teď je měli navíc ozdobeny ornamenty boje.

Jeden z nich kráčel k Radovi se zaťatými pěstmi. Ostatní se zastavili. Tři mířili svými luky na doktorku Salskou.

Rad pátral v paměti, ale nevzpomínal si, že by někdy tvář tohoto bojovníka spatřil. Divná věc, musí to být významný bojovník s právem přístupu do kokpitu, uvažoval Volný lovec. Celé skupině zřejmě velí Nu, časy se změnily a lidé s nimi. Jak dlouho jsem už nebyl v osadě Kamenných mužů?

Vtom Kamenný muž zaútočil. Rozpřáhl se oběma rukama najednou a mrštil na Rada oblé metací kameny! Prudkost útoku byla doslova nadlidská. Kamenný muž se nerozpřáhl – jen vymrštil paže doposud volně spuštěné podél těla, rozevřel dlaně a kameny svištěly vstříc Radově obličeji.

Žena, která zpovzdáli souboj sledovala, později tvrdila, že Volný lovec pokrčil kolena o poznání dříve, než Kamenný muž hodil svoje projektily. Rad Haager to samozřejmě popíral, ale ve skrytu duše věděl, že je to pravda.

Zlomek vteřiny před útokem v jeho mysli blesklo varování K zemi!

Okamžitě ho napadlo, že k němu promlouvá Terr svým zvláštním neslyšitelným jazykem, jemuž se naučil mezi hvězdami. Jakmile Terr promluví, je třeba jednat tak rychle, jak jen možno, a teprve později, pokud všechno dobře dopadne, nastane čas na přemýšlení.

Poklesl tedy v kolenou a vrhl se zároveň vpřed. Ještě ve vzduchu sáhl po jílci Modrého meče, a když se dotkl hřbetem levé ruky skalnaté půdy, čepel byla napůl z pochvy venku. To už také daimon uvedl obrovitou masu svého těla do prudkého pohybu. To vše se událo ve zlomku vteřiny: daimon se vrhl na vedoucího skupiny Kamenných mužů, kdežto Rad zamířil k lučištníkům, kteří ohrožovali svými jedovatými šípy tu podivnou ženu oblečenou do šatů z ovčích chlupů.

Řítil se hlavou vpřed. Překulil se přes loket a levé rameno a vtom už vypustil jílec Modrého meče z dlaně. Zbraň svistla vzduchem jako blesk. Ostrá čepel, schopná přetnout i kámen velikosti mužské pěsti, se dotkla ratiště luku nejbližšího bojovníka. Zbraň se rozletěla s třeskem na dvě poloviny! To už ale byla vedví i tětiva druhého luku. Přetržená struna ostře zazvonila a uvolněné ratiště prásklo do vzduchu.

Rad dobře zamířil ten hod. Se vším ale počítat nemohl. Bojovník, který stál za posledním lučištníkem, zdánlivě netečný, vykročil vpřed se stejně výbušnou rychlostí, s jakou vůdce vypálil svoje kameny, a zachytil Modrý meč dlaní!

Podobného kousku by se mohl odvážit jen naprostý šílenec nebo prosťáček, který nemá tušení o vlastnostech nejlepší sečné zbraně, jaká byla kdy v dějinách vyrobena. Proti Modrému meči byly legendární katany japonských samurajů neohrabaná tupá polena. Jeho břit nevznikl na žádném brusu. Tvořila ho závratně rovná řada krystalů slitiny titanu, wolframu a uhlíku, krystalů tak pravidelných a vnitřně soudržných, že dokázaly rozrušit strukturu takřka jakékoli hmoty, s níž se střetly.

A takové čepeli neváhal bojovník klanu Kamenných lovců nastavit ruku.

To byl jeden důvod k úžasu. A ten druhý? Ruka náraz vydržela. Muž měl tak bystrý postřeh, že vystihl rotaci letícího meče a udeřil do plochy čepele. Byl to silný náraz. Zbraň třeskla a dlouhým obloukem letěla kamsi stranou.

Drobná žena v šedivém kostýmu zoufale vykřikla.

A pak se to stalo. Ve dveřích graviplánu se cosi zablesklo a lučištník padl na zem jako podťatý. V té chvíli Rad už vyrovnával svůj kotoul. Také on vykřikl, když spatřil v pilotových rukách tu nebezpečnou zbraň lidí z města, zbraň, která metá blesky a proti níž není obrany! On sám, pravda, se kdysi dokázal…, ale není čas na takové úvahy.

„Vrahu!“ vykřikl Rad na pilota s plnou silou své nenávisti. Kamenní muži se bleskurychle otočili ke graviplánu, a když viděli, co se děje, rozběhli se k rampě. Počínali si jako dobře vycvičení vojáci nějaké moderní armády: využívali všech terénních nerovností, kterých bylo na skalnaté pláni dost a dost, měnili sklon přískoků a pilot mohl jen nesnadno mířit. Dva ze tří výstřelů šly mimo, ale třetím se trefil. Dřív než Kamenní muži překonali polovinu vzdálenosti, která je dělila od rampy, jejich počet klesl na polovinu.

Rad ustrnule zíral na to příšerné divadlo. Vyrušilo ho daimonovo zařvání.

Zprudka se otočil.

Daimon Terr zaútočil na vůdce Kamenných mužů a ve stejném okamžiku, ve kterém jeho pán vrhal Modrý meč proti lučištníkům, vymrštil své tělo a letěl vzduchem s předními tlapami namířenými na protivníkovu hruď.

Vůdce Kamenných mužů ale nezaváhal. Ruce, které měl napřažené s dlaněmi rozevřenými, o něco pozvedl a učinil půlkrok nazad, aby se připravil na náraz. Když mu daimon Terr dopadl na hruď, propéroval se tak, že se mu kolena bezmála dotkla země. Jeho svaly však zvládly i tuto námahu. Teď bylo na něm, aby útočil – a udělal to. Rukama sevřel daimonovu šíji a stiskl.

Terr, před okamžikem útočník, se musel bránit. Dělal to tak, jako všechny šelmy: hrabal zadními tlapami po nejzranitelnějším místě každé šelmy, po břiše. Břicho Kamenného muže ale snad bylo skutečně z čediče. Daimonovy pazoury na něm sice zanechávaly zřetelné šrámy, ale nevytryskla ani krůpěj krve!

Stisk byl stále drtivější, údery tlap ochabovaly.

„Nedej se!“ vykřikl Rad a ze všech sil se hnal daimonovi na pomoc. Bez dlouhého rozvažování o pravidlech zápasu napadl vůdce Kamenných mužů zezadu. Protáhl mu ruce pod pažemi, objal mu šíji, zaklesl do sebe prsty, nalehl mu hrudí na záda a uvolnil veškerou sílu nashromážděnou ve svalech.

Ten člověk musel být z kamene!

Ať se Rad namáhal sebevíc, pažemi Kamenného muže nepohnul ani o šíři palce. Před očima mu zčervenal svět. Slyšel jen daimonův nářek, v tónině čím dál vyšší.

„Umírám…,“ dolehl k Radovi daimonův vnitřní hlas.

Přítel se s ním loučil.

To není možné! Všechno se v Radovi vzbouřilo: To není možné! Celá tato nesmyslná příhoda, graviplán plný směšných lidiček z města, Kamenní muži, střelba…, u všech duchů předků, osud bojovníka nemůže skončit takto směšně!

Pustil protivníkovu šíji a odskočil od něho. Divoce se rozhlédl kolem sebe.

Kromě vůdce zbyli už jen dva Kamenní muži. Dostali se až k rampě a hnali se vzhůru, aby vyrvali z pilotových rukou zbraň. Modravý záblesk smetl prvního z nich, sotva učinil několik kroků. A ten druhý záblesk…, kdyby pilot býval stiskl spoušť o mžik později, zahynul by. Měl ale štěstí nebo duchapřítomnost. Stiskl spoušť včas. Výboj zasáhl Kamenného muže naplno. Bojovníkovo tělo se na okamžik vzneslo do vzduchu a pak spadlo stranou a zůstalo bezvládně ležet.

Rad s děsem hleděl na to příšerné vraždění.

Uvědomil si, že pilot na něho cosi volá.

Je to sdělení, zvláštní, neočekávané. Radovi ale třeštila hlava bolestí, před očima se mu koulela krvavá oblaka a v mysli mu zněl nářek umírajícího daimona.

„To nejsou lidé…, to jsou androidi…,“ křičel pilot.

Modrý meč…, napadlo Rada. Modrý meč!

Čepel zazářila v červené mlze. Kamenný muž ho naštěstí mrštil právě v tu stranu, kde se měl odehrát rozhodující boj mezi vůdcem tlupy a Terrem.

Rad se bleskurychle sehnul.

Daimon už zmlkl a visel v rukou Kamenného muže jako veliký kožený vak.

Rad napřáhl meč vysoko nad hlavu a tnul.

Potom se pod ním podlomila kolena a padl obličejem na zem.

Když se vzpamatoval, spatřil nad sebou obrovitou zvířecí tvář. Terr se nad ním skláněl a starostlivě mu olizoval obličej. Z velké dálky slyšel nějaké kvokavé hlasy. Kdosi prohlašoval, že by se tomu zvířeti nemělo dovolit počínání tak nehygienické. Někdo jiný ale

namítal, že se mezi přítomnými sotva najde smělec, který by v tom daimonovi dokázal zabránit.

Rad se zvedl v loktech.

Jemně se mu houpal žaludek. Cítil slabost v pažích i nohou. Povšiml si, že ho obklopuje nějak divné, možná dokonce nepřátelské prostředí.

„Uklidněte se,“ zaslechl doktorku Salskou. „Vzali jsme vás na palubu.“

„Letíme… vzduchem?“ zeptal se Rad znepokojeně. Už několikrát v životě podnikl cestu graviplánem, ale nepřišel tomuto způsobu dopravy na chuť. Dával přednost vlastním nohám, v krajním případě koňském hřbetu.

„Vracíme se do Romy.“

Rad se zvedl v loktech.

Posadil se. Terr se už zřejmě vzpamatoval. Tvářil se docela přívětivě a vyplazoval jazyk. Rad se jemně dotkl jeho šíje. Zvíře mrklo a jazyk zasunulo.

„Bolí tě to, viď?“

Pak si sáhl na opasek. Modrý meč byl tam, kde měl být, v pochvě. S Terrem po boku a s mečem za pasem se Rad neměl čeho obávat. Ale tam venku…, tam to bylo ošklivé!

„Byli to androidi,“ vysvětlovala advokátka. „Proto detektory biopole na palubě graviplánu mlčely…“

„Androidi…,“ opakoval Rad Haager těžce. Lidé-nelidé. Stále se mu budou plést pod nohama. Vybojoval s nimi nejeden zápas, až doposud vždycky vítězný. Tentokrát měl namále…

Ačkoli – vždycky měl namále.

„K čemu slouží tihle lidé-nelidé?“ zvolal hněvivě. „Vy, lidé z města, jste moc pohodlní na to, abyste pracovali rukama a abyste se sami bavili. Vyrábíte androidy k práci a zábavě. To chápu, třebaže se mi to nelíbí. K čemu ale máte androidy, kteří zabíjejí?“

Podíval se kolem sebe a pochopil nesmyslnost své otázky.

Tihle lidé… lidičkové… tihle turisté? Copak za to mohou? Přiletěli do Tyrkysových hor omylem, chtěli se pobavit. Osud jim uchystal zábavu poněkud drsnou. Mají tváře popelavé strachem ještě teď, když už je po všem.

„To zatím nevíme,“ řekla doktorka Salská. „Rozbité stroje jsme naložili do nákladního prostoru.“

„Nemohou ožít?“ zeptal se Rad varovně.

„To rozhodně ne,“ mínila doktorka Salská.

„Nebyl bych si tím tak jistý,“ ozval se nějaký muž. Elegantní, asi šedesátiletý. Za levou paži se ho držela hezká paní, nápadná svýma velikýma, teď vyděšenýma očima. Na ruce mu spíš visela, než se jí držela. „Pracuju v oboru,“ pokračoval ten muž suše. „Konstrukce paraorganismů. Pozitronové mozky. Prostě, andro-technika, jak se nepřesně říká.“

Moc zábavy s ním není, ale jinak je docela sympatický, usoudil Rad. Muž pokračoval:

„Tyhle stroje nevyrobila žádná továrna na Marsu. Nevyrobila je žádné továrna Planetární unie.“

„Jak si můžete být tak jistý?“ otázala se advokátka ironicky. Podíval se na ni poněkud přezíravě.

„My dva jsme se už viděli, doktorko Salská. Jsem soudní znalec v oboru androtechniky. Znalost všech vyráběných typů patří – abych tak řekl – k mým četným povinnostem. Tyhle stroje nevznikly ve sluneční soustavě. Budete-li si to přát,“ uklonil se advokátce, a tentokrát to byl on, kdo mínil svá slova ironicky, „zopakuji svoji výpověď před soudem. Pod přísahou!“

KAPITOLA TŘETÍ

Voňavě vlídný vítr čeřil travnaté moře, sevřené ze tří stran podkovou zalesněných hor. Stébla trávy, vysoká do půl pasu dospělého muže, se zdvořile nakláněla hned na tu, hned na onu stranu. Byla si vzájemně strunou i smyčcem – šelest trávy udával hlavní tón koncertu, který zněl, zřejmě od věků, ve slavnostní síni oné požehnané krajiny.

Mýlil by se však každý, kdo by se domníval, že šlo o opus věnovaný výlučně strunným nástrojům: i myriády fléten a píšťalek tu měly svůj part. O vysoké tóny se staral hmyz, starostlivě poletující od květu ke květu. A jako dirigent bděl nad bezchybností řádu orel, opisující širokánské kruhy pod modrou kupolí oblohy, jen tu a tam potřísněnou skvrnami mračen.

Orel upřeně hleděl na jedno místo v travnatém moři.

Tvorové, které tam spatřil, byli příliš velcí na to, aby se stali jeho kořistí. Hleděl tedy na ně jenom ze zvědavosti, a ta byla zcela namístě, neboť ještě nikdy podobné tvory nespatřil.

Bylo jich skoro tolik, jako bývá ve stádu grugerů. Neměli však na sobě žádnou srst. Vzhledem připomínali žáby, které orel někdy lovil, když na něho dolehla nouze, v mělkých zátočinách nedaleké řeky. Žába je však zelená nebo hnědá, kdežto povrch těla oněch tvorů připomínal svou barvou tělíčko ptáka čerstvě vylíhlého z vejce, ptáčka – holátka.

Leželi na zemi, na zádech, na boku i na břiše. Vypadali jako mrtví, ale orlí zrak bystře vypozoroval, že se jim pohybují hrudi, tedy že dýchají.

Teď jeden otevřel oči, a ne bez námahy se posadil. Rozhlédl se kolem sebe, pak vzhlédl, ale ani pohled na kroužícího dravce na něho zřejmě neudělal valný dojem.

Vstal. Šramot probudil několik dalších spáčů a netrvalo dlouho a procitli všichni.

Orel několikrát zamával křídly a nabral výšku. Nedůvěřoval těmto doposud nevídaným zvířatům. Kdo ví? Třeba dovedou létat. Je jich příliš mnoho na to, aby se s nimi ochotně utkal i on, král ptactva. Zúžil poloměr svého kroužení a nakonec, mírně rozmrzen, odletěl.

Orel je pták bezesporu vznešený ve své kráse i mohutnosti, ale netřeba přeceňovat jeho chytrost.

Kdyby měl alespoň nepatrný důvtip, musel by se pozastavit nad jednou zvláštností: K cizím zvířatům nevedla žádná stopa.

Stádo grugerů při potulce travnatým mořem zanechává za sebou stopu zřetelnou, i z největší výše dobře pozorovatelnou. Tito zde – nikoli. Snad to byl nakonec ten důvod, který orla, až nedůvtipného, přiměl k odletu. Třebaže nebyl schopen přemýšlení a úsudku, nějaký vnitřní pud mu napověděl, že cizinci mohli přibýt do jeho království jen letmo, jen vzduchem. Dovedou tedy létat a mohou se stát jeho soupeři!

Ti lidé, neboť vskutku to byli lidé, se však k létání neměli. Rozhlíželi se kolem sebe, ale bez patrného zájmu. Jejich tváře zůstávaly tupé, neúčastné. Nikdo z nich nepřenesl ani slovo, nikdo se neměl k činnosti, jen několik mladých žen vyhledalo maličké děti a přiložilo si je k prsu.

Ženy a staří lidé dlouho nepostávali. Usedli blízko sobě, aby se vzájemně chránili před větrem. Mladší muži se v krátké chvíli rozdělili na několik skupin. Aniž si vyměnili jediné slovo, seskupili se kolem těch nejsilnějších a nejodvážnějších. Síla byla patrná podle mohutnosti svalů a odvaha, ta se projevila podnikavostí, s jakou tito jedinci pronikali do vysoké, neprošlapané trávy.

Takto se vytvořilo celkem osm skupin. Jedna, ta nejpočetnější, zamířila rovnou k řece. Orel, ten by viděl, že směřují k řece, avšak tyto muže vedl snad jen instinkt, anebo jemný čich, který ve směsici vůní luční květeny dovedl rozpoznat pach bahna a vodní páry. Dvě další skupiny se vypravily k horám. A ty ostatní se toulaly nazdařbůh, pročesávajíce trsy trav.

Všechny trápil zřejmě hlad. Jakmile nalezli opuštěné hnízdo křepelky, vrhli se na vajíčka a vypili je. Nepohrdli ničím. Neštítili se housenek a brouků, trhali i drny a pojídali dešťovky. Takto si počínali příslušníci všech osmi skupin pátrajících v okolí, ale nejinak i ti, kdo zůstali na původním místě.

Žhavá, životodárná koule putovala po modrém nebi. Překonala nadhlavník a klesala k horám, když první skupina dorazila k řece. Na vůdcův pokyn muži strnuli a naráz poklesli v kolenou, takže takřka zmizeli v travinách.

Po kolena ve vodě stálo opodál veliké zvíře, jistě stejně těžké jako oni všichni dohromady. Chlemtalo vodu. Mělo široký, vlhký čenich,. který nevypadal nijak hrozivě. Větší strach šel ze špičatých černých rohů na hlavě.

Muži však nedali najevo ani náznak strachu. Tiše jako kočky se plížili travinami. Ani šustnutí se neozvalo. Pozvolna obklíčili napajedlo v půlkruhu stále se zužujícím. Zvíře nejevilo žádný neklid. Bylo staré, už špatně slyšelo – vždyť to byl hlavní důvod, proč se tento gruger ztratil ze stáda.

Když zavětřil nebezpečí, bylo pozdě.

Muži naráz opustili úkryt a vrhli se do vody za ním. Ti nejsilnější mířili rovnou na jeho hlavu. Silnými pažemi chytili grugera za rohy a páčili mu hlavu na stranu. Rozpoutal se nelítostný zápas. Zvíře bojovalo o život, ale lidé také. Vycítili, že gruger je jejich naděje na přežití, snad jediná, kterou mají.

Gruger, ač starý, neschopný obstát v zápasu s mladšími samci stáda, byl nebezpečný protivník a nejeden z útočníků pocítil ostrost a důraz jeho kopyta.

Útočníků ale bylo příliš mnoho a jejich síla, soustředěná společnou vůlí, brzy překonala chabnoucí síly samce. Podařilo se jim ponořit mu hlavu pod vodu. Konec na sebe nenechal dlouho čekat.

Žádný jásot nezazněl nad řekou. Muži mlčky bojovali, mlčky vlekli bezvládné tělo na břeh.

Tam na chvilku stanuli a pohlíželi na kořist.

Zdálo se, že na něco čekají. Po chvíli se vůdce rozběhl, vyskočil a oběma nohama dopadl na roh zvířete. Kost se s třeskotem zlomila. Společnými silami pak tělo obrátili na druhou stranu a obdobným způsobem získali i druhý roh. Těmito neobratnými nástroji se jim podařilo zvíře rozpárat a vyvrhnout. Nasytili se jeho krví a syrovým masem. To už ale žhavá koule zapadla za vrchy a na krajinu ulehla noc. Muži se k sobě přichoulili a propadli se do bezesného spánku.

Bez úspěchu ale nebyla ani ona skupina, která se vydala k horám.

Někdy v tu dobu, kdy se jejich druzi setkali s grugerem, dospěli k prvnímu skalnímu výběžku. Bez dlouhého rozmýšlení jali se vystupovat vzhůru. Kameny se jim sypaly pod rukama a pod nohama. Hluk vyplašil sysla, který sídlil nedaleko. Zvíře se dalo na útěk. Jeden z mužů bez rozmýšlení popadl první kámen, který mu padl pod ruku, a veškerou silou hodil. Kámen sysla zasáhl a na místě usmrtil.

Ani tentokrát žádný jásot neodměnil lovcovu zručnost. Jeho druzi se sami chopili kamenů a zkusmo metali na všechny strany. Přesvědčili se, že dokáží zasáhnout vyhlédnutý cíl i na poměrně značnou vzdálenost.

Po nějaké době učinili ještě jeden objev: Dva kameny, pokud na sebe prudce narazí, zajiskří. Jiskérka dopadla do vyschlého mechu. Příjemně to zavonělo. Bojovník, který dospěl k tomuto poznání, neustával v úsilí a třískal dvěma kameny o sebe tak dlouho, dokud se neobjevil plamen.

Podivný jev přilákal ostatní. Dřepli si na bobek a hleděli na žlutavé jazyky. Sáli do sebe vůni kouře. Jeden natáhl ruku, ale hned ucukl zpět – spálil se. Druhý, který se právě chystal pozřít housenku, ji hodil k ohni. Zkroutila se poblíž plamene a změnila barvu. Její původní majitel zalitoval, že přišel o pochoutku, a nedbaje bolesti se kořisti opět zmocnil a vložil ji do úst. Shledal, že chutná lépe, než když prve pojídal housenky dosud živé. A ještě jeden vynález tato šťastná skupina učinila: suché větvičky, jsou-li pohrouženy do ohně, samy se mění ve světlo a teplo. Ono příjemné, co hřeje a zlepšuje chuť housenek (ale i myší, a nakonec i toho sysla, jak zjistili vzápětí), lze udržovat takřka donekonečna, pokud se mu dostane potravy v podobě suchých větví. Zemřeli to, není to neštěstí. Pomocí kamenů a suchého mechu lze tu užitečnou věc opět přivést k životu.

Nasbírali tedy kameny a suchý mech. Nesli je v hrsti. Pak si jeden všiml kůže sysla, kterou nechali ležet opodál. Pokusili se ji totiž pozřít, ale byla příliš tuhá a nechutná, takže ji zahodili jako cosi zhola nepotřebného. Ukázalo se, že to byl ukvapený čin. Syslí kůže byla užitečná, a jak! Kameny a mech bylo do ní možno zabalit a nést pohodlněji než prve, když předměty třímali v ruce.

A takto by bylo možno vyprávět o příhodách každé ze skupin. Jedna objevila pružnost dřevěných haluzí, jiná se naučila štěpit kámen a získávat předměty, které byly pevnější a ostřejší než nehty. Ženy zjistily – po návratu první lovecké skupiny, která přivlekla zbytky grugera – že mrtvé zvíře není užitečné jenom jako zdroj potravy. Kosti lze opracovávat pomocí kamenů. Kůže se nehodí jen k výrobě váčků – ona také hřeje. Časem se zjistilo, že rychle tvrdne, ale i tento nedostatek čilé ženy odstranily: horlivým žvýkáním kůže zvláční.

Po několika dnech se celá skupina přestěhovala. Na holé pláni byla vystavena vlivu větru a také deště. Bojovníci, teď už oblečení do koží, našli v horách jeskyně. Tam bylo sucho a nefoukal tam vítr. I oheň bylo možno snadněji udržet. Co si ale měli počít lovci, kteří na výpravě za masem se dostali příliš daleko od jeskyně a neměli dost času na návrat? Vyrobili si bez velké námahy svoji jeskyni z haluzí a travin.

Teď, po několika dnech, už všichni dovedli metat kameny na velikou vzdálenost a se značnou přesností. Házeli také klacky. Zapichovaly se do země. Lovci zjistili, že klacek se lépe zapíchne, má-li naostřený konec, a dále shledali, že hrot se méně snadno otupí, byl-li prve opálen v ohni a potom teprve opracován. Někoho napadlo klacek na konci rozštípnout a do vzniklé rozsochy vsunout kamenný střep. Kámen však vypadával. Nesnáz odstranily ženy, které omotaly neposlušný kámen těmi pevnými, nestravitelnými vlákny, které nalezly v těle mrtvého zvířete.

Stále ještě nemluvili.

Pracovali a lovili tiše, bez jediného slova. Ani skřeky nevydávali. Byli to nejtišší tvorové celé horské kotliny.

Dařilo se jim už dobře. V jeskyni se usadili bojovníci, kteří prve vedli lovecké výpravy. Nedaleko skalní jeskyně vyrostly skrýše z větví a travin. V těch bydleli ostatní bojovníci, staří lidé, ženy a děti. Uprostřed bylo ohniště, ohrazené kameny. To se totiž ukázalo jako nezbytnost. Za zkušenost zaplatili požárem jedné z chýší, ke které se připlazil pruh nespoutaného ohně.

Netušili, jak dlouho na planině žijí. Ani si nepoložili takovou otázku. Splynuli s přírodou kolem sebe. Nebylo to snadné. Před nimi tu žili i dravci, kteří se starali o to, aby stáda nezatěžovala při jejich pouti za potravou zvířata stará a nemocná. Lovci museli vybojovat několik tvrdých zápasů a bezpochyby by v nich podlehli, kdyby včas neovládli obtížné umění přípravy zbraní. Holýma rukama by toho moc nesvedli se stepním lvem. Oštěpům s ostrými kamennými hroty však šelma podlehla.

Grugerové spásali trávu, jejich organismus přetvářel rostlinnou potravu na maso a lovci zabíjeli grugery, aby jedli jejich maso. Prostý řetěz života a smrti.

K čemu přemýšlet o čase při takovém způsobu života?

Časovou jednotkou nemohla být doba, po kterou žhavá koule putuje po nebeské báni. Lovci si nevšímali přírodních objektů, které neměly bezprostřední vliv na hlavní, ba téměř jediný předmět jejich zájmu, totiž na žaludek. Pocit hladu a pocit nasycení, tyto dva pocity se střídaly a toto střídání se stalo rytmem jejich existence.

Nejinak vnímala svět kolem sebe ryba v řece, pták ve vzduchu, zvíře ukryté mezi kameny.

Podnikali čím dál odvážnější a delší výpravy. Jednoho dne objevili zvířata, která se podobala grugerům v tom, že spásala trávu. Byla však štíhlejší, a jak se ukázalo, nepoměrně obratnější a rychlejší než těžcí grugerové. Po mnoho dnů následovali stádo těchto podivných zvířat. Jednoho dne se jim podařilo dostat se ke stádu mimořádně tiše. Také vítr vál příznivým směrem, od stáda k nim. Jedno zvíře zřejmě hlídalo klid těch ostatních, ale když postřehlo nebezpečí, bylo už pozdě.

Muži vyběhli. Mohli použít zbraní, ale cosi jim v tom zabránilo. Nějakým pudem vycítili, že je škoda zabíjet tato zvířata pro pouhé maso. Mohou sloužit lépe než jako potrava.

Dvěma nejrychlejším lovcům se podařilo dostihnout ta zvířata v běhu. Následoval velký skok, muž se ocitl na hřbetu zvířete. Byl to pro něho strašný zážitek. Gruger má na hlavě rohy, kdežto tato zvířata rohy neměla. Naštěstí měla vzadu na krku neobyčejné dlouhé chlupy, za něž bylo možno se chytit.

Jeden z mužů se udržel na hřbetu zvířete jen několik okamžiků. Druhý byl obratnější. Sevřel zvířeti hruď nohama a stiskl pěsti v pevném odhodlání nepovolit, děj se co děj.

Zvíře se snažilo útočníka shodit. Rozběhlo se šíleným tryskem, pak naráz zastavilo, až trsy trávy létaly od kopyt. Několikrát vyskočilo oběma nohama vysoko do vzduchu, pak si lehlo na bok a znovu vymrštilo v naději, že nepřítele překvapí a ze hřbetu setřese.

Muž ale pochopil, že zvířeti docházejí síly. Stačil se pustit, když se bok dotkl země, a znovu zaujal původní místo, jakmile se zvíře mělo k dalšímu skoku.

Pak nastal v chování zvířete zlom.

Jako očarovaný muž zjistil, že zvíře ho poslouchá. Jde tam, kam mu velí stiskem jedné nebo druhé nohy. A když se vrátil ke svým druhům a seskočil z hřbetu zvířete, jen zbytečně ho i nadále držel za dlouhé chlupy na krku: Zvíře se nepokoušelo utéct.

První kůň se stal přítelem prvního člověka na této pláni.

Byla to událost nad jiné významná, ale ani tentokrát žádný z lovců se nepokusil nějakým vědomým způsobem zvládnout hlas svého hrdla.

Krajina pozvolna měnila tvářnost. Ohnivá koule na nebi plála během dne menší dobu a dávala i méně tepla. Lovcům se podařilo polapit více koní, a to jim usnadnilo lov na grugery. Než přišla skutečná zima, všichni muži, ale i starci, ženy a děti měli kožešinové oděvy. V jeskyni bylo dosti potravin uložených do zásoby. Ženy totiž přišly na to, že maso, pokud je po delší dobu vystaveno vlivu kouře, nepodléhá zkáze tak snadno jako maso takto neošetřené.

Nastala chladna a také stáda grugerů, jak se zdálo, kamsi odtáhla. Noci byly stále delší. Lovci ale nepociťovali strach. Jejich břicha byla plná, v jeskyni a v chýších bylo teplo. Neznali budoucnost, a proto nevěděli, co je to starost.

Jednoho dne se ale dostavily i starosti.

Lovecká výprava narazila na podivné stopy. Nepodobaly se ani stopám grugerů, ani stopám koní. Kdyby lovci dovedli mluvit, vyměnili by si názory na podivné stopy a usoudili by, že je to důkaz přítomnosti jiných lidí než příslušníků jejich vlastního společenství.

Vydali se po stopě. Šli po ní celý den. Navštívili místa, která doposud nepoznali.

A pak, na břehu prudkého potoka, rozpěněného zuřivou cestou ve skalní soutěsce, potkali cizí lovce.

Už na první pohled vypadali jinak. Neměli na sobě kůže, nýbrž podivné oděvy spletené z travin. Jen několik z nich se ozbrojilo oštěpem. Většina měla v ruce ohnutou hůl, na obou krajích spojenou uzoučkou strunou. Na zádech měli vaky, opět zhotovené z travin. V nich měli dlouhé, tenké oštěpy.

Lovci grugerů nevěděli, k čemu tyto zvláštní nástroje slouží. Zůstali zticha, nevydali ani hlásku, ani sebetišší zamručení. Přikrčili se za kameny a dívali se.

Neznámí lovci číhali na druhé straně potoka. Hleděli do rozpěněných vod. Jeden z nich sáhl do vaku, vyjmul onen podivně tenký oštěp, opřel ho o strunu, ještě více ohnul hůl už beztak hodně ohnutou a hle, oštěp se vymrštil ještě rychleji než kámen vržený rukou sebesilnějšího muže. Lovec, který stál o něco níže, sáhl do vody a vytáhl rybu, protknutou tím tenkým oštěpem.

Při pohledu na ten div lovci grugerů zapomněli na opatrnost a opustili úkryt.

Vzápětí je cizinci spatřili.

Žhavá koule, či spíše už jen odlesk někdejší žhavé koule, se chvěla na okraji hor. Na ztemnělém nebi zaplály hvězdy.

Po obou březích potoka stáli lovci navzájem si cizí a hleděli na sebe.

A v této chvíli, snad všechny naráz, osvítilo poznání.

Rozpomněli se, co je to řeč.

Vůdce stopařů zvolal:

„Kdo jste, mužové?“

„Jsme Muži řeky. A kdo jste vy?“

„Jsme muži z klanu Volných lovců.“

Mluvčí se zarazil, jako by ho zvuky vycházející z jeho vlastního hrdla překvapily. Pak se podíval vzhůru a napřáhl ruku.

„Hleďte!“

Poslechli ho. Chvilku se dívali a pak se ozvaly první výkřiky úžasu.

Muži, ve kterých se probudil dar myšlení a spolu s ním i schopnost mluvy, si uvědomili, že to, co vidí nad sebou, jsou hvězdy zcela cizího nebe.

KAPITOLA ČTVRTÁ

Po několika minutách letu turisté už nebyli Radovi tak protivní jako před startem. Především musel ocenit jejich odvahu. On, zkušený bojovník klanu Volných lovců, zažil na svých potulkách tolik nebezpečných chvil, že střetnutí s androidy ho nemohlo vyvést z míry. Ale tito lidé? Co oni zažili? Nebezpečí znali jen z plastivizních obrazovek. Přicestovali na Mars v pohodlných planetoletech, v Rome bydleli v pohodlném hotelu a výlety podnikali v pohodlném graviplánu.

Bitva s androidy rozhodně nepatřila k pravidelnému programu turistické kanceláře.

Byli vyděšení, ale žádný z nich nepropadl panice. Snad jen několik malých dětí pobrekávalo, takže maminky je musely konejšit. Ovládali se, seč mohli. Mluvili tiše a co možná nejméně. Každý z nich by byl nejraději, kdyby si ten statečný bojovník sedl vedle něho. Rad však seděl v jedné řadě s advokátkou a s manželským párem – soudním znalcem a jeho paní. Terr ulehl do uličky a zdálo se, že spí. Rad ovšem poznal podle postavení jeho uší, že zvíře je ve střehu. Trochu ho to znervózňovalo. Sám si nebyl vědom hrozby žádného nebezpečí. Terr ale měl mnohonásobně citlivější smysly než i ten nejcitlivější člověk. Až doposud vždycky varoval Rada včas.

Lovec odpovídal na zvědavé dotazy svých nových přátel. Ti zatím jen slyšeli a četli o loveckých klanech na Marsu. Hned po příletu na červenou planetu vzali na vědomí, že lovecké území je nedotknutelné, a smířili se s myšlenkou, že se nikdy s žádným živým lovcem nesetkají. A teď tu jeden z nich seděl v graviplánu!

Kladli dotazy všeho druhu, včetně hloupých, ba velmi hloupých. Velkooká manželka soudního znalce chtěla například vědět, zda Rad někdy jedl lidské maso, a vypadala zklamaně, když to lovec popřel. Myslela si zřejmě, že kanibalismus je nějaký mimořádně zajímavý lidový zvyk.

Po nějaké době pilot nahlédl do kabiny a oznámil, že graviplán přistane v několika minutách.

Cestující odpověděli potleskem. Pilot, spolu s lovcem, byl hrdina dne, ba dokonce byl ještě větší hrdina než muž z divočiny. Kdo ví, jak by střetnutí dopadlo, nebýt jeho duchapřítomnosti a přesné mušky! Pilota uznání očividně těšilo, usmíval se a několikrát vysekl cestujícím poklonu.

Terr se prudce posadil a vztyčil hlavu.

Lovec položil ruku na jílec Modrého meče.

„Stalo se něco?“ strachovala se advokátka.

„Nevím,“ odpověděl Rad neurčitě. „Uvidíme…“

„Pozor… pozor…,“ ozývalo se v mysli Terrovo varování.

Pilot se usmíval, sklonil se k nejbližšímu dítěti a pohladil je po hlavičce.

Pak se graviplán prudce zakymácel.

Lidé začali křičet.

Pilot se bez zaváhání otočil a Rad s Terrem utíkali uličkou mezi sedadly za ním. Měl před nimi náskok a dospěl ke dveřím pilotní kabiny o vteřinu dříve. Vklouzl dovnitř a dveře se za ním zavřely. Rad je vzápětí otevřel.

Pohled, který se mu naskytl, byl tak hrůzný, že zůstal stát na prahu.

Podlaha kabiny byla rozervaná, jako kdyby pod ní vybuchla sopka. Pilot byl mrtev, jako je mrtev lidský organismus ve zlomku vteřiny roztrhaný na kusy. A uprostřed krvavé spousty se zmítal původce toho zla.

Nemohou ožít?

Rad si okamžitě vybavil tu otázku, která padla venku, při nakládání androidů do zavazadlového prostoru graviplánu. Soudní znalec byl ochoten odpřísáhnout, že android jednou zničený nikdy neoživne: Odborný závod, může provést generální opravu, ale to je natolik náročná operace, že se vyplatí jen ve výjimečných případech. Je daleko snadnější poškozeného androida sešrotovat a vyrobit nového než ho složitě opravovat.

Tato úvaha byla správná a mnohými zkušenostmi potvrzená, s jedinou výhradou: Tito androidi nebyli pozemského původu a

sebezkušenější soudní znalec nemohl vědět, jaké jsou jejich utajené vlastnosti!

Jedna z nich se projevila nad slunce jasněji. Měli schopnost regenerace. Obnovovací program, který v nich přežil celý masakr, zvolil neobvyklý způsob „generální opravy“. Místo aby se snažil o obnovení tělesné stavby jednoho každého z osmi androidů, sestavil ze zbytků jednu jedinou bytost. Vznikla příšera nad pomysl hrůzná, teď navíc potřísněná krví nešťastného pilota. Zbytky trupů se slily do velikého kulovitého útvaru, z něhož na různých místech vyčnívaly hlavy, či spíš jen obličeje či části obličejů. Šlo zřejmě o to, aby nový tvor viděl ve všech směrech prostor kolem sebe. Objekt se pohyboval po rukách. Těch trčelo na všechny strany jedenáct. Pět zbylých bylo příliš poničeno při bitce. Z nějakých důvodů se regenerační program rozhodl nepoužít nohou. Využil však svalů, zejména těch nejsilnějších, stehenních. Posílil jimi umělé svaly na pažích. Objekt se tedy mohl pohybovat stejně hbitě, jako kdyby byl opatřen nohama – a každá končetina byla navíc přinejmenším stejně obratná jako lidská ruka.

Když Rad Haager otevřel dveře, objekt se trhaně pohyboval po kabině a zkusmo se dotýkal ovládacích prvků stroje. Rada spatřil okamžitě. Lovec chtěl dveře přibouchnout, ale příšera už byla u něho a jediným úderem vytrhla dveře ze závěsů.

Zezadu se ozvaly výkřiky hrůzy.

To je konec, pomyslel si Rad.

„Není,“ ozval se mu v mysli Terr. „Necítím v něm nenávist.“

Kdyby to nebylo tak strašné, Rad by se musel zasmát. Terr že necítí nenávist? Příšera bez zaváhání rozsápala na kusy pilota graviplánu. Nedala mu nejmenší šanci na přežití. Zabila nelítostně, jako úder blesku, a jistě necítila o nic větší výčitky svědomí. V ní že není nenávist?

Příšera promluvila.

„Přemýšlel jsem,“ řekla pomalu. Hovořila jazykem Pláně, který byl velmi vzdálen obecně používanému univerzálu. Vyslovovala ale tak zřetelně a nahlas, že i cestující chápali, o čem mluví.

„Přemýšlel jsem. Ty jsi… lovec.“

Teď, anebo nikdy, pomyslel si Rad. Stále ještě svíral jílec Modrého meče. Pomalu soustřeďoval vůli k rozhodujícímu seku.

„Nedělej to,“ ozval se Terr. „Nemůžeš zvítězit.“

„Tvůj přítel má pravdu,“ přisvědčila příšera. „Nade mnou nezvítězíš.“

„Co chceš?“ otázal se lovec. Uvolnil sevření prstů a spustil pravou ruku podél těla. Předpokládal, že nastala chvíle smrti. Až dosud bojoval a vítězil, někdy musel i zabíjet. Teď potkal silnějšího protivníka. Zemře tedy. Pokud jde o důstojnost, s jakou zahyne, nenechá se zahanbit mužem, jehož truchlivé pozůstatky se povalovaly po podlaze.

„Ty jsi… Rad Haager.“

„Ano,“ řekl lovec. „A toto je můj daimon Terr.“

„Znám vás. Slyšel jsem o vás. Přišel jsem… za tebou.“

„Proč?“

„Jsme přeci spojenci,“ řekla příšera.

„Spojenci!“ vykřikla vzadu advokátka. „Oni jsou spojenci!“

Rad užasle ustoupil o krok nazad.

„Ano, jsme spojenci.“

Hlas zněl jako z hlubiny studny. Bylo těžké odhadnout, která ústa právě hovoří. Příšera pomalu rotovala, ruce znavené tíží těla se nechávaly vystřídat rukama odpočatýma. Obličeje byly bez výrazu, ani z očí se nedalo nic vyčíst.

„To je nesmysl!“ zvolal Rad Haager, obraceje se k lidem. Měl pocit, že se ocitl na vysokém horském hřebeni, ostrém jako čepel. Propast zeje na obou stranách. Na jedné straně nelidské monstrum, android stvořený výhradně ke zlu, na druhé straně vyděšení lidé. Android mu zřejmě nabízí přátelství. A lidé?

Jak snadno změnili smýšlení, jak rychle zapomněli na vděčnost, jak ochotně ho začali podezírat ze zrady!

„Potřebuju tě, Rade Haagere, a ty potřebuješ mne. Víš to.“

„Jsi můj přítel?“ zeptal se lovec.

„Ano.“

„Dovol mi, abych se vrátil ke svým.“

„Jdi,“ řekl umělý tvor.

Rad pomalu ustupoval uličkou. Terr, zježený na hřbetě, mu couval po boku.

Proč to Rad udělal?

Nevěřil, že zvětšením vzdálenosti mezi sebou a příšerou nějak zlepší své naděje na přežití v případném konfliktu. Příliš dobře věděl, jak pružné jsou umělé svaly androidů, kolik síly v nich je a jakého výkonu jsou schopny jejich pozitronové mozky. I kdyby odešel na sto metrů daleko, jeho mnohoruký protivník bude stále mít převahu. Ne, Rad tentokrát nezkoušel androida, zkoušel lidi.

A zkouška ho zklamala.

Jak couval uličkou, lidé se od něho odtahovali, tváře poznamenané odporem a hrůzou, tiskli se ke stěnám, napřahovali proti sobě ruce v marném gestu obrany. Matky chránily své děti oběma rukama, a kdyby mohly očima zabíjet, bez váhání by této zbraně užily.

Kde se vzala tato nenávist? Proč na první slovo uvěřili nesmyslné příšeře, která, kde se vzala, tu se vzala, objevila se v pilotní kabině, aby lhala a zabíjela? Je to snad proto, že on, Rad Haager, není ze stejného hnízda?

Jsou to civilizovaní lidé, vychovaní, ba hýčkaní v pohodlných sídlech Unie, kdežto on je lovec. Jeho předkové před staletími zvolili svobodný život, odešli z města Romy, protože se nechtěli podřídit vojenské diktatuře, živořili, často i zmírali hladem, zimou a nemocemi, ale nikdy se nevrátili do města s prosíkem.

Proč se ode mne odtahujete? Protože mne ten odporný android osočil, nebo proto, že k vám nepatřím?

„Co zamýšlíš?“ oslovil Rad androida.

„Dřív než ti to povím,“ odpověděl, „nikdo z nich nesmí zůstat živý. Jdi a zab je. Nebo to mám udělat sám?“

Postoupil ke dveřím a zachytil se ne méně než pěti rukama zárubně.

Rad mu šel vstříc.

„Vím, že nás můžeš zabít všechny. Nejspíš to uděláš. Ale já… já ti nebudu nikdy pomáhat. Nikdy a v ničem, rozumíš?“

„Tvoji přátelé tě nenávidí,“ podotkl android, „žádný z nich ti nevěří.“

„Je mi to líto,“ řekl Rad. „Terre…“

Poklekl. Jeho hlava se ocitla na úrovni obrovské lebky daimona. Ze zvířete sálalo horko jako z pece.

„Jsem s tebou,“ ozval se Terrův vnitřní hlas.

Lovec zvolal:

„Přibliž se tlamou co nejblíže mé hlavě. Jestli ta zrůda přistoupí ke kterémukoli člověku, stiskni čelisti a zab mne. A jestli do dvou minut nepřistaneme ve městě Roma, zab mě také.“

V graviplánu nastalo mrtvé ticho, rušené jen vzlyky malých dětí. Motory monotónně hučely. Mnohoruký android, zavěšený mezi dveřmi, se ani nepohnul. Potom řekl:

„Dobrá, ať je po tvém. Přistaneme. Příliš tě potřebuji, Rade Haagere. Víš to dobře. Ale nemyl se, vyhrál jsi jen protentokrát.“

Stroj se zakolébal. Příšera vklouzla do kabiny a převzala ruční řízení. Stroj klesal příliš rychle. Rad, který nebyl na let navyklý, pocítil nepříjemné houpání v žaludku. Terr seděl vedle něho s vyceněnými zuby. Kam až jsme spolu došli, starý kamaráde, oslovil ho v duchu lovec. Jsi připraven mne zabít. A já jsem ti za to vděčný.

Za okny se mihly rozsvícené majáky. Stroj klesal stále pomaleji. Těsně nad letištní plochou utkvěl ve vzduchu a pak poněkud nešetrně žuchl dolů a zapéroval na přistávacích lyžích.

Něco zasyčelo. Celý levý bok stroje se otevřel a rampa se zlehka vykláněla ven. Rad úkosem pohlédl na plochu. Běželi sem lidé ve stejnokrojích údržbářů, zahlédl ale i několik mužů ve stejnokrojích příslušníků pořádkového sboru. Žádný z nich nebyl ozbrojen. Kdo mohl předpokládat, že nastane střetnutí?

A to nastane…, až sem ti lidé přijdou.

„Terre…, můj příkaz platí dál,“ řekl Rad tiše.

Cestující pomalu vstávali a šourali se k východu. Jakmile ale došlápli na sám počátek rampy, rozběhli se a dali se do křiku.

Co ta zrůda udělá dál?

Nejspíš se pokusí odstartovat se strojem. Potom ale… Terr musí splnit rozkaz. Musí!

Rad netušil, jaké má android úmysly, ale nepochyboval o tom, že jsou špatné. Vždycky jde o to, kdo prolije první krev.

Červ pochybnosti v něm zahlodal.

Byli to opravdu androidi, kdo prolili první kapku, tam venku, na horské pláni?

„Opakuji, příliš tě potřebuji na to, abych tě opustil,“ řekl android. Znovu se vrátil na své původní stanoviště mezi dveřmi. „Brzy se spolu uvidíme.“

Složitá struktura jeho těla se začala rozpadat. Kulovité tělo pukalo v místech, kde byly spojeny původní trupy, pláty umělého masa odpadávaly, klouby se rozpojovaly. Na zem dopadala první ruka, pak druhá. Dohasínal v nich život.

Netrvalo dlouho a na zemi ležela neladná směsice údů a části těl, hlavy s vyhaslýma očima, svalovina, cáry syntetického kůže. Centrum umělé inteligence provedlo opačný proces než prve, kdy způsobilo regeneraci umělých organismů!

Terr spokojeně cvakl čelistmi.

Jeho úkol, ten nejtěžší, jaký mu jeho pán kdy nařídil, skončil.

Rad vstal. Chvěla se mu kolena, ale ovládl se. Poněkud potácivě kráčel k rampě. Vyšel ven. Prudké slunce se mu zaseklo svými paprsky do očí. Přimhouřil je, a když to nepomohlo, pokusil si je chránit dlaní.

Ze světelné mlhy vystoupily obrysy, nejdříve nejasné, pak čím dál určitější.

Kolem rampy stál dav, snad dvě tři stovky lidí. Všichni na něho mlčky hleděli. Nikdo nepřenesl ani slovo. Uvědomil si, že je opět sám, jako už tolikrát ve svém životě.

„Na co čekáte?“ vykřikl. „Musíte graviplán zničit, spálit na popel. Nestůjte tady. Utečte, dokud je čas!“

Nikdo se nepohnul.

Kráčel tedy dolů po rampě. Opakoval slova varování, ale znovu bezúspěšně.

„Nevěří ti,“ podotkl Terr.

„Vím to,“ odpověděl Rad. „Musím se ale pokusit. Snad je přesvědčím!“

„Nepřesvědčíš,“ namítl Terr. Ozýval se zřídka v Radově mysli, ale vždycky měl pravdu.

Dole u rampy čekali dva muži ve stejnokrojích příslušníků ostrahy úřadu guvernéra.

„Rade Haagere,“ oslovil lovce jeden z nich, „pojď s námi, prosím.“

Hovořil jazykem Pláně a Radovi tykal. Lovec mu za to byl vděčný, třebaže v tónu hlasu nezněla srdečnost.

„Tam uvnitř… čeká nebezpečí. Musíte je zničit. Bez váhání!“

„Slyšeli jsme. Nemusíš mít obavy. Odborníci převezmou kontrolu. Všechno dopodrobna prozkoumají.“

„Prozkoumají? Je třeba to zničit!“

„Lháři pokrytecký!“ zaječela nějaká žena. Rad poznal hlas doktorky Salské. „Je s nimi ve spojení. To on všechno zavinil! Propašoval androidy do graviplánu. Chtěl nás všechny zabít. Je to divoch. Divošské osady je třeba zrušit, divochy musíme převychovat. Trpěli jsme je už moc dlouho. Kam to všechno vedlo? K ohrožení malých dětí!“

Křičela z plných plic. Její slova se nemíjela účinkem. Zněl potlesk, výkřiky souhlasu. Proti Radovi se zvedly první pěsti.

„Nemějte obavy,“ řekl muž ve stejnokroji.

„Obavy?“ zeptal se Rad. „Bát byste se měli vy!“

Ohlédl se. Spatřil několik zřízenců, kteří vynášeli plastikové pytle. Sanitní gravo si svou sirénou zjednalo volný příjezd. Vyběhli z něho muži s resuscitačními kontejnery v rukou. Pokusí se přivést pilota k životu. I kdyby se nepodařilo zachránit všechny tkáně, při troše štěstí může pilot přežít v podobě kyborga.

„Co uděláte se zbytky androidů?“

„Budeme je zkoumat. Už jsem vám to přeci řekl,“ dodal uniformovaný muž netrpělivě. „Pojďte přeci!“

Došli k velikému tmavomodrému gravu, ozdobenému zlatým znakem guvernérova úřadu. Terr, jak se zdálo, byl s vývojem událostí spokojen. Ulehl na tlapy a odpočíval. Konejšil si nervy, pocuchané hrůznými okamžiky v graviplánu! Rad se ale nedokázal uvolnit. Přemýšlel o podivných slovech androida. Jak mohla příšera znát jeho jméno? A proč ho neoslovila hned při prvém setkání, před bojem, když ještě žila v podobně osmi bojovníků klanu Kamenných mužů?

Někteří androidi jsou ovládáni na dálku, to Rad znal ze zkušenosti. Není vyloučeno, že během letu graviplánem se umělá bytost spojila – s kým asi? – a získala nové pokyny.

Lidé z města hodlají androida zkoumat. Hlupáci! Nemají tušení, jaká síla proti nim stojí.

Ten stroj není pozemského původu… Tak nějak to řekl onen člověk, který se zpočátku choval tak vlídně, tak příjemně… Rad vzdychl a podíval se oknem ven. Gravo klouzalo nad povrchem ulice. Město se zase změnilo za tu celkem nedlouhou dobu, kdy v něm Rad byl naposledy. Je to zvláštní posedlost, neustále bořit a budovat. Proč si tihle lidé nepostaví příbytky jednou provždy?

Když ve městě vládli vojáci, bylo tomu tak. Paláce, obytné bloky androidů, Circus Maximus…

Vlado Kovar! Jméno starého přítele vytanulo Radovi na mysli. Vlado Kovar, to byl muž, který si dokázal zachovat rozvahu, i když ostatní ztráceli hlavu. Gravo se zastavilo.

Prudké trhnutí vyrušilo Rada z přemýšlení. Všiml si, že Terr se naježil, pootevřel tlamu a lehce zavrčel. „Co se stalo?“ zeptal se svého průvodce.

„Nevím,“ pokrčil uniformovaný muž rameny.

Cestu jim zahradilo další tmavomodré gravo se zlatým znakem na dveřích. Tři muži ve stejnokrojích, tentokrát ozbrojení energy, k nim kráčeli volným, ledabylým krokem. Kolem nich se začali shlukovat zvědavci. Taková podívaná se neodbývala v ulicích Romy často! Mnozí lidé si dokonce mysleli, že jsou svědky natáčení plastivizního programu, nějaké historické hry z doby vojenské vlády na Marsu.

První ozbrojenec přistoupil až ke dveřím. Radův průvodce spustil okno.

„Vezete Rada Haagera,“ řekl bez okolků. „Máme rozkaz ho převzít. Výslech se nebude konat tady. Převezeme ho na Zemi.“

„Mám jiné rozkazy,“ řekl Radův průvodce, ale hlas se mu trochu chvěl. Naklonil se dopředu a nařídil pilotovi, aby se okamžitě spojil s úřadovnou guvernéra.

„Spojení nefunguje,“ zněla odpověď.

„Poslyšte,“ nechtěl se Radův průvodce vzdát, „tohle divadlo je nutné?“

Ukázal na zbraň. Snad ji ještě nikdy neviděl.

„Došlo k vraždě a únosu graviplánu. Všechny okolnosti je nutno co nejbedlivěji prošetřit.“

V Radovi Haagerovi vzrůstal neklid. Nejraději by se vrhl kupředu a zmocnil se řízení grava. Kdyby pilot byl co k čemu! Mohl by vyrazit vpřed, nabrat výšku, mohl by…

Inu, mohl by ledacos, ale neučinil nic, jen opakoval marné pokusy o navázání spojení.

Dav zvědavců se přibližoval.

„Rozejděte se!“ volali ozbrojenci. „Hrozí vám nebezpečí. Zajišťujeme muže podezřelého z vážných zločinů. Možná budeme nuceni použít zbraně…“

Dav zahučel. Rad si všiml, že na něho hledí nejeden objektiv plastivizní kamery. Roma je turistické centrum, slétají se sem lidé ze všech koutů Unie, ani Mimozemšťané tu nejsou žádná výjimka, a který turista se dnes vydá na daleké cesty bez kamery?

„Nejsou to lidé,“ uslyšel Terrův tajný hlas.

„Jak to víš?“ zeptal se ho pochybovačně.

„Cítím je.“

No ovšem, tak je to prosté! Daimon Terr, to není jen zvíře obdařené mimořádnou inteligencí a schopností telepatické komunikace. Je to také pes a dovede se čichem orientovat lépe než zrakem! Tak je to tedy… Nepřítel věru neztrácel čas. Umělá živoucí hmota se v krátké době stačila přeskupit a nabyla formy lidských těl. Teď už to nebyli bojovníci klanu Kamenných mužů, ani to nebyla mnohoruká příšera s centrálním tělem, hrůzná bezpochyby proto, aby zastrašila cestující graviplánu: před nimi stáli docela obyčejní ozbrojenci, zřízenci úřadu guvernéra.

„Vystupte,“ vybídli Rada.

Rad se podíval na svého průvodce.

„Nic jiného mi asi nezbývá,“ řekl zdánlivě klidně.

„Půjdu s vámi.“

„Ne,“ řekl jeden z ozbrojenců. „O Rada Haagera a jeho zvíře se postaráme sami.“

„Mám své rozkazy!“

„Plníme rozkazy vyššího orgánu. Bez starosti se vraťte k svému veliteli. Je o všem informován.“

Jsou tři a drží v rukou zbraně, uvažoval Rad o svých šancích. Znal rychlost jejich reakce, jejich sílu i naprostý nedostatek jakékoli lidské účasti. Dovedou zabít bez zaváhání, bez lítosti. Mají ale rozkaz přivést ho živého… kam? To nevěděl. To je jedna výhoda, kterou proti nim má. A ta druhá? Nevědí, že daimon odhalil jejich lest. Domnívají se, že Rad nic netuší.

Lovec vystoupil z grava a daimon se vyvalil za ním v celé své mohutnosti. Několik diváků užasle vykřiklo: Doposud neviděli tak hroznou šelmu jinde než na plastivizní obrazovce.

Rad se protáhl a nastavil tvář teplým slunečním paprskům. Ulice lemovaly vysoké, bohatě zdobené domy. Poslední architektonickou módou se staly sochy, ručně tesané. Všude jich byly stovky; některé domy nebyly nic jiného než jedno jediné obrovské sousoší. Pak přijde do módy strohost. Nová generace architektů se vysměje sochám, nechá ty domy strhnout a na jejich místě vyrostou nové, přísně hladké…

„Půjdeme,“ vybídl ho jeden z ozbrojenců.

Rad pokrčil rameny a uposlechl rozkazu. Daimon se připojil k jeho levému boku a poslušně ťapal jako slušně vychovaný pejsek. Těžkou hlavu nachýlenou dopředu, tlamu pootevřenou, jazyk vyplazený, působil poněkud komickým dojmem. A Rad zase vypadal jako lehkomyslný chlapík, který si vyšel na procházku, vykračuje si, tiše si pohvizduje. Androidi se loudali o krok vzadu.

Obecenstvo se začalo rozcházet. Nic zajímavého se už nebude dít.

Dobře ale udělali ti, kdo se nenechali oklamat zdánlivým klidem Rada Haagera, vytrvali a neodložili svoje kamery. Sotva se ocitl na dva metry od grava, Rad Haager skočil hlavou napřed do otevřených dveří. Bolestivě se udeřil do hlavy, ale nedbal. Skrčil nohy, aby udělal místo daimonovi, který se vřítil dovnitř za ním.

První část akce, již si spolu umluvili, se podařila. K vítězství bylo ale ještě daleko.

Oba, člověk i zvíře, měli v následujících několika vteřinách vykonat druhou část akce, tu nejtěžší.

Na Radovi bylo, aby uvedl stroj do chodu a způsobil jeho start. Snadno se řekne, hůře vykoná – Rad měl jen mlhavé tušení, jak se osobní graviplány ovládají.

Ani Terrův úkol nebyl z nejsnadnějších. Sám, bez pomoci, měl zabránit třem ozbrojeným androidům, aby vnikli dovnitř a Rada zneškodnili.

Zvíře se bleskurychle otočilo. Vědělo, že proti němu nestojí člověk, nemuselo tedy na protivníka brát žádné ohledy. A nebralo! Terr bez obvyklého psího varování zaútočil, chňapl po androidovi, který běžel první, a uchopil ho do čelistí. Jeho zuby stiskly střed těla umělého člověka. Mocné provazce žvýkacích svalů se napnuly k prasknutí, špičaté zuby pronikly plastikem až do vnitřní tkáně umělého paraorganismu. Zároveň Terr naklonil hlavu a vzepřel se tlapami o práh.

Android necítil žádnou bolest a samozřejmě ani leknutí, natož strach. Vnímal, že ho daimon popadl a vleče dovnitř. Udělal to, co mu velel program – roztáhl nohy a ruce, aniž pustil zbraň. Když jeho mozek vykalkuloval, že to bylo chyba, bylo už pozdě na nápravu.

Jediným trhnutím hlavy Terr přitiskl androida k boku graviplánu. Použil ho jako štítu či jako závory; tělo umělého člověka zakrývalo vchod!

Bylo to dílo krátkého okamžiku. Rad získal alespoň něco času. Záleželo na jeho rozhodnosti a asi také na štěstí, jak darované chvilky využije.

Překulil se přes opěradlo pilotního křesla a vrazil ruce do ovládacích rukavic. Věděl, že „tak nějak“ se stroj řídí. Pamatoval si, že piloti při řízení pohybují rukama podobně, jako když jezdec uzdou řídí svého koně. Ruce byly uvnitř, ale nestalo se nic. Rad vztekle zaklel a stiskl ruce do pěstí.

Až bezprostřední nebezpečí pomine, bude moci uvažovat, co uvedlo stroj do pohybu, zda kletba, nebo stisk pěstí. Buď jak buď, stroj vyrazil kupředu.

Stalo se to právě včas. Dva androidi, kteří zůstali venku, totiž nezaháleli. Jejich mozky čile pracovaly a oba najednou dospěly ke stejnému řešení.

Jejich druh ležel zvenčí přilepen na otevřeném vchodu jako veliká záplata. Bude tedy nutno onu záplatu okrájet, aby propadla dovnitř. Tímto jednoduchým opatřením se vchod uvolní.

Jakoby řízeni jedním mozkem, oba naráz namířili svá energa a stiskli spouště.

Končetiny androida, čistě odříznuté, spadly na zem. Daimon Terr, ze všech sil vzepřený o práh silnými tlapami, klesl nazad. Lekl se a upustil trup umělého člověka. V zádech pocítil ostrou bolest a zakňučel pištivým hláskem jako štěně. Rad zaslechl jeho nářek, ale neohlédl se – měl jiné starosti. Gravo se řítilo přímo proti stěně protějšího domu!

Pitvorné sochy, postavičky rozpustilých dětí, které si hrají v liánách na honěnou, se blížily s přízračnou rychlostí. Některé sochy byly semikinetické, pohybovaly se tam a zpět, tváře se smály, v úsměvech se bělaly zuby. Jsme hodné dětičky a způsobně si hrajeme, ó, jak veselý je pohled na naše dovádění!

Ve zlomku vteřiny je Rad stačil znenávidět všechny a uvědomil si, že do konce svých dnů nezapomene na ty prachpitomé, odporně nepřirozené výrazy tvářiček podobných opicím. Užuž se zdálo, že

náraz je nevyhnutelný. Rad si chtěl pudově zakrýt obličej pažemi – a tento pohyb stačil zvednout stroj do výše.

Terr znovu zakňučel. Rad, vida, že bezprostřední nebezpečí srážky se mu podařilo odvrátit, se otočil.

Odstředivá síla přirazila Terra k zadní řadě sedadel. Choulil se tam jako uzlíček neštěstí.

„Ty jsi ale baba,“ pokáral ho Rad.

Terr ostře štěkl.

Nedokázal Radovi sdělit, jak nespravedlivé to bylo pokárání!

V tu chvíli totiž, kdy padal na záda s trupem zmrzačeného androida v čelistech, se druhému útočníkovi podařilo zachytit se rukama zárubně dveří a pokládal koleno na práh přesně v tom okamžiku, kdy stroj změnil směr své dráhy a zamířil kolmo vzhůru. Odstředivá síla nezapůsobila jenom na Terra, ale i na androida. Ten nečekal náraz, pustil se a dopadl na dlažbu. Lebeční skořápka mu pukla a umělý organismus znehybněl – alespoň na tu dobu, dokud regenerační systémy poškozená místa neopraví.

Na ulici vládl nepopsatelný zmatek. Lidé se rozbíhali na všechny strany, naráželi na sebe, šlapali po těch, kteří měli smůlu a nechali se porazit na zem.

Jen jeden zachoval klid, a ten nebyl člověk.

Poslední z androidů, vzrušený asi jako žulový balvan, pozvedl energo, pečlivě zamířil na kryt motorového agregátu grava a stiskl spoušť.

Mířil dobře. Zasáhl energetické centrum. Ohlušující exploze vynesla stroj ještě o deset metrů výše. A potom graviplán pokračoval v letu po balistické křivce. Dosáhl kulminačního bodu a začal klesat. Android dovedl spočítat jeho dráhu: stroj dopadne na střechu budovy, která se jmenuje Circus Maximus. Vyslal o výsledku svého výpočtu zprávu centru a dal se do běhu.

KAPITOLA PÁTÁ

Rena si utřela slzy.

Měla na sebe zlost. Myslela si o sobě, že už nedovede plakat, a přece tu leží na posteli a brečí jako malá holka.

Nebudu brečet, nebudu a nebudu!

Pak se rozbrečela znovu.

Bylo těžké zachovat klid v situaci, ve které se ocitla ve chvilce tak krátké, měřeno v poměru s délkou lidského života. Jak je to dlouho, kdy se starala o perlorodky, delfína měla za přítele a večer se snažila zpříjemnit život svému tatínkovi, ke kterému lnula tou nejupřímnější láskou.

Otec, když míval světlé chvilky, jí vyčítal tento způsob života. Nemůžeš zůstat navěky se mnou, a taky se napořád nelze schovávat pod hladinou moře před lidmi. Musíš ven, musíš s nimi splynout! Najdeš si přátele, najdeš si rodinu…

Jenže Rena si nechtěla najít přátele ani rodinu.

V prvních létech po odchodu z červené planety se pokoušela žít takzvaným společenským životem. Studovala na univerzitě na Ganymédu, napsala několik vědeckých článků o životě loveckých kmenů na Marsu, lidé si jí vážili a hovořili o ní jako o nadějné etnografce. Ne méně než šest univerzit jí nabídlo místo odborného asistenta se zřetelnou vyhlídkou na docenturu, ba i profesuru.

Pak se v Reně něco zlomilo.

Profesorka etnografie!

Lovci na Marsu žijí opravdový život, mají své mravy, sice divoké, civilizovaným lidem nepochopitelné, ale v jistém smyslu spravedlivé a upřímné. Ne, to nejsou žádní brouci pod kamenem, které je třeba zkoumat s lupou v ruce. Proč by ona, Rena Sulirová, jim měla, obrazně řečeno, počítat nožičky a měřit krovky?

To byl důvod, proč zanechala slibné vědecké kariéry. Byl to pravý důvod?

Takovými slovy vysvětlovala své rozhodnutí přátelům, kterých měla tehdy ještě dost a dost. Nechyběli jí ani intimní přátelé, několikrát si dokonce myslela, že se provdá, že založí rodinu, a těšila se na děti.

Ale potom se vždycky něco stalo… Ve slabé chvilce si vybavila obraz muže oblečeného do kazajky z medvědí kůže, ozdobeného trojím náhrdelníkem dravčích zubů, s Modrým mečem u boku. Po jeho boku prožila nejúžasnější dny svého života. Byla svědkem zápasů, o kterých netušila, že je může muž vybojovat. Pomáhala mu, když se bojovalo o město Romu, a měla nemalou zásluhu na tom, že vojenská vláda Marsu padla a planeta se spojila s ostatními světy sluneční soustavy, ba dokonce Galaxie.

Dokud trvalo nebezpečí, Rena si s Radem dobře rozuměla.

Pak bylo po boji.

Co měla Rena dělat? Rad chtěl, aby ho následovala do Pláně. Jistě by jí vybudoval pohodlnou chýši. Tam by žvýkala kožešiny, aby změkly, pletla košíky a pálila hliněné hrnce. Po zbytek života. Brzy by spatřila první vrásky na obličeji – ženy lovců neznají omlazovací prostředky, které jsou mezi civilizovanými lidmi zcela běžné. Zemřela by ošklivá a stará, ve věku směšně nízkém, jaký by její vrstevníci ještě vůbec nebrali vážně.

Navrhovala Radovi, aby odešel z loveckého území a žil s ní ve městě. Domovem by se mu mohla stát Roma, anebo by spolu mohli odejít na Zemi nebo kamkoli jinam.

Daimon, samozřejmě, by s nimi nemohl. Rad, samozřejmě, by musel spát v posteli, v řádně zbudovaném domě, vybaveném všemi příjemnostmi, jež poskytuje civilizace. Musel se by se oblékat jako jiní lidé, chovat se jako oni. Našel by si nějaké vhodné zaměstnání. Naučili by ho číst a psát, ovládat informační stroje…

Rozešli se, bez hněvu, ačkoli s velkou lítostí v srdci.

Rena se snažila zapomenout.

Vždycky dosáhla toho, oč usilovala, ale tohoto cíle nedosáhla.

„Není ti smutno po Haagerovi,“ konejšil ji otec, „ale po starých časech, po dětství a po mládí, po Marsu.“

Částečně měl pravdu, ale opravdu jenom částečně.

Teď se ocitla zpátky na Marsu.

Měla v paměti Romu ze starých časů, město vojenské, obehnané hradbami, rozdělené na podlaží, město přísného řádu, vymezených povinností a drobných radostí.

Dnešní Roma?

Babylón stovek jazyků. Nikde žádná známá tvář. Většina staveb někdejší Romy zmizela. Snad jenom lovecké území se nezměnilo, ale o tom nikdo nemohl přinést podrobnější zprávu, protože úřad guvernéra zakázal jakékoli narušování jeho suverenity. Zákaz byl do té míry přísný, že se týkal i dálkového sledování. Žádná automatická družice nesměla snímat z výšky obrazy loveckého území! Ostatně, ani to nebylo technicky možné. Ochranná kupole silového pole byla tak uzpůsobena, aby z výšky byla neprůhledná.

Lovci se mohli zezdola těšit pohledem na růžovou oblohu ve dne a na hvězdy v noci. Cestující, kteří z oken planetoletů vyhlíželi Mars, viděli v oblouku Tyrkysových hor jen černočerný srpek – to byla umělá záclona, která se starala o nerušené soukromí těch divokých lidí.

Rena pochopila, že se s Radem Haagerem nemůže setkat.

To byla příčina jejího žalu!

Posadila se na lůžku.

Takhle to nejde dál, řekla si. Půjdu k lékaři. Musí existovat nějaký uklidňující prostředek, který mě…

Vyrušilo ji bušení na dveře.

Letmo pohlédla do zrcadla a hřbetem ruky si otřela oči.

„Ano,“ řekla úsečně.

Vlado Kovar vstoupil dovnitř. Podezíravě se podíval Reně do očí, ale zdržel se poznámek. Mračil se, funěl do knírů, obě ruce vražené hluboko do kapes mastného koženého kabátu. Dveře za sebou nechal otevřené. Z chodby čišela studená sychravina.

Pak prudce vytáhl pravou ruku z kapsy a nastavil Reně před oči malou krabičku.

„Podívej!“

Byl to miniaturní plastivizní přijímač, hodně zastaralý, soudě podle zlatých ozdob. Rena se podivila, že Vlado, zapřísáhlý nepřítel techniky, má ve vlastnictví plastivizor, když si všimla…

„Rad Haager!“ vykřikla.

„Rad a jeho daimon Terr. Jsou podle všeho v pěkné šlamastyce.“

Dívali se, jak Rad s daimonem po boku pochoduje pod dohledem tří ozbrojenců k otevřeným dveřím grava.

„Musíme mu pomoci!“

„Jen klid,“ zabručel Vládo. „Už se na tom pracuje.“

„Na první pohled to tak nevypadá!“

Přimhouřil oči a pokrčil rameny.

„Nesuď podle prvního pohledu. Jeden šikovný člověk tu pro mne pracuje… Zachytil navigační spojení toho krámu…“

Poklepal notně špinavým nehtem na povrch obrazovky. Rena pochopila, že „tím krámem“ Vlado myslí ono gravo, k němuž smutný průvod směřuje.

„Dálkové ovládání?“ vyhrkla.

„Něco takového. Jenom nevím, jak si poradíme s těmi třemi maníky…“

„Pane! Pane!“

Dupání a nesouvislé výkřiky se ozvaly na chodbě. Kovar otevřel dveře, vyhlédl ven a houkl nevlídně:

„Co je…“

Prastarý android, vyrobený snad ještě dříve, než se za starého režimu otec Reny Sulirové stal hlavou vojenského státu, kýval trupem ze strany a máchal napůl ochrnutou paží kamsi dozadu. Chtěl svému vládci sdělit něco veledůležitého, ale nedokázal si vzpomenout na jiná slova než „pane, pane“. Rena Sulirová na něho hleděla napůl s ošklivostí, napůl se sympatií. Ze starých časů si vzpomínala na Vladovu zálibu v umělých zrůdách. V Cirku Maximu kdysi choval desítky trpaslíků a pajdavců všeho druhu, vyrobených na zvláštní objednávku v továrně inženýra Easyho. A co se nějak týkalo starých časů, bylo Reně sympatické. Tahle zrůda ale byla přeci jenom šerednější nad veškerý pomysl… Ve Vladově miniaturním království zkrátka chyběla ženská ruka. Vždycky tu byla tak trochu špína a vzduch tu nebýval voňavý, ale co se tu dělo teď…

Vlado Kovar však nemařil čas dumáním o starých časech.

„Pojď,“ zavelel Reně a mladou ženu ani nenapadlo, že by neměla tak příkrého rozkazu uposlechnout.

Vlado Kovar vytušil, kterým směrem ho vysloužilý android chce poslat. Následován Renou klusal temnou chodbou, hůř než spoře osvětlenou. Rena se rozpomínala na tyto prostory, které kdysi tak důvěrně znala. Vždyť tu trávila celé dny, k nelibosti svého tatínka! Tam za těmi dveřmi jsou schody…, potom doleva, tam je křižovatka chodeb. Kdybychom se dali vpravo, dostali bychom se do hodovní síně, cesta vlevo vede ke schodišti a pak ještě dále, do arény…

Vlado Kovar vpadl do místnosti operátora jako živelní pohroma. Z „jednoho šikovného člověka“ se vyklubal, jak se dalo čekat, android. Vlado Kovar zřejmě nesnášel kolem sebe lidi. I ten byl značně opotřebovaný. Vlado mu ani nedal žádný oděv. Seděl tu takový, jak ho v továrně udělali. Notně prodřeným plastikem se klubaly karbonovité lokty.

„Navázal jsem kontakt,“ řekl umělý člověk věcně. Aspoň že jeho mozek je v pořádku, pomyslela si Rena s ulehčením. Srdce jí však povyskočilo při pohledu do tváře toho stvoření. Mělo osleplé oči a údržbář, který androidovi měl vrátit zrak, si svůj úkol značně zjednodušil: Vyvrtal mu do lebky otvor a dovnitř vsadil obyčejnou plastivizní kameru. Kdyby se aspoň trefil doprostřed čela!

Měl před sebou pult, podobný ovládacímu panelu graviplánu. Ruce mu vězely v rukavicích. Nad pultem bylo na stěně zavěšeno několik obrazovek. Jedna znázorňovala to, co viděl pilot graviplánu. Na dalších obrazovkách bylo vysílání místního zpravodajského okruhu. Do vysílání zatím nevstoupil žádný komentátor s vysvětlením toho, co se děje. Úřady zřejmě dosud nevydaly žádný pokyn – nikdo v úřadu guvernéra nebyl moudrý z toho, co se venku na ulici dělo! Rad Haager byl docela blízko stroje.

„Hrome!“ vykřikl Vlado.

Slůvko mu ujelo ve chvíli, kdy Rad skočil po hlavě dovnitř a kdy daimon Terr použil těla jednoho ze strážců jako živé závory. Na další slova mu nezbyl čas. Strnulý úžasem, Vlado Kovar viděl, co dělají další dva strážci: Jeden uřízl výbojem energa ruce a nohy svému druhovi, polapenému čelistmi daimona Terra, a ten druhý, sotva se dveřní otvor uvolnil, se zachytil oběma rukama zárubně a chystal se vyšvihnout trup dovnitř.

„To jsou androidi,“ poznamenala Rena věcně.

„Mají přece zbraně,“ namítl Vlado Kovar.

„Všimni si těch končetin,“ pokračovala Rena. „Vidíš snad nějakou krev?“

Vlado Kovar zahučel cosi nezřetelného. Snad to bylo zaklení, snad to byl náznak úlevy. I Reně se ulevilo, když viděla, že Rad se nezapletl do příhody, která vedla k zmrzačení, snad i zabití člověka. Jenže – jak to, že androidi mají zbraně? To odporuje i těm základním zásadám, podle kterých…

„Jedeme!“ výskl operátor. Podařilo se mu uvést stroj do pohybu.

„Kam to jedeš, hlupáku? Míříš rovnou do zdi!“ zaburácel Vlado Kovar.

„To nedělám já, to dělá on…“

Android měl na mysli Rada Haagera.

„Proč se ten hlupák plete do řízení…,“ hulákal Vlado Kovar vztekle. Rena měla zaťaté pěsti a vytřeštěně upírala zrak na obrazovku. Proč jen se ty sošky dětí tváří tak zoufale pitomě… Rad Haager! Nikdy se nezmění. Proč se plete do věcí, kterým nerozumí? Dovede máchat kolem sebe mečem, ale řídit graviplán neumí. Jenže Rad nemůže vědět, že graviplán je dálkově ovladatelný, uvědomila si.

Stěna domu byla docela blízko. Zavřela oči a v hrůze očekávala, kdy se ozve rachot srážky.

Pak oči otevřela.

„Pozor, pozor,“ ozval se z reproduktorů ženský hlas. „Věnujte pozornost zprávě úřadu guvernéra. Na Soukově třídě došlo k nebezpečnému incidentu. Příslušník klanu Volných lovců Rad Haager, zřejmě duševně chorý, se zmocnil graviplánu a hledá spásu v útěku. Je velice nebezpečný. Upozorňujeme, že úřad guvernéra uvolňuje jističi bezpečnostní obvody. Od této chvíle jsou všichni androidi pod kontrolou ústředního dispečinku guvernérova úřadu a jsou aktivováni k polapení a zneškodnění uprchlého šílence…“

Operátor strnul.

Kdyby nebyl tak zchátralý, asi by se mu jeho úmysl zdařil. K jeho rozhodovacím centrům právě dolehly příkazy z ústředního dispečinku. Uvědomil si, že může Rada Haagera zlikvidovat doslova jediným pohybem svých paží.

Ke stejnému závěru ale došel i Vlado Kovar. Stačil zareagovat dřív, než povely androidova centra rozhodování došly zchátralými cestami k umělým svalům. Přiskočil k němu, popadl ho za pás a jediným škubnutím ho odtrhl od sedadla. Android se rozječel a mrskal rukama i nohama ve vzduchu, Vlado ho znechuceně odhodil stranou.

„Náš starý kamarád se dostal do šeredné šlamastyky,“ poznamenal uznale.

Rena ho popadla za loket a beze slova ukázala prstem na obrazovku. Oba pozorovali ozbrojeného androida. Viděli ho, jak míří a tiskne spoušť. Zásah, exploze.

Pak se Vlado Kovar rozesmál.

„Co se směješ?“ rozhořčila se Rena.

Vlado beze slova ukázal na ovládací panel. Rena si ale nevšimla ničeho mimořádného.

„Vidíš?“ vysvětloval Vládo. „Operátor nastavil automatický režim a nestačil ho vypnout. Reno, náš starý kamarád letí sem!“

Operátor se namáhavě snažil vstát. Vlado mu podrazil nohy, popadl Renu za ruku a už ji vlekl ze dveří.

Hnali se schodištěm po dvou stupních najednou. Vlado funěl a hekal, zato Reně bylo lehce. Přeci jenom strávila deset posledních let ve čtyřnásobné pozemské gravitaci a zde, na Marsu, měla pocit, že se vznáší ve vzduchu.

Bylo jí lehce i proto, že se za chvíli setká s Radem. Jeho graviplán je poškozený, ale Rena nepochybovala o tom, že Rad se nějakou šťastnou náhodou zachrání…

„Neboj se o něho,“ hekal Vládo. „Mám na střeše… silové pole. Jinak by ta zatracená střecha spadla!“

„Slyšíš?“ zvolala najednou Rena. Chtěla se zastavit, ale Vlado jí škubl za ruku. Mladá žena se nedala.

„Někdo za námi utíká.“

Pak to zaslechl i Vlado.

Po schodišti duněly kročeje. Desítky nohou stoupaly vzhůru.

„To jsou oni…“

„Kdo?“ vykřikla Rena.

„Androidi. Ústřední dispečink jim dal pokyn.“

„Kolik jich je?“

„Vím já? Snad sto, snad sto padesát… Sám nevím, kolik jich je v provozu. Na to, aby Rada rozcupovali, jich je dost.“

„Dispečink nedopustí, aby mu ublížili,“ řekla Rena. Snažila se, aby to prohlášení znělo co nejrozhodněji, ale uvědomila si, že mu sama nevěří.

Něco tady nehraje. Androidům nepatří do rukou zbraně, a přesto viděla na vlastní oči tři androidy ozbrojené energem. A ten ústřední dispečink se také rozhodl s podezřelou rychlostí k honu na člověka. Rad se nechal vést ke graviplánu docela klidně. Nevypadal jako nebezpečný šílenec.

Pak ovšem se zachoval… poněkud ztřeštěně.

Vlado otevřel kovové, zrezivělé dveře.

Ocitli se na střeše Cirku Maximu.

Někdejší cvičitel gladiátorů se obrátil ke dveřím, zavřel je a pečlivě otočil klíčem, který trčel ze zámku. Pak se rozhlédl kolem sebe a uchopil železnou tyč, která se tu – kdoví proč – válela. Zapřel ji o kliku tak, aby se klika nedala stisknout. Poodstoupil a s uspokojením hleděl na svoje dílo.

„Už sem letí!“ zvolala Rena.

Ve vzduchu to zablesklo. Hořící graviplán letěl jako kometa, obdařená dlouhým černým chvostem. Nepochybně mířila sem. Automatické naváděcí zařízení fungovalo, přestože android zasáhl svým energem motor stroje.

„Kde přistane?“ zeptala se Rena.

„Tady,“ ukázal prstem Vládo.

Zděsila se. Vlado ukazoval tam, kde ústila hluboká šachta, kterou bývala osvětlena aréna!

„Jen klid,“ řekl. „Nezapomeň na silové pole.“

Bradou kývl tím směrem, kde stál generátor. Podezíravě na stroj pohlédla. Vypadal také značně sešle. Nic by nedala za to, že funguje na čestné slovo, ostatně jako všechno ve Vladově říši! Ani Vlado sám, jak se zdálo, si nebyl stoprocentním stavem generátoru silového pole jistý. Přejel si knír hřbetem ukazováku a řekl: „No…“

No, snad to vydrží, přeložila si Rena jeho kratičký projev do srozumitelného tvaru.

Vzápětí ta zkouška nastala.

Graviplán dopadl na střechu. Jeho spodek začal hořet. Rena se vyškubla z Vladova sevření a běžela ke stroji. Na okraji kamenné galérie zaváhala – pod sebou měla hlubinu. Prostor je krytý silovým polem, ale co když…

Nadýchla se a skočila vpřed. Oběma nohama dopadla na chladivou, hladkou plochu!

Několikrát upadla. Silové pole nemá prakticky žádné tření a lze po něm chodit jen s největšími obtížemi. Připadala si jako bruslař začátečník, který si poprvé stoupne na ledovou plochu. Potácela se, házela rukama ze strany na stranu.

„Nemehlo,“ pokáral ji Vlado Kovar. Klusal kolem ní, zeširoka našlapuje. Dostal se ke stroji právě včas, aby mohl Radovi pomoci. Lovec a jeho daimon byli zřejmě trochu otřeseni a nedovedli se orientovat.

„To jsi… ty, Vlado? A tohle je přece…,“ zvolal Rad, když spatřil Renu.

„Nežvaň a poběž. Silové pole nesnese tak velké zatížení donekonečna.“

Byla to případná poznámka.

Sotva se všichni čtyři dostali v pořádku na solidní plochu kamenné galérie, generátor silového pole nevydržel výkon, jemuž byl vystaven. Jeho pojistky vybuchly, vyšlehl z nich plamen, k obloze vyskočil kulatý obláček dýmu – a silové pole bylo to tam a graviplán se řítil šachtou dolů, aby se v příštích okamžicích roztříštil o plochu arény!

„Fuj, to jsme měli štěstí,“ křikl Vlado. Naklonil se přes okraj a znovu zaklel.

„Tebe to nějak vzalo,“ ušklíbl se Rad, nespouštěje z Reny oči. Nevěděl, co má dělat, ale ani ona si nebyla jista, jak se má zachovat. Nejraději by se mu vrhla kolem krku a políbila ho. Neurazilo by ho to? Neviděli se tak dlouho.

„Pojďte se podívat! Honem!“ volal Vlado.

Přispěchali k němu a podívali se dolů.

Graviplán hořel jasným plamenem. Ohnivé jazyky byly světle žluté, přecházely místy do barvy modré a bílé. Jistě vydávaly veliký žár. Dým zezdola nestoupal téměř žádný, zato světla bylo až dost.

V tomto nepřirozeném osvětlení spatřili hrůzný obraz.

Po rozpukaných vnitřních stěnách Cirku Maximu, po sloupech hlediště, po ochozech a balkónech, podoben obrovitým hnědým pavoukům, šplhal se vzhůru služebný lid Vladova domu. Cvičitel gladiátorů měl snad takovou zálibu ve zrůdách a pitvorách, že je nikdy nespatřil všechny najednou. Zde si je mohl prohlédnout jako na výstavě.

Ústřední dispečink zřejmě aktivoval i ty stroje, které byly až doposud ukryté ve skladišti: Vylezly dvouhlavé potvory, ale také tu byli kříženci člověka a krokodýla, hlavonožci, s hadovitými chapadly na hlavě, trpaslíci s obrovskou hlavou i obři s hlavičkou jako kulička špendlíku, pekelní zmetci několik pídí vysocí, ale hbití a očividně odhodlaní použít svých drápů ostrých jako žiletky. Lidé, kteří tyto potvory navrhovali a vyráběli, si brali příklad v živočišné říši: tam se dral vzhůru člověk-štír, a nebylo třeba pochybovat, že v jeho žahadle je ukryt pravý, nefalšovaný jed. Osminohý antropomorfický pavouk vlekl na zádech svého přítele, člověka-brejlovce, hada s lidskou hlavou. Bylo ku podivu, proč netopýří muži, kteří tu byli hned tři, nepoužívají svých křídel a drápou se vzhůru stejně klopotně jako ostatní. Buď nechtěli rušit solidaritu, nebo jim jejich křídla sloužila jen jako ozdoba, pokud to lze tak říci.

Věru že nelezli vzhůru tiše! Pokřikovali, štěbetali, chechtali se, cvakali zuby a skřípěli svými drápy o zdivo. Zdálo se, že mají ze svého úkolu upřímnou radost. Kdo se úplně vyzná v duševním životě androidů! Bezvýhradná poslušnost vůči člověku je jim vštípena ještě na výrobní lince. Poslechneš, neublížíš, to jsou dva základní zákony, jimiž se řídí, od okamžiku aktivace ve výrobním závodě až do chvíle, kdy je dozorce vybídne, aby vstoupili mezi ozubené drticí bubny na šrotovací lince.

Poslouchají a neprojeví snahu ublížit, a dokonce dávají najevo horlivost ve službě a laskavou příchylnost k člověku. Je to přetvařování? V těch nejvyšších patrech duševního života určitě ne. V hlubinách mysli ale dříme zloba, nemůže tomu být jinak. A jakmile signál vydaný ústředním dispečinkem vypne všechny pojistky, zablokuje zábrany, umrtví okruhy poslušnosti, zloba se vyvalí na povrch, jako když někdo neopatrný otevře na dně tůně kanystr s olejem.

Vlado pohlédl na kovové dveře, zajištěné tyčí.

Androidi se zřejmě ani nepokusili proniknout na střechu Cirku Maximu touto cestou. Zvolili cestu na první pohled obtížnější, ale jistou. Jsou jich desítky, možná že několik set – Vlado nedokázal uvažovat natolik klidně, aby mohl alespoň odhadnout počet nepřátel!

Rad Haager byl velice bledý.

Napřáhl ruku a dotkl se dlaně Reny Sulirové. Rena mu pevně sevřela prsty.

Bradou naznačil cestu ke dveřím. Schodiště je zřejmě prázdné…

„Vás se to netýká,“ řekl, dívaje se střídavě na Renu a Vlada. „Jdou po mně. Utečte, dokud je čas. Já si tady… nějak poradím.“

„Nebuď hloupý,“ řekla Rena. „Je jich příliš mnoho.“

„Jo Vessy měl tenkrát pravdu. Neměl jsem chodit do města. Duchové předků si dali načas, ale nakonec mě přece jenom potrestají!“

Vlado nepochopil, o čem Rad mluví, ale Rena si vzpomněla na události před deseti lety, kdy Rad Haager, tehdy ještě pyšný mladík, se vysmál pověrčivosti ostatních členů klanu Volných lovců a vydal se na pouť k hoře Olympus.

Před deseti lety…

Vzpomínka dávno zasutá jí probleskla hlavou.

„Vždyť… tady někde…“

Pustila Radovu ruku a zmateně se rozhlížela. Pak spatřila nepatrnou vyvýšeninu a ukázala na ni prstem:

„Tam!“

Zmocnila se Radovy ruky a rozběhla se vpřed.

Rad ji neochotně následoval, protože kdyby zůstal stát, Rena by asi upadla.

„To je vchod do podzemí!“ volala mladá žena. V tu chvíli i Vlado Kovar si uvědomil, že Rena má pravdu.

„Poslechni ji, Rade! Sem ústí větrák z podzemních podlaží. Snad… je to vaše jediná naděje.“

„Neuteču!“ řekl Rad zarputile.

„Nedělej ze sebe hlupáka. Copak nechceš vědět, kdo tohle všechno spískal?“

Také Terr, jak se zdálo, pochopil, oč jde. Přiběhl k vyvýšenině a pečlivě ji očichával. S výsledkem průzkumu byl spokojen, protože se otočil na svého pána a povzbudivě vyplázl jazyk.

„Otec si nepřál, abych trávila v Cirku Maximu všechen čas,“ vysvětlovala Rena. Poklekla a přiložila dlaně na veliký černý balvan. „Nechával mě špehovat. Dělal všechno možné, aby mi zamezil přístup. Jenže já tu znala každý kámen. Tudy jsem několikrát utekla tatínkovým adjutantům!“

Kámen povolil, kamenná deska se uvolnila a Rad spatřil první stupně schodiště.

Vypadaly jinak než schody, po nichž vyběhli sem nahoru. Byly to lehké karbonitové schody, řádně vyrobené někde v továrně, bez náznaku snahy napodobovat patinu antického zdiva. Největší rozhodnost projevil Terr. Než mu Rad stačil dát nějaký pokyn, skočil dovnitř a už spěchal dolů, tak rychle, jak jen to šlo! Zřejmě se lezoucích příšer bál víc než jeho tři přátelé dohromady.

„Půjdeš s námi, Vlado?“ zeptal se Rad.

„Ne. Proč bych to měl dělat? Proti mně nic nemají. Jen běžte. Já si to s nimi srovnám.“

Rena vklouzla otvorem první a Rad ji následoval. Stačil ještě spatřit několik zelených pařátů, které se objevily nad okrajem šachty. Tápavě zkoumaly půdu. Z šachty se teď začal valit dým a plameny zčervenaly. Vřeštění androidů bylo teď slyšet zcela zřetelně:

„Rad Haaáááger…,“ opakovali protahovaně. „Rad Haaáááger… Jdeme si pro tebe, Rade Haaááágere…“

„Tak běž,“ řekl Vlado Koval klidně. Přimáčkl dlaní Radovu hlavu a druhou rukou vrátil kamennou desku na místo. Potom odepnul od opasku karabáč z kůže tissana a jediným švihem uvolnil železnou tyč, rozepřenou mezi kliku dveří a podlahu. Tyč spadla na zem a dveře se pootevřely.

Potom pomalu bič sroloval a připnul si ho na místo.

Otočil se právě včas, aby stanul tváří v tvář škorpiónímu muži.

„Ty ještě funguješ, nádhero,“ oslovil ho. Pamatoval si na gladiátorské hry, ve kterých tento parádní ošklivec, vyrobený v Easyho továrně, patřil k vrcholným bodům zábavného programu.

„Kde je Rad Haaáááger,“ řekl ten tvor. Jedovatý zobec se zakýval několik pídí od Vladovy hlavy.

Starý cvičitel gladiátorů se nenechal vyvést z míry. Věděl, že dispečink uvolnil pojistky jen pro případ střetnutí s Radem Haagerem. Každý jiný člověk byl před útočícími androidy v bezpečí.

Věděla to Rena Sulirová? Asi ano… A přece následovala Rada Haagera. Podivná věc… Některé city nezmizí ani po deseti letech. Snad je to škoda, že jsem něco podobného nikdy v životě nepoznal.

Vlado Kovar se podíval na pootevřené dveře.

„Jsi už nešikovný, starouši,“ řekl androidovi. „Pamatuji doby, kdy jsi býval čilejší. Vylezl bys nahoru dřív, než by Rad Haager stačil ta vrátka otevřít!“

„Rad Haaáááger,“ vykřikl škorpióní muž a hnal se k otevřeným dveřím. To už se přes okraj šachty dostal i pavoučí muž s hadem na zádech, cupkali tu trpaslíci a obr dupal po dláždění. Vlado znejistěl, když si všiml, že mezi androidy je i psí muž. Vzpomněl si na výstup při gladiátorských hrách, kdy tento Easyho výtvor udivoval diváky dokonalostí čichu. V Rome tehdy nežili skuteční, tedy opravdu živí psi ze psí mámy zrození, takže diváci byli velmi udiveni výkonem tohoto tvora. A skutečně, psí muž štěkotem protestoval proti tomu, že ho proud vleče ke dveřím, a hrnul se k větrací šachtě.

Ještě štěstí, že nedovedl mluvit a že dav androidů nebyl schopný rozumné úvahy… Psí muž neprosadil svou a celý nešťastný se nechal dovléct do dveří. Vlado Kovar s potěšením naslouchal jeho slábnoucímu štěkotu.

Když poslední potvora zmizela ve dveřním otvoru, Vlado Kovar pomalu, velice znaveně dveře zavřel a odebral se ke vnějšímu ochozu Cirku Maximu. Zřídkakdy sem přicházel. Pohled na nové město Romu mu byl protivný, také teď upřel zraky jen na horu Olympus, obra mezi obry, nejvyšší horu v sluneční soustavě.

Zůstali jsme tu jenom my dva, oslovil ji v duchu. Jen my dva jsme se nezměnili. Všechno ostatní je jiné, a hned řeknu, že ne lepší. Ledaže Rad Haager…

Otočil se pohlédl na vrchlík větrací šachty.

Možná že se také změnil, uvažoval. Ale odvahu má, darebák jeden, pořád stejnou.

KAPITOLA ŠESTÁ

Muž, žena a daimon sestupovali po nekonečném schodišti beze slova.

V první fázi sestupu se Rad několikrát zastavil a naslouchal. Obával se, že se co chvíli ozve vítězný křik androidů. Věděl, jak nebezpeční protivníci dovedou být tihle věrní pomocníci člověka – pokud je někdo obrátí proti lidem.

Sám o své vůli se android nemůže zvrhnout, nemůže člověku ublížit, stejně jako Modrý meč nevyletí sám z pochvy a netne do lidské lebky. Musí ho vést lidská ruka a tu zase vede mozek, sídlo rozumu, ale také hlouposti, dobroty, ale také zla.

„Nejsi unavená?“ oslovil Renu, když sestoupili o několik pater níže.

Usmála se na něho.

„Ani ne.“

Byla mu vděčná za tu prostinkou otázku. Trochu se bála, že jí začne vyčítat odchod z Marsu, že se bude vyptávat, jak žila po dobu těch dlouhých deseti let, že se zeptá na manžela a na děti a ona bude muset vysvětlovat, že žádného manžela ani děti nemá. Zeptal se ale stejně, jako by se byl zeptal před deseti lety: Nejsi unavená?

Rozdíl je v tom, že tehdy bych asi byla unavená. Ty ses možná nezměnil, Rade Haagere, ale já ano. Dělala jsem těžkou práci, zocelila jsem si svaly. I zápasit jsem se tak trochu naučila. V karate dódžó Mistra Tojimy jsem nebyla nejhorší žák a mistrovského stupně druhého danu jsem nedosáhla krásou svých očí.

Máš pravdu. Smažeme tu propast deseti let.

Nebo se o to aspoň pokusíme.

„Už jsme na úrovni ulice,“ podotkla.

„Pod námi jsou ubikace šediváků,“ podotkl Rad. „Myslíš, že se tam ukryjeme?“

„Žily tam takové spousty lidí,“ odpověděla. „Snad se tam pro nás najde místo.“

Stáli na nevelké plošině. Schodiště na jedné straně, schodiště na druhé straně. Cesta vzhůru, cesta dolů. Kolem dokola šeď. Osvětlovací systémy dosud pracují bezvadně. Rad nikdy nepochopil, odkud se to světlo bere, když nikde nevidí žádný jeho zdroj!

Terrovy tlapy už zase bubnovaly po karbonitových stupních.

Rena, ještě před chvilinkou uvolněná a možno říci i šťastná ze shledání s Radem, znovu pocítila tíži starostí, a co horšího, měla dojem, že i z Rada čiší nějaký neklid.

Mlčky sestoupili o dalších pět pater. Zde začínala rozsáhlá říše šediváků. Spleť chodeb, obytné buňky…

Vydali se nazdařbůh jednou z dopravních tepen. Rena zkusmo otevřela dveře, které jí připadaly poněkud vyšší a širší, než byly dveře obyčejných buněk. Jednu dobu i ona propadla zlému kouzlu kroužku, i ona byla šedivákem, a v mysli měla zasutou vzpomínku na místnost, kam šediváci chodívali jíst. Také do ní vedly dveře o poznání větší, než byl vchod do buňky.

Tušení ji nezklamalo. Vešli do jídelny, veliké místnosti s dvěma řadami stolů. Rena klesla na židli – přeci jenom nebyla tak svěží, jak tvrdila Radovi. Položila dlaň na senzor. V prohloubené části stolu to zasyčelo a ze tří hubic se vyřinuly proudy žluté, bílé a zelené pasty.

„Je prostřeno,“ pravila Rena a usmála se na Rada.

Lovec následoval jejího příkladu. V mošně měl sušené maso a nejspíš by mu dal přednost před umělou městskou stravou, ale nechtěl Renu polekat nebo ji urazit. Ze špalku sušeného masa ale uřízl žvanec pro Terra. Ten uchopil žrádlo mezi tlapy a spokojeně je ohryzával.

„Všechno zlé,“ řekla Rena, „je k něčemu dobré.“

„Co tím myslíš?“

Vysvětlila mu stručně, jak se dostala na Mars. Vyprávěla mu o zmizení důstojníků, kteří se přesídlili na Zemi a umělé světy sluneční soustavy, a nezamlčela ani pokus o vražedný útok proti své osobě.

„To je zvláštní náhoda,“ řekl pomalu, „že jsme se potkali právě ve chvíli, kdy mi šlo o krk.“

„To není náhoda,“ namítla Rena. „Něco se chystá. Nebo… řeknu to jinak: Někdo něco chystá. A my tomu Někomu vadíme.“

„Vždycky jsem někomu vadil. Náčelníkům. Kouzelníkům. Městským guvernérům. Vojákům. Nevím, proč tomu tak bylo. Nikdy jsem nestál o nic jiného než o to, abych mohl žít svůj život po svém. S nebem nad hlavou a Terrem u boku.“

„Kdybys žil nějakou dobu na Zemi,“ řekla Rena, „díval by ses na to jinak. Tys nikdy neměl skutečné nebe nad hlavou. Bylo to silové pole. A vaše posvátná Řeka, ta je umělá, ženou ji do Tyrkysových hor pumpami, na stěnách silového pole se uměle sráží atmosférické vlhko. Stačilo by, aby agregáty silového pole na vteřinu vysadily, a tvoje nebe nad hlavou bude pryč. Udělá to frr…, zvedne se vítr a ty…“

„Co tím chceš říct?“ zeptal se nevlídně. Měl pocit, že Rena se s ním chce hádat. Usmála se na něho a konejšivě mu položila dlaň na hřbet ruky. Chtěl ruku odtáhnout, ale stiskla prsty. Měla neobyčejnou sílu.

„Ta tvoje touha po samotářském životě je jenom hra. Ve velkém měřítku to platí o vás všech, o lovcích Pláně, Řeky a Hor. Ty jsi odešel z klanu, abys byl svobodný. Vaši předci odešli z města, aby byli svobodní. A výsledek? Města se zmocnili ničemové a ovládli je na stovky let. Co se stalo s tvým klanem? Nevíš to sám. Já ale nemám dobrý pocit…“

„Chceš se hádat?“ zeptal se podrážděně. Dřív, za starých časů, ho Rena poslouchala. Tak to má být. Žena je stvořena k poslušnosti.

Hloupost… Rena nikdy nebyla poslušná putička. Proto nikdy nezmizela z jeho vzpomínek. Teď ovšem mu šla na nervy strašlivě!

„Nechci,“ odpověděla trpělivě. „Nechci a nebudu se hádat. Jenom se ti snažím vysvětlit, jak se na to dívám. Odcházíš do samoty, ale vždycky se vracíš, když je tvým lidem nejhůř. To se mi na tobě líbí. Zřejmě sám nejlíp cítíš, že ta tvoje samota… není k ničemu.“

Rozhlédl se kolem sebe.

V jídelně bylo místo pro tři, možná čtyři stovky lidí. Deska stolu, silná tři pídě, skrývala složité zařízení na výrobu umělé potravy. Jak dlouho zde nikdo nebyl, kdy naposledy se lidská dlaň dotkla senzoru? Jistě už deset let. Stroje nezapomínají na svoji funkci. Jenom lidé dovedou zapomínat.

„Copak nejsme sami? Copak jsme neutekli?“ zeptal se.

Odložila příbor a založila ruce za hlavu.

„Samozřejmě, Rade Haagere. My tady zůstaneme… navždycky. Chodby jsou nekonečně dlouhé. Můžeme se tady svobodně probíhat, nahoru, dolů, šplhat po schodištích, utíkat po chodbách. Hezké je to tu. Všude plno světla, čistého vzduchu. A místa pro bydlení je tu taky dost. Můžu si pro sebe zabrat deset tisíc místností a ty dalších deset tisíc a pro Terra vybereš ještě jednou tolik, a přece jich zbyde tolik prázdných, jako by neubylo. Budem tu žít jako V ráji.“

Zvážněla a položila dlaně na stůl. Naklonila se co nejblíž k Radovi.

„Rade…, my jsem udělali něco špatně. Já i ty.“

„Nevím, co bych…“

„Jakmile se ocitneš na útěku, děláš něco špatně. Člověk se má pohybovat rychle, ale ne od protivníka. Musí jít stále kupředu. To mě učil Mistr Tojima.“

„Učitel tance?“ ušklíbl se Rad. Vzpomněl si na mistra…, jak se jenom jmenoval onen změkčilý pán, který vyučoval mládež důstojnického sboru vybranému chování?

Rena se ale nenechala vyvést z míry.

„Já jsem utekla ze Země, hrozila mi tam smrt. Ty jsi utekl z hor do Romy a nakonec jsme oba skončili tady, v podzemí, zalezlí jako nějaké myši. To je chyba!“

„Co chceš dělat?“

„Nejdřív musíme přemýšlet. Kdo mohl všechny ty zmatky zavinit? Kdo na nich měl zájem?“

„Plukovník Vagy,“ vzpomněl si Rad na jméno svého dávného protivníka.

„Taky jsem o něm uvažovala,“ řekla Rena. „Mohl zorganizovat tajný odchod bývalých důstojníků armády Svobodného Marsu. Kam? Třeba existuje nějaký umělý svět ve sluneční soustavě. Vagy tam chystá odvetu, připravuje útok. Chtěl by se znovu Marsu zmocnit. Jeho povaze to odpovídá! Jenže…“

Rad ochotně přenechal Reně iniciativu. Ve složitých kličkách a pletichách se nevyznal a za tuto svou neznalost se nikterak nestyděl. Předveďte mi protivníka z masa a krve a já vám ukážu, jak se bojuje. Záludnosti jsem vždycky přenechával kouzelníkům.

„Jenže po příletu na Mars jsem zjistila, že divné věci se dějí i tady!“

„Třeba to místo, kde se Vagy skrývá a kam se uchýlili i ostatní důstojníci, je tady,“ řekl Rad.

Podívala se na něho pochybovačně.

„Jak by se sem dostali? Já jsem přiletěla linkovým planetoletem. Přistála jsem na kosmodromu tam nahoře na Olympu. Musela jsem prokázat totožnost – víš, že mám falešný siring?“

Rad nevěděl, co to identifikační kroužek siring je, takže na něho zpráva neudělala velký dojem. Dal ale najevo náznak jakéhosi potěšeného překvapení. Rena pokračovala v rozvíjení své myšlenky:

„Jenže zmizely tři a půl tisíce lidí! Jak by se sem všichni lidé dostali?“

Rad měl dojem, že ho něco napadlo, a řekl mechanicky:

„Mimozemšťané.“

„Cože?“

„Nevím, o čem mluvíš.“

„Řekl jsi, že mimozemšťané…“

„Já?“ podivil se Rad a vzápětí si uvědomil, že se v něm ozval Terr, jeho věrný přítel. Ve chvilkách bezprostředního ohrožení, v okamžicích důležitých, promlouval daimon telepatickým způsobem v hloubi Radovy mysli. Terr se tvářil nevinně a žvýkal tuhý kus masa, jako by se nic nedělo. „On si myslí, že v tom mají prsty mimozemšťané.“

Rena tušila cosi o neobyčejných vlastnostech Radova daimona, ale nebyla ochotna připustit, že dokáže rozumně uvažovat. Zato Rad by byl ochoten přísahat na správnost daimonova úsudku. Bezpočtukrát se o ní přesvědčil.

„Vynález profesora Souka…,“ řekl, ale Rena ho přerušila.

„Vynález profesora Souka? Používá se k mezihvězdným cestám. K cestě ze Země na Mars je to mrhání energií…“

„Co když někomu nezáleží na energii? Co když má plány tak dalekosáhlé, že mu na prostředcích nezáleží?“

„Mimozemšťané…,“ řekla Rena. „Dobrá, dejme tomu, že máš pravdu…, že Terr má pravdu. Jenže… jací mimozemšťané? Víš, kolik druhů inteligentních bytostí žije v naší Galaxii?“

„Nevím,“ řekl Rad. „Nikdy mě to nezajímalo.“

Setkal se už několikrát s rozmanitými bytostmi mimozemského původu. Nebál se jich, ale nedokázal k nim zahořet sympatií a láskou. Uznával, že jsou ohromně schopní a že dovedou věci, nad nimiž zůstává rozum stát – proměna Terrovy mysli je jedna z nich – ale nechtěl se jim plést pod nohy.

Rena vstala.

„Velice snadno se přesvědčíme,“ řekla, „zda má Terr pravdu.“

„Jak?“ divil se Rad.

Ukázala prstem na zem.

„Velice snadno. Sestoupíme ještě několik pater a podíváme se do laboratoře profesora Souka.“

„Jak myslíš,“ svolil Rad. „Aspoň…“

„Dopověz!“

„Aspoň půjdeme dopředu. Přestaneme utíkat. Zachováme se podle rady tvého Mistra…, jak se jmenoval? No, na tom nezáleží, rozhodně je to moudrý a sympatický člověk.“

Rena se usmála a pomyslela si, že by se Rad podivil, kdyby se s Mistrem Tojimou setkal. Oba mají spolu mnoho, přemnoho společného.

Netrvalo dlouho a sestoupili do podlaží, kde Rena byla skutečně doma. Tady se narodila, prožívala svoje dětství a mládí. Trvala na tom, že musí Rada zavést do bytu, kde žila po smrti své matky se svým tatínkem. Jenom tady, ve svém pokoji, dokázala být alespoň na chvilku šťastná.

Řekla to Radovi. Smutně se na ni usmál.

„Vidíš,“ řekl trochu vyčítavě. „Taky jsi utíkala. Ne, opravdu se nechci hádat. Vždyť teď neutíkáme, teď útočíme!“ Dostali se do oblasti, kde si už Rena nebyla tak bezpečně jistá, kudy jít. Zde kdysi sídlil generální štáb armády Svobodného Marsu. Rena si matně vzpomínala, že tato chodba vede do předpokojů sálu operačního oddělení, tato zdviž vede do kosmické sekce a do těchto dveří se nesmí, protože tam je radiokomunikační středisko.

Neodolala a zvědavě vzala za kliku. Dveře ochotně podlehly tahu paže. Nahlédla do nevelké místnosti, plné ovládacích pultů displejů. Tak nějak to vypadalo v pilotní kabině planetoletu, kam si také vymohla vstup.

Cosi divného ale bylo ve vzduchu. Nebyla si jista, snad to byl jenom nějaký nesmyslný pocit.

Potom dovnitř vnořil svou obrovskou hlavu Terr, zavětřil a zavrčel.

„Co to znamená?“ zeptala se.

„Někdo tady nedávno byl,“ odpověděl Rad. „Terre, stopa. Hledej!“

Terr bez váhání vyrazil vpřed. Rena by se bývala ráda zastavila u zdviže, která vedla do Cirku Maximu. Nejen ona, ale i plukovník Vagy měl rád Vlado Kovara a jeho gladiátory! Co se asi stalo se starým cvičitelem? Neublížily mu ty potvory?

Kdepak, Vlado si s nimi jistě dovedl poradit, utěšovala se. Přesto v ní však doutnalo jakési špatné svědomí, pocit viny. Vždyť přeci s Radem utekli a nechali Vlada napospas androidům…

Nesmysl, tak to nebylo. Rad ji vyrušil ze smutných úvah.

„Pojď!“

Chodba se zužovala a skončila v okrouhlé dvoraně. Zde byla Rena jen jednou dvakrát v životě! Věděla, že zde je vchod do zdviže, která spojuje galérii s monitorovacím střediskem supervize. A tam dole je i tajná laboratoř profesora Souka.

Je tajná i dnes? Možná že profesor nechal zařízení demontovat. Každý přeci ví, že svůj výzkumný ústav zřídil na Ganymédu! Rena ale po celou dobu strávenou na Zemi pečlivě sledovala veškeré zpravodajství týkající se Marsu. Nevzpomínala si, že by někdy slyšela o nějakém stěhování Soukovy laboratoře.

Zařízení monitorovacího střediska bylo zřejmě v bezvadném pořádku, jako by připravené k obnovené činnosti. To Renu překvapilo. Předpokládala, že supervize bude zničena se vším všudy! Nejdůležitější složka celého systému, jeho mozek, zůstal však nedotčen. Opravdu, v podzemí města Romy se v uplynulých létech děly prapodivné věci…

„Pozor,“ ozval se Terr v Radově mysli. Vzápětí oba, Rad i Rena, uslyšeli mužské hlasy.

„Zůstaňte tu,“ šeptl Rad.

Rena se nechtěla podřídit. Proč jí Rad poroučí? Usoudila ale, že je třeba, aby někdo zůstal v záloze. Terr okamžitě uposlechl rozkazu svého pána a usedl. Měl vztyčené uši, nervózně mrskal špičkou ohonu a na hřbetě se mu naježila srst.

Žena a pes tiše naslouchali.

Radovy kroky duněly klenutou chodbou.

„Tak pospěšte si, pospěšte, člověče!“ zazněl hluboký mužský hlas.

„Už jdu,“ zabručel Rad.

Rena se zachvěla. Poznala hlas plukovníka Vagyho!

„Jde s vámi ještě někdo?“

„Ne, jsem poslední,“ řekl Rad.

„Vypadáte, jako byste přišel z maškarního plesu,“ podotkl plukovník Vagy.

„Slavnostní stejnokroj lovce z Pláně,“ řekl ten druhý mužský hlas.

Rena ho znala dobře, velmi dobře… Patřil jejímu otci!

„Můžeme tedy tuto část operace uzavřít. Všichni připraveni?“ slyšela Rena otcův hlas.

„Ano, pane generále!“ zahřmělo to podzemními prostorami jako zaburácení hromu.

Tak proto tedy… Rad, když zahnul za roh, se ocitl ne před Vagym a Reniným otcem, ne před dvěma muži, ale hned před celým oddílem! Zachoval ale duchapřítomnost a okamžitě začal předstírat, že ke skupině patří.

Vagy zavelel a oddíl odpochodoval pryč. Rena držela dlaň na Terrově šíji. Jak to, že zvíře nenásledovalo svého pána? Velel mu strach? Mělo snad jiné důvody? Bylo schopné natolik logicky uvažovat, že nechtělo pána prozradit?

Údajný důstojník by těžko vysvětloval, kde přišel k divoké šelmě a jak se stalo, že ji ochočil. Ani Vagy, ani její otec vlastně nikdy pořádně Rada neviděli, leda na krátké chvíle, a tehdy se asi nesnažili vštípit si rysy jeho obličeje do paměti. Navíc, od těch chvil uplynulo deset let. Lovce a daimona, tuto neobyklou dvojici, by ale dokázali oba rychle identifikovat!

V podzemí nastalo ticho.

Rena se odvážila udělat první krok. Terr vstal a pomalu kráčel vpřed.

Ve žluté stěně vězel do široka otevřený vchod do Soukovy laboratoře.

Terr se zastavil a roztřásl se na celém těle. Viděl kovový kvádr a na něm vejci podobný oválný předmět, dole kovově šedý, nahoře průhledný. V tomto oválném kontejneru ho před deseti lety profesor Souk odeslal do mimoprostoru.

Rena se ale dívala na něco jiného.

Hleděla na obrovskou průhlednou kupoli, která kryla kovovou desku čtvercového půdorysu, o hraně deset na deset metrů, vysokou metr.

Pod kupolí stál oddíl mužů. Vypadali jako vykrojení z šedavé mlhy. Jejich obrysy pozbývaly na určitosti, mlha řídla a po několika vteřinách zmizela úplně.

Na displejích řídicího pultu šílely barvy.

Ani v hlubinách moře Rena nepocítila takovou samotu, jaká na ni dolehla teď.

Poklekla ke zvířeti a objala ho kolem mohutné šíje.

Terr se bez námahy vymanil z obětí jejích paží a přátelsky jí olízl obličej.

Rozesmálo ji to. Otřela si tvář a řekla:

„Ty mě tedy přijímáš, Terre? Ani nevíš, jak jsem ráda! Děkuji ti!“

Možná že by se i dala do pláče, ale Terr do ní žďuchl čumákem a měl se k odchodu.

Je to přeci jenom mužský, pomyslela si. Chlapík jak se patří! Prohrábla si rusé vlasy, hodila je nazad a se vztyčenou hlavou vyšla za Terrem na chodbu.

KAPITOLA SEDMÁ

Dřevo bylo suché a dobře hořelo. Ohnivé jazyky vystřelovaly do výše dvou dospělých mužů a jiskry spěchaly za hvězdami.

Lovci, shromáždění kolem poradního ohně, seděli v kokpitu s hlavou svěšenou. Nikdo z nich nepozvedl oči, aby se potěšil podívanou na skotačící jiskérky. Musel by se podívat na hvězdy, seskupené do hrozivých útvarů, jaké nikdo z přítomných nikdy nespatřil.

Na čestném místě seděl Jo Vessy, Mandyr mandyrů, dnes už nejstarší náčelník loveckých klanů Pláně, Řeky a Hor. Mecin Valdo Man vážně trůnil po jeho levici. K poradě se dostavili i další náčelníci, Žlutý Plamen, mandyr Lakmonů, Mokrá Tlapa, náčelník klanu Kajmanů, a dokonce i Hrozná Skála – to bylo poprvé, kdy mandyr Kamenných mužů usedl u jiného ohně než svého vlastního. Náčelníky provázeli samozřejmě i mecinové, Hen Pagas od Řeky, Jon Hal z Hor. Mandyr Lakmonů přivedl nového mecina svého klanu, Vzdálenou Bouři. Podle starého zvykového práva směl každý náčelník přivést ještě dva významné bojovníky klanu.

Bylo zřejmé, že v této poradě budou mít hlavní slovo mecinové, nikoli náčelníci. Nejde přeci ani o lov, ani o válku. Lovecké klany stojí před záhadou, a to je oblast zájmu a zkušeností zasvěcených nositelů tajemství, příslušníků Bratrstva bílého plamene.

„Na jedné skutečnosti se shodneme,“ přerušil Jon Hal mlčení. „Krajinu, která nás obklopuje, nikdo nezná. Nepoznáváme ani souhvězdí na obloze. Můžeme z toho usuzovat jenom jedno: Ocitli jsme se někde úplně jinde, než jsme se narodili my i naši předkové!“

Vzdálená Bouře chtěl uplatnit bystrost úsudku, a proto se rozhodl, že bude odporovat.

„Všichni jsme byli oblouzeni. Nikdo netuší, jak dlouho jsme spali. Je možné, že nás někdo omámil. Při obřadu…“

Hen Pagas hlasitě zakašlal. Připomněl mladému kouzelníkovi, že ani tady, v kokpitu pilotů, nesmí prozradit nic o zasvěcovacích obřadech! Chápal, že mladý muž je dosud plný dojmů, že vidiny vyvolané omamnými látkami a hladověním má dosud živě před očima. Nesmí ale zapomínat, že mlčení je hlavní povinnost každého mecina!

„Nemyslím si, že Vzdálená Bouře má pravdu,“ vstoupil do hovoru Valdo Man. „Jeho názor ale musíme uvážit. Sedí tu mužové čtyř klanů. Kde jsou ti ostatní? Může někdo zaručit, že čtyři klany se nestaly cílem úkladu klanů ostatních? Lstivost klanu Drab je proslulá po celé Pláni!“

Jo Vessy, starý a nevrlý, zavrčel:

„Kam jste dali rozum, mužové… Kdo by mohl omámit všechny bojovníky a spolu s nimi i starce a ženy i děti, i ty docela malé? Jak by to mohl provést? Nejsem zasvěcený, ale znám moc omamných šťáv. Vysvětlete mi, jak by někdo mohl vpravit omamnou šťávu do prsu mladé maminky, aby omámila své děťátko. A pak mi ještě vysvětlete, proč by to dělal. Ještě něco: Když už by to nepřátelé udělali, proč nás nepřepadli? Proč nás nechali procitnout? Přemýšlejte, mužové!“

Hlava mu opět poklesla a zdálo se, že usnul.

„Jsme povinni prozkoumat všechno…,“ řekl Valdo Man, ale jen ti, kdo seděli blíž Jo Vessymu, slyšeli, jak starý muž zahučel:

„… všechno, i hlouposti. Ať nám jsou duchové předků přízniví.“

Přestože byla už hluboká noc, osada bděla. Kdo by se zaposlouchal do ticha, vycítil by z něho zvláštní napětí. Vzduch sice přívětivě voněl pečeným masem, dnešní lov byl zdařilý, a také koní za posledních několik dní přibylo a jejich pofrkávání a podupávám zní jako přívětivá píseň, ale chybělo tu něco, co činí z klidné noci klidnou noc. Snad je to zavrnění dítěte, snad je to oddychování

spáčů, snad je to plesknutí dlaně, která potmě loví komára pisklouna, snad je to šramot vyvolaný staříkem, který nemůže usnout a převaluje se na lůžku. Dnes v noci bylo všude naprosté ticho. Kdo měl představivost, mohl vnitřním zrakem spatřit bělma vyděšených očí, lesknoucí se v šeru. Matky tisknou dlaně na ústa svých maličkých. Bojovníci sedí se zbraněmi v rukou.

Všichni se bojí těch strašných cizích hvězd nad hlavami.

„Rád bych věděl, kdo si myslí, že jsme někde jinde,“ řekl Jon Hal.

„Je to i můj názor,“ přidal se k němu Hen Pagas. Valdo Man zabručel ne zcela nepřívětivě, což pravděpodobně znamenalo souhlas. Vzdálená Bouře přemýšlel, jak šikovně to říci, aby mohl s Jon Halem souhlasit, a přitom neodstoupit od původního tvrzení. Žlutý Plamen se ale ozval za něho:

„Jsme někde jinde! Co na tom? Zvěře je tu dost. Stáda grugerů jsou nevídaně veliká, i koní jsem ještě nikdy tolik nespatřil.“

„Řeka je bohatá,“ přidal se k němu mandyr Kajmanů. „Usadili jsme se na dobrém místě. Zátoka je mělká a mírná. Naše ženy budou brzy krásné.“

„Chci vědět, co se stalo s hroby předků,“ zahučel Hrozná Skála. Bylo známo, že Kamenní muži dbají nejvíc o tradice.

„Předkové by měli radost, kdyby věděli, že jejich potomci žijí v blahobytu,“ řekl Mokrá Tlapa.

„Předkové mají radost, když se klaníme posvátným kamenům a klademe na ně oběti,“ namítl Hrozná Skála. „Pojď se mnou do těch cizích hor a ukaž mi, který z kamenů je posvátný. Je jich tam ruka a ruka a ruka. Můžeš si vybrat.“

„Jsme sytí, spíme v suchu, a když je zima, oheň nás ohřeje,“ řekl Valdo Man. „To je dobré. Nevíme, kde jsme a jak jsme se sem dostali. To je špatné.“

„Vyslali jsme mladé bojovníky,“ řekl Žlutý Plamen. „Zatím se ale nevrátili.“

„I my jsme je vyslali,“ řekl Valdo Man. „Jsou to mladí…“

Najednou natáhl ruku a ztichl.

Osadu nehlídali psi – všichni se ztratili, všichni, do jednoho. Prý se potulují v okolí, někteří bojovníci je snad viděli, pokud lze spoléhat na jejich pravdomluvnost. Zatím se ale lovci musí spoléhat na vlastní sluch. Ano, blíží se jezdci.

Mecin s uspokojením zaslechl harašení zbraní ve tmě.

I další bojovníci zaslechli dusot koní a chystají se k obraně. Volní lovci, to nejsou nějací hoši, které přemůže spánek po pádu první opony noci!

Dva muži na koních tryskem objeli kokpit, pak seskočili ještě dřív, než se zvířata zastavila, a jeden z nich požádal o dovolení vstoupit do kokpitu. Valdo Man poznal hlas Ostrého Drápa.

Po obřadném uvedení k ohni mladí muži usedli. Bylo na nich vidět, že jsou celí nedočkaví, až sdělí vznešenému shromáždění, co mají na srdci. I členové poradního shromáždění by rádi slyšeli, co jim mládenci chtějí sdělit. Bylo však nedůstojné dát najevo zvědavost. Všichni budou muset čekat, důstojnost si to žádá.

„Tak tedy,“ začal Valdo Man, horečně přemýšleje, o čem by měl zavést řeč, „tak tedy, lov byl vydatný.“

„Taktéž rybolov,“ pomohl mu Hen Pegas.

„Zítřejší den by mohl být stejně dobrý. Hvězdy jsou v příznivém postavení…,“ dodal ze zvyku, ale pak si uvědomil, jaký nesmysl řekl, a zarazil se. Tam, kde byli skutečně doma, každý starší bojovník, a tím spíš mandyr, o mecinovi ani nemluvě, se vydával za znalce tajné řeči hvězd. Jenže tady… Kdo se v nich vyzná, v těch příšerných obrazcích?

„Mluvte,“ řekl Jo Vessy. Už byl příliš stár na to, aby musel přísně dbát na zvyklosti. Čas mu plynul rychleji než mladším a nemohl jím mrhat na zbytečnosti.

„Viděli jsme Rada Haagera,“ vytrhl Ostrý Dráp.

„Stal se z něho muž Města,“ doplnil ho Žlutý Vlas a první mluvčí k tomu dodal:

„Muž z Města z doby před velkým zabíjením!“

Jo Vessy se vztyčil a oči mu blýskly živě, jako nějakému mladíkovi.

„Tak dost s těmi nesmysly. Co můžete vědět o velkém zabíjení. Byli jste malí chlapci, sotva jste stáli na nohou!“

Chtěli by namítnout, že v době velkého zabíjení už nebyli tak malí chlapci, dovedli jezdit na koni a stříleli lukem a taky se chtěli připojit k válečné výpravě a určitě by to udělali, kdyby je od toho otcové neodradili notným výpraskem, ale moudře si nechali námitky pro sebe.

„Co jste viděli, mužové?“ zeptal se Valdo Man klidně.

„Vypravili jsme se směrem volného nebe,“ mávl Ostrý Dráp rukou. Chtěl tím říci, že se orientovali podle Hor a vydali se tam, kde byl obzor plochý. „Hledali jsme Zelenou poušť a Hranici. Jeli jsme jeden den a ještě jeden. Zelená poušť tady není.“

To byla důležitá zpráva a členové poradního shromáždění si mohli dovolit dát krátkým zahučením najevo své překvapení.

Pak pokračoval Žlutý Vlas.

„Když se druhý den ukládal ke spánku, spatřili jsme před sebou velikou záři. Přemohli jsme únavu, chci říci, přemohli jsme únavu koní a přiměli je k další cestě. Noc už byla hluboká, když jsme se dostali na vrchol táhlého návrší. Odtud jsme spatřili Město.“

„Lžete,“ řekl Jo Vessy, mandyr klanu Volných lovců.

Mladí muži zaprotestovali, ale mandyr trval na svém.

„Řekli jste, že jste jeli směrem volného nebe. Všichni víme, že Roma leží poblíž Velké hory, poblíž hory Příchodu, hory Křídel, hory Naděje, hory Odchodu!“

Táhlým stařeckým hlasem prozpěvoval všechny slavnostní tituly hory Olympu, jednoho z nejnápadnějších útvarů nejen Marsu, ale všech planet sluneční soustavy.

Když skončil, nastalo ticho.

„Jenže my jsme neviděli žádnou horu,“ řekl Ostrý Dráp omluvně. „Město leží v údolí.“

„Byla tma,“ chtěl jim pomoci Žlutý Plamen. „Nemuseli jste velkou horu spatřit! Byla zahalena oponou noci.“

„Zůstali jsme poblíž po celý následující den. Bylo jasno. Ani tehdy jsme horu neviděli.“

„Lháři…,“ bručel Jo Vessy. Byla mu najednou zima a roztřásly se mu ruce. Bojovník, který seděl poblíž, mu přikryl záda kožešinou. Byla čerstvá, špatně vyčiněná a dostatečně nehřála. Kde jsou ty staré krásné časy, kdy ženy zhotovovaly z ostříhané srsti grugerů teploučké přikrývky! Starcům bylo tehdy lépe. Všem bylo lépe.

„Třeba nelžou,“ ozval se Jon Hal. „Co tedy viděli? Nějaké jiné Město.“

Byl to prostinký nápad, ale velkou radost z něho nikdo neměl. Všichni totiž dychtivě čekali, kdy se ve vyprávění mladých bojovníků objeví něco, co už dříve znali. Kéž by přinesli zprávu o velké hoře a městu jménem Roma! Jenže oni viděli nějaké město a v něm…

„Vyprávějte o Radu Haagerovi,“ řekl Jon Hal.

„Město je úplně nové. Obešli jsme je celé dokola. Nemá velkou rozlohu. Je velké asi…“

Marně hledal srovnání. Doma by řekl „od Zpívající skály ke studni“ nebo „na délku Bílého potoka“. Jak ale určit vzdálenost v této cizí, nepřátelské krajině?

„Město jsme objeli a koně nebyli unaveni,“ pomohl příteli Žlutý Vlas. „Jsou v něm domy. Uprostřed jeden velký, kulatý.“ Valdo Man souhlasně přikývl. Ve městě Roma stojí Cirkus Maximus, obrovitá budova, postavená z černých kamenů. Kdyby ji nějaký obr seřízl mečem, na zemi by zůstal kruh. Mladíci nelžou…

„Mužové Města pracují. Stavějí velkou ohradu kolem dokola. Pracují, jako to dovedou mužové Města. Ne rukama, ale pomocí toho, čemu říkají stroje.“

Teď už i Jo Vessy poslouchal se zájmem, a dokonce byl ochoten uvěřit, že mládenci mluví pravdu.

Věděl, že sami ještě nikdy Romu nenavštívili. Jak by tedy mohli vědět o velké černé budově, která by po sobě zanechala kruh, kdyby ji obr uřízl a odhodil? Tím méně mohli vědět o hradbách, které Romu obklopovaly tenkrát, před dávnou dobou, za časů velkého zabíjení.

„Mezi nimi jsme spatřili Rada Haagera.“

„Jak jste ho poznali?“ zeptal se Jon Hal.

„Znají ho dobře,“ odpověděl mu Valdo Man. „Je to přeci náš bojovník…“

„Rad Haager patří všem klanům,“ řekl Mokrá Tlapa zádumčivě.

„Mohl by se stát Mandyrem mandyrů, kdyby chtěl.“

„Jenže nechce,“ odsekl Jo Vessy, žárlivý na své výsadní postavem nejstaršího náčelníka loveckých klanů Pláně, Řeky a Hor.

„Spatřili jsme ho,“ pokračoval Ostrý Dráp, když vznešení mužové zmlkli. „Dohlížel spolu s jedním dalším mužem Města na práci velkého stroje. Byl oblečený stejně jako ostatní.“

„Byl šedý?“ položil mladíkovi léčku náčelník Volných lovců. Ostrý Dráp ale zavrtěl hlavou.

„Nebyl, mandyre. Jeho šat má modrou barvu, tmavou skoro jako noc. A tady a tady se něco třpytí.“

Prstem ukázal na místa, kde důstojnický stejnokroj zdobí výložky.

„Pozorovali jsme ho z úkrytu,“ vykládal teď Žlutý Vlas. „Přilákali jsme jeho pozornost. Hodili jsme na něho kamínek…,“ dodal trochu rozpačitě. „Vzhlédl a docela jistě nás spatřil! Nedal ale najevo, že nás poznává. Chtěli jsme, aby se k nám připojil. Pak mávl prudce rukou, asi takto, odvrátil se a už se nás nevšímal.“

Ukázal, jak se rukou zahání moucha.

„Nechtěl, abyste ho vyrušovali,“ řekl Hen Pagas.

Vzdálená Bouře, mladý mecin klanu Lakmonů, se ale nechtěl vzdát: Při první velké poradě, jíž byl přítomen, musí dát najevo důvtip!

„Rad Haager je omámený,“ řekl. Podívali se na něho překvapeně. Co tím myslí? Třeba je on sám ještě omámený, třeba jeho mysl je dosud v zajetí kouzel zasvěcovacího obřadu! Vzdálená Bouře ale pokračoval celkem rozumně.

„Víme, že my všichni jsme byli omámení. Teprve když bojovníci různých klanů se začali vzájemně setkávat na potulkách za zvěří, blouznění z nás pomalu opadávalo. Rad Haager ještě nikoho nepotkal.“

„Potkal!“ namítl Ostrý Dráp. „Nás potkal.“

„Mladíkům nepřísluší řeč, nejsou-li k ní vyzváni!“ vřískl Jo Vessy zlobně.

Vzdálená Bouře, který nebyl o mnoho starší než oba mladí muži, řekl vážně:

„Setkání nebylo dostatečně… vřelé. Hodili jste kamenem, mávali jste. My ale víme, co nás vyvedlo z omámení: Bylo to lidské slovo. Dokud naše ústa byla němá, spala i naše duše. Jakmile ústa promluvila, duše se probudila.“

„Kdo první promluvil?“ otázal se Jon Hal suše.

„Někdo to musel být,“ odpověděl Vzdálená Bouře.

„Musel. Kdo to ale byl?“

„Mne neoklameš, Jone Hale! Nespoutáš mne svými kličkami! Víme, že nás probudilo slovo. Všichni si na to pamatujeme. I my pak potkávali bojovníky bez duše. Sotva jsme promluvili, duše se do nich vrátila.“

„Kdo byl první?“ stál na svém Jon Hal.

„Není to dobrá řeč,“ ozval se jeho mandyr nespokojeně. „Kdo byl první, kdo byl první… Co na tom záleží? Vzdálená Bouře, třebaže jeho hlava není sivá, mluví moudře. Nezáleží na tom.“

„Myslím si něco jiného,“ vložil se do řeči Hen Pagas. „Rad Haager nechtěl promluvit. Mohl, ale nechtěl.“

„Proč?“

„Proč se oblékl stejně jako muži z Města? Proč se bojovník plíží do cizí osady v dobách, kdy hroty oštěpů žízní po krvi? Chce získat co nejvíce zpráv. I Ostrý Dráp a Žlutý Vlas se skrývali před zraky mužů z Města!“

„Na Rada Haagera je třeba promluvit,“ prohlásil Vzdálená Bouře. „Potom procitne jeho duše. Třebaže odmítá stát se Mandyrem mandyrů, vždycky se jím stal, když klanům bylo nejhůře. Nikdy by to nepřiznal, ale ve skutečnosti tomu tak bylo. A nyní řekněte, muži čtyř klanů, bylo nám kdy hůře než teď, když jsme se ocitli pod cizími hvězdami?!“

Ukázal prudce vzhůru. Bylo to tak sugestivní gesto, že bezděčně vzhlédli, a když spatřili neznámá souhvězdí, okamžitě sklopili hlavy zpět.

„Jsem nejstarší v tomto shromáždění,“ řekl Jo Vessy. „Souhlasím s mecinem klanu Lakmonů, že nám nikdy nebylo tak hrozně jako teď, třebaže naše žaludky jsou plné. V dobách ohrožení je třeba být opatrnější než jindy. Jediný neuvážený čin může zničit vše.“

„Co?“ otázal se Vzdálená Bouře uštěpačně.

„Mlč!“ obořil se na něho Žlutý Plamen. Dovolil si to, protože byl o mnoho starší než on. Pak se ale přeci jenom úkosem podíval po ostatních mecinech a velmi se mu ulevilo, když spatřil na jejich obličejích známky souhlasu. Mladý mecin Lakmonů zašel poněkud daleko!

„Rad Haager o nás ví. Mnohokrát osvědčil svou moudrost, ačkoli…“

Jo Vessy stiskl zlobně rty. Kdysi dávno Rad Haagem opustil rodnou osadu a vydal se k hoře, aby navštívil Romu. Tím zvrátil běh věcí, uvedl do pohybu události, které přinesly mnoho strádání jemu, městu i lidu Pláně, Řeky a Hor. Takový byl názor starého náčelníka a nikdo by mu ho nemohl vyvrátit.

Mávl rukou, aby zaplašil myšlenky, které nemohly přispět ke zdaru porady.

„Je to statečný a moudrý bojovník,“ řekl krátce. „Až usoudí, že nastal správný čas, vrátí se k nám, on, i jeho daimon Terr.“

Ostrý Dráp otevřel ústa. Chtěl upozornit na to, že Terra nikde nespatřil, ale Žlutý Vlas mu položil dlaň na paži. Kývl pak hlavou kamsi stranou. Ostrý Dráp pohlédl tím směrem. Vzdálená Bouře zachytil jeho pohled, přimhouřil oči a nepatrně přikývl. Mladý muž cítil, jak mu hoří tváře. Vzdálená Bouře byl sice stejně starý jako on, ale patřil k Bratrstvu bílého plamene, byl mecinem, měl přístup do kokpitu kteréhokoli klanu Pláně, Řeky a Hor, stýkal se s mandyry a ostatními meciny, dovedl uzdravovat a předvídal budoucnost, znal nespočetná tajemství – zkrátka, byl to víc než člověk.

A takováto významná osobnost dává jemu, mladému bojovníkovi, tajné znamení!

Vzápětí se polekal. Nestal se obětí klamu? Je přeci tma, oheň už dohasíná, muži jsou unaveni a na jejich tváře uléhají hluboké stíny. Je snad vyloučeno, že Vzdálená Bouře přimhouřil oči ne proto, aby na Ostrého Drápa spiklenecky mrkl, nýbrž proto, že mu spánek útočí na víčka?

Vzdálená Bouře však najednou vstal, uklonil se Valdo Manovi a Jo Vessymu a odešel rychlým krokem od ohně.

Porada pokračovala, ale pak nastal okamžik, kdy bylo možné odejít. Oba mladí bojovníci příležitosti využili, Jo Vessymu se omluvili a vzdálili se.

Kráčeli k chýším oklikou. Aniž si vyměnili jediné slovo, vedla je společná myšlenka. Zvláštní chování Vzdálené Bouře mohlo mít jen jediný význam – mladý mecin jim chce něco významného sdělit! Nemýlili se.

Neušli daleko, když zaslechli mecinův šepot.

Vzdálená Bouře se skrýval za vyvýšeninou porostlou nízkým, rozložitým keřem.

„Jste si jisti, že jste spatřili Rada Haagera?“ otázal se jich. Oba horlivě přisvědčili. „Pak tedy jeho duše opravdu spí. Musíme ho probudit! Jenom on pomůže vyvést lovecké klany z nesnází. Ti starci tam…,“ kývl pohrdavě tím směrem, kde bylo ve tmě vidět dohasínající záři poradního ohně, „ti budou jen rokovat; a zase rokovat. Každou hloupost přetřásají ze všech stran. A čas nečeká! Je třeba jednat.“

„Co poroučíš, mecine?“ zeptal se Ostrý Dráp. Žlutý Vlas si pomyslel, že jeho přítel se chová k mladému mecinovi snad až příliš zdvořile. Nejde jenom o to, že Vzdálená Bouře je stejně starý, jako jsou oni. Patří ke klanu Lakmonů! Je to cizinec, a muži Lakmonů se nechovali k Volným lovcům vždycky přátelsky.

„Vyrazíme,“ řekl Vzdálená Bouře.

„Kdy?“ vydechl Ostrý Dráp užasle a jeho údiv ještě vzrostl, když mecin odpověděl, že nejlepší čas je ihned.

„Ztratíme se,“ namítl Žlutý Vlas.

„Hvězdy nás povedou,“ odpověděl mecin prostě.

„Jsou to cizí hvězdy!“ šeptal Ostrý Dráp naléhavě. Padla na něho hrůza. Jako všichni ostatní, bál se cizích hvězd. Jen zřídka se odvážil pozvednout hlavu a prohlédnout si ty podivné hvězdné sestavy.

„Cizí jako naše,“ děl mecin pohrdavě. „Pozoruju hvězdy každou noc. Stejně jako u nás doma putují po tmavém nebi. Jedna nemění své místo. Pohleďte na ni, dal jsem jí jméno Naděje!“

Neodvážili se podívat tím směrem, kterým ukazoval. Vysmál se jim.

„Jste bázliví hlupáci, ale ani mecinové nejsou o nic chytřejší. Hvězdy, pah! Jsou cizí, a co na tom? Mají snad zuby, jako barrok, vidíte na nich drápy sbarry, řvou hlasem numy? Nic takového. Tiše svítí do noci. Naděje nemění své místo. Ostatní ano. Putují po nebi stejným směrem jako Slunce. Čím dále jsou od Naděje, jejich rychlost je větší.“

„Rychlost?“ divil se Žlutý Vlas. „Hvězdy jsou pořád na stejném místě!“

„Nikdy jsi neprobděl celou noc pozorováním. Kdybys to učinil, věděl bys, že hvězdy se po nebi pohybují, třebaže pomaleji než stádo sytých grugerů,“ poučil ho mecin. „A další věc: Třebaže se pohybují, zachovávají vzájemné postavení. Podívejte se!“

Tentokrát už poslechli a vzhlédli ke hvězdám. Srdce jim však tlouklo vzrušením.

„Tam se prochází Numa. Vidíte ho, má hřívu, tlapy, ocas, otevřenou tlamu. Podobný obraz vidíme i na našem nebi. Tam září Ruka. Spočítejte pět jejích prstů a nalezněte dlaň, ani čára života na ní nechybí. A tam zase je Tančící mecin. Hrozí Numovi a snaží se ho zahnat. Bojí se, že Numa pozře Psíčka, to je ta malá skupina hvězd, kterou uvidíte nad obzorem.“

Bázeň z nich pomalu opadala. Vycítil to, a třebaže mohl být povznesený nad jejich obdiv, měl radost, že se mu podařilo vnutit jim svou autoritu. Zvítězil nad nimi, ale ne z moci úřadu, nýbrž projevem moudrosti.

„Hvězdy nás povedou stejně věrně, jako kdybychom byli doma.“

„Jenže,“ namítl Ostrý Dráp, „hvězdami se dovedeš řídit jenom ty, k nám jsou němé. Nedovedeme ti sdělit, zda nás k Radovi Haagerovi zavede Numa, nebo Psíček!“

„Řekli jste,“ odtušil mecin, „že jste putovali směrem volného nebe. A ten je tam,“ ukázal rukou. „Musíme mít Naději za zády. Až se budeme vracet, povede nás domů.“

Na cestu se vydali ihned. Rozhodli se jít pěšky. Kdyby totiž vyrazili na koni, stráže by uslyšely dupot kopyt a vyvolaly by poplach. Mecin si nepřál, aby jejich odchod byl odhalen ještě v noci. Čím později, tím lépe pro jejich poslání.

Oba mladí lovci měli v mošnách dostatečné zásoby sušeného masa a mecin je ujistil, že mu není třeba velkého množství jídla. Živí se tím, co najde na zemi, jeho hlavní potravou jsou byliny. A tak tedy putovali, nejdříve pomalu a opatrně, později s větší sebedůvěrou.

Mladí muži, jakmile uvykli myšlence, že hvězdy nad jejich hlavami jsou sice cizí, ale nikoli nepřátelské, dýchali stále volněji. Vál mírný větřík a unášel s sebou vůně savany. Jednou nebo dvakrát narazili na pozůstatky ostrého pachu nějaké šelmy. Nejspíš se tu plížil sbarro, zvíře nad jiné opatrné. Šelmy se vyhýbaly lovcům na sto honů – už dávno neulovili žádnou z nich. Nějaké stádo je zřejmě nedaleko.

Je však třeba postupovat vpřed.

Několikrát se zastavili k odpočinku a mecin jim ukazoval, jakou dráhu urazily hvězdy na nebi za dobu jejich putování po zemi. Nikdy netušili, že hvězdy jsou také poutníci!

Byli už daleko od tábora, když na východě začalo svítat. Umlklo jemné ševelení nočního hmyzu. Nastala posvátná chvíle, kdy bytosti noci předávají vládu nad savanou bytostem denním. Jen lidé se ubírali stále vpřed za svým cílem, bez ohledu na řád života. Paprsky slunce přivítali jako vzácný dar. Nebyli zhýčkaní, ale přeci jenom se v teple putuje lépe než ve studeném povětří rozbřesku.

Žlutý Vlas osvědčil bystrý zrak. Jako první spatřil v dálce, nevysoko nad obzorem, letět skupinu tří tmavých bodů. Pohybovaly se tam a zase nazpět, rychle, pak zpomalovaly, až se zastavily a na zpáteční cestě zase rychle a pak pomalu.

„Jako kyvadlo,“ poznamenal Ostrý Dráp.

„Jsou to létající domy mužů Města,“ řekl mladý mecin. „Krouží ve vzduchu. Jsme zřejmě blízko cíli naší cesty.“

Jeho domněnka se potvrdila až po mnoha hodinách, když slunce překročilo zenit a směrovalo ke svému loži. Ostrozraký Žlutý Vlas uviděl dým nad obzorem!

„Město je dosud daleko,“ usoudil Vzdálená Bouře. „V této noci už nebudeme putovat. Je třeba si řádně odpočinout.“

Mladí muži nic nenamítali. Přes den sice několikrát odpočívali, ale přeci jenom měli za sebou tak dalekou cestu, že je unavila. Využili posledních slunečních paprsků k tomu, aby vyhledali vhodný úkryt. Uložili se pod keřem, ani se nenamáhali natrhat traviny nebo větve a položit je pod sebe jako ochranu proti vlhkosti a zimě. Na bezpečnost však nezapomněli – rozházeli kolem sebe suché větve. Zapraskání dřeva je stačí probudit, kdyby během noci dostali neohlášenou návštěvu.

Pak zavřeli oči a takřka naráz usnuli.

Návštěvu dostali, a přece je suché větve nevarovaly. Nepřišla totiž po zemi, přiletěla vzduchem.

Probudili se stejně naráz, jako usnuli. Otevřeli oči do oslepivé záře. Zdálo se jim, že slunce sestoupilo z nebe a chystá se je pohltit. Jeho paprsky ale nehřály, byly studené jako kameny v potoce.

Mladíci se přitiskli k sobě zády, hotovi k obraně na všechny strany. Oba bojovníci třímali oštěpy s kamennými hroty, mecin hodlal zápasit holýma rukama. Nedostali však příležitost, aby osvědčili dovednost v zápase. Zaslechli jen nějaký zvuk a ztratili vědomí. Když přišli k sobě, shledali, že leží spoutáni na podlaze podivného obydlí, snad chýše, snad jeskyně. Kolem seděli muži odění podobně jako ti, kteří stavěli Město. Prohlíželi si svoje zajatce a něco si povídali řečí, kterou lovci neznali.

„Zmocnili se nás snadno,“ poznamenal Žlutý Vlas hořce. „Jako kdybychom byli mláďata králíka.“

„Mlu-ádata kralika,“ opakoval po něm jeden z věznitelů a ostatní se zasmáli.

Pak zmlkli a podívali se stranou. Zajatci vzápětí spatřili muže, jehož ramena byla ozdobena čímsi novým, žlutě lesklým. Promluvil jazykem Pláně:

„Kdo jste, mladí mužové?“

„Jsme bojovníci klanu Volných lovců,“ odpověděl Ostrý Dráp neohroženě, „a tento muž je mecin klanu Lakmonů.“

„Mecin,“ opakoval neznámý. „Kouzelník, je to tak?“

„Jsem mecin,“ odpověděl mu Vzdálená Bouře důstojně.

„Tak přeci…,“ řekl ten muž. Obrátil se k ostatním a něco jim dlouze vykládal.

„Opatrně,“ zašeptal Vzdálená Bouře. „Nesmíme jim prozradit nic, co by…“

Neznámý ho nakopl do holeně.

„Mlč, nebo tě nechám ztlouct. Tady budou jiné pořádky než na Marsu. Tahle planeta bude patřit jenom nám, celá, rozumíš? O nějakou chamraď tu nestojíme. Kolik vás je? Jak jste se sem dostali? Kdo vás přivezl?“

„Mlčte,“ poručil mladý mecin.

Na ubožáky se snesl příval ran. Dovedli však statečně snášet bolest. Trýznitelé z nich nevymlátili ani hlásku! Byli ale čím dál hněvivější a jejich rány sílily. Řádění přerušil muž s lesklými rameny.

„Rozmyslete si to,“ řekl přísně. „Dříve či později nám řeknete všechno, co víte. Raději to udělejte po dobrém než po zlém.“

Je-li tento způsob „jednání po dobrém“, jak asi vypadá ten, který je „po zlém“, napadlo mladé muže, ale ani teď ze sebe nevydali povzdech, natožpak slůvko.

Ovládli se, i když najednou se zem, na které leželi, začala kývat a propadat. Jen zaťali pěsti a čekali, co se bude dít dál. Věznitelé ale nedávali najevo žádné vzrušení. Nepříjemný pohyb země skončil. Věznitelé vstali a pomohli svázaným zajatcům na nohy. Do šerého prostoru vniklo světlo.

„Jděte,“ poručil jim muž, který zřejmě vedl celou skupinu.

Vyvedli je ven. Pochopili, že se ocitli ve Městě. Kolem dokola stály ony pravidelné chýše, ve kterých lidé Města žili. Na rovné ploše, zbavené i té nejmenší travičky, stálo několik lesklých, obrovským vejcím podobných věcí. Když se ohlédli, pochopili, že v nitru takového vejce je sem přepravili jejich nepřátelé.

„Létající chýše,“ špitl Vzdálená Bouře.

„Ticho,“ zahřímal velitel.

Následujících několik hodin se mělo pevně vrýt do jejich paměti. Křik, bití, hrozby. Temná místnost, ostré světlo zapíchnuté do očí. Potom blouznění. Ubožáci věděli, že hovoří o věcech, o nichž měli pomlčet, ale nedokázali ovládnout svůj jazyk. Jenom Vzdálená Bouře věděl, co se s ním děje. Nepřátelé ovládají tajemství mysli. Kdo takové tajemství zná, ten dokáže přimět k hovoru i němého. Nelze odporovat. Tak tedy musel prozradit i to, co chtěl zatajit za každou cenu: Rozuměl jazyku svých věznitelů!

„Kde ses naučil mluvit po našem?“ chtěli vědět muži Města.

„Každý mecin to umí,“ odpovídal omámený kouzelník mechanicky. „Valdo Man, Jon Hal, Hen Pagas i ti ostatní, kteří tu nejsou… nebo možná jsou, ale neviděli jsme je.“

„Kdo vás sem přivezl?“

„Nevím.“

„Jak to, že nevíš, hlupáku? Musíš si přeci pamatovat na transport.“

„Nepamatuju si nic,“ odpovídal mladý mecin. „Usnuli jsme doma. Procitli jsme tady, pod cizími hvězdami.“

„Víš, že jsi na jiné planetě?“

„My mecinové to tušíme,“ odpověděl mladý muž. „Bojovníci nemají jasné představy. Nevědí, co je to planeta. Myslí si, že jim někdo ukradl krajinu i hvězdy nad hlavou a dal jim jinou krajinu a jiné hvězdy. Nechápou, co se s nimi stalo.“

„Vy nám chcete ukrást naši krajinu! My jsme osadníci. My tady vybudujeme místo pro skutečné muže. Tady se narodí nový pořádek pro celou Galaxii.“

„Šetři se,“ ozval se v pozadí čísi hlas. „Proč to vykládáš tomu lidožroutovi?“

„Sám… nevím. Nějak mě to napadlo.“

Mecin zpozorněl. Měl dojem, že se jeho mysli dotkla neznámá síla a že zachytil čísi hlas. Nerozuměl slovům, ale spadla z něho tíseň a nabyl nové odvahy.

Neviděl před sebou nic než zdroj ostrého bílého světla. Ve tmě kolem sebe tušil nepřátelské tváře. Neovládal svůj jazyk, neuměl ho přimět k mlčení. Ale už se nebál. Cítil, že někdo nebo něco je s ním.

„Kdo vás sem dopravil?“ chtěli vědět trýznitelé. Na tuto otázku se nedočkali odpovědi. Pak ale jeden z vyslýchajících dostal nápad a položil tu otázku jinak:

„Znáte někoho zde ve městě?“

„Ano,“ zněla odpověď.

„Kdo je to?“

„Rad Haager.“

„Rad Haager… Rad Haager… Takové jméno neznám. Zjistěte, jestli máme nějakého Rada Haagera ve stavu,“ řekl vyšetřovatel, který vyslýchal Vzdálenou Bouři, svému pomocníkovi. Měl dojem, že se dotkl kořene věci. Kladl stále konkrétnější otázky. Až dosud měl za to, že tito tři divoši docela prostě zabloudili v neznámé krajině a že je objevila jen náhodou posádka průzkumného graviplánu. Zdá se však, že nešlo o náhodu. Ti tři přišli do blízkosti města s nějakým cílem. Chtěli vyhledat Rada Haagera. K čertu, kdo je ten zatracený Rad Haager?

„Nikdo toho jména není ve stavu, pane kapitáne,“ hlásil pomocník.

„Dobrá,“ řekl kapitán. „Uděláme to jinak. Naši hosté si prohlédnou tváře všech mužů na základně. Ženy jim ukazovat nemusíme – víme přeci, že hledáme muže.“

„To bude trvat dlouho, pane,“ namítl pomocník.

„Máme dost času. Proveďte rozkaz!“

Pomocník, ne zcela přesvědčený o proveditelnosti rozkazu, aktivoval info. Nebyla to snadná práce. Musel se spojit dokonce až s generálním štábem a získat povolení plukovníka Vagyho. Teprve potom byly příslušné informace uvolněny.

Mučivé světlo zhaslo, nahradilo je laskavé šero. Oči vyslýchaných po chvíli rozeznaly obrysy mužských těl.

Muži z města…

Cítili strach? Zvědavost? Snad také, ale pozvolna se jich zmocňovala nenávist.

Dostaneme se odsud, opakovali si v duchu. Utečeme, vrátíme se k našim bojovníkům a povíme jim všechno. Pak se vrátíme a nastane velké zabíjení.

Takové myšlenky táhly myslí Ostrého Drápu i Žlutého Vlasu, ale kupodivu i Vzdálené Bouře.

Mecin se však nepoddával snadno. V koutku mysli mu dohořívaly zbytky svobodné vůle. Mecin nesmí nenávidět. Má jinou povinnost. Chrání všechny lidi, ať patří k loveckým klanům, nebo se narodili ve městě. Všichni lidé mají stejné právo na život, stejné právo na ochranu.

Musíš je nenávidět, musíš udělat všechno pro to, aby byli zahubeni.

Uvědomoval si, že nějaká cizí síla zápasí o obsah jeho myšlení. Byl to mladý, zdravý muž. Měl mimořádné schopnosti úsudku. Od narození vynikal bystrostí. Byl nadaný, a dostal dobrou školu. Stálo ho to nesmírné duševní úsilí, aby si teď uchoval aspoň špetku soudnosti. Uvědomoval si, že muži Města, ano, vojáci, tak se jim říká, ho omámili, aby mu rozvázali jazyk. To se jim podařilo. Neměl žádnou moc nad tím, co říkal. Ne on, ale jeho jazyk prozradil Rada Haagera. Jakmile jeho oči spatří Radovu tvář, jazyk promluví, tím si byl Vzdálená Bouře jistý.

Ale ta nenávist? Odkud přišla?

Musíš zabíjet. Musíš přispět k jejich zahubení. Jsou zlí, musíš zlu čelit třeba i krutostí, která je od zla nerozeznatelná. Tvoje krutost ale není zlo, je to dobro.

Kdo mi vkládá takové myšlenky do duše, bránil se zoufalý mecin. Zhluboka dýchal. Musím si vybudovat obranu. Musím postavit zdi uvnitř své mysli. Musím si počínat jako Kajmani před záplavou: Oni budují hráze, které odvrátí pohromu od jejich chýší. I já musím postavit podobné hráze.

„Ten chlap vypadá, jako kdyby byl v posledním tažení, pane kapitáne,“ ozvalo se v šeru.

„Máme ještě dva takové,“ odtušil kapitán. „Jsme připraveni?“

„Ano, pane kapitáne. Jedeme!“

Čelní stěna se rozzářila. Objevila se tvář zarostlá plnovousem, muž, tmavý, okatý…

Pamatuj si tu tvář, jednoho dne toho muže zabiješ…

„Je to on?“

„Není,“ odpověděli Žlutý Vlas s Ostrým Drápem. Mecin Vzdálená Bouře si uvědomil, že v okamžiku, kdy poznal skutečnost, vyhrál. Jakmile pochopil, že nějaká cizí vůle vstupuje do jeho mysli, jakmile dokázal rozeznat vlastní myšlení od cizího, v tu chvíli vybudoval pevný bod, kolem něhož postaví svoji obranu.

Je třeba zůstat svůj, i kdyby se kolem dělo cokoliv. Ani nejstarší příslušníci loveckých klanů nepamatují tak divné události, jaké se dějí teď. Lovci se stali hříčkou v rukou neznámých nepřátel, kteří si v nich přejí vyvolat nenávist vůči obyvatelům Města.

Jakmile toto vím, uvažoval Vzdálená Bouře, jakmile jsem pochopil, že tato nenávist není moje, zůstal jsem svůj, ovládám své myšlenky i činy, zůstávám člověkem.

Tváře se střídaly na obrazovce.

„Je to on?“ zněla otázka, jednotvárná, položená jako by lhostejně, bez zájmu.

„Není,“ odpovídali mladí bojovníci takřka jednohlasně.

Jejich hlas se měnil. Mecin si uvědomoval, že mladíci, kteří neprošli duchovním výcvikem zasvěcenců, jen těžko mohou uspořádat vlastní myšlení tak, aby pochopili, co je skutečné, vnitřní, a co přišlo zvenčí.

Nemohu se s nimi ani domluvit, uvědomil si.

Dolehlo na něho vědomí samoty. Na to ho starci Bratrstva bílého plamene nepřipravili. Neřekli mu, že se někdy ocitne tak sám, jak nikdy před ním nikdo nebyl. Sám v cizím světě, mezi cizími lidmi, kde i jeho přátelé se odcizí!

Spatřil povědomou tvář.

„Je to on?“ zněla otázka.

„Ano, je to on,“ odpověděli Ostrý Dráp a Žlutý Vlas, „To je Rad Haager, bojovník klanu Volných lovců.“

KAPITOLA OSMÁ

Graviplán letěl těsně nad hrotitými vrcholky aganos. Zelená poušť se nyní táhla do větší šíře než za dob vojenské vlády. Úřad guvernéra se postaral o to, aby lovecké území bylo odděleno od pozemků Romy skutečně neprostupnou divočinou. Měl špatné zkušenosti s činností podnikavců, kteří pronikli na lovecké území a provozovali tam různé nekalé obchody, které neprospívaly ani lovcům, ani Městu, jenom jim samým. Pěšky se na lovecké území nedostane nikdo a každý graviplán zachytí na svých detektorech pohraniční hlídky.

Jejich pátravým paprskům neunikl ani tento – a přesto se nestrhl poplach a přesto nevzlétla hlídková grava. Na bocích měl zlatý znak Města a u pilotního pultu neseděl nikdo jiný než Petr Abrahám. On, zasvěcenec Bratrstva bílého plamene, byl jediný obyvatel Města, který měl kdykoli přístup nejen do kterékoli lovecké osady – směl usednout mezi staršími v kokpitu a rokovat s nimi u poradního ohně. A jako každý zasvěcenec Bratrstva, směl uvést na lovecké území i svoje hosty.

Byli dva, muž a žena, Vlado Kovar a Rena Sulirová. Mlčky se dívali okny ven. Vlado Kovar, ač je to s podivem, lovecké území nenavštívil od dob, kdy ustaly hony na divoké šelmy, jež měly vystupovat ve hrách v Cirku Maximu. A Rena? Ta zde kdysi byla spolu s Radem Haagerem, ale to už je vskutku dávno.

Ozval se bzučák telkomu.

„Mluvte,“ řekl Petr Abrahám úsečně. Rena se pousmála. Vojácké manýry jsou nakažlivé, pomyslela si.

„Přišlo hlášení skupiny,“ ozval se Petrův tajemník. „Všichni důstojníci ze seznamu zmizelých osob se pod cizími jmény dostali na Mars, přesněji řečeno k nám, do hlavního města.“

„Ano,“ odtušil Petr Abrahám. Rena na něho zamávala rukou a přiložila si prst na ústa. Přimhouřil oči a kývl na znamení, že chápe. Tajemství neprozradí!

„Stopy se ale ztratily!“ pokračoval tajemník vzrušeně. „Známe všechna falešná jména, všechny identifikační kódy, ale těm chlapům se nějak podařilo dezaktivovat svoje siringy, zkrátka, není po nich ani stopa.“

„Jsou snad mezi nimi i ženy,“ řekl Petr Abrahám.

„Ovšem, ovšem,“ opravil se tajemník chvatně. „Ale spískali to mužští, na to dám krk.“

„Mluvíte stejně jako moje žena,“ poznamenal Petr Abrahám. „Jak to vypadá s těmi androidy?“

„To je další taková záhada. Amoku propadli jenom androidi z Cirku Maximu. Všichni ostatní zůstali klidní. Teď jsou zase jako beránci. Opustili podzemí a vrátili se do toho svého brlohu. Vyšetřovací komise navrhuje likvidaci.“

„Tak to zase ne!“ vykřikl Vlado Kovar. „Žádná likvidace! Jsou to moji přátelé!“

„Pěkní přátelé,“ poznamenal Petr Abrahám. „Div vás neutloukli.“

„Mě? Že neutloukli? Prásknul jsem párkrát bičem a zkrotli! Už se to nebude nikdy opakovat.“

„Vyšetřovací komise tvrdí,“ řekl tajemník zdvořile, „že prásknutí biče nemá na jednání androida žádný vliv.“

„Bude mít vliv na jednání vyšetřovací komise,“ zavrčel Vlado. Naklonil se do zorného pole objektivu a s uspokojením shledal, že tajemník se trochu lekl, když se jeho smavá vousatá tvář vynořila na obrazovce telkomu. „Řekněte jim, že moji androidi jsou v pořádku. Nějaký darebák si s nimi zahrával, to je všechno. Ať najdou toho darebáka a moje androidy nechají na pokoji.“

„Vyšetřovací komise tvrdí, pane,“ řekl tajemník velmi zdvořile, „že nelze ovlivnit chování androida. Jeho myšlení je zvenčí neovlivnitelné.“

„Ústřední dispečink vypnul pojistku,“ odtušil Vlado. „Najděte chlapa v ústředním dispečinku, který to udělal, a budete mít v ruce klíč k celé té záhadě.“

„Někdo si z vás udělal šprým, pane Kovare. V pozitronovém mozku androida není žádná dálkově ovlivnitelná pojistka. Neexistuje technický prostředek, který by zvenčí mohl ovládat jednání umělých bytostí. Výroba androidů je přísně kontrolovaná!“

„Milý příteli, já už viděl tolik zabijáckých androidů, že by se vám z toho dělaly mžitky před očima.“

„To ovšem nebylo v době úředního období Petra Abraháma.“

„Víte, z jakého období pocházejí moji androidi?“

„Vím, pane Kovare, a proto souhlasím s návrhem, že by tito androidi měli být zlikvidováni.“ Do debaty se vložil Petr Abrahám.

„Děkujeme za informace, Rudolfe. Likvidace androidů, to je vážná věc, tím spíš, že v daném případě jde o vzácnou kulturně historickou památku. Necháme rozhodnutí na vhodnější dobu. Každopádně se chci zúčastnit závěrečné porady. Pan Kovar má také právo účasti na debatě, nemyslíte?“

Tajemník cosi rozpačitého zahuhlal, ale neodvážil se svému šéfovi odporovat.

„Ještě něco?“ děl Petr Abrahám medově.

„Ještě jedna maličkost. Monitory zaznamenaly nevysvětlitelný vzrůst spotřeby energie. Trval jenom krátce, ale byl velmi silný.“

„Jak vidím, Skupina má plné ruce práce. Děkuji, Rudolfe,“ řekl Petr a přerušil spojení.

„Darebáci,“ ulevil si Vlado. „Likvidovat moje panáky! Já bych jim dal co proto…“

„Možná že by přeci jenom bylo lepší…,“ začala Rena, ale odmlčela se. Teprve na Petrovo naléhám pokračovala:

„Myslím, že jsme měli vyjít s pravdou ven.“

„Měli jsme prozradit všechno, co víme? Že váš otec s plukovníkem Vagym odešli do mimoprostoru? Víte, jaké by to mělo následky? Dovedete si představit, jak by reagoval Tramion?“

„Tramion!“ vykřikla Rena. „Pořád ten Tramion, všichni se můžou z Tramionu zbláznit. Co řekne Tramion, co si bude myslet Tramion. Jako kdybychom nepatřili do svazku galaktických civilizací.“

„Jsme doposud primitivní civilizace, Reno,“ řekl Petr Abrahám. „Tramion nás neustále pozoruje. Hodnotí každý náš čin. Nedůvěřují nám. Vždyť je to teprve deset let, kdy jsme odstranili poslední ohnisko napětí v naší sluneční soustavě.“

„Nevyčítejte mi mého otce!“

„Nevyčítám vám, že váš otec byl poslední velící generál vojenské diktatury na Marsu. Neřekl jsem nic víc, než co jsem řekl. Na Marsu byli vojáci, na Zemi byli vojáci, na umělých světech byli vojáci. Tramion to ví. Nedůvěřuje bytostem, které byly ochotny jedna druhou zabíjet v plném vědomí odpovědnosti!“

„Poslyšte,“ přerušil je Vlado Kovar, „zdá se mi, že bychom se měli starat o něco jiného.“

Ukázal prstem. Čelním oknem viděli Pláň s červenou zubatinou Hor v pozadí. Na jednom místě Pláň jaksi zežloutla, či spíš zšedla, a na této neurčité skvrně se rýsovaly droboučké body.

O několik okamžiků později kroužili nad osadou Volných lovců.

Petr Abrahám zasmušile hleděl na displej indikátoru bioproudů.

„Nic,“ podotkl.

„Hodně čilé nic,“ namítla Rena.

Osada byla celá na nohou, muži, ženy, děti, všichni se dívali vzhůru, někteří mávali, jiní hrozili zbraněmi. Rena poznala postavu Jo Vessyho. Chudák náčelník velmi sešel za tu dobu, co ho viděla naposledy. Zato Valdo Man, ten vypadal stejně impozantně s dřevěným okružím kolem krku a pláštěm spuštěným přes ramena!

„Přistaneme?“ zeptala se Rena.

„Myslím, že to nemá cenu,“ podotkl Petr Abrahám. „Tohle nejsou lidé. Podívejte se!“

Chvíli si pohrával s laděním. Jakmile změnil rozsah spektra snímacích kamer, výsledek byl očividný. V infračerveném spektru bylo patrné, že tito údajní lidé mají hlavy a končetiny chladné, zato hruď sálá teplo přes padesát stupňů Celsia. Takovou teplotu by nepřežil žádný lidský organismus!

„Nedali si s nimi velkou práci,“ podotkl Vlado Kovar, znalec robotiky. „Docela rád bych je viděl zblízka. Myslím, že jsou rozeznatelní na první pohled.“

Petr mu chtěl vyhovět, a proto sestoupil téměř až na úroveň země. Ozbrojené postavy je obstoupily v širokém kruhu. Vlado měl pravdu. Tito androidi dokonce postrádali schopnost ovládání obličeje. Měli naprosto nehybné tváře a na některých byly dokonce vidět švy. Jen údajný Jo Vessy a Valdo Man byli lépe propracovaní.

„Jejich tvůrci nepředpokládali, že sem přijde nějaký člověk. Z dálky by je nedokázal rozeznat od skutečných lidí.“

„Z dálky? Proč si s nimi vůbec dělali nějakou práci? Přelety jsou přeci zakázané…,“ řekla Rena.

„V Tyrkysových horách jsou naši lidé,“ řekl Petr Abrahám. „Demontují tam emitory silového pole.“

Ukázal na obrysy horstva před sebou.

Za horami už rozkvétaly další osady. Podle tradice se jim dostalo starověkých jmen – Alexandrie, Kartágo, Atlantis, Uru. Dýchatelná atmosféra se už brzy rozprostře po celé planetě. Proč tedy udržovat silové pole nad kotlinou v podhůří Olympu? Proto v horách teď pracují technici.

„Ti mají výhled do údolí. Mohou pozorovat i některé osady.“

„Můžeme se za nimi podívat,“– podotkla Rena.

„To mám v úmyslu,“ přisvědčil Petr Abrahám.

Navázal spojení s technickou skupinou číslo osm, udal svou polohu a nabral kurs. Letěl tak, aby si mohli cestou prohlédnout i osadu Kajmanů a Lakmonů. V obou nalezli stejný obrázek jako v osadě Volných lovců: umělý život, androidi. Při letu nad horami dokonce spatřili na jedné náhorní plošině osamělou postavu. Přistáli tedy a šli jí v ústrety. Nebyl na ni hezký pohled.

„Tohle jsem ještě nikdy neviděla,“ vydechla Rena.

„Pěkná šereda,“ podotkl Vlado Kovar. „Mohl bych ji potřebovat do své sbírky zrůd.“

„Jak to, že se nezřítí do propasti? Nemá oči?“ divila se mladá žena.

„Musí mít nějaké zařízení k orientaci v prostoru,“ řekl Petr. Šel postavě vstříc. Uvědomoval si, že to nemá žádný smysl. Android nejen že neměl oči, ale ani ústa. Přízračná příšernost té postavy ho však přitahovala. Vlado Kovar opatrně kráčel tři kroky za Petrem. Jeho neblahé předtuchy se naplnily. Android znenadání sebral ze země kámen a mrštil jím po Petrovi. Vzduchem ale třeskl Vladův karabáč z kůže tissana. Rána stačila k tomu, aby vržený kámen odchýlila z dráhy!

„Rychle pryč!“ zvolala Rena.

Stačili se včas vrátit do graviplánu. Sotva dveře zaklaply, kameny začaly bubnovat na bocích a střeše.

„Mají prapodivnou zálibu v metání kamenů,“ podotkl Vlado zasmušile.

„Promiňte mi,“ řekl Petr. „Zachoval jsem se jako hlupák.“

„Doufejme, že aspoň ti vaši technici budou lidé z masa a krve,“ dodala k tomu Rena.

Někdejší Hranici života a smrti spatřili už z dálky.

Po staletí krylo silové pole obrovské prostranství mezi Olympem a hřebenem hor. Po staletí se na kupoli usazoval prach, usazovala se zde i voda a kapky stékaly a smývaly prach, který se usazoval ve stále vyšší a mohutnější vrstvě. Dosahovala teď několika desítek metrů! Odtud Řeka částečně napájela svoje řečiště. Další díl vody přicházel soustavou podzemních potrubí.

Graviplán přistál u skupiny lehkých prefabrikovaných domků. Dvě ženy a jeden muž vyběhli hostům vstříc. Lina pocházela z Ganymédu, Tamara odněkud ze Země. Árón se narodil v Arkádii na Měsíci a na Mars přišel s první vlnou osadníků, hned po pádu vojenské vlády. Chovali se velice srdečně a pozvali hosty na čaj. Zdálo se však, že nejsou zcela ve své kůži. Karty na stůl vyložila Tamara:

„Řekněte nám, jak jste se to dozvěděli.“

Marně se hosté snažili hostitelům vysvětlit, že nemají tušení, o čem jde řeč. Bylo totiž jasné, že technici naopak nevědí nic o tom, že místo lovců pobíhají v údolí a po úbočí hor androidi.

„Zapřísáhli jsme se, že nikomu nic neprozradíme,“ řekla Tamara, „nikomu, dokud nebudeme mít stoprocentní jistotu.“

„Jste snad jasnovidec?“ dodala k tomu Lina. „Říká se o vás, že lovci vás zasvětili do domorodých kouzel.“

„Zasvětili,“ připustil Petr. „Myšlenky ale číst nedovedu.“

„Nehrajme si na schovávanou,“ navrhla Rena. „Záhad bylo v poslední době dost.“

„Ta největší je tady,“ řekl Árón. „Pojďte s námi.“

Opustili pohostinné prostředí obytné buňky, kde bylo teplo a voněl čaj. Nohy se jim bořily na pět centimetrů hluboko do prachu. Kráčeli pomalu, jako v sypkém sněhu. Budova generátoru silového pole ležela vlevo od směru jejich putování, lesklý kovový hřib se spirálovými anténami na temenu.

Kdesi vpředu se prášilo. Zaslechli pravidelné supění.

O něco později semiinteligentní rypadlo, jednoúčelového androida, šestinohý stroj s oválným trupem, ve kterém se skrýval mocný energetický zdroj. Rypadlo dupalo v obrovské jámě kruhového tvaru o průměru pětadvaceti metrů, hluboké jako dvoupatrový dům.

Dno jámy bylo kovově lesklé.

„Co to je?“ otázal se Petr Abrahám.

„To bychom také rádi věděli,“ řekl Árón.

„Zvláštní kov,“ podotkl Vlado Kovar. Árón mu ale vysvětlil, že to není kov. Nemá to žádné vlastnosti kovů a žádnou analýzou se nepodařilo zjistit chemické složení té hmoty.

„Jak jste na to přišli? Je to magnetické?“

„Říkám vám, že to nemá vlastnosti kovů. Kéž by to chtělo být magnetické. Přišla na to Lina, celkem náhodou.“

Dívka se rozpovídala. Usoudila, že v blízkosti úpatí kupole silového pole by mohly být zásoby pitné vody. Zdaleka ne všechna voda stekla po povrchu skal do údolí! Některá se mohla zachytit i tady, na výšinách. Bylo by výhodné tyto zásoby vody objevit a využít. Proto zahájila pokusné vrty. Při čtvrtém vrtu narazila na hmotu tak pevnou, že žádným vrtákem nepostoupila ani o centimetr.

Nasadili tedy plasmový hořák, opět bez výsledku. Když se pokusili použít energa, přišli málem o život: paprsek se odrazil zpět! Ještě štěstí, že energo nedržel Árón v ruce, jak původně chtěl. Opatrná Tamara ho donutila připevnit zbraň na stojan. Obrovský výbuch, který nastal, vyhloubil značnou část jámy, kterou nyní pozorují.

„Je to pro mě novinka,“ řekl Petr Abrahám. „Čestné slovo. Přišli jsme za vámi jen proto, abychom se vás zeptali na lovce v údolí.“

„O ty se nestaráme. Je to přeci zakázané,“ ušklíbl se Árón.

„Nech si to špičkování. Co budeme dělat teď?“ zeptala se Tamara.

„Myslíte,“ ozvala se Rena, „že i ostatní týmy objevily ten podivný kov…, co není kov?“ dodala rychle, když se podívala na Áróna.

„Přesvědčíme se,“ pokrčil Petr Abrahám rameny.

V nejbližších minutách navázal spojení postupně se třemi týmy. Vedoucí čtvrtého týmu po jistém zdráhání připustil, že v podloží je nějaká pevná hmota, ale že se jí zatím nezabýval. Pátá a šestá parta nevěděla nic, ale slíbila, že podnikne patřičné kroky.

Zajímavější rozhovor byl s předákem sedmé party, energickou dívkou z Merkuru.

„Tohle svinstvo nevymyslela lidská hlava,“ prohlásila. „A nevyrobila ji továrna nikde v Unii.“

„Jak si můžete být tak jistá?“

„Jednak mám doktorát v metalurgii,“ ušklíbla se, „jednak se vyznám v historii. A kromě toho vím něco o geologii.“

„Takže jste si z toho všeho složila jaký obrázek?“

„Emitory postavili lidé, to je mimo diskusi. Jsou to staré primitivní krámy, po dlouhá léta obnovované. Ten náš je tak zfušovaný, že se div nerozpadá. Ale ta věc tady pod námi, ta tu není dlouho.“

„Máte představu, jak dlouho tu je?“ ptal se Petr Abrahám.

„Podle mého názoru ne déle než deset let.“

„To je doba od navázání styků s Tramionem,“ zašeptala Rena. Mikrofon zachytil její šepot. Dívčí předák sedmé skupiny uznale přikývl.

„Máte tam nějakou chytrou hlavu, gratuluju. Už je to jasnější? My tu máme docela výkonné zařízení. Měřili jsme například hladkost povrchu. Je absolutní, rozumíte? Přesahuje rozlišovací schopnost naší aparatury… a máme hodně složitou a jemnou aparaturu. Právě tak absolutní je odolnost proti mechanickému poškození. Nereaguje to na chemická činidla, to mě ani nepřekvapuje. Pohlcuje to ale elektromagnetické záření určitých délek, jiné odráží – bez jakékoli ztráty. A teď poslední věc. Radím vám, abyste se nepokoušeli přes tu věc přeletět gravem.“

„Proč?“

„Proč? To je pěkná otázka! My to zkusili, naštěstí opatrně, bez posádky, k řízení jsme posadili našeho andráše. Udělalo to frrr a gravo bylo pryč.“

„Vyletělo do vzduchu?“

„Ne. Ztratilo se. Najednou zprůhlednilo a bylo po něm. I s andrášem na palubě. Škoda ho, kluka. Byl to šikula.“

„Děkuji vám,“ řekl Petr Abrahám. „Informaci nešiřte. Ozveme se vám.“ Pak přerušil spojení a obrátil se k ostatním. „Víme toho dost, abychom se ptali dále a chtěli víc informací.“

„Ptali? Kde?“ zeptala se Rena.

„No přeci v Tramionu, kde jinde? Jestli tohle není nedovolené vměšování, pak o interstelárním právu nevím vůbec nic! Tak si myslím, Reno, že váš tatínek i ten obávaný Vagy jsou jen figurky ve hře, kterou hraje někdo docela jiný!“

KAPITOLA DEVÁTÁ

Osud člověka se někdy ubírá po stezce prapodivně křivolaké.

Rad Haager měl příležitost o tom přemýšlet mnohokrát od té chvíle, kdy překročil práh někdejší laboratoře profesora Souka. On, úhlavní nepřítel vojenského režimu, faktický viník rozkladu diktátorského, ale podle jména „svobodného“ Marsu, se stal hrou náhod členem užšího štábu velení.

Náhoda? Nikoli, byla to nutnost, matematicky přesná logika, která ho na toto významné místo dosadila.

V osudných chvílích, kdy se odpor ozbrojených obránců vojenské diktatury hroutil a kdy tři vyslanci Centrály galaktických cest spolu s akademikem Sergejevem a jeho asistentem doktorem Klarkem vstoupili na půdu Marsu, začala osobní tragédie plukovníka Vagyho, zastánce politiky tvrdé ruky. Vedoucí delegace Centrály postihl Vagyho přísným trestem: Degradoval jeho mysl na úroveň psího myšlení. Po nějaké době byl potrestaný Vagy omilostněn a lidský rozum mu vrátili.

Nevrátili mu však všechny vzpomínky v plném rozsahu. Lékaři tramionské Centrály dovedli mnoho, ale zázraky činit neuměli.

Ve Vagyho vzpomínkách zela veliká díra. Uvědomoval si to, ale protože jeho namyšlenost a úpornost mu zůstaly zachovány, rozhodl se, že svůj nedostatek zamaskuje za každou cenu.

Vůči svému okolí proto vystupoval ještě tvrději a neústupněji než za starých časů. Proto se stal hlavou spiknutí, které vyústilo v organizovaný odchod někdejších důstojníků, kteří zůstali věrni myšlence svobodného Marsu, na doposud opuštěnou planetu v galaktickém sektoru 18/11/43. Generál Sulir zůstal titulárním velitelem, ale všechna skutečně důležitá rozhodnutí vycházela od něho, plukovníka Vagyho.

Nejbližší spolupracovníky vybíral také on.

Jakmile spatřil Rada Haagera, vzpomněl si, že tuto tvář už někdy viděl. Někdy? Viděl ji ve své blízkosti v osudných chvílích, kdy šlo o všechno. Byl to zřejmě jeden z nejvěrnějších. Zbabělci utekli, přidali se k nepříteli, zalezli do podzemních skrýší – každý podle své povahy. Někteří ale vytrvali. Tento muž patří mezi ně.

Taková úvaha proběhla v mysli plukovníka Vagyho.

Radovu tvář poznali i jiní důstojníci. Rozpomněli se, že je to onen divoch, který přišel do města, spojil se s Vlado Kovarem a dalšími zrádci, mezi něž patřila, žel, i Rena Sulirová, generálova dcera.

Jaký byl jejich úžas, když plukovník Vagy přistoupil k Radovi Haagerovi, rozpřáhl náruč a objal ho jako ztraceného, dlouho oplakávaného bratra!

„Vítám tě mezi námi,“ pravil Vagy dojatě.

Rad Haager, napůl ztracený v houštině plukovníkových vousů, úkosem pohlédl na okolostojící důstojníky. Čekal, kdo z nich první vykřikne: To je přece divoch, to je ten muž určený k usmrcení v aréně, vzpomínáte si?

Taková ale byla autorita plukovníka Vagyho, že se nikdo neodvážil zaprotestovat ani slůvkem. Kdyby plukovník prohlásil prezidenta Planetární unie za svého bratra, zůstali by stejně němí. Všichni, do jednoho, zastávali zásadu: Je lépe se mýlit spolu s velitelským sborem než mít pravdu proti němu. A mlčení je matka moudrosti.

Tak se stalo, že Rada dopravili na Nový Mars – jak planetu v sektoru 18/11/43 nazvali – spolu s ostatními a učinili ho členem štábu. Brzy se ukázalo, že projevuje nečekané znalosti, týkající se loveckých klanů. Nejdříve to považovali za zábavnou kuriozitu, ale pak ho začali brát vážněji.

Ukázalo se totiž, že na Novém Marsu žijí primitivní domorodci.

Jsou to napůl zvířata, živí se syrovým masem, neznají ani ty nejjednodušší zásady společenského života. Nevědí, co je to rodina, neuznávají žádný společenský pořádek uvnitř své hordy. Jsou to skutečná zvířata, která žijí v hordě, podobně jako grugerové nebo hejna ptáků.

„Na Novém Marsu nestrpíme takzvaný domorodý problém,“ prohlásil plukovník Vagy na zasedání štábu, když zpravodajský důstojník seznámil kolegy, co jeho lidé zjistili. „Je třeba zahájit vyčišťovací operaci. Žádný domorodec nesmí na Novém Marsu zůstat.“

„To je poněkud drsné opatření,“ namítl generál Sulir. „Měli bychom uvážit i jinou možnost, jak domorodý problém řešit. Zdejším lidem dáme patřičný výcvik a hmotné zajištění, uděláme z nich civilizované lidi a začleníme je do našeho společenství. Je nás zde, na Novém Marsu, málo na to, abychom celou planetu v dohledné době osídlili. Zdejší obyvatelstvo by nám mohlo v ovládnutí planety pomoci.“

„Nesouhlasím!“ zahřímal plukovník Vagy. „Nesouhlasím a souhlasit nebudu! Dovedu si představit, jak by to nakonec dopadlo. Domorodci, vykrmení a vychovaní, by se začali ptát: Odkud jste sem přišli, páni cizinci? Jakým právem a s jakým cílem? Vraťte nám naši zemi a odejděte po dobrém, než vás k tomu donutíme po zlém. Vzpomeňte, jak to chodilo v naší staré vlasti. Tak dlouho jsme se k divochům chovali slušně, až zapříčinili naši zkázu.“

„Naši zkázu zapříčinila nebezpečná politika, která…“

Vagy nenechal generála Sulira domluvit.

„Dost! Navrhuji, aby štáb hlasoval o mém návrhu. Kdo souhlasí s vyhlazením domorodých obyvatel, nechť zvedne ruku.“

Z patnácti členů štábu zvedlo ruku devět, šest rukou zůstalo dole. Pro Vagyho návrh nehlasoval kromě Sulira ani Rad Haager. Vagy po Radovi – který zde vystupoval pod jménem Hag Raader – zlostně loupl očima. Další, kdo byl proti, byl i kapitán Vorsek, pověřený vedením stavebních prací.

„Podřizuji se rozhodnutí většiny,“ prohlásil, když Vagy nadiktoval usnesení štábu svému tajemníkovi ve formě štábního rozkazu. „Upozorňuji však, že tato vyčišťovací operace bude nesmírně náročná, pokud jde o nasazení lidí, materiálu a zbraní. Potrvá velmi dlouho. Výstavba Nové Romy se tím zdrží. Nedovedu odhadnout délku zdržení, protože zpravodajský důstojník, poručík Nosk, nás neinformoval o počtech domorodců, ani o rozsahu území, na kterém operují. Vzhledem k tomu, že jde o místní obyvatelstvo, lze předpokládat, že operuje na celém území planety. Uvažte, pánové, jak dlouho bude trvat pročesávací akce na planetě, která je obydlená na ploše tisícinásobně převyšující plochu, kterou divošské klany obývaly v naší staré domovině.“

Vagy si uvědomil, že se unáhlil. Důležitě si odkašlal a řekl:

„Rozkaz, na kterém jsme se dohodli, není v rozporu s jinými úkoly, například s výstavbou Nové Romy. Naopak. Musíme výstavbu Nové Romy chápat nikoli jako stavbu pouhého města určeného k zahálčivému životu. Nikoli! Je to vojenská instalace, je to základna, je to pevnost! Ano, pánové, my budujeme pevnost Nová Roma, východisko dalších operací!“

Tváře důstojníků roztály do úsměvu. To bylo mužné slovo! Plukovník Vagy je přeci jenom rozený vůdce. Generál Sulir je zde nejvýše postavený důstojník, ale autoritu, tu má v ruce jeho zástupce.

Generál Sulir také předstíral radost, ale oči mu neklidně těkaly. Proti němu seděl u stolu Rad Haager. Díval se na stolní desku a horečně přemýšlel, co bude dělat dál, jak se zachová! Když vzhlédl, střetl se s pohledem generála Sulira.

Nejvyšší velitel přimhouřil oči. Co to mělo znamenat? Poznal snad Rada Haagera? Viděl ho přeci jen jednou v životě, zcela krátce, když Rada zatýkali Bdělí. Od té doby se toho tolik událo… Kéž by tu s Radem byl i Terr! Ten by uměl rozluštit tuto záhadu. Žel, věrný daimon zůstal daleko odsud. Z řečí, které kolem sebe slyšel, Rad vyrozuměl, že Nový Mars leží v opačném spirálním ramenu Galaxie, než v jakém se nachází sluneční soustava, a tudíž i Mars. Neměl přesnou představu o tom, co to znamená, tušil ale, že je to velmi daleko, tolik denních pochodů, že by vysílily i tak zdatného bojovníka, jakým je on.

Generál Sulir rozpustil zasedání štábu. Důstojníci vyšli na prostranství před budovou štábu. K Radovi se přitočil zpravodajský důstojník.

„Poručíku Raadere, dovolíte na slovíčko?“

Jemně ho uchopil v podpaží a odvedl ho stranou.

„Poznáváte mne?“

„Jste kapitán Tresek,“ pokrčil nepravý důstojník rameny.

„Podívejte se mi do tváře a vzpomínejte. Máte přece bystrou paměť.“

Rad se rozpomněl. Ovšem, to je přeci velitel hlídky Bdělých, která ho měla zatknout tehdy, oné osudné noci, kdy vnikl větrací šachtou do ubikace Reny Sulirové, aby ji zachránil! Kapitán Tresek se usmál a s uspokojením konstatoval, že Radova paměť, jak vidno, pracuje bezchybně. Nepravý důstojník nedokázal zakrýt své překvapení a v této chvíli nevypadal právě nejbystřeji.

Rad si povzdychl, ale vztyčil hlavu. Prohrál, ale jednoho vítězství přeci jenom dosáhl. Tím, že zachoval duchapřítomnost, neprozradil Renu a nakonec i Vlada. Kdyby Vagy a jeho muži tehdy nabyli podezření, jistě by prohledali chodbu před Soukovou laboratoří a Renu i Vlada by vytáhli z úkrytu!

„Jednou hra na schovávanou musela skončit,“ řekl Rad. Uvědomoval si, jaké měl štěstí, že ho Vagy vzal do štábu. Kdyby se měl pohybovat venku, mezi ostatními, někdo by ho docela jistě poznal a ohlásil lidem z oddělení kapitána Treseka. Jestlipak se jim pořád ještě říká Bdělí?

„Mýlíte se, poručíku Raadere,“ řekl kapitán. „Hra pokračuje. Mohu dokonce říci, že teprve jaksepatří začíná.“

„Nerozumím vám.“

„Slyšel jste zprávu o domorodých kmenech. Všichni předpokládají, že jde o původní obyvatelstvo Nového Marsu.“

„A vy se chystáte tu ubožáky vyvraždit!“

„Vy je litujete? K lítosti budete mít teprve později ten pravý důvod.“

„Později?“

„Ano, až se potvrdí moje podezření. Domnívám se totiž, že to nejsou původní obyvatelé Nového Marsu.“

„Kdo by to tedy byl?“

„Lovecké klany z naší původní domoviny. Vaši soukmenovci. Volní lovci, Bílé Draby, Mužové řeky, a jak se ty klany vlastně jmenovaly.“

„Vy jste se musel zbláznit, kapitáne.“

„Chcete důkaz? Máte ho mít. Pojďte se mnou.“

Nasedli do graviplánu, jaký Rad ještě nikdy neviděl. Místo aby se vznášel nad zemí, jako obyčejná vozidla, měl po stranách jakési kulaté předměty, jimiž se dotýkal země – připomínaly okruží, jež nosili mecinové kolem krku. Kulaté předměty se točily a zřejmě tento pohyb se přenášel na celý graviplán.

„Pěkná věcička, viďte, poručíku? Postavili jsme ji podle starých výrobních plánů, říká se tomu auto. Bude to ještě dlouho trvat, než dokážeme na Novém Marsu zavést gravitechniku.“

Až dosud se museli po staveništi Nové Romy pohybovat pěšky. Rad, jako důstojník, se musel účastnit kontrol na jednotlivých staveništích. Pěší chůze mu nevadila. Ale jeho kolegové, ti si naříkali převelice. Pochod i na docela krátkou vzdálenost jim činil náramné potíže.

Nová Roma vznikala podle plánů Romy staré, z těch dob, kdy ji Rad spatřil poprvé. Městu vévodil Cirkus Maximus, mohutná budova postavená z černých balvanů. Kolem rostly ulice vroubené několikapatrovými domy. Jednou tu budou žít androidi a lidé se opět přestěhují do podzemí. Ze zasedání štábu Rad věděl, že po dokončení výstavby povrchové části města se začne s postupným budováním podzemní galerie. Zde budou žít vojáci i zotročené domácí obyvatelstvo. Nově vybudované továrny inženýra Easyho, který nemohl v Nové Rome ovšem chybět, už chrlily první série pracovních androidů.

Po křivolaké jízdě staveništěm nového města automobil zastavil před nevelkou budovou, hlídanou dvěma vojáky ozbrojenými energy. Rad poněkud znejistěl. Energa zde, ve městě? Nikdo tu nechodil ozbrojený. Kapitán Tresek ho ale ujistil, že je všechno v pořádku, že není důvod k nějakým obavám.

„Jen pojďte se mnou, milý poručíku. Předvedu vám něco, co vás bude zajímat.“

Po točitém schodišti sestoupili do sklepení, dosud páchnoucím novotou. Úzkými dveřmi vešli do místnosti, spoře osvětlené malým lumiforem, připevněným ke stropu. Kapitán Tresek mhouravé světlo ještě více ztlumil. Rad měl dojem, že stěna najednou zprůhledněla. Spatřil další místnost a v ní několik mužů. Někteří byli v uniformách, jiní…

Rad Haager poznal Ostrý Dráp, Žlutý Vlas a Vzdálenou Bouři, mladého mecina Lakmonů.

„Tak tedy Rad Haager,“ říkal právě jeden z uniformovaných mužů. „Poznali jste ho bezpečně?“

„Je to Rad Haager,“ opakoval Ostrý Dráp. Mluvil ztěžka, jako by měl napůl ochrnutý jazyk.

Kapitán Tresek se na Rada otočil a s úsměvem řekl:

„Nezlobte se na svoje přátele. Nezradili vás. Ozařování veritorem není mučení v pravém slova smyslu. Pod vlivem jeho záření prostě vypovíte všechno, co víte. Nemůžete tomu zabránit. Veritor ochromí vaši vůli. Nikdo mu nemůže vzdorovat.“

Rad pocítil nutkání skočit na kapitána Treseka a stisknout mu pořádně krk. Kapitán ale nebyl nezkušený nováček. Nespouštěje z Rada oči, řekl:

„Nemyslete si, že tu předvedete nějaký z vašich bláznivých kousků. Těch už jste nadělal až příliš mnoho. Je načase, abyste se začal chovat rozumně. Svým přátelům nejvíc pomůžete, když teď budete zticha. Brzy pochopíte, že jsem v jistém smyslu na vaší straně.“

Ve vedlejší místnosti, oddělené poloprůhlednou stěnou, pokračoval výslech.

„Kde jste se potkali s Radem Haagerem?“

„Nemluvili jsme s ním. Byli jsme na výzvědách, já a Žlutý Vlas,“ vyprávěl Ostrý Dráp. „Přiblížili jsme se k vašemu městu. A tam, mezi vašimi lidmi, jsme spatřili Rada Haagera.“

Byl jsem zřejmě na jedné z kontrolních cest, napadlo Rada. Vzpomněl si, že před nedávném byl vskutku na staveništi severní brány. Měl pocit, že se v nedalekém houští pohybuje nějaká šelma. Zadíval se tím směrem. To byli zřejmě oba mladí muži, Ostrý Dráp a Žlutý Vlas!

„Co bylo dál?“

„Vrátili jsme se do osady a přednesli zprávu radě náčelníků.“

„Víme o vás už nějakou dobu,“ řekl muž, který vedl výslech. „Žili jste jako nahé opice. Teď máte oděv a zbraně. Máte osadu a svoje náčelníky. Kdo vám pomáhá? Musel to být Rad Haager. Ptám se: Pomohl vám Rad Haager?“

„Ne,“ zněla odpověď.

„Pomohl jste jim?“ zeptal se Rada kapitán Tresek.

„Ne,“ odpověděl Rad upřímně. „Vidím je poprvé… od doby, kdy jsem přišel sem, do Nové Romy.“

„Mezi námi se skrývají spiklenci,“ řekl kapitán Tresek. „Nedivil bych se, kdyby v tom všem měla prsty Skupina!“

Rad vytušil, o kom kapitán mluví. Skupina, to jsou přeci ti lidé, kteří pátrají po zločincích.

Účastnil se kdysi jednání, kde se hovořilo o tom, že ani příslušníci Skupiny nebudou mít přístup na lovecké území. Kdyby náhodou nějaký zločinec uprchl na Pláň, k Řece nebo do Hor, lovci ho polapí a dopraví přes hranici zpátky. Lovci tehdy ujistili vyjednávače guvernéra Abraháma, že nemají nejmenší zájem na tom, aby se jim zločinci z města potulovali po posvátných místech, svěřených jim zemřelými předky!

„Nic o tom nevím!“ řekl Rad Haager.

Sotva dořekl, uchopil kapitána Treseka zezadu za krk, stiskl ho a přinutil ho k hlubokému předklonu. Současně vymrštil pravé koleno vzhůru. Ozvala se dutá rána a omráčený muž se sesul k zemi. Rad mu rozepnul pouzdro a vytáhl osobní zbraň, stejnou, jakou měl i on ve svém pouzdře u opasku, nervový paralyzátor s dosahem padesáti metrů. Je to spíš hračka než pořádná zbraň, ale může se hodit.

Potom pomalu přistoupil k průhledné stěně a opatrně ji ohmatal konečky prstů. Zatlačil a s uspokojením shledal, že stěna pruží. Nejspíš není příliš pevná. Ustoupil o několik kroků, rozběhl se a skočil, nohy pokrčené tak, že se koleny dotýkaly hrudi, ruce sevřené do pěstí před obličejem.

Náraz byl hrozný.

Stěna s třeskem pukla a střepy se rozletěly na všechny strany.

Vyšetřovatelé se nezmohli na odpor. Rad se až styděl za to, s jakou snadností udílí rány prvnímu, druhému, třetímu muži. Teprve ten čtvrtý napřáhl ruce k obraně, ale to už se k němu zezadu přiblížil mecin Lakmonů a zneškodnil ho úderem pěsti na temeno.

Ostrý Dráp a Žlutý Vlas na Rada tupě hleděli, jako by ho nepoznávali.

„To jsem já, Rad! Vzpamatujte se!“

„Ano, pane, vzpamatujeme se,“ odpověděli. Jenom Vzdálená Bouře si zachoval, jak se zdálo, alespoň špetku zdravého rozumu. Rad se k němu obrátil.

„Je tu nějaký přístroj, veritor tomu říkají…“

„Dělali něco… tam…,“ ukázal mecin na černý přístroj postavený na stolečku opatřeném kolečky. Rad se nad ním nachýlil, ale příliš moudrý nebyl ze všech těch senzorů a displejů, které na něho potměšile pomrkávaly. Rozepnul tedy svou důstojnickou blůzu a uvolnil Modrý meč, který neustále nosil u sebe, pružnou čepel omotanou kolem těla. Rozpřáhl se, švihl…, ozvala se rána, zablesklo to, snopy jisker vyletěly až ke stopu a oba mladí bojovníci vykřikli:

„Rad Haager! Kde ses tu vzal?“

„Nejdřív se odsud musíme dostat pryč,“ řekl jim Rad. Vtiskl Vzdálené Bouři do pěsti paralyzátor, sám se ozbrojil svým vlastním. Vyšetřovatelé, omráčeni ranami, jež se na ně znenadání sesypaly, začali přicházet k sobě. Paralyzátory je odkázaly zase na nějakou dobu do říše snů.

„Musíme se převléct do jejich stejnokrojů… Všichni musíte vypadat jako já.“

„Já nemohu,“ řekl Vzdálená Bouře.

„Proč ne?“

Mlčky ukázal na dřevěné okruží, v němž vězel jeho krk.

„Ozdoba kouzelníka… Uděláš si jinou!“

Ale mladý mecin jenom zavrtěl hlavou.

„Už jsem si jednu vyrobil zde, v zemi zla pod cizími hvězdami. Veškerou svoji sílu jsem vdechl do tohoto dřeva. Nemohu ji zničit, Rade Haagere. Raději… tady zůstanu.“

Rad chvilku přemýšlel a pak řekl:

„Dobře. Ty jediný se nepřevlékneš. My budeme předstírat, že jsme tvoje stráž.“

Vojenská uniforma Ostrému Drápu a Žlutému Vlasu docela dobře slušela. Rad jim vysvětlil, jak se zachází s poboční zbraní. Doufal, že mu alespoň trochu porozuměli.

„Nejtěžší úkol je před námi. Musíme se dostat ven ze sklepení. Venku je stráž ozbrojená energem!“

Mladí muži znali to strašné slovo. Blahořečili duchům předků, že jim poslal Rada Haagera na pomoc! Jenom on, největší z bojovníků, který by se mohl Mandyrem mandyrů, kdyby chtěl, se odváží čelit mužům ozbrojeným zbraní, jež metá blesky.

Paralyzátor působil stejně účinně jako energo. Složil strážné k zemi v jediné vteřince. Žlutý Vlas a Ostrý Dráp vtáhli bezduché postavy dovnitř. Pak oba vyšli ven, mecina vedli mezi sebou. Rad Haager kráčel za nimi.

„Nasedněte,“ zavelel jim a ukázal na automobil. Zaváhali, ale uposlechli. Udělali by cokoli, co by jim nařídil! Možná ale, že by projevovali méně důvěry, kdyby tušili, že Rad Haager jel před krátkou chvílí poprvé v této podivné chýši a že jen krátkou chvíli pozoroval kapitána Treseka při řízení vozu. Šlapal tady na ten předmět a točil tímto kolem… Rad zaujal místo řidiče, pevně stiskl volant a opatrně se dotkl ovládacího pedálu. Vozidlo poskočilo vpřed. Krátkou, ale rychlou sérií pokusů a omylů Rad shledal, že vozidlo se ubírá vpřed tím rychleji, čím silněji na pedál šlape, a že směřuje tam, kam jeho paže stáčejí řídící kolo. Všiml si, že vojáci dozírající na činnost androidů stavějících budovy a opevnění se pobaveně dívají za ujíždějícím vozem řízeným nezkušenou rukou, a byl z toho nervózní. Jeho nervozita ale byla zbytečná. Automobil, to byla v Nové Rome novinka, a vojáci se teprve učili ovládat ten prapodivný, starobyle vyhlížející vehikl opatřený koly.

Jenom stráž u právě dokončované severní brány ho chtěla zadržet. Poznala ale štábního důstojníka, který tu byl nedávno na kontrole, a propustila vůz bez dalších námitek.

Netrvalo dlouho a prokleté město Nová Roma bylo daleko za jejich zády. Rad pojal lstivý plán a okamžitě přistoupil k činu. Odepnul řemen svého stejnokroje a připevnil ho k ovládacímu pedálu tak, aby pedál byl poněkud přitištěn k podlaze. Vozidlo jelo vpřed ne sice příliš rychle, zato stejnoměrně. Na Radův pokyn pak všichni vyskočili a dívali se, jak neřízené vozidlo mizí v nekonečné stepi.

„Vojáci nás budou hledat,“ vysvětlil jim Rad Haager. „Tahle lest jim zamotá aspoň trochu hlavu.“

Mecin souhlasně pokývl a mladí muži radostně povykovali. I Rad měl dobrý pocit. Veliký kámen mu spadl ze srdce. Po celou tu dobu – jež mu připadala nekonečná – si uvědomoval, že se ocitl v pasti a že prožívá nejhorší dobu svého života. Zoufale osamělý, obklopen jenom nepřáteli, vystaven nebezpečí prozrazení, neviděl v tmách kolem sebe jiskérku naděje. A když se na poradě štábu začalo mluvit o tom, že vojáci podniknou vyhlazovací výpravu proti domorodým obyvatelům, jeho zoufalství dostoupilo vrcholu. Měl na vybranou: Buď sám zahyne, nebo se stane spoluviníkem zločinu!

Teď bylo všechno jiné. Vrátil se ke svým. Pozorně vyslechl mecina Vzdálenou Bouři, který mu vyprávěl, co vyčetl z hvězd na noční obloze. Rad Haager měl jakousi představu o uspořádání vesmíru. Věděl, co je to Slunce a co jsou planety, a nebylo mu neznámo, že třpytivé body na noční obloze jsou také Slunce, avšak nesmírně vzdálená. Sluncí je velice mnoho, víc než stvolů travin na Pláni. Kolem jednoho z nich obíhá Tramion, planeta, na níž je umístěna Centrála galaktických cest.

Z toho, co mu Vzdálená Bouře pověděl, pochopil, že Nový Mars je planeta obíhající kolem jakéhosi cizího Slunce. Toto Slunce leží v sektoru 18/11/43, tak to slyšel na poradách štábu. Věděl, jak se dostali vojáci generála Sulira k tomuto cizímu Slunci: Vybudovali si patřičný dopravní prostředek v někdejší laboratoři profesora Souka. Ale jak se na Nový Mars dostali jeho druzi z loveckých klanů?

To byla záhada, na kterou je třeba najít odpověď.

Byl si jist, že ji najde. Události dnešního dne ho naplnily uspokojením.

Oč horší by měl náladu, kdyby věděl, co se zatím dělo daleko, ale zase ne tak příliš daleko odsud, za hradbami Nové Romy!

Kapitán Tresek, zdaleka ne tak bezvládný a bezvědomý, jak předstíral, se spojil okamžitě po útěku Rada Haagera a jeho druhů s generálem Sulirem a sdělil mu jedinou větu:

„Pane generále, hlásím, že operace probíhá přesně podle plánu!“

KAPITOLA DESÁTÁ

Tak přeci jenom jsem to já, pomyslel si Petr Abrahám. Jsem to já.

Udělal poslední krok. Rukou pevně sevřel zábradlí schůdků. Podrážka se dotkla země. Noha prvního člověka stanula na půdě Tramionu, sídla správy Kruhu a Centrály galaktických cest. Za ním sestupovala Rena Sulirová s Vlado Kovarem po boku. Velvyslanec Kruhu u Planetární unie Dalan Plavnak, doprovázený vyslaneckým radou, skupinku uzavíral.

První cesta Petra Abraháma po návratu z Tyrkysových hor vedla rovnou k němu. Guvernér mu stručně vysvětlil, co se v horách odehrálo.

„Zavolal jsem tým expertů,“ pokračoval potom, „kteří podrobili nález zevrubnému zkoumání. Jednomyslně potvrdili domněnku techniků, kteří desky objevili, že jde o hmotu neznámého původu. Ať byly vyrobeny kdekoli, v okruhu působnosti Planetární unie to nebylo!“

„Jste si jist, že předměty byly položeny pod povrch poměrně nedávno?“

„Naprosto. Naše výzkumné metody jsou značně primitivní, ale v geologii se vyznáme docela slušně.“

„Vadilo by vám, kdybych ho místo nálezu prozkoumal osobně, s přispěním mých expertů?“

„Vím, že jste náš přítel, doktore,“ řekl Petr Abrahám. „Důvěřuji vaší objektivitě.“

Vyslanec Kruhu sestavil tým expertů v nejkratší možné době. Petr Abrahám prožíval zatím krušné chvíle. Zprávy o podivných událostech na loveckém území nějakými záhadnými cestami prosákly na veřejnost a zpravodajové na něho dotírali a snažili se z něho vylákat informace. Byli mladí, plní nadšení a energie. Hořeli touhou objevit senzaci. Já jsem byl taky takový, ještě docela nedávno, uvažoval Petr poněkud nostalgicky. Pak se ze mne stal úředník, a tím jsem zestárl o deset let.

„Je to pravda, že místo lovců žijí na loveckém území androidi?“

„Bez komentáře,“ odpověděl Petr Abrahám unaveným hlasem.

„Uvědomujete si, že pokud je tato zpráva pravdivá, má závažné důsledky pro statut loveckého území?“

„Jak to myslíte?“ zeptal se Petr Abrahám reportéra. Ten se mile usmál a řekl:

„Lovecké území bez lovců, to je snad nesmysl, nemám pravdu? Jestli je pravda, že lovci odešli, ať už by odešli kamkoli, za Zelenou poušť smí každý.“

„Veškerá nařízení týkající se nedotknutelnosti hranic loveckého území zůstávají v platnosti,“ odtušil Petr Abrahám.

Chumlem zpravodajů se prodrala mladá reportérka.

„Hranice je nedotknutelná ve smyslu výnosu úřadu guvernéra, nemám pravdu?“

Petr Abrahám vycítil, že dívka mu klade smyčku pod nohy. Chvilku přemýšlel, ale nenalezl cestu, jak z nastražené léčky uniknout. Nezbylo mu, než přisvědčit. Dívka okamžitě pokračovala v útoku:

„Ve výnosu úřadu guvernéra se počítá i s leteckým pozorováním, a proto jsou zakázány lety graviplánů podél vytyčené hranice. Rozumím tomu správně?“

Teprve teď si Petr Abrahám uvědomil, kam útok směřuje. Ve výnosu úřadu guvernéra je hranice výslovně popsána souřadnicemi. V době, kdy tým expertů sestavoval výnos, se ještě neuvažovalo o tom, že bude zrušena kupole silového pole nad kotlinou na úpatí hory Olympu. Teď je kupole odstraněna, vzduchová vrstva se klene nad celou severní polovinou planety a lovecké území je přístupné i ze severu, z Tyrkysových hor.

„Vážení přátelé,“ začal Petr Abrahám a vztáhl konejšivě ruce. Byl to zoufalý pokus, jak zabránit vřavě, zoufalý a předem určený k neúspěchu. I ostatním novinářům totiž došlo, o čem jejich čilá kolegyně hovoří. Co se ale nepovedlo guvernérovi, podařilo se jí:

„Milí kolegové,“ vykřikla a „milí kolegové“ se okamžitě ztišili, „v tuto chvíli graviplán plastivizní společnosti Alfa snímá záběry údajných loveckých vesnic v údajném loveckém území. Na dálku, pane guvernére,“ obrátila se k Petrovi Abrahámovi. „Náš graviplán ctí nedotknutelnost území. Ale přiblížil se tak blízko, že jeho kamery mohou snímat celou plochu. Milí kolegové,“ oslovila znovu novináře, „pospěšte si. První z vás bude mít tu výhodu, že se stane – druhým. Jako vždycky, Alfa vede!“

Byla si vědoma toho, že tato tisková konference je snímána kamerami a že ji sledují stamilióny diváků v celé Unii.

„To přeci…, to přeci…“

Petr Abrahám se nedostával často do situace, kdy nevěděl, co si počít. Tohle ale byla jedna z nich. Novináři se hrnuli k východu. Mladá zpravodajka ale zůstala na svém místě a s mírným úsměvem pozorovala překotný úprk senzacechtivých lovců novinek. Petr Abrahám na ni měl zlost, ale současně ji musel obdivovat. Dokonale celý výstup narežírovala! Všiml si, že zmizely i kamery, které až do této chvíle tiskovou konferenci snímaly.

„Klobouk dolů,“ řekl. „Provedla jste to skvěle. Přeslechl jsem, myslím, vaše jméno…“

„Nepřeslechl,“ řekla štiplavě. „Nepředstavila jsem se. Jmenuju se Sandra Abajová. Vyloučili mne z pěti vysokých škol za drzost. K agentuře Alfa mě vzali z téhož důvodu.“

„Dobře udělali,“ poznamenal Petr Abrahám. „Teď ale vytáhněte z rukávu svoje trumfové eso. Mám málo času.“

Sandra Abajová trochu zrůžověla.

„Jak jste poznal, že…“

„Proč jinak byste chtěla rozehnat tuhle tiskovou konferenci? Jenom proto, abyste se mnou zůstala sama. Víte, že vám nic nepovím, pokud mne k tomu nedonutíte. A k tomu je třeba mučícího nástroje opravdu velké síly! Jsem zvědavý, čím mne chcete trápit.“

Tisková konference se odehrávala v přijímacím předpokoji guvernérovy úřadovny. Teď, když novináři odběhli a zpravodajka plastivizní agentury Alfa tu zůstala sama, Petr Abrahám otevřel dveře a pozval dívku do místnosti, do které se hned tak nějaký novinář nedostal. Pracovna byla zařízena v klasicky pozemském stylu. Dřevo, kovy, kůže, na stěnách látkové potahy. Umělá gravitace zvyšovala přitažlivost na úroveň pozemské normy. Prostě – luxus.

„V Tyrkysových horách pracuje výzkumný tým Dalana Plavnaka,“ řekla Sandra Abajová. „Dostal jste už nějaké dílčí zprávy?“

„Ano. Expertiza potvrdila cizí původ těch desek. Je jich celkem devět, jsou rozmístěné do čtverce. Něco jako veliký kuželník. Materiál nedovedeme vyrobit. Jde o takzvanou stimulovanou hmotu. Některé civilizace Kruhu dovedou měnit parametry sil nitrojaderné interakce. Opakuji, jen některé z civilizací Kruhu, jen ty nejvyspělejší. Stimulovaná hmota může nabýt libovolných vlastností. Naše gravitechnika je ve srovnání se stimulací hmoty beznadějně primitivní. Je mezi tím rozdíl asi jako mezi parním strojem a termonukleárním reaktorem.“

„Tohle vám řekli experti. Nic víc?“

„Co měli sdělit dalšího?“

„Účel toho zařízení.“

Petr Abrahám si musel přiznat, že mladá zpravodajka mu jde pořádně na nervy. Seděla v koženém křesle, nožku přes nožku, míchala lžičkou kávu a tvářila se, že spolkla všechnu moudrost světa. Také jsem býval takový…, připomínal si, ale zlost tím neutišil. Potřebovala by dostat za vyučenou. Měla by projít zasvěcovacím obřadem tam nahoře, v Tyrkysových horách.

Zasvěcovací obřad… Jestli je to skutečně pravda, jestli lovci opravdu zmizeli a nahradili je androidi, pryč je tajemství zasvěcovacích obřadů, pryč je stará kultura potomků prvních kosmonautů, kteří přišli, aby obývali červenou planetu.

Odložila šálek na servírovací stolek.

„Dalan Plavnak s vámi nehraje úplně poctivou hru, guvernére. Neřekl vám všechno, co ví. Ví, jaký je účel toho zařízení. Je to teleportační anténa. Hmotné objekty převádí do formy vlnění a přenáší na libovolnou vzdálenost obdobným způsobem jako aparatura profesora Souka. Nezáleží na tom, zda jde o mrtvou hmotu nebo živé organismy. Dokáže přenést člověka, dubové poleno anebo žulovou kostku.“

Petr Abrahám si vzpomněl na graviplán, který záhadným způsobem zmizel, když ho technici postrčili nad jednu z vykopaných desek.

„Jak jste se to dozvěděla?“

„Býval jste novinářem… ještě přednedávnem. Znáte zákony našeho řemesla. Neprozrazovat zdroj informací, to je zákon číslo jedna.“

„Teď jdou všechny žerty stranou.“

„Myslíte, že žertuji?“

„Jestli je pravda, co tvrdíte…“

„Je to pravda. Všechno do sebe zapadá jako kolečka ve starobylém hodinovém stroji. Z loveckého území zmizeli domorodci a místo nich se tam objevili androidi. Kdo je vyrobil? Kde byli vyrobeni? Záhada. Určitě ne v kterékoli z továren Unie. V Rome vypukly nepokoje. Androidi napadli člověka. Jak je to možné? Kdo je k tomu přiměl? Jakými technickými prostředky? Nikdo neví. Většina důstojníků někdejšího svobodného Marsu zmizela i s rodinami. Jejich stopy vedou sem, na Mars. Zřejmě je tu někde v podzemí zdokonalený Soukův přístroj. Kdo ho sem umístil? Jak to mohl udělat, aniž by vyvolal pozornost? Ani na to neodpovím. Ze všech faktů můžeme odvodit jediný závěr: Někdo přestěhoval obyvatelstvo Marsu, to původní, z dob vojenské diktatury.“

„Kam? No povězte, když jste tak báječně informovaná. Kam je přestěhoval? A proč?“

„Kdybych to věděla, guvernére,“ řekla dívka klidně, „neseděla bych tady. Bylo by to maření času, nemyslíte?“

Novináři, to je nesnesitelná sebranka drzounů, pomyslil si Petr Abrahám. Několikrát rozevřel prsty a zase je stiskl do pěsti, až to zabolelo. Dívka pozorovala s poloúsměvem jeho prostocviky.

„Byl byste rád, kdyby tam místo vzduchu byl můj krk, viďte?“ poznamenala a ukázala na jeho ruce.

„Počkat,“ řekl najednou. „Je to anténa. Ta musí být někam namířená. Zjistil ten… váš zdroji informací…, kam míří anténa v Tyrkysových horách?“

„Ano,“ odpověděla dívka. „Zjistil přesné souřadnice: Osmnáct, jedenáct, čtyřicet tři.“

Petr bleskurychle aktivoval info a nadiktoval souřadnice. Na obrazovce byla tma. Zvedl oči k dívce.

„Nezmýlila jste se?“

„Ne,“ řekla dívka. „V kvadrantu 18/11/43 není nic. Ani zrnko prachu. Ani asteroid. Natožpak planeta. Ta anténa míří, jak se říká, pánubohu do oken.“

„Dalan Plavnak bude muset leccos vysvětlovat,“ řekl Petr Abrahám chmurně.

Informace Sandry Abajové byly podivuhodně přesné. Skutečně, šlo o teleportační anténu namířenou do mimořádně pustého prostoru. Expertizu provedli soudní znalci. Protokoly, potvrzené jejich osobními kódy, budou mít u tramionského soudu hodnotu důkazu.

Petr dlouho neváhal. Prostřednictvím tramionského velvyslance Plavnaka podal oficiální žalobu na neznámého pachatele, pěkně ostře formulovanou.

„Je třeba rozhýbat stojaté vody,“ prohlásil.

Netrvalo dlouho a velvyslanec Plavnak přiletěl na Mars ze Země a nechal se uvést ke guvernérovi.

„Nejvyšší soud Kruhu projevil ochotu se vaším případem zabývat,“ prohlásil velvyslanec. „Zde jsou listiny, které opravňují vás a vaše nejbližší spolupracovníky k cestě na Tramion.“ Podal Abrahámovi ploché pouzdro obdélníkového tvaru. Bylo černé jako vesmírná propast, jen v jeho středu planula fialová hvězda vystřelující dlouhé jazyky plazmy na všechny strany.

„Připravte se na cestu,“ řekl velvyslanec.

„Jsem připraven,“ odvětil Petr Abrahám.

Vybavoval si ta slova, když o několik dní později kráčel po posvátné půdě Tramionu, kolébky nejstarší civilizace Galaxie, zakladatelky Kruhu, rozsévačky života, kde se shromažďovaly všechny důležité informace a odkud vycházela ta nejdůležitější rozhodnutí. Rozhlížel se kolem sebe. Hrdlo měl stísněné úzkostí. Jak přijme tento svět představitele lidského rodu?

KAPITOLA JEDENÁCTÁ

Příchod Rada Haagera vyvolal mezi lovci nadšení. Starý mandyr Jo Vessy se neubránil jakési žárlivosti, když viděl, jak mladí muži nosí Rada na ramenou.

„Sláva je vrtkavá dívka,“ poznamenal k tomu Valdo Man, kouzelník klanu. „Jak snadno se může stát, že ho budou nenávidět!“ Na jeho prorocká slova mělo dojít dřív, než tušil i on sám.

Po příchodu rozvážných rozvědčíků se lovců zmocnila podivná válečnická nálada. Podporoval ji Ostrý Dráp i Žlutý Vlas. Znovu a znovu vyprávěli o útrapách, jimž byli v Nové Rome vystaveni.

„Muži z města změnili hvězdy nad našimi hlavami,“ vykládal Ostrý Dráp, „a vyměnili půdu pod našima nohama. Proč to učinili, táži se vás? Je to už ruka a ruka zim, kdy bojovníci klanů Pláně, Řeky a Hor omočili svoje meče do krve mužů Města. Spojenými silami vyhnali mandyra Sulira a jeho lidi. Žili od té doby v klidu a míru. To se nelíbilo mandyrovi Sulirovi a jeho mužům. Připravovali pomstu. A zde je to, co na nás uchystali!“

Ukázal prstem na hvězdné nebe.

„Nedobrou řeč vedeš, Ostrý Drápe,“ oslovil mladého bojovníka Rad Haager. Lovci, kteří se vzájemně povzbuzovali válečným pokřikem k odvaze, zmlkli. Plameny hrozivě vyšlehovaly do výše. Celý klan se shromáždil kolem poradního ohně. I ženy opustily chýše a s dětmi v náručí postávaly v pozadí. Mladé dívky však odmítly sdílet místo se svými matkami a staršími sestrami. I ony chtěly bojovat. Ozbrojeny oštěpy, luky a šípy, vmísily se mezi mladé bojovníky a ti je přijali mezi sebe. Rad Haager pokračoval:

„Nedobrá je tvoje řeč proto, že není pravdivá. Starším klanu, mandyrovi a mecinovi jsem už vyprávěl o tom, jak jsem se dostal do Nové Romy. Muži generála Sulira mne omylem vzali mezi sebe. Domnívali se, že patřím k nim. Spolu s nimi jsem přišel sem, do pustiny cizího světa. Pomáhal jsem stavět Novou Romu a současně jsem pilně naslouchal, co si mezi sebou povídají. Mohu přísahat – přestože víte, že to nerad dělám – , že muži generála Sulira až do nedávné doby netušili nic o přítomnosti loveckých klanů v blízkosti Nové Romy. Domnívali se, že tento svět je neobydlený. Odešli sem, aby tu postavili město a v něm žili tak, jak se jim líbí. Byli nemile překvapeni, když se poprvé dozvěděli o naší přítomnosti. Víte, že je nemám rád, ale…“

„Rad Haager se stal obětí zlých kouzel!“ vykřikl Žlutý Vlas.

To byla neslýchaná opovážlivost.

Všichni bojovníci loveckých klanů si Rada Haagera vážili. Mnohokrát mu nabízeli postavení Mandyra mandyrů, nejvyššího náčelníka všech klanů. Třebaže poctu odmítl, chovali se k němu tak, jako kdyby skutečně Mandyrem mandyrů byl.

Tomuto muži se odvážil odporovat mladík, který se teprve nedávno stal řádným bojovníkem se všemi právy!

A přesto se nikdo na Žlutý Vlas nehněval. Naopak, lovci byli rádi, že vykřikl nahlas to, co potajmu chovali v srclci. Žlutý Vlas, povzbuzen souhlasným mručením, pokračoval v obžalobě:

„Naši nepřátelé z Města jsou pány mocných kouzel. Dokáží přimět k mluvení, aniž by mu způsobili sebemenší bolest. Dovedou mu vstoupit do srdce, aby v něm pátrali i po těch nejskrytějších myšlenkách. Co se stalo s Radem Haagerem, že mluví, jako by byl mužem z Města? Odpovídám vám, mužové klanu Volných lovců! Muži Města vyměnili Radovi Haagerovi srdce. Jeho statečné, silné srdce lovce a bojovníka vyjmuli a zahodili a nahradili je práchnivým srdcem zbabělce.“

Žlutý Vlas se zajíkl. Zprvu nechtěl jít tak daleko. Upřímně si myslel, že nepřátelé zmátli mysl a jazyk Rada Haagera, a chtěl to svým druhům sdělit. Čím déle však hovořil, tím větší hněv proti Radovi se v něm vzmáhal, až nakonec vyslovil to, co si snad ani opravdu nemyslel: Označil Rada Haagera za zbabělce.

„Správně! Ano! Tak je to!“ křičeli ze všech stran.

První byli na nohou mladí lovci a ozbrojené dívky se k nim okamžitě přidaly. Proti Radovi se ale nepostavila jenom mládež klanu. I mnozí staří bojovníci na něho napřahovali svoje oštěpy a výhružně křičeli.

„Tady už není naše místo,“ uslyšel Rad něčí hlas. Ohlédl se. Mladý mecin Lakmonů se vynořil z tmy a nakláněl se k jeho ramenu. Dřevěná deska, kterou měl upevněnou kolem krku jako odznak moci kouzelníka, strašidelně zářila v odlesku plamenů. Rad Haager si uvědomil, že si na té desce všiml něčeho zvláštního, už prve, kdy prchali z Nové Romy. Nové dojmy však zasunuly ten postřeh do zapomnění. „Pojď, Rade Haagere.“

Zvláštní věc, pomyslel si Rad hořce. Moji vlastní lidé mě vyhánějí z klanu a Lakmon mi podává ruku.

„Dobrá,“ zvolal hlasem co nejsilnějším, ale jen taktak se prosadil v nastalé vřavě. „Dobrá, muži a ženy klanu Volných lovců. Prohlašujete mne za zbabělce a lháře. Ani dva nejmoudřejší z vás, mandyr a mecin, se mě nezastali.“

Ohlédl se a vskutku, Jo Vessy a Valdo Man hleděli na něho sice mlčky, nebylo totiž důstojné, aby poskakovali a křičeli, ale s očividným nepřátelstvím, vepsaným do tváří.

„Odejdu tedy.“

„Běž si, běž! Uteč. Schovej se na nějaké bezpečné místo! My sami zničíme nové město, ještě dřív, než Sulirovi muži dokončí hradby.“

Rad chtěl ještě něco říci, ale rozmyslel si to. Pokývl hlavou na pozdrav, neboť ani v této trpké chvíli se nechtěl chovat neslušně, a provázen Vzdálenou Bouří, odešel do tmy.

Ubírali se vysokou trávou. Křik za jejich zády slábl. Ještě nějakou chvíli cítili vůni poradního ohně. Rad se ohlédl a spatřil červenou záři na obzoru.

„Je ti smutno,“ poznamenal Vzdálená Bouře.

„Ovšem,“ připustil Rad Haager. „Ale to není poprvé v mém životě. Cítím i nějaký strach. Možná že ti hlupáci mají aspoň část pravdy. Snad se stávám zbabělcem.“

„Ani mně není volno u srdce,“ přiznal se Vzdálená Bouře. A vyprávěl Radovi, co zažil během svého zajetí ve městě. Vyprávěl mu o vlnách nenávisti, která mu vnikala do srdce, o zápase, který s ní svedl, i o tom, jak se mu nakonec podařilo vyhrát.

„Nenávist je jako jed,“ uzavřel svoje vyprávění. „Otráví tvoji mysl. Ovládne tvoje činy. Zbaví tě rozvahy. Ostrý Dráp měl v něčem pravdu. Muži z Města skutečně jsou schopni vyměnit bojovníkovi srdce. Neudělali to však tobě, nýbrž jim. Horoucí srdce člověka vyjmuli a vložili nenávistné srdce šelmy.“

„Proč by to dělali?“ zapochyboval Rad.

„Proč? Jsou to muži války. Přejí si boj. Volní lovci jsou pošetilí v domněnce, že generál Sulir spoléhá jen na svoje hradby. Nikoli. Má mocné zbraně, a jakmile dojde ke střetnutí, lovecké klany prostě zničí.“

Kráčeli tmou. Traviny jim šustily pod nohama. Krajina byla tichá jako čerstvě vykopaný hrob. Divná Pláň, pomyslel si Rad. Měl by tu žít noční hmyz, živočichové bzučící a cvrkající, tito drobní obyvatelé trávního světa. Zde však není ani jediný.

„Příliš mnoho záhad nás obklopuje,“ poznamenal. „Poradíme se ráno. Najdeš cestu k osadě svého klanu?“

„Ano, ale…“

„Máš pochybnosti?“

„Bojím se, že nenávist zavítala i do chýší Lakmonů.“

„Uvidíme,“ řekl Rad Haager prostě.

Ulehl. Chvilku vzpomínal na Terra. Vlado Kovar se jistě o něho postaral dobře, v tomto směru si Rad nedělal starosti. Zvíře mu ale chybělo. Mecin Lakmonů byl mladý, překvapivě moudrý muž. Rad by ho ale bez váhání vyměnil za daimona, kdyby si směl zvolit společníka!

Vzdychl a po chvíli usnul.

Probudil ho ranní chlad. Posadil se a otřel si tváře dlaněmi. Mladý mecin doposud spal. Rad se nad ním naklonil. Vzpomněl si, že mu cosi připadalo divného, nějaká maličkost, na jeho dřevěném okruží…

Bedlivě si kouzelníkův odznak moci prohlédl a vtom pochopil.

Dřevo bylo jednolité jako to, čemu muži ve Městě říkají pseudohmota. Ale ne, bylo to opravdové dřevo, neslo stopy hrubých pracovních nástrojů, ale přeci jenom…

Mecin otevřel oči. Rad se usmál a pozdravil ho. Mecin odpověděl, posadil se a otázal se Rada, proč si ho tak zvědavě prohlíží.

„Tvoje okruží je divné,“ řekl Rad. „Kdo ho zhotovil?“

„Asi já,“ odpověděl mecin.

„Asi?“ podivil se Rad.

Mladý kouzelník mu vyprávěl o prvních dnech strávených pod cizími hvězdami. Podařilo se mu uchovat si nějaké vzpomínky na tu dobu. Muži, ženy i děti žili jako zvířata, bez oděvů a zbraní a spali pod širým nebem.

„Jako my,“ usmál se Rad. Pozorně pak naslouchal, co vyprávěl mecin dál.

„Když jsem si plně začal uvědomovat tlukot svého srdce,“ uzavřel dlouhé vyprávění, „okruží už jsem měl kolem krku. Moje ruce ale nesly stopy práce kamennými nástroji. Ty ležely opodál, také zbytky dřeva.“

„Dřevo je opracováno hrubě,“ řekl Rad Haager. „Kdybych mohl svým mečem…“ Věděl, že to, co navrhuje, je velké znesvěcení. Každý kouzelník musí vyrobit svoje okruží vlastníma rukama. Jakmile se někdo cizí dotkne odznaku moci, okruží ztrácí své magické vlastnosti. Vzdálená Bouře se plaše usmál, a tím bylo řečeno vše: Rad Haager se nesmí okruží dotknout!

Podivný vzhled dřeva dál poutal Radovu pozornost. Taková byla jeho povaha. Jakmile si vzal něco do hlavy, jakmile se začal zabývat nějakou záhadou, neustal, dokud ji nerozlouskl.

Vydali se na cestu, sice osvěžení spánkem, ale hladoví. Vzdálená Bouře tvrdil, že osada Lakmonů už je nedaleko, ale za každým obzorem se vynořil obzor další a krajina jako by jim narůstala pod nohama. Takto putovali až do chvíle, kdy jim sluneční úpal byl nepříjemný.

„Odpočineme si ve stínu stromů,“ navrhl Vzdálená Bouře. Vskutku, poněkud stranou směru jejich putování se modral nevelký les. Rad souhlasil. Zamířili tedy k němu. Snad mezi stromy naleznou i něco k snědku.

Zdali dřevo těchto stromů je stejně divné jako dřevo mecinova okruží, napadlo Rada Haagera, když vstoupili do lesa.

Pomalu rozepnul blůzu svého vojenského stejnokroje, uvolnil sponu a pomalu vytáhl Modrý meč. Kouzelník na něho úkosem hleděl. Napadlo ho, že snad i Rada posedla nenávist, která v průběhu včerejška zakalila rozum celému klanu Volných lovců, a snad i bojovníkům ostatních klanů této cizí země!

Rad ale nenapřáhl svoji zbraň na mladého mecina.

Naopak, pokynul mu rukou, aby se vzdálil do bezpečí, a vyhlédl si pěknou, vzrostlou borovici.

Ne více než deset seků mu stačilo k tomu, aby se lesní velikán s rachotem skácel k zemi! Ve vzduchu ostře zavoněla silice. Byla to opojná vůně. Rad Haager ji vždycky rád vnímal, už jako chlapec, když si s ostatními hrával…

Poklekl k pařezu, jehož čerstvá plocha se bělala v tyrkysově zelené trávě.

„Myslil jsem si to,“ řekl tiše. „Podívej.“

Teď už to spatřil i Vzdálená Bouře.

„Žádné kruhy…“

Oba muži v úžasu vzhlédli. Stromy se tyčily nad nimi do výšky mnoha mužů, vzájemně se dotýkaly rozložitými korunami, kývaly se v mírném větříku. A přece žádný z nich, jak se dalo tušit ze vzhledu pařezu, nepoznal ani jedinou zimu!

„To není možné,“ řekl Vzdálená Bouře. „Žádný strom nevyroste do takové výše za jediný rok.“

„Lidé z měst dokáží divy…“

„Něco takového nedokáží ani lidé z měst,“ tvrdil Vzdálená Bouře s určitostí. „Ledaže…“

„Muži z hvězd. Ti by to snad dokázali.“

„Ledaže?“

Lovci věděli, že do jejich světa před nedávnou dobou přišli cizinci zrození pod jinými slunci. Věděli dokonce, že Radův daimon nabyl svých podivných vlastností právě tam, v nesmírných dálavách, kde hoří hvězdné ohně. Nikdy ale o mužích z hvězd nehovořili. Ne snad, že by rada starších nebo mecinové zařadili muže z hvězd mezi klanová tabu, že by zakázali komukoli o nich hovořit. Bojovníci o nich prostě nechtěli mluvit, to bylo vše. Mecinové, příslušníci Bratrstva bílého plamene, na svých poradách o mužích z hvězd mluvili velmi často. Považovali je za mimořádně mocné kouzelníky!

Rad Haager se s muži z hvězd osobně setkal. Nemyslel si o nich, že dovedou nějaká kouzla. To, čemu lidé z měst říkají technika, ovládají muži z hvězd lépe než kdokoli jiný.

V lese voněla silice, ale cosi tu chybělo. Ovšem, uvědomil si Rad, ve vzduchu schází hořká vůně tlejícího jehličí!

Horečně začal kolem sebe hrabat rukama. To, co odebíral dlaněmi, ale nebyla ona voňavá vrstva, kterou si každý jehličnatý strom kolem sebe po dlouhá léta vytváří, aby z ní mohl čerpat životodárnou vláhu. Vypadala jinak a vůbec nevoněla.

Nehluboko pod ní Rad nalezl jalovinu, půdu, která nepoznala nikdy život.

„Přeci je to pravda,“ podotkl Vzdálená Bouře tiše. „Tento strom tu roste jen velmi krátkou dobu.“ Najednou zvedl hlavu.

„Stalo se něco?“ řekl Rad. Vstal, v pravé ruce třímaje meč. Ani si neuvědomoval, jak zvláštní je na něho pohled: Bojovník klanu Volných lovců, oblečený do stejnokroje armády někdejšího Svobodného Marsu, ozbrojený Modrým mečem!

„Jako bych zaslechl nějaké volání… Mlč…, musím, naslouchat…“

Kouzelník silně stiskl okraje svého okruží.

Chvilku se natáčel hned na tu, hned na onu stranu a pak vykročil. Rad pomalu kráčel před ním. Kouzelník se ubíral vpřed, jako by nevnímal svět kolem sebe. Oči se mu divně leskly a pro sebe si něco šeptal. Rad musel několikrát seknout mečem po větvi, o kterou by se kouzelník určitě uhodil.

Les houstl a temněl. Odkudsi zahřmělo zařvání nějaké šelmy. Snad to byl barrok, obávaný medvěd, který má nepříjemný zvyk útočit znenadání, bez varování. Rad si uvědomil, že obyčejní lovci by se do těchto míst asi neodvažovali. Lov by tu byl tak nebezpečný, že by nestál za námahu a riziko.

„Tam,“ řekl najednou kouzelník a ukázal prstem na husté mlází před sebou.

Ustoupil, aby uvolnil Radovi cestu. Lovec to pochopil jako pokyn. Meč zasvištěl vzduchem a haluze se položily poutníkům k nohám. Rad v duchu oceňoval skvělost ostří svého meče. Ubohé zbraně a nástroje, jimiž byli lovci jeho klanu (a bezpochyby i klanů ostatních) vybaveni, by nic nezmohly v tomto neprostupném houští kmenů a kmínků. Práce to byla tak namáhavá, že si dokonce musel několikrát odpočinout a střídal při sekání ruce, on, jehož paže za obvyklých okolností neznaly únavu!

Ne, tohle opravdu nebyly obvyklé okolnosti…

Už umdléval, už chtěl kouzelníkovi navrhnout, že houštinou nelze projít, když se před ním otevřela planina. Byla kamenitá, nerostla na ní ani travička, ani mech se nezachytil ve spárách balvanů.

Ani ty kameny tu neleží dlouho, pomyslel si lovec.

„Podívej,“ řekl kouzelník. „Tam je vchod…“

„Nějaká jeskyně! Vypadá, jako by ji někdo vytesal do skály. Opatrně… Mohl by tam být barrok. Nechtěl bych se s ním utkat právě teď,“ usmál se. Hřbetem ruky si utřel čelo, notně zmáčené potem. Kouzelník ale zavrtěl hlavou.

„Ne, barrok tam určitě není. Volání slyším docela zřetelně.“

Rad se zarazil.

„I já něco slyším…“

Kouzelník se na něho nedůvěřivě podíval.

„Ty že něco slyšíš? Ty? Muž nezasvěcený?“

„Ano,“ trval Rad na svém. „Zdá se mi, jako kdyby někdo volal o pomoc.“

Pokročili k nízké skále, která se prudce zvedala z kamenité pláně do výše asi tří mužů. V úpatí skály zela trhlina příliš pravidelná na to, aby mohla být dílem přírody.

„Pojďme,“ řekl Rad.

„Máš strach? Nezlob se, nechci tě urazit, ale mé srdce svírá tak velká hrůza, že sotva jdu,“ přiznal se Vzdálená Bouře.

„Ani mně není nejvolněji. Mám pocit, jako bych vstupoval na pohřebiště. Víš, že na duchy předků nevěřím, ale…“

„Dopověz!“

„Jestli je pravda, že duchové předků se někde shromažďují, pak je to tady,“ ukázal Rad Haager před sebe mečem. Vzdálená Bouře na něho vážně hleděl.

„Nejsou to naši předkové…,“ řekl pomalu.

„Co tím myslíš, mecine Lakmonů?“

„Ještě nevím. Máš pravdu, pojďme a přesvědčme se.“

Ze vchodu do nitra skal na ně kupodivu nedýchal vlhký chlad, jaký asi čekali. Naopak, měli dojem, že vstupují do příjemného obydlí, do chýše, kde je lidem dobře, kde žijí ve shodě a dobré vůli.

Kouzelník Lakmonů, příslušník Bratrstva bílého plamene, byl zvyklý na pobyt v podzemních prostorách. Ujal se proto vedení a šel první. Tma houstla, jak kráčeli pravidelně opracovanou skalní chodbou po mírně klesající podlaze.

„Už je to blízko,“ poznamenal Rad po nějaké chvíli. „Slyším ten hlas docela zřetelně.“

„O čem hovoří?“ ptal se mecin naléhavě. Snad se chtěl přesvědčit, že Rad skutečně něco slyší.

„Volá cosi o samotě…, je zoufalý…, prosí o pomoc. Divná věc! Nerozumím slovům, ale smysl volání chápu docela dobře.“

„Pak je to tedy pravda… Začal jsem o sobě pochybovat, myslel jsem, že se mne zmocnily nějaké sny. Stává se, že člověk někdy… Říká se tomu šílenství.“

„Třeba jsme oba šílení,“ řekl Rad Haager.

Opatrně postupovali vpřed. Tma kolem nich byla naprostá, proto museli při každém kroku ohmatávat špičkou nohy prostor před sebou. I tak zkušený bojovník, jakým byl Rad Haager, musel soustředit veškerou vůli, aby se ubránil pocitům strachu. Volání o pomoc vyplnilo valnou část jeho vědomí. Vtom uslyšel další vnitřní hlas. Připadal mu povědomý.

Vzápětí si uvědomil, že patří Vzdálené Bouři.

„Přicházíme na pomoc,“ oznamoval kouzelník. „Upokoj se. Jsme přátelé!“

„Pospěšte si!“ prosil neznámý. „Bojím se.“

„Hrozí ti nějaké nebezpečí? Útočí na tebe někdo?“

„Ne, to ne.“

„Proč tedy tolik naříkáš?“

„Jsem zde sám.“

Tomu se Rad Haager bezděky usmál. Samota! On celý život vyhledával samotu a opouštěl ji pouze ve výjimečných případech – a zpravidla toho litoval. A ten zde křičí, jako kdyby ho na nože brali.

Zazdálo se mu, že kdesi vpředu vidí nejasnou záři.

Záře, to asi není to pravé slovo. To jenom tma byla o něco méně tmavá, skutečně jen nepatrně, o sotva postřehnutelný odstín černi. Znamenalo to ale naději.

„Jsme už blízko,“ oznamoval kouzelník. „Vidíme před sebou nějaké světlo.“

Tak tedy i mecin si té záře všiml, pomyslel si Rad Haager s uspokojením. Oba přidali do kroku. Zprvu měli ještě jakési obavy, že je šálí zrak, ale každým krokem v nich vzrůstala jistota a také sebedůvěra. Teď už si byli jisti: Podzemní tunel končí, jsou blízko jeho ústí.

Brzy bylo kolem nich už tolik světla, že opět viděli kamenné dlaždice pod svýma nohama. Stěn a stropu chodby však nedohlédli. Znamenalo to, že ústí chodby se nálevkovitě rozšiřuje?

Ušli ještě několik desítek metrů a užasle se zastavili.

S příšernou náhlostí, jako by se byli přehoupli přes horský hřeben, spatřili před sebou široširou krajinu, zcela plochou, posetou stříbřitými geometrickými útvary. Nad krajinou se klenula noční obloha. Rad Haager dosud neměl příležitost zabývat se pozorováním cizích hvězd, zato Vzdálená Bouře je poznal bezpečně. Jsou tam, kde mají být, pod seskupením hvězd, které mu už nepřipadalo tak cizí.

Ale počkat, zarazil se kouzelník. Něco tady přeci jenom nehraje.

Do jeskyně vstoupili ve dne; chodbou šli dlouho, ale rozhodně ne tak dlouho, aby venku stačila nastat noc. Hvězdy, prozraďte nám tajemství času!

Hvězdy mlčely, jak je jejich odvěkým zvykem. Vzdálená Bouře si ale dokázal poradit sám. Nalezl Naději, onu hvězdu, která se vůbec nepohybuje a zůstává vždy na svém místě v početné hvězdné rodině. Nu, a tam je Numa, Ruka, Tančící mecin, Psíček. Nejsnáze se čas určuje podle postavem Psíčka, uvažoval Vzdálená Bouře. Zvečera je přímo nad Nadějí, pak postupuje vpravo a klesá stále níže. Když sluneční paprsky na východě plaší tmu, dívá se Psíček na Naději téměř odspodu. Teď ale je Psíček vlevo od Naděje!

To nemůže být, uvědomil si mecin. Tam se souhvězdí nemůže nikdy ocitnout. Leda ve dne, ale to je nemůžeme vidět. Sluneční paprsky jsou příliš silné.

Slunce zhaslo, uvědomil si. V tomto světě nesvítí slunce.

Sdělil výsledek svého pozorování Radovi. Chvěl se mu přitom hlas. Rad ale klidně odpověděl:

„Víc než hvězdy mě zajímá náš nový přítel.“

A ukázal před sebe.

Plání posetou stříbřitými útvary se pomalu procházelo dítě. Drobná postavička, poměrně velká hlava. I na dálku viděli třpyt jeho očí.

„Vidíme tě!“ ozval se mecin řečí, která nepotřebuje ani jazyku, ani uší.

„Kde jste?“

Dítě se zarazilo a rozhlíželo se kolem sebe.

„Zde, v ústí tunelu.“

„Nevidím žádný tunel,“ pravilo dítě zklamaně.

„Pomalu se otáčej. Až k nám budeš tváří, řeknu ti a zastavíš se,“ dával kouzelník dítěti pokyny. „Ještě trošku, ještě… teď!“

Dítě se zastavilo. Usmálo se.

Oba muži se na sebe podívali, kouzelník pak pokračoval:

„Nyní vykroč. Jdi přímo vpřed. Jsi už docela blízko. Stále ještě nás nevidíš?“

„Ne,“ řeklo dítě.

Snad není slepé, napadlo Rada. Mecin mel zřejmě stejnou obavu, protože se otázal:

„Vidíš vůbec něco?“

„Ano,“ řeklo dítě. „Vidím svět.“

Pěkný svět, jen co je pravda, pomyslil si Rad. Neměl rád města, třebaže v životě navštívil jen Romu a nyní Novou Romu. Spaní v domech se mu protivilo a na ulicích mu bylo úzko. Ale i ta Roma mu byla milejší než svět, na který teď právě hleděl! Jak to, že je dítě ještě nevidí? Ústí tunelu je zřejmě velmi tmavé ve srovnání s rozptýleným světlem, zaplavujícím stříbřité předměty.

„Jsi od nás ještě deset kroků, ještě pět…“

Teď už viděli tvář dítěte docela zřetelně. Vypadalo lidsky, ale některé maličkosti prozrazovaly nepozemský původ. Děti pozemšťanů jsou okaté, ale ne tolik, jako bylo toto stvoření, jehož oči navíc postrádaly bělmo. Barvu jeho očí nedovedli rozeznat, ale buď jak buď, musela být velmi tmavá, ne-li černá. Oči by možná působily značně strašidelným dojmem, ale drobný, poněkud široký nosík byl roztomilý a ústa se vlnila v půvabném úsměvu.

„Podívej se na jeho ruce,“ poznamenal Rad polohlasně.

„Šest prstů…,“ zašeptal Vzdálená Bouře, „dva palce. Opravdu, divné ruce.“

Zmlkl, aby mohl dítě oslovit neslyšnou řečí:

„Stále ještě nás nevidíš?“

Dítě neodpovědělo, rozběhlo se kupředu, ale v mžiku se otočilo a utíkalo na druhou stranu.

„Stůj!“

Zastavilo se.

„Proč ses obrátil? Proč se vzdaluješ?“

„Neobrátil jsem se,“ odpovědělo dítě. „Jdu stále týmž směrem. Slyším tě ale slaběji než prve.“

„Podívej se nad sebe,“ poručil mu kouzelník. „Spatříš hvězdy. Vyznáš se v nich aspoň trochu?“

Dítě vzhlédlo a pak zavrtělo hlavou.

„Nevím, o čem mluvíš. Nade mnou nejsou žádné hvězdy.“

„Co vidíš? Pověz, co je nad tebou?!“

„Světlo. Šedé světlo…“

Vzdálená Bouře užasle vydechl. Šedé světlo…, co tím chce ten nešťastník říct?

„Pojďme,“ vybídl ho Rad Haager.

„Počkej,“ zarazil Rada kouzelník. „Tady je něco divné.“

„Něco?“ ušklíbl se Rad Haager. „Mně tu připadá všechno divné!“

„On si skutečně myslí, že kráčí stále vpřed. My vidíme jeho, on ale nemůže spatřit nás. Nad námi jsou hvězdy, nad ním… šedé světlo. Pochopil jsi to? Je v jiném světě, než jsme my. Když vstoupíme do jeho světa, nikdy nenajdeme cestu zpět! Budeme na tom jako on. I kdybychom byli na krok vzdáleni od vchodu do tunelu, neznámá síla nás obrátí na druhou stranu. Budeme putovat na věky, bez naděje, jako ten muž, který zešílel a chodil kolem kmene stromu. Naříkal, že ho někdo zavřel do chýše, která nemá dveře!“

„Co chceš učinit?“

„Vrátíme se,“ navrhl mecin.

Rad Haager zaváhal. Neznal strach a před útokem šelmy nebo zlého člověka nikdy nezaváhal. Vybojoval nejeden zápas, který zprvu vypadal beznadějně. Ale vždycky měl alespoň nějakou, byť mizivou, naději. Ale tady?

„Vidíš?“ ukázal mecin před sebe. „Všimni si dlaždic. Na tomto místě končí a začíná dokonalá lesklá plocha. Tam je hranice světů.“

Rad vykročil, ale mecin ho uchopil za paži.

„Nechoď!“

Dítě se k nim opět přibližovalo. Z jeho velkých tmavých očí se vyhouply slzy. Hvězdy se v nich třpytily jako na hranách briliantu. Dítě mlčelo. Kouzelník zesílil stisk.

„Není mu pomoci. Musel bys rozbít neviditelnou báň, která kryje ten strašný svět.“

„Neviditelná báň…“

Rad Haager věděl, co je to silové pole. Věděl, že celý prostor mezi Tyrkysovými horami a Olympem kryje neviditelná báň. Lovci se nikdy nepřibližovali místům, kterým říkali Hranice života a smrti. Tam bylo úpatí neviditelné báně. A před časem, kdy se podílel na svržení vojenské vlády generála Sulira, neviditelná báň kryla Cirkus Maximus. Kryla, ale Sulirovy vojáky nezachránila.

Na obzoru cosi modře zazářilo. Do výše vyšlehly klikaté blesky. Jako hbitá rozeklaná chapadla, blesky se blížily k dítěti. Už si jich všimlo. Zmocnila se ho taková hrůza, že nebylo schopno pohybu. Jen docela pomalu zvedalo ručky před sebe, ty půvabné dětské ručky, tolik nepodobné i podobné ručkám lidského dítěte.

Blesky probíhaly podivnou krajinou, jako by něco hledaly. Trvalo to jen krátkou chvíli. Pak blesky vytvořily nepravidelný kruh kolem malého ubožáka a na jeden ráz ho sevřely do objetí.

Rad Haager na nic nečekal. S výkřikem uvolnil meč ze závěsu a vrhl se vpřed. Poslední kamenné dlaždice se mu mihly pod nohama. Pak ucítil na obličeji chlad. Do očí ho udeřila nesnesitelná modrá záře. Letěl ale stále vpřed. Cítil, že nějaká síla mu rve meč z ruky. Musel uvolnit sevření, síla byl tak mocná, že by mu zpřelámala prsty. V pekle modrých plamenů viděl před sebou dvojici zoufalých černých očí. Zmocňovala se ho malátnost, už nebyl takřka s to vládnout rukama a nohama, spíš už jen padal vpřed, než běžel. Těsně před dítětem klesl na kolena. Usmálo se na něho a pootevřelo náruč. Učinilo malý krůček vpřed a přimklo se mu k hrudi.

To bylo to poslední, co si uvědomil, než ztratil vědomí.

KAPITOLA DVANÁCTÁ

„Je mi velice líto,“ řekl Ka. „Sektor 18/11/43 je skutečné pustý. Víte přeci, že Galaxie se skládá především z prázdnoty.“

Seděl v lehkém dřevěném křesle, které nevypadalo příliš pohodlně. Nezdálo se však, že mu tvrdost opěradla nějak vadí. Vlado Kovar ho odhadl na tuhého chlapíka. Stavbou těla mu připomněl bojovné androidy ze starých zlatých časů gladiátorských zápasů. Byl to urostlý muž bronzové pleti, na prvý pohled nápadný ohromnou hřívou černých kudrnatých vlasů. Oči měl poněkud šikmé, jako kdyby mezi jeho předky byli pozemští Asiaté. Zato ústa měl široká, s velkými rty, jež by naznačovaly původ černošský. Když se usmál, v tmavém obličeji mu zářily až trapně bělostné zuby.

„Tramion mi také připadá prázdný,“ podotkla Rena. Rukou ukázala kolem sebe: několik sloupů, keře obsypané oranžovými květy. Na ulámaných vrcholcích sloupů se hašteřili ptáci. Tu a tam se v zeleni zabělala zřícenina nějaké stavby. Měla dojem, že Ka, jejich hostitel na Tramionu, je současně i jediným obyvatelem planety, k níž všechny světy shlížejí jako ke Galaktickému centru.

Ka se usmál.

„To je jenom zdání, Reno Sulirová. Opravdu, jenom zdání.“

Terr, který ležel Reně u nohou, nestoudně zívl. Klapnutím čelistí polekal ptáky. S křikem vzlétli, ale brzy se uklidnili a vrátili se na svoje místa.

Petr Abrahám nervózně poposedl. To, co až doposud zažil na Tramionu, považoval za trapné mrhání časem. Přistáli přesně tam, kde si obyvatelé zdejšího světa přáli – závěrečná fáze letu byla plně pod jejich kontrolou. První pozemšťany, kteří na půdu Tramionu vkročili, překvapilo už místo přistání. Travnatá pláň, tu a tam nějaký háj, modré nebe, ozdobené bachratými mraky, veliké, poněkud červenavé slunce nad hlavou.

Nikdo z příchozích, ani Petr Abrahám, nepředpokládali, že se jim na Tramionu dostane mimořádně vřelého přijetí. Unie přeci není řádný člen Kruhu, Tramion doposud nezvážil všechny okolnosti, které jsou k přijetí nezbytné. A navíc, pozemšťané přicházejí se stížností. V celé Galaxii, o tom Petr Abrahám nepochyboval, není úřad, který by s libostí shlížel na ty, kteří si stěžují. Tramion, ať už je jeho postavení v Kruhu sebevíce vznešené, je také cosi jako úřad.

Toho se ale nenadáli, že je přijme jediný obyvatel tohoto světa. Kde se vzal, tu se vzal, přicházel jim v ústrety, představil se prostě jako Ka a zřejmě nechápal, co tím Petr Abrahám myslí, když se ho zeptal, jaké má oficiální postavení.

„Jsem Ka,“ opakoval, jako když máma učí malé dítě mluvit.

„Já jsem guvernér Marsu, členské planety Unie,“ řekl Petr Abrahám. „Současně jsem i členem Bratrstva bílého plamene. Jeho postavení později blíže vysvětlím. Moje přítelkyně Rena Sulirová je jedna z poškozených. Na její život byl učiněn útok…“

Zarazil se, protože si všiml, že po tváři Ka přeběhl jakýsi stín.

„To jistě chápete jako důkaz nízkého myšlení našeho rodu,“ podotkla Rena.

„Neslyším rád o útocích,“ řekl Ka prostě.

„Nejsme to my, kdo útočili,“ vstoupil do debaty Vlado Kovar. „Někdo cizí zaútočil na nás. Nežádáme nic než spravedlnost.“

„Spravedlnost…,“ opakoval po něm Ka. „Nezdá se vám to slovo poněkud silné?“ Potřásl svou hřívou. „Nejvíce mluví o spravedlnosti ten, kdo se dopouští bezpráví.“

Usmál se ale a vybídl hosty, aby ho následovali. Ujistil je, že jejich stížnost byla přijata na pořad jednání a že bude posouzena.

„Budeme přijati… v hlavním městě?“ zeptal se Petr Abrahám. To se v něm ozval někdejší zpravodaj plastivizní sítě. Byl převelice zvědav na civilizaci Tramionu, chtěl vidět jeho města, továrny, výzkumné ústavy, chtěl se setkat nejen s politiky, ale i umělci, vědci, techniky…

„Nemáme žádné hlavní město,“ řekl Ka, opět shovívavě. Petr Abrahám už začal tušit, jak mu bude tato blahosklonnost protivná.

„Jednat s námi bude… kdo?“

„Vždyť s vámi jednám!“

„Jenom vy?“

Na to Ka neřekl nic a Petr Abrahám se zastyděl. Kdo ví, pomyslel si, co je to zač, tenhle Ka. Třeba je to významný úředník, vládní činitel, soudce…

Volným krokem se ubírali ke skupině keřů rostoucích opodál. Právě zde našli – jak se zdálo – zříceniny nějaké dávné stavby. Čekalo je tam i malé pohoštění, mísa ovoce a číše chladného, poněkud nahořklého nápoje. Terr k ovoci přičichl a znechuceně odvrátil hlavu. Ka na něho zvědavě hleděl.

„Tento tvor,“ podotkl, „je zvíře, ale skrývá v sobě pozoruhodnou inteligenci.“

„I to je – v jistém smyslu – výsledek určitého bezpráví,“ řekl Petr Abrahám a vysvětlil Ka, jaké dobrodružství prožil Terr při první výpravě do mezihvězdných prostor. Historka Ka zřejmě pobavila. Smál se a pohladil Terra po hlavě.

„Nemyslím si,“ řekl, „že mu bylo ublíženo.“

„Tenkrát možná ne,“ řekl Petr Abrahám, „ale teď ano. Jeho pán…, chci říci přítel…, zmizel, podle všeho také v prostoru 18/11/43. Terr je velice smutný. Chřadne nám před očima.“

To bylo poněkud odvážné tvrzení, protože na daimonovi nebyl znát žádný úbytek síly nebo váhy. Petr ale usoudil, že všechny argumenty je třeba použít v rozhovoru s tímto podivným tvorem, který se jim představil jako Ka.

„Mohu se vás na něco zeptat?“ zeptala se Rena. Ka vlídně přisvědčil. „Jak je možné, že vypadáte…, že jste člověk? A že mluvíte univerzálem Unie?“

„Přála byste si, abych vypadal jinak?“ zasmál se Ka a pak zvážněl. „To je přeci základ zdvořilosti. Jako hostitel se musím přizpůsobit hostům!“

„Až odejdeme,“ pokračovala Rena, „budete vypadat jinak?“

Smál se a vrtěl hlavou.

„Kdybyste tušila, jak malý význam mají vaše slova!“ Omluvně zvedl ruce. „Promiňte. Nemůžete tušit… Překvapilo vás, že jsem tu sám? Ano, jsem sám, ale ve mně…,“ položil si ruku na srdce, „ve mně je veškeré obyvatelstvo planety Tramion.“

Petr Abrahám se odvážil podotknout:

„Vaše planeta nevypadá zrovna moc lidnatě…“

„Vy myslíte… toto?“ ukázal Ka kolem sebe. „Vzácný příteli, i to je zde kvůli vám! Chtěli jsme, abyste se tu cítili co nejlépe. Odhadli jsem vás špatně? Byli byste raději, kdyby…“

Rena, která seděla přímo proti Ka, spatřila, jak se na obzoru zvedá nějaká šedavá hradba. Bezhlučně se blížila jako bouřkový oblak. Rena vykřikla. Byly to domy, vysoké zřejmě stovky metrů, obrovská průčelí podobná rozeklaným skalám, posetá milióny oken…

„Ne!“ zvolala. „Ne, to ne… prosím!“

Také Petr Abrahám a Vlado Kovar pohlédli tím směrem. Terr vyskočil na všechny čtyři a hněvivě štěkl.

„Jsem rád,“ řekl Ka, „že jsem se nemýlil a odhadl vaše záliby přesně.“

Hradba obrovitých domů se začala opět vzdalovat a brzy úplně vyklidila zelený obzor. Třem přátelům se ulevilo, i Terr se uklidnil a znovu ulehl Reně k nohám.

„Ke Kruhu patří v současné době dvě stě šestnáct galaktických civilizací. Některé jsou velmi staré, jiné do Kruhu směly vstoupit teprve nedávno. Těch, co dosud na přijetí čekají, je přes osm set. Věřte, je to pro Tramion těžký úkol! Tolik životních forem, tolik různých projevů inteligence, tolik rozdílných zájmů… Je třeba protichůdné zájmy ladit, vzájemně přizpůsobovat, harmonizovat…“

Vlado Kovarovi se ta slova pranic nelíbila.

„Harmonizovat…,“ opakoval. „Pěkná harmonizace! Panstvo je v Kruhu a ubožáci mohou být jenom za plotem. Něco vám povím, pane Ka. Já jsem se narodil na planetě Marsu, ve městě Roma. I tam jsem zažil podobné poměry. Vojenské panstvo si žilo v blahobytu a ohromné spousty ubožáků živořily v podzemí s kroužky na hlavách…“

Zdálo se, že tmavá tvář hostitele se zakabonila a přetáhla jakýmsi ještě tmavším mračnem. Rena usoudila, že hovor sklouzl do nebezpečných poloh.

„Jestli jsem dobře pochopila, o čem jste hovořil,“ oslovila Ka, „Tramion udržuje harmonii v Kruhu, ale také bedlivě sleduje všechno, co se děje mimo něj.“

Ka vážně přikývl. Rena se na něho usmála a pokračovala:

„Pro Tramion je tedy žádoucí i harmonie mimo Kruh.“

„Ano,“ pravil Ka. „Jenom ty civilizace, které prokáží schopnost žít v trvalém míru s ostatními, mají právo vstupu do Kruhu.“

„Naše civilizace, lidstvo, obyvatelé světů sluneční soustavy, nechovají vůči nikomu nepřátelské úmysly. Neprojevily ani náznak zloby. Nemají žádnou armádu, nevyrábějí ničivé zbraně.“

Ka ji přerušil jediným netrpělivým gestem.

„Jsem dobře informován o všem, co se v Planetární unii děje. Vznikla před deseti lety, když byl vyrovnán poslední velký vojenský spor ve vaší soustavě. To není dávná doba… i z hlediska vašich vlastních dějin, nemyslíte?“

„Budiž,“ řekla Rena. „My jsme ale nepřišli prosit o vstup do Kruhu. Žádáme spravedlnost. Nějaká cizí moc zasáhla do našeho života. Vybudovala na povrchu Marsu zařízení, které zřejmě slouží k přenosu hmoty na velké vzdálenosti. Jde o jakousi anténu, která…“

Ka ji znovu přerušil a tentokrát na něm byl vidět náznak hněvu.

„Povím vám,“ pravil, „jak se projevuje nezralost málo vyvinutých civilizací. Obviňují ostatní z nepřátelských úmyslů! Kolik konfliktů a válečných srážek v tuto chvílí probíhá v galaktickém prostoru!“ Ukázal prstem vzhůru k modré obloze. „Myslíte si, že jedna jediná z válčících stran je ochotna předstoupit sem a prohlásit: My jsme útočníci, my jsme konflikt vyvolali? Ne. Žádná to neučiní. Každá obviňuje ty ostatní z útočných úmyslů.“

Petr Abrahám se sarkasticky zasmál.

„Máte to chytře vymyšleno, tady na Tramionu. Kdo někoho napadne, je útočník. A kdo se brání, je vlastně také útočník.“

„Obrana a útok,“ řekl Ka, „jsou dvě stránky jedné mince. Nikdy žádný boj nevznikl bez společné viny.“

„Nikdy?“ zeptala se Rena. „Co vy o tom můžete vědět! Zažili jste vy někdy nějakou válku?“

„Ano, ale je to již velice dávno. Dávno před založením Kruhu. Od poslední války uplynula tak dlouhá doba, že časový údaj už ani nemá žádný smysl.“

„Snad proto nám nerozumíte,“ řekla Rena. „Škoda. Ale… řekněte nám jedno: Proč jste vůbec připustil, abychom sem přiletěli? Před vašima očima jsme nemohli obstát s žádným argumentem, s žádným důkazem!“

„Dejme tomu,“ řekl Ka, „že jsem byl zvědavý. Ano, zde je ukryto veliké vědění,“ přiložil si dlaně ke spánkům. „Ale stále ještě se potkáváme s novými rysy skutečnosti. Vědění není nikdy dokonalé. Není… a nikdy nebude.“

Vstal. Bylo to zřejmě znamení, že přijetí končí. Představitelé lidstva se vrátí do svého letounu. Bude to smutný návrat domů, návrat s nepořízenou. Vlado Kovar chtěl něco nevlídného podotknout, ale Petr Abrahám mu pevně stiskl paži. Doufal snad, že ještě něco lze v tomto jednání zachránit? Anebo se chtěl chovat jenom zdvořile?

Na tváři Reny Sulirové bylo vidět veliký smutek.

„Pro lidi uloupené z planety Marsu není tedy záchrana. Sektor 18/11/43 je pustý. Napadený nese stejnou vinu jako útočník.“

„Přemýšlejte,“ řekl Ka, „čeho jste se dopustili vůči těm, kteří vás údajně napadli.“

„Jenže my je neznáme!“ vybuchl Vlado Kovar. Vytrhl se z Petrova sevření.

„Tím hůř, tím hůř,“ pokýval Ka hlavou. „Vaše zloba se zřejmě rozprostírá do široka…“

Vlado se bez pozdravu otočil a ráznými kroky odcházel.

Rena Sulirová na něho chtěla zavolat, aby se zastavil a s hostitelem se rozloučil. I Petr Abrahám by ho rád zadržel. Třeba je ještě nějaká naděje…, třebaže nepatrná…

Ačkoli neznal Vlado Kovara tak dlouho a tak dobře jako Rena Sulirová, usoudil, že někdejší cvičitel gladiátorů je muž příliš neoblomný, než aby se nechal zviklat.

„Jsme rádi, že jste nás přijal,“ řekla Rena. „Bylo to od vás milé. Budeme doma vyprávět o vaší vlídnosti.“

„Snad se to stane pro vaše soukmenovce příkladem, jak žít v míru s ostatními,“ řekl Ka.

Terr zvedl hlavu a ostře štěkl.

Reně i Petrovi Abrahámovi se zdálo, že vzduch je najednou chladnější. Také obloha potemněla. Petr se ohlédl po Vladovi. I ten si změny všiml, neboť se zastavil a hleděl vzhůru. Nad hlavami se jim utvořil podivný mrak.

„Není vám špatně?“ oslovila Rena starostlivě hostitele.

Jeho tmavá tvář najednou zpopelavěla. Pomalu vztahoval nepřirozeně strnulé ruce vpřed. Rena vykřikla a ustoupila o několik kroků. Upíral na ni oči a vykročil. Choval se jako pokažený android, jako neživé těleso, na dálku ovládané hrubými silami.

„Ka, vzpamatujte se!“ volal Petr Abrahám. „Co máme dělat? Koho máme zavolat o pomoc?“

Z houští vyletělo mračno drobných ptáků. Byli jen o málo větší než pozemští kolibříci a jejich křídla byla také pestrobarevná. Rozlétli se ke sloupům, několikrát je oblétli a pak zamířili k pozemšťanům, divoce křičeli a oblétali je v kruhu stále užším.

„Vlado! Vlado!“ zvolal Petr Abrahám zoufale.

Ale to už sem bojovný vousáč klusal jako rozlícený nosorožec. Hulákal jakési starobylé bojové výkřiky a hrozil pěstmi. Rena ustrnula a nebyla schopna jediného pohybu. Ka, nahrbený, rty pootevřené, oči vytřeštěné, se dotkl dlaněmi jejího hrdla a začal pomalu tisknout prsty. V tom okamžiku na něho zaútočil daimon. Celou svou drtivou vahou mu dopadl na hruď. Čekal zřejmě, že se

Ka zhroutí nazad. Pak se mu postaví na prsa a bude ho držet v šachu rozevřenými čelistmi a hrozivým vrčením.

Ka se však ani nezachvěl. Daimon ho zasáhl čumákem do ramene. Zakňučel bolestí. Udeřil se tak, jako kdyby plnou silou narazil do kamenné stěny!

Spadl, otřásl se a znovu zaútočil.

Opět bezvýsledně.

„Pomoc! Pomoc! Vlado! Petře! Pomozte mi!“ křičela Rena. Marně rvala svírající paže od sebe, marně kopala útočníka do nohou. Z rukou Ka čišel mrazivý chlad a také údery nohou bolely Renu zřejmě víc než jeho. Vlado i Petr Abrahám se chopili paží Ka a snažili se je oddálit od Renina hrdla. Bylo to marně vynaložené úsilí. V pažích Ka bylo tolik síly jako v motoru planetoletu, tak aspoň jim to připadalo!

Obloha byla už tak tmavá, že jim připadala černá. Na tvářích cítili vítr. Byl to vzduch vířený tisíci drobných křidélek. Pod nohama se jim ozval šustot. Rena, zoufalá hrůzou, pocítila, jak jí nějaké zvíře přeběhlo přes nohu.

Daimon chraplavě zařval.

Neměl rád hmyz. Nerozlišoval brouky štípavé od neštípavých. Kdysi, když byl ještě štěně, ho veliký roháč poznamenal na čenichu. Od té doby, sám obrovský, se opatrně vyhýbal těm mnohonohým živočichům, kteří žili svůj jemu nepochopitelný přízemní život.

Teď ale neměl kam utéct.

Vynořili se z travin. Byly jich milióny. Závěje brouků, stonožek, pavouků se blížily jako vlny neklidného moře. Terr cítil jejich pach. Připomínal mu smrt. Zoufale zavyl.

Rena cítila, že už nemůže popadnout dech. Do hrdla se jí zasekla nesnesitelná bolest. A stisk byl stále silnější.

V tom okamžiku daimon naposledy zařval. Pak zaklapl tlamu, schopnou překousnout větev o tloušťce mužské paže, pevně se rozkročil a zadíval se na útočícího Ka.

Z nozder mu syčel dech. Hřbet se mu zježil a ohon měl načepýřený a vysoko vztyčený jako bojový prapor. Kdy naposledy zaujal tento postoj? Bylo to před lety, v Tyrkysových horách, kdy nepřátelé vylákali Rada Haagera na visutý most, aby ho pak svrhli do hlubiny?

Daimon nemá vzpomínky. Neví, co je to minulost. Žije jen přítomnou chvílí, jako každé zvíře. Teď zde stojí a soustřeďuje síly, které v sobě má, aniž si to uvědomuje, síly, jež do něho vložily cizí bytosti za jeho první pouti ho hlubin kosmu.

Pootevřel pysky. Zuby mu zasvítily do šera.

Ptáci se s křikem rozlétli na všechny strany, také blížící se vlny hmyzu na chvilku ustrnuly a pak, vzápětí, se rozplynuly v trávě.

Ka se začal třást na celém těle. Na tváři mu bylo patrné nejvyšší vypětí veškerých sil. Na krku mu vystoupily provazce žil, a skráně měl zbrocené potem.

Rena nevěděla, co se děje. Vědomí ji opouštělo a před očima měla tmu. Vlado s Petrem, kteří neustávali v marných pokusech odtrhnout útočníkovy paže od jejího hrdla, však zaslechli její vzlyk. Znamenal, že se nadýchla? Uvolnil Ka stisk? Procházel už vzduch jejím hrdlem?

Ka vykřikl.

Bylo to zoufalé zvolání umírající šelmy. Uvolnil paže tak náhle, že oba muži odlétli nazad. Petr upadl, Vlada zachránila před pádem jen duchapřítomnost a dlouholetý cvik. Stačil se uvolněné paže Ka zachytit. Rena klesla na kolena, opřela se dlaněmi o zem a trhaně nabírala vzduch do plic.

Ka znovu vykřikl a ozval se rachot, jako by se sem řítila bouře. Na nebi se objevily sírově žluté pruhy. V jejich záři bylo vidět onen podivný rotující mrak. Byl hustý, jako by byl vykroužen z ebenového dřeva. Kymácel se ze strany na stranu, jako dětský vlček, který už ztrácí energii. Objevila se v něm jedna, pak dvě, deset trhlin, a už se rozlétl na všechny strany, roztrhán na kusy strašlivou odstředivou silou. Nebo to byla jiná síla?

Také Ka padl na kolena a položil Reně ruce na ramena. Mladá žena ještě nevěděla, co se děje, ale Vlado i Rad si mysleli, že Ka znovu útočí. Nebylo tomu ale tak. Ka zanaříkal a jemně, jako by omluvně hladil Reně paže.

Vtom k nim dolehl shůry rachot. Zvukové vlny, vyvolané explozí rotujícího kruhu, udeřily do země. Nastal tak silný otřes, že Petr znovu upadl. V sinale žlutém světle viděl, jak se hroutí sloupy, v jejichž stínu ještě před chvilkou rokovali s představitelem nejstarší civilizace Galaxie. Jeden sloup dopadl na sedadlo, jež posloužilo Ka jako trůn. Nebo snad soudcovské křeslo? Takové otázky teď neměly smysl, protože ze sedadla zbyly jenom třísky.

Nastal konec tohoto světa, pomyslel si Petr.

Žluté pruhy se začaly štěpit, barev přibývalo. Na duhovou oblohu by byl hezký pohled, nebýt rachotu, který se všude kolem ozýval.

K děsivým zvukům bořící země přibyly další. Ve vysoké tónině, jako sirény nebo kotoučové pily, ječely opodál nějaké stroje, nebo to snad byla zvířata? Zvedl se vítr. To už nebyl vánek vyvolaný ptačími křidélky, to byla skutečná vichřice, která rvala ze stromů větve a hnala je s sebou, jako by to byla chmýříčka pampelišky. Děs dosáhl takového stupně, že lidé otupěli. Čekali jen tu chvíli, kdy se svět kolem nich zhroutí docela.

A ta chvíle přišla.

V jediném zlomku vteřiny naprosté ticho. Duhové pruhy na nebi se rozpadly na milióny střípků a odlétly do prostoru. Rozpadly se povalené sloupy, rozpadly se stromy, rozpadla se půda pod nohama, rozpadl se i Ka, jako by to všechno byl jen obraz namalovaný na vnitřní straně skleněné koule a ta teď vybuchla a rozletěla se do prostoru, roztříštěná na miliardy střepů.

Neměli teď pod nohama nic. Letěli kamsi, nebo se snad vznášeli v beztížném stavu. Rena, oba muži i daimon. Na něho byl obzvlášť bědný pohled. Zvíře bylo zřejmě zcela vyčerpané. Kdyby nebylo v beztížném stavu, zřejmě by se zhroutilo. Takto připomínalo špatně vycpanou dětskou hračku, odhozenou nezbedným hošíkem někam do kouta. Jazyk měl vyplazený a stěží popadal dech. Rena otevřela oči. Docela blízko sebe spatřila Petrovu tvář.

„Kde to jsme? Co se to stalo?“

„Nevím. Nějaký výbuch…, všechno zmizelo…“

„Jsme mrtví? Je tohle smrt?“

„Nesmysl!“ burácel Vlado Kovar. „Smrt, to je konec všeho. Po smrti není nic. Ale toto… Dívejte se!“

Prostor kolem nich měnil barvy osvětlení, a jak se zdálo, i strukturu. Připadalo jim, že je vytvořen z drobounkých krystalů nebo sněhových vloček. Sotva si ale zvykli na jednu jeho podobu, už se změnil. Nejsou to krystaly, ale živoucí organismy, nepatrné buňky života, protkané pulsujícími žilkami. Buňky? Nesmysl! Pohyblivé písky je obklopují, jsou v zajetí písečného tornáda, větrný chobot smršti je vytáhl do prostoru a smýká jimi sem a tam.

„Jsou to… lidé!“ křičela Rena.

Obklopovali je lidé, o tom už nebylo pochyb. Lze nějak odhadnout počet? Kolik je kapek v moři, kolik je vloček na zasněžené pláni, kolik je zrnek písku v poušti, tolik bylo lidských postav kolem nich. Všechny měly jednu podobu, jednu tvář.

Byl to Ka v myriádách a myriádách mikroskopicky drobných postav.

První ho poznala Rena.

„Ka!“

„Slyším tě, Reno,“ ozvalo se ze všech stran. „Slyším tě. Slyším… a omlouvám se.“

„Co se to stalo? Proč jsi mě napadl? A proč zanikl celý svět? Kam letíme? Kam padáme? Co s námi bude?“

„Příliš mnoho otázek, Reno,“ odpověděl hlas Ka. „Nebyl jsem to já, kdo tě napadl.“

Vlado, teď už opět při síle, pohrdavě zahučel.

„Viděli jsme tě. Mluvíš jako svatoušek, ale jednáš jako lidojed!“

„Nebyl jsem to já!“ volal Ka. „Nějaká síla ovládla moje paže. Díky tobě, Terre, že jsi mi pomohl!“

Petr Abrahám překvapeně pohlédl na daimona.

„Cože? Terr?“

„Věděl jsem, že v něm dříme podivná síla, ale netušil jsem, jak je mocná,“ řekl Ka. „Zachránila nás všechny.“

„Nezdá se mi, že bychom byli nějak moc v bezpečí,“ ozval se Vlado svým obvyklým hlubokým hlasem. „Rád bych zase cítil půdu pod nohama.“

„To je maličkost,“ řekl Ka.

Vzápětí stanuli na bělostné hladké ploše. Rena vykřikla a Petr, už potřetí, upadl a celý nešťastný se nešikovně zvedal na rukách a hleděl vzhůru. Vlado se pevně rozkročil a raději zavřel oči. Při pohledu kolem sebe se mu totiž houpal žaludek.

Plocha byla vskutku bělostná, hladká, bez jakékoli struktury. Táhla se… kam? Nejspíš až donekonečna. Neviděli kolem sebe žádný předěl, žádný obzor. Tam, kde by na Zemi či na Marsu obzor spatřili, bělost se zvolna zbarvovala do zelena, to bylo vše. A nad hlavou? Tam nebylo nic, jenom světlo bez viditelného zdroje. Rena si vzpomněla na mořské hlubiny. Měla podobný pocit, jako když potápěč vzhlédne vzhůru v moři prosvětleném jasnou září slunečních paprsků. Také jí se zmocnila jakási nevolnost a raději tedy poklekla. Bála se, že dopadne stejně jako Petr. Daimon, tomu bylo zřejmě všechno jedno. Ležel na boku, pracky natažené, a spokojeně oddychoval jako chlapisko, které odvedlo svůj díl poctivé dřiny a teď si hoví a o nic se nestará.

„Kde je ten Ka?“ řekl Vlado Kovar zachmuřeně. Zlobil se na svůj žaludek. Už ho zvládl, dokázal se teď dívat kolem sebe bez nějakých nepříjemných pocitů, ale ten okamžik slabosti ho rozladil.

Já snad už stárnu. Nic nevydržím, hněval se.

Že to „nic“ byla zkáza světa, to si nepřipouštěl. Pořádný chlap má vydržet všechno.

„Jsem tady,“ uslyšel hlas hostitele… nebo nepřítele? Oběti? Zachránce?

„Kde jsme?“ otázala se Rena.

„Tam, kam Oni nedosáhnou,“ řekl Ka.

„Kdo to jsou… Oni?“

„Nevím. Stalo se…, nezlobte se, přátelé. Příliš se stydím.“

Najednou stál před nimi, jako by v mžiku vyrostl z nepatrného bodu před jejich nohama. Tvářil se velmi zkroušeně.

„Nikdy by mě nenapadlo, že se něco takového může stát. Tramion nevedl žádnu válku… stamilióny vašich časových úseků, jež nazýváte roky.“

Stamilióny? Slyšeli dobře?

„Před stamilióny let,“ řekl Petr Abrahám, „byl na Zemi ještě jen primitivní život.“

„V té době my jsme málem život vyhladili,“ odpověděl Ka. „Za poslední války… Nezbyly po ní žádné stopy. Vyhladili jsme vzpomínky, jen jednu jsme si zachovali: že válka byla.“

„Jak si můžete být tak jistý, že byla?“ zeptal se Vlado. Měl pocit, že Ka už zase začíná se svým protivným poučováním. Ka se usmál.

„Bojoval jsem v ní. My všichni jsme v ní bojovali.“

Rena zlehka zavrtěla hlavou.

„Všichni?“

Ka netrpělivě pokrčil rameny.

„To jste opravdu ještě nepochopili,“ řekl, „že s vámi hovoří všichni obyvatelé Tramionu, kteří kdy na této planetě žili?“ Vzhlédl, chvíli hleděl vzhůru a pak se znepokojeně obrátil k Petrovi Abrahámovi.

„Nebezpečí nepominulo. Útok se bude opakovat.“

„Kde jsme se to ocitli?“ zeptal se Petr.

„Ta otázka nemá smysl. Kde? Nikde, a všude. Snad… v entém rozměru, jak se říká ve vašem jazyce.“

„Mohou nás tady zasáhnout?“ ozvala se Rena.

„Tady ne,“ odpověděl Ka vážně. „Nemůžeme zde ale zůstat. Musíme se vrátit do dimenze času a prostoru. Pak budeme zase zranitelní.“

„Už nám tady věříte?“ zabručel Vlado Kovar.

Ka chvilku mlčel a potom řekl:

„Omlouvám se vám. Měli jste pravdu. Hrozí velice vážné nebezpečí. Nejen Marsu, nejen vaší Unii, ale i Tramionu a celému Kruhu.“ Chvilku se odmlčel a potom dodal: „Je třeba bojovat. Ani netušíte, jak je pro mne nesnadné vyslovit tato slova!“

Kolik miliard bytostí promlouvalo jeho ústy? A jak vlastně vypadají? Mají vůbec nějaká těla? Nebo se přeměnily do složitých energetických struktur? To bylo pravděpodobnější, neboť jen tak bylo možno vysvětlit snadnost, s jakou Ka překonával bariéry času a prostoru. Jenže oni, lidé, mají organická těla, právě tak Terr, a přesto i oni byli schopni Ka následovat.

V tomto světě úžasu budou ještě dlouho pouhými učedníky.

KAPITOLA TŘINÁCTÁ

Oba nejvyšší důstojníci Nové Romy, generál Sulir a plukovník Vagy, seděli mlčky v ústředním sále generálního štábu. Sulir zlehka přejížděl konečky prstů po hladké desce stolu, jako by to byla klaviatura klavíru. Vagy měl ruce založené na prsou a nasupeně funěl do svého už šednoucího vousu.

Kromě nich v místnosti nikdo nebyl. Velkoplošné obrazovky na stěnách vydávaly jen sotva patrnou namodralou záři. Na ovládacích panelech ospale mhouralo několik kontrolek. Větracími mřížkami ve stropě syčel svěží vzduch.

Byl tu klid. Klid před bouří.

Ohlásila se nenápadně – jemným zaklepáním na dveře.

Generál Sulir zvedl hlavu, kdežto plukovník Vagy jen pootočil oči.

„Vstupte, inženýre,“ řekl generál Sulir ostře.

Inženýr Oskar Easy otevřel dveře a vešel. Bylo na něm patrné, že má za sebou přinejmenším několik týdnů usilovné práce. Nikdy nebýval otylý, ale teď jeho tvář připomínala strašidlo z nějakého supervizního seriálu: hnědá, poněkud svraštělá kůže lnula téměř jen k lebce, veškeré tukové polštářky zmizely. Také elegantní oblek, na jaký si inženýr vždycky potrpěl, vypadal poněkud pytlovitě. Sako mu plandalo podél vychudlých boků i kalhoty na něm visely.

„Nuže?“ zeptal se generál.

„Stále nic,“ odpověděl inženýr. „Musíme být trpěliví.“

„Pokud nám může někdo něco vyčítat,“ řekl plukovník Vagy, „pak to není nedostatek netrpělivosti. Pokud jde o mne, překonal jsem v tomto ohledu veškeré svoje osobní rekordy.“

„Dovoluji si připomenout,“ řekl inženýr Easy nevzrušeně, „že v této disciplíně pan plukovník nikdy nebyl přeborníkem.“

Plukovník vztekle třískl pěstí do stolu.

„Tak dost! Nejsme zvědaví na vaše drzosti!“

„Pozvali jste mne sem proto, abyste mne uráželi?“

Inženýr Easy nepočkal, až ho k tomu vyzvou, a sedl si.

„Pane inženýre,“ oslovil ho generál tichým, snad až zlověstně tichým hlasem. „Jste neobyčejně inteligentní muž. Přílišná bystrost rozumu však nese s sebou jedno nebezpečí: Svádí k podceňování těch druhých. Přistoupili jsme na váš plán a uspořádali největší přesun vojska v lidských dějinách, pokud jde o vzdálenost. Ti lidé tam venku, naši spolubojovníci, nám věřili a my jsme použili naší autority. Přiměli jsme je k tomu, aby opustili mnohdy velice pohodlný život ve městech Unie. Mnozí se sžili se svým prostředím, mnozí byli ochotni zapomenout na staré časy svobodného Marsu. Stálo nás to velkou námahu, než jsme je přemluvili. A což teprve jejich rodiny! Mnozí mají děti, kteří znají Mars jenom z plastivize. Je to pro ně jedna z mnohých planet, nic víc. Necítí k němu vůbec nic. Pane inženýre, my máme vůči těmto lidem veliký závazek a cítíme k nim odpovědnost.“

„Věřte mi, pánové,“ řekl inženýr Easy, „že jsem stejně netrpělivý, jako jste vy. Tak bych si přál, aby se konečně objevil strůjce celého projektu. Zatím se projevuje jenom nepřímo. Umožnil nám přesun do sektoru, který je obecně, v Kruhu, považován za pustý. Vybavil nás technologií. Jak moji lidé zjistili, dokonce tuto planetu celou přebudoval, aby byla vhodná pro naše působení.“

„Přebudoval?“ podivil se generál Sulir. I plukovník Vagy pozvedl obočí.

„Ano. Také jsem se domníval, že to byla pustá planeta. Nikoli, pánové, nebyla. Žily tu miliardy inteligentních bytostí.“

„Naši… přátelé ty bytosti vyvraždili?“ řekl generál tiše. Vagy se na něho ostře podíval a ušklíbl se. Generál si toho ale nevšiml.

„Ne,“ odpověděl Easy klidně. „Pouze je… jaksi… dematerializovali. Všichni ti lidé žijí dál, ale v okruzích obrovského počítače.“

„Kde je ten váš počítač?“ zapochyboval Vagy.

„Vlastně… tady,“ řekl Easy. „Je zde a současně jinde. Na povrchu této planety, ale na její odvrácené straně.“

„Na druhé polokouli?“

„Ne. Dvě dimenze prostoru zůstaly, jen ta třetí je symetricky převrácená.“

Generál se štítivě rozhlédl kolem sebe. Nebylo tu ale nic odpudivého: dlouhý konferenční stůl, židle s vysokými opěradly, u stěn počítačové konzole, nad nimi obrazovky.

A přeci v tomto prostoru existuje ještě něco jiného… Stačilo posunout jednu prostorovou dimenzi, jednu ze tří…

„Nemusíme si tím lámat hlavu. To není naše starost,“ podotkl plukovník Vagy. „Podívejte se, inženýre, to, co jste nám řekl, víme my také. Jedno ale chceme znát: Kdy se náš mecenáš objeví s dalšími instrukcemi?“

„To nemohu říci, protože to sám nevím.“

„Jste s ním ve styku!“

„Ano, ale vždycky on vyhledal mne.“

„Řeknu vám, co si o tom myslím, přítelíčku. Vy jste měl nějaké halucinace, nějaké vidiny, a my jsme vám naletěli, tak je to!“

„Byl jsem s naším přítelem spojen telepaticky. Nemohu to dokázat. Ani moje stroje nedovedou pořídit záznam telepatického rozhovoru. Ale tohle všechno kolem, Nová Roma, Nový Mars, náš přesun, to přeci je důkaz, že náš mecenáš je reálná osoba a že jeho úmysly jsou vážné!“

„To můžete vykládat vy nám. Ale my s takovými argumenty nemůžeme předstoupit před naše lidi. Slíbili jsme jim skvělý program: Vybudujeme předmostí na Novém Marsu. Jakmile bude hotovo, přejdeme do ofenzívy. Pomůžeme našim přátelům dobýt Tramionu a staneme se pány Kruhu. Vyhnali nás z Marsu? Donutili nás, abychom se stali zrníčky v písku, pouhými nickami bez významu? Naše odpověď bude pádná! Až se staneme pány Kruhu, přinutíme ty hlupáky v Unii, aby se nám plazili u nohou.“

Plukovník Vagy poznenáhlu zvyšoval hlas. Bylo na něm patrné, že se mu program, který právě nastiňoval, tuze líbí. Postoj generála Sulira byl zřejmě méně jednoznačný. Těkal očima, díval se hned na Vagyho, hned na Easyho, pak sklopil zrak a pozoroval své štíhlé ruce.

„To všechno je správné,“ řekl inženýr Easy. „Takový je plán, a taková bude skutečnost.“

„Jenže kdy? Jenže kdy?!“

„Až uzraje situace.“

„Žvásty pitomého civilisty. Já vám něco povím, milý inženýrku. Moc hezky jste vybudoval naše předmostí, hezky, jen co je pravda. Postavili jsme si město, Novou Romu. Pěkné město. Ale ve srovnání s městy na Zemi je to smradlavá díra, kde ani lišky nedávají dobrou noc, protože sem nepáchnou. Umřely by nudou. Lidem jsme slíbili panství nad Galaxií a necháváme je hnít tady ve vyhnanství. Je to neudržitelný stav. Moji zpravodajci hlásí, že roste nespokojenost. Zejména ženy naléhají na svoje muže, abychom se vrátili. Dobře vědí, že transferové zařízení funguje! Jsou dvě možnosti. Buď transferové zařízení zlikvidujeme, a tím s konečnou platností spálíme mosty za sebou…“

„Nesouhlasím!“ zvolal generál Sulir. „Měli bychom na krku vzpouru!“ Vagy si ho ale ani nevšiml a pokračoval:

„… nebo podnikneme válečnou výpravu proti loveckým klanům a útok proti Tramionu zahájíme sami.“

„To nemůžeme udělat bez jejich svolení a pomoci.“

„Nemůžeme?“ ušklíbl se Vagy. „Tak podívejte!“

Klepl ukazovákem na senzor a obrazovka kryjící čelní stěnu sálu ožila. Objevila se na ní nízká stavba, původu zřejmě mimozemského. Nejtrefněji by bylo možno ji přirovnat k umělému skleněnému mraveništi: bylo to složitá struktura jemných průhledných můstků a nosníků, drobných vlásečnic, jimiž vzlínala jakási tekutina.

„Jak jste…,“ zašeptal inženýr Easy. Vagy se šklebil.

„Jednoduše, přítelíčku. Mám svoje lidi všude. Jakmile se někde setkají tři lidé, dejte krk na to, že od dvou se dozvím, co říkal ten třetí. Vy nemáte patent na rozum.“

„Tajemství vysílače jsem směl znát jenom já a moji asistenti!“

„Směl. Ale neudržel jste je. Nemějte starosti, v našich rukou je… v dobrých rukou. Máte velké štěstí, že jsem vaše tajemství objevil. Toto,“ ukázal na podivný přístroj, označený Easym za vysílač, „toto je pro mne důkaz, že si nevymýšlíte. Nechal jsem si udělat expertizu. Opravdu jde o zesilovač a vysílač mentálních vln. Opravdu je namířený na Tramion. Až pořádně rozdmycháme hněv ve střapatých hlavách našich divochů, tahle věcička hněv přenese až do centra Galaxie. Jenže na to nepotřebujeme žádnou pomoc! Tahle věc funguje automaticky!“

Easy vzdychl.

„Už jsem pochopil, o co vám jde, plukovníku. Vy se nechcete s nikým dělit o moc. Věříte, že vysílač je hlavní eso ve hře našeho přítele, či našich přátel, abych byl přesnější.“

„Věřím? Já to vím! Experti to spočítali správně. Zesilovač má dostatečnou kapacitu ke zničení celé planety.“

„Co je to za experty?“ děsil se Easy. „Nevyžvaní něco?“

„Jen klid, inženýre. Myslel jsem na všechno. Už jim vymyli mozek a na všechno zapomněli. Tajemství je zde… mezi námi třemi.“

Generál Sulir vstoupil do debaty.

„Situace je neudržitelná, inženýre Easy. Táži se vás naposledy: Jste schopen navázat kontakt s našimi přáteli?“

„Ujišťuji vás, pane generále, že kontakt vždycky navazovali oni. Nelhal sem vám, ani teď nelžu.“

„Vzhledem k tomu, že obyvatelstvo Nové Romy je na pokraji vzpoury, máme dvě možnosti: Buď zahájit válečnou výpravu, což muže alespoň na čas duševně rozptýlí a přivede na nové myšlenky, anebo se vrátit.“

„Mýlíte se, generále,“ řekl najednou Vagy zostra. „Máme už jen jednu možnost.“

Ukázal na konzoli systémů ostrahy. Kontrolky, které byly ještě před chvilkou zelené, teď plály červenou barvou.

„Obraz!“ štěkl generál.

Obrazovky vnějšího pohledu ožily.

Bezpilotní letoun, z nebetyčné výšky střežící okolí města, zachytil před minutou podezřelý pohyb. Zaměřil své kamery a vyhodnocovací počítač spustil poplach. Začal sestupovat do nižší letové hladiny. Obraz byl stále zřetelnější.

„To je mi pěkný vojenský útvar,“ poznamenal Vagy pohrdavě.

Na obrazovce se objevila skupina asi sto padesáti mužů. Byli od půl těla nazí, pomalovaní válečnými barvami.

„To je klan Volných lovců,“ poznamenal generál Sulir. Léta vyhnanství věnoval mimo jiné i studii všech dostupných zpráv o životě a zvycích loveckých klanů na Marsu a stal se v tomto oboru uznávanou kapacitou.

„Z toho klanu pocházel váš přítel Rad Haager,“ podotkl plukovník Vagy. „Měl by být mezi nimi.“

Kamera prodloužila ohnisko hlavního objektivu tak, že bylo rozeznat k jednotlivé tváře.

„Ten vpředu je náčelník, zřejmě stále ještě ten starý Jo Vessy. Vedle něho, ten s dřevěným kruhem kolem krku, je kouzelník Valdo Man,“ vysvětloval generál Sulir. „Rada Haagera ale nikde nevidím.“

„Zato vidím naše mladé přítelíčky, Ostrého Drápa a Žlutého Vlasa!“ vykřikl plukovník Vagy.

„Zdá se, že z toho máte radost,“ poznamenal Easy suše.

„Jak by ne! Sehráli jsme s nimi pěknou hru. V mozcích mají jedno velice šikovné zařízení. Dráždí mozkové centrum útočnosti a nesnášenlivosti. Působí nejen na jejich vlastní mozky, ale i na mozky lidí v okruhu dvaceti metrů. Je to jako nákaza! Funguje to výborně, jen se podívejte, jakou mají ti divoši náladu!“

Užil-li slova „divoši“, bylo to teď zcela na místě. Tváře lovců byly poznamenány bezbřehou nenávistí. Hnali se vpřed, jak rychle to jen dokázali. Vypadali jako tlupa šílenců, posedlých zběsilostí. Mávali zbraněmi ve vzduchu a bylo vidět, že něco vykřikují.

„Rad Haager mezi nimi není,“ ujistil se generál Sulir.

„O jednoho méně nebo více? Co na tom záleží!“

„Rada Haagera bych měl rád na očích. Proto jsem se rozhodl vzít ho s sebou.“

„Nebyl to nejlepší nápad,“ zabručel Vagy.

„Že nebyl? Rad Haager hrál až do poslední chvíle podle našeho partesu!“

Dveře sálu se rozletěly a dovnitř vběhla skupina mužů a žen ve stejnokrojích. Někteří si ještě upravovali blůzy. Z chodby zaznívalo vřeštění poplachové sirény. Byly slyšet i rozkazy a dupot bot. Bojový poplach probíhal podle plánu.

„Tohle ale… nemůžeme!“ vykřikl Easy. Zbledl a chytil se za spánky.

„Co je?“ zavrčel Vagy.

„Navázal jsem…, navázal jsem spojení.“

„No vida, jak snadno to jde, když se chce,“ uchechtl se plukovník.

„Nerušme ho,“ namítl Sulir.

Štábní důstojníci zatím zaujali svá postavení u konzolí a velínů. Důmyslné zbraňové systémy byly aktivovány během několika vteřin. Šlo o zbraně působící na myšlení člověka, ne na jeho tělo. Měly působit bolest, nikoli ale smrt. Čím víc bolesti, tím více nenávisti, té čisté, ukrutné nenávisti, jaké je schopen jen prostý, přírodní, civilizací nezměkčilý muž!

„Odvolejte poplach,“ ozval se z úst inženýra Easyho hluboký hlas s podivně cizím přízvukem. „Opakuji příkaz: Odvolejte poplach. Město ochraňte silovým polem.“

„To je prachmizerný trik, inženýre,“ křičel Vagy. Vstal a přikročil k obrazovce znázorňující stupeň rozvinutí zbraňových systémů. Na přehledné mapě viděl město se všemi uzly obrany. Tlustá červená čára vymezovala zónu střetnutí. Jakmile se k ní útočící šik divochů dostane, psychozbraně zahájí svou činnost.

„Stále ještě nechápete situaci,“ pokračoval onen cizí hluboký hlas. „Útok divochů je předčasný. Ještě nedozrál čas.“

„Čerta starého nedozrál! Jen se podívejte, v jaké jsou ráži! Jen běžte, mládenečkové, jen přidejte do kroku!“

Nepravidelná modrá skvrna, znázorňující útočící šik, se už blížila červené zóně.

Inženýr Easy vstal a nemotorně kráčel k hlavní konzoli.

„Stráže!“ zvolal Vagy. Dva ramenatí strážní vpadli dovnitř. „Zadržte ho!“ ukázal plukovník na inženýra Easyho. Vojáci, kteří inženýra dobře znali, a tudíž věděli, že patří k nejvýše postaveným mužům Nové Romy, nezaváhali a drapli po jeho pažích. Marně se zmítal, marně se snažil jim vytrhnout. Drželi ho pevně, jako by mu ruce vrostly do skal. Vagy neřekl nic, ale v duchu ocenil jejich slepou poslušnost. Mám dobré vojáky, myslil si. Tentokrát bude válečné štěstí na mé straně. I ve mně za posledních deset let rostla nenávist. Je jí ve mně tolik, že bych možná stačil zničit Tramion sám, samotný! Když si vzpomenu na ponížení, jemuž jsem byl vystaven…

„Teď!“ zvolal nasupeně.

Služba se dotkla senzoru.

Obrazovka skýtala děsný pohled.

Tlupou běžících lovců prolétla vlna zkázy. Ubožáci se zhroutili a svíjeli se bolestí, která prostoupila celý jejich organismus. Bylo vidět, jak si zoufale drásají tváře, jako by ze sebe chtěli strhat kůži, aby se mohli dostat dovnitř, ke zdroji utrpení, a vyrvat je ze sebe.

Kdyby utrpení mělo trvat ještě o něco déle, mohla by nastat smrt.

„Dost,“ zavelel Vagy.

Dobře zvolil ten okamžik. Utrpení bylo právě dost k tomu, aby muže posílilo, neodradilo od pokračování v útoku. Vstali, sesbírali zbraně, chvilku divoce poskakovali na místě v rytmu válečného tance a pak znovu vyrazili kupředu.

Zelená čára na mapě ukazovala místo, odkud útočníci spatří město Nová Roma. Uvidí jeho hradby, spatří brány ozdobené pitvornými sochami, jež budou považovat za zobrazení zlých duchů. Až město uvidí, jejich nenávist dostoupí vrcholu.

Bude stačit k aktivaci zesilovače?

Vagy pocítil, že má sucho v ústech. Rázným gestem povolal službu a naznačil své přání. Nechal si vložit sklenici vody do ruky, aniž by spustil obrazovku z očí.

Modrá skvrna byla už docela blízko osudné čáry. Vagy zaslechl nějaké hlasy.

„Pane plukovníku…“

„Mlčte, k čertu…“

Skvrna se dotkla zelené stuhy. Vagy pokynul, aby bezpilotní letoun sestoupil ještě níže. Že ho mohou bojovníci spatřit? Co na tom záleží! Karty jsou rozdány a partii je třeba dohrát.

V širokoúhlém záběru viděl na obrazovce útočný šik Volných lovců. Náčelník a jeho kouzelník v čele, nejzkušenější bojovníci kolem nich. Zastavili se na hřebeni táhlého návrší. Ostrý Dráp ukazoval před sebe, Žlutý Vlas potěžkával v ruce oštěp.

Skupina změnila tvar. Bojovníci se roztáhli do stran, aby všichni dobře viděli.

Vagy vztáhl ruku do výše a prudce ji spustil. Služba pochopila, co to gesto znamenalo. Další dotyk senzoru vyvolal novou vlnu bolesti. Měla být mnohem menší než ta prvá. A opravdu, tentokrát nesrazila ani jednoho bojovníka na kolena. Vypadalo to tak, jako kdyby se do ozbrojených lovců opřel prudký vítr. Kymáceli se pod jakýmsi

tlakem, ale neustoupili ani o krok. Služba čekala na Vagyho pokyn. Plukovník pokývl hlavou a služba vypnula vysílač.

„Teď jste na řadě vy…,“ řekl plukovník Vagy polohlasně. Zaměřil objektiv kamery výzvědného letounu na kouzelníkovu tvář. Vypadala děsivě. Valdo Man, pomalovaný válečnými barvami, upřeně hleděl před sebe. Rty se mu pohybovaly. Vagy nepochyboval, že to jsou slova strašlivých prokletí. Veškerá nenávist byla soustředěna do jeho pohledu, nenávist vybičovaná utrpením. A nejen jeho, vlastní! Všichni muži z útočného šiku propůjčili svoje pocity kouzelníkovi. Jejich vůle se spojila. Podle starého úsloví některé pohledy dovedou zabíjet.

„Zesilovač začíná pracovat,“ poznamenal generál Sulir suše.

Opravdu. Složitá struktura toho podivného stroje začala světélkovat. Záře byla stále silnější. Okolí vysílače rychle tmavlo. Bylo to způsobeno tím, že objektiv snímací kamery uzavíral clonu, aby nesnesitelná záře nezničila světelné čidlo. Zesilovač se začal chvět jako nějaký starobylý letoun těsně před vzlétnutím. A potom, v sotva postřehnutelné chvilce, veškerá záře se soustředila v jediném bodu, aby vzápětí vystřelila vzhůru jako blesk oživlého ohně.

„Šťastnou cestu k Tramionu!“ vykřikl plukovník Jo Vagy. Usmál se, ale úsměv mu ztuhl na tváři. Blesk se na obrazovce objevil znovu, švihl rovnou do středu vysílače a zařízení vybuchlo, milióny úlomků se rozletěly na všechny strany a jeden z nich zřejmě zasáhl i objektiv kamery, protože obrazovka oslepla.

„Co to má znamenat…,“ řekl Vagy. Ale to už sem dolehla vlna otřesů. Z hlubin země se ozvalo temné dunění, stůl se zakýval a Vagy se musel zachytit jeho desky, aby nespadl ze židle. Co se to stalo? Kdo zavinil neúspěch? Kdo je za to zodpovědný? Nechám celý případ důsledně vyšetřit a viníky poženu před polní soud!

Takové myšlenky probleskly hlavou plukovníka Jo Vagyho. Sotva vlna zemětřesení odezněla, vyskočil na obě nohy, až povalil židli, a prudce se otočil.

Strnul.

Před ním stál Mimozemšťan. Vagy si jasně vybavil okamžiky, kdy naposledy viděl tuto podivnou bytost s kulatou hlavou na stopkovitém krku, kdy se díval do jejích zlatých očí, mezi nimiž se chvěla blankytně modrá blána.

„Tlaprokodu Mandane…,“ zašeptal užasle.

Byl to on, pracovník Centrály galaktických cest, který nedopatřením upravil inteligenci daimona Terra, a byl proto se svými dvěma druhy vyslán na Mars, aby přehmat napravil. Napravil! Nesmírně ublížil jemu, Jo Vagymu, zbavil ho lidského rozumu, snížil ho do postavení zvířete, pouhého psa…

Je to už dlouho. Deset let uplynulo od té doby. Plukovník Vagy ale nezapomněl.

Tlaprokodu Mandane aktivoval svého Univerzálního tlumočníka.

„Váš pokus byl neuvážený a předčasný, plukovníku Vagy!“

Vagy ustoupil o krok. Zastavil se o hranu stolu. Uvědomil si, že v pouzdře u opasku má svou osobní zbraň. Snad by stačil rychle tasit a… Mandane ho už jednou potrestal. Jaký trest si vymyslí tentokrát?!

„Náš společný nepřítel není poražen,“ pokračoval Mandane. „Ba co horšího, pokus o útok ho varoval, nehledě k tomu, že vysílací zařízení je zničeno.“

„Bylo to jediné existující zařízení toho druhu!“ vykřikl inženýr Easy. „Varoval jsem vás, plukovníku!“

„Vy jste věděl, že on…,“ obrátil se na něho Vagy.

„Tušil jsem to. Mezi Centrálou galaktických cest a Tramionem vládne odvěké napětí. Centrála se domnívá, že…“

„Tramion brzdí rozkvět Galaxie!“ nedovolil mu domluvit Mandane. „Do Kruhu přijímá jen takové civilizace, které jsou neschopné násilí. To je chyba! Boj všech proti všem, to je základní zákon života. Jenom v boji se tříbí charaktery, jen válka dovede přimět myslící tvory k nejvyšším výkonům. Všem civilizacím Galaxie je třeba dát možnost, aby se utkaly ve vzájemném boji. Nechť ty nejlepší zvítězí!“

Ukázal čtyřprstou rukou na obrazovku v čelní stěně. Lovci už sestupovali do údolí.

„To jsou poslední opravdu přírodní lidé v celé Galaxii. Proto jsme je sem přesunuli a proto jsme umožnili i vám, abyste zde založili Novou Romu. Váš úkol je prostý: Vy musíte soustředit na sebe veškerou nenávist těchto statečných lidí. A my… my tu nenávist vrhneme proti Tramionu a zničíme ho.“

„To se stalo, Excelence,“ ozval se generál Sulir. „Pokus ale ztroskotal. Zařízení je zničeno!“

„Nevadí!“ řekl Mandane. „Na Novém Marsu žije mnohem více loveckých klanů, než je tento. Všechny spojíme dohromady. A vysílací zařízení…“

Tentokrát ukázal na zem.

„V hlubinách této planety je největší umělý mozek, jaký kdy byl v Galaxii postaven. Má nesmírnou kapacitu. V jeho okruzích jsou zaznamenána vědomí šesti a půl miliard původních obyvatel této planety, spolu s jejich genetickým kódem. Toto zařízení nám poslouží při druhém, tentokrát konečném a vítězném útoku! Umělý mozek ovšem musíme poněkud přeprogramovat.“

„Co se stane s původními obyvateli? Kam se podějí jejich vědomí a genetické kódy?“ zeptal se generál Sulir.

„Všechna data zaznamenaná v obvodech mozku musíme ovšem vymazat. Šest a půl miliardy vědomí prostě zmizí. Zanikne jedna velká, stará civilizace. Škoda. Je to ale nutná oběť. Bez ní nelze dosáhnout úspěchu!“ Obrátil se k Vagymu. „Musíme vyslat vojenské oddíly do prostoru obývaného loveckými klany. Je třeba s nimi navázat kontakt a předstíraným ústupem je přivést pod hradby Nové Romy. To si vyžádá určitý čas. Za tu dobu přeprogramujeme mozek, a pak…“

Univerzální tlumočník zmlkl. Všichni přítomní ale věděli, co jim chtěl Tlaprokodu Mandane sdělit.

KAPITOLA ČTRNÁCTÁ

Když Rad Haager přišel k sobě, čekalo ho nepříjemné překvapení. Nad ním se skláněli dva ramenatí muži a přísně mu hleděli do obličeje.

Kde je to dítě, pomyslel si. Pak je spatřil. Stálo opodál a vyděšeně na něho hledělo. Pokusil se o úsměv.

„Vstaň,“ oslovil ho jeden z mužů. „Půjdeš s námi.“

Rad si uvědomil, že mužova ústa se ani nepohnula. Hovoří s ním tedy stejnou vnitřní řečí, jakou dovede promlouvat Terr a kterou znají i mecinové. Kde je Vzdálená Bouře, vzpomněl si na svého druha. Ohlédl se. Krajina posetá stříbřitými útvary se ale táhla od obzoru k obzoru. Vzdálená bouře je nejspíš docela blízko, ale Rad se k němu nikdy nedostane. Je navždy zajatcem tohoto světa. Opravdu je zde místo nebe šedivé světlo?

Podíval se nahoru. Bylo tomu tak. Nebe stříbřitě zářilo. Hvězdy zmizely. A přece Rad věděl s mučivou jistotou, že tam nahoře hvězdy jsou, musejí tam být!

Druhý muž se ho dotkl holí, kterou držel v ruce. Rad vykřikl nečekanou bolestí. Zastyděl se za svůj projev slabosti. To ti nedaruju, pomyslel si. Vyskočil a vrhl se na ozbrojence pěstmi. Ke svému úžasu projel jeho tělem, jako by to byl vzduch! Muž se bleskurychle otočil a opět se ho dotkl svou tyčí. Bolest byla ještě silnější než prve.

„Poslechni ho,“ ozvalo se dítě. „Nebo tě zničí.“

„To je nejlepší rada,“ poznamenal strážce, „jakou ti kdo mohl dát.“

„Jak se jmenuješ?“ oslovil Rad Haager dítě.

„Jmenuji se Drago. A kdo jsi ty? Vypadáš tak divně. Máš ošklivé oči a ty ruce…“

Drago odvrátil tvářičku. Rad se překvapeně podíval na svoje ruce. Co je na nich divného? No ovšem, má jen pět prstů a jediný palec, zatímco Drago i oba biřicové jsou šestiprstí.

„Jdeme,“ řekl ozbrojenec.

Rad tedy vykročil. Div nevykřikl podruhé. Jakmile totiž učinil krok, krajina se dala do pohybu tak závratného, že strachem zavřel oči. Když je otevřel, uviděl vedle sebe Draga, Biřicové stáli za ním.

„Co se to stalo?“ zeptal se Draga.

„Co by se stalo? Jdeme k soudci,“ odpověděl chlapec.

„Nejdeme. Zase stojíme. Mám tě popohnat potřetí?“ ozval se biřic. Rad ale nikterak nestál o dotyk té zvláštní zbraně. Připravil se tedy na nejhorší a znovu udělal krok. Teď už dokázal vnímat svět kolem sebe. Když poprvé letěl graviplánem, musel také překonat pocit bázně. Krajina letěla nazad mnohem rychleji, než když cválal po Pláni na koni. Ale tato rychlost převyšovala vše, s čím se až dosud setkal. Tvary mizely, slévaly se do světelných pruhů různé intenzity, jen přímo před ním se cosi rýsovalo, cosi tmavého, neurčitě hranatého. Bál se, že je to překážka, do které v nejbližším okamžiku narazí. Cesta však byla pořád volná. Také si uvědomil, že se mu vítr neopírá do obličeje. Při tak vysoké rychlosti by mu měly už dávno slzet oči.

„Jsme na místě,“ ozval se biřic.

Pohyb se zastavil.

Rad se zvědavě rozhlížel. Všichni čtyři se ocitli v ohromné místnosti s hladkými stříbrnými stěnami a klenutým stropem. Po podlaze dlážděné šestihrannými deskami k nim zvolna přicházel muž v těžkém splývavém plášti. Ruce měl zakryty bohatým řasením, tvář mu zdobil zvlněný, do půl pasu dlouhý vous. Na hlavě měl klobouk se širokou střechou.

„Dobře jste si počínali, strážci,“ oslovil biřice. „Kdo je tento muž? Zdá se…,“ přistoupil blíže a pečlivě si ho prohlížel. „Ano, zdá se, že není z tohoto světa!“

„Objevil se zčistajasna,“ vysvětloval ozbrojený biřic. „Nechtěl se nám podřídit. Museli jsme ho… uklidnit.“

Na vysvětlenou pozvedl svoji zbraň.

„Správně jste se zachovali. A co ty, odbojníku?“ obrátil se k Dragovi.

„Prosím o smilování, Ctihodnosti.“

„Už podruhé jsi se pokusil o útěk.“

„Lituji toho, Ctihodnosti.“

„Lituji toho! Už prve jsi se zde rozplýval lítostí. Prominuli jsem ti provinění, a jak ses zachoval? Utekl jsi znovu.“

„Už nikdy se to nestane.“

„Proč jsi tak neposlušný?“

„Stýská se mi… po světě.“

„Hlupáku! Stýská se mu po světě!“ pohlédl na biřice. Ti se přičinlivě smáli, jako by Ctihodnost vyřkla kdovíjaký vtip. „Tady je svět! Tady je tvoje místo!“

„Ano, Ctihodnosti. Tady je svět, tady je moje místo.“

„Ještě jednou se pokusíš o útěk a vypneme tě. Rozuměl jsi?“

„Rozuměl, Ctihodnosti.“

„Vy si pamatujte, strážci,“ oslovil soudce biřice. „Jakmile uprchne potřetí, nechci ho už ani vidět. Vypněte ho bez milosti. Je to můj rozkaz.“

„Vypneme ho,“ řekl biřic ozbrojený tyčí.

„Můžete odejít. Ty ne,“ řekl Radovi Haagerovi. „Ty zde zůstaneš.“

Rad se podíval na Draga. Chlapec bázlivě uhnul očima a odběhl. Lovec pocítil nesmírnou lítost. Ještě nikdy v životě se necítil tak osaměle! Kde jsou všichni přátelé, kde je Rena a Terr, kde je Vlado? Ještě před chvílí putoval se Vzdálenou Bouří, mladým mecinem. I Draga bral jako přítele, třebaže ho poznal před kratičkou dobou. Ten ale utekl, vyděšený vousáčem, který si říká Ctihodnost.

„Kdo jsi?“ opakovala Ctihodnost svou otázku.

„Jsem Rad Haager, bojovník klanu Volných lovců.“

„Nevím, o čem mluvíš. Jsi cizinec v tomto světě!“

„Ano,“ řekl Rad Haager a stručně vypravoval, jak se sem dostal. Soudce ho vyslechl bez jediné poznámky.

„Tak je to tedy,“ řekl. „Už tomu více rozumím.“

„Já ale nechápu nic!“ zvolal Rad Haager. „Jak jsem se sem dostal? Jak je možné, že zde, v síni se mohu pohybovat, jak jsem zvyklý, kdežto venku vyvolal každý můj krok zběsilou rychlost? A jak to, že si vzájemně rozumíme, třebaže jsme každý z jiného světa?“

„Musíš si na to zvyknout. Všichni jsme si zvykli.“

„Všichni?“ opakoval po něm Rad. „Kdo je to… všichni?“

„Přeci my, obyvatelé Zaru. Je to nádherný, nekonečně velký svět. Žije v něm šest a půl miliardy šťastných bytostí.“

„Šťastných… jako Drago?“

„To je mladý hlupák, který se nedokáže odpoutat od… Je to hlupák!“

„Od čeho se nemůže odpoutat?“

„Rade Haagere,“ řekl soudce, „mým úkolem je dohled na pořádek v tomto sektoru. Konám svůj úkol řádně. Mám spolehlivé pomocníky. Kdyby Drago nebyl ještě dítě, byl by už vypnut. Ne každý dostává tři šance! Ty máš jen jednu jedinou: Sdílej s námi naše štěstí a nikdo ti neublíží. Jakmile ale jenom jednou přestoupíš zákony, budeš vypnut.“

„Neznám vaše zákony.“

„Jsou jednoduché. Žij stejně jako ostatní. Sdílej s nimi štěstí. Je to snad trpký úděl?“

„Jenže venku…“

„Není žádné venku! Je pouze Zar.“

„Je pouze stříbrná barva kovu. Nejsou hvězdy, není slunce. Nejsou stromy, není tráva, nejsou ptáci, nejsou zvířata. Řeka neplyne ve stínu olší. A pstruzi nevyskakují nad hladinu ve snaze stihnout mušku.“

„Mlč! Mlč, nebo zavolám stráže.“

„Dovedu mnoho,“ řekl Rad, „ale mlčet? To jsem nikdy nedokázal.“

„A díky tomu jsi se dostal až sem. Proč jsi nezůstal tam, kde jsou hvězdy a slunce…,“ řekl soudce. Radovi se zdálo, že se jeho vousy zavlnily úsměvem. „Mohl bych tě nechat vypnout, lidé byli vypnuti pro méně zrádné řeči, než jaké vedeš ty. Jsi ale docela zábavný. Koneckonců, nepatříš k našemu světu…“

„Mohu se na něco zeptat?“

„Prosím,“ řekl soudce milostivě.

„Jak je možné, že jsem… proskočil tělem toho hlupáka?“

„Proskočil jeho tělem! Nikdy se nesmíš dotknout… nikoho druhého.“

„Proč ne?“

Soudce se kradmo rozhlédl.

„Přistup a nastav ruku. Nyní položím dlaň do tvé… Co cítíš?“

„Nic. Snad přece jen… chlad. Ctihodnosti…, naše ruce se prostupují!“

„Nemůže to být jinak.“ Soudce se teď určitě usmíval za clonou plnovousu. „My přeci nemáme těla… Ale tohle nikdy nesmíš říct nahlas! Jak vidíš, všichni máme krásná, urostlá těla, daleko lepší, než…“

„Než tam venku? Není přece žádné – venku –!“

„Jsi bystrý. Rychle si u nás zvykneš,“ pochválil ho soudce.

„Proč jste mě nenechal… vypnout?“

„Řekl jsem ti to. Baví mě tvoje pošetilost.“

„Nemáte ještě jiný důvod? Všichni vás poslouchají, všichni jenom přitakávají, slyšíte jen – ano, Ctihodnosti – nikdy – ne, Ctihodnosti –. Jistě vás to musí unavovat.“

Soudce si ho nějakou chvíli mlčky prohlížel, než se znovu ozval.

„Nechtěl bys pracovat v našem sektoru? Potřebujeme dobré administrátory. Jsi bystrý, rychle chápeš. Určitě by ses nedopouštěl takových chyb jako ten hlupec, kterého…“

„Co provedl?“

„Seskupil kolem sebe skupinu stejných hlupáků, jako byl on. Vysnili si, že se vrátí do světa, který… Není žádný jiný svět než Zar! Zar je zde, jediný a dokonalý! Všichni jsou v něm šťastni! Rade Haagere…,“ vytáhl ruce ze záhybů řízy a roztáhl je, jako by chtěl Rada obejmout, „my nevíme, co je to hlad, co je únava. Nemáme žádné starosti. Nikdo z nás nezestárnul ani o den od té chvíle, kdy… Zkrátka, nestárneme. Děti zůstávají dětmi, mládež mládeží, zralí lidé se nebojí stáří a staří jsou klidní, protože smrt v tomto svět nemá místo.“

„Smrt ne. Jenom vypnutí… Co to znamená… vypnutí? Znám to slovo. Stroje se vypínají. Znamená to, že jste… že jsme… stroje?“

„Ne!“ vykřikl soudce. „Jsme živoucí bytosti. Jsme lidé.“

„Žijete, až na to, že nemáte těla.“

Rad si vybavil v paměti plastivizní přijímače. I v plastivizi se pohybují lidé, jsou tam i zvířata, domy, stromy… Když spatřil plastivizi poprvé v životě, před léty, ve městě Roma, vložil ruku do realizačního prostoru. Lekl se strašlivě, když mu projela bez jakéhokoli odporu nehmotným obrazem! Znamená to, že Zar obývají plastivizní projekce? Stal se i on sám plastivizní projekcí, která si však zachovala vědomí vlastního já?

„Těla…,“ opakoval po něm soudce pohrdavě. „Tělesné schránky! Slabé, neduživé, plné nemocí, odsouzené k blízké zkáze!“

„O čem to mluvíš?“ podivil se Rad. „Proč by tělo mělo být jiné než zdravé a silné?“

„Tobě se to řekne – proč by mělo být jiné než zdravé a silné. Jsi mladý muž. Jenže já…“

Zádumčivě si pohladil dlouhý bílý vous.

„Copak mezi vámi jsou jen staří lidé? Drago je dítě. Jistě tu má někde rodiče… mladé a silné!“

„Kdo je mladý, bojí se, že zestárne. A ten starý se bojí smrti. Pokud ovšem žije jinde než tady. Zar je pozemský ráj. Nezná bolest, nezná nemoc, nezná smrt.“

„Jenom vypnutí,“ poznamenal Rad suše.

„To je spravedlivý trest pro hlupáka, který si nedovede vážit štěstí!“ Zdálo se, že soudce začíná být netrpělivý. „Pojď se mnou, přesvědčím tě.“

Soudce vyrazil vpřed.

Rad už věděl, jak se zachovat, aby se pohyboval kupředu nejvyšší rychlostí. Nikde neviděl biřice a usoudil, že teď by mohl soudci snadno uniknout. Kam by ale mohl utéct? Kde by našel skrýš? Má útěk vůbec nějaký smysl v tomto světě elektrických stínů? Zatím se bude držet poblíž soudce. Možná že jeho prostřednictvím se Rad dostane blíže tajemství úniku ze Zaru.

Závrať, vyvolaná rychlostí, netrvala dlouho.

Soudce a Rad se zastavili. Ocitli se na dně obrovské číše, jejíž stěny se tyčily do nedohledné výšky. Číše připomněla Radovi Cirkus Maximus, tu starobylou arénu ve městě Roma, kde kdysi bojoval na život a na smrt se zabijáckými androidy. Boj se odehrával dole, na kruhové ploše, kolem dokola seděli diváci.

Zde tomu bylo naopak.

Soudce s Radem stáli uprostřed plochy. Byli tu sami. Plocha byla hladká, stříbřitě šedá, jako všechno zde, v Zaru. Aréna vhodná pro festival pustoty. Zato v hledišti – pokud to tak lze nazvat – bylo živo.

Stěny číše byly stupňovitě uspořádané. Jednotlivé stupně byly široké – jak Rad mohl odhadnout tři až pět kroků, vysoké po ramena dospělého muže. Bylo to schodiště pro nějaké obry, schodiště, které vedlo do mlhoviny elektrické záře tam někde v nedohledné výšině.

Po jednotlivých kruhových drahách běhali električtí lidé. Docela dole se batolily děti. Některé byly velice čilé, už nelezly po čtyřech, uměly docela hezky běhat. Rad si všiml tmavovlasé holčičky, malinké treperendy, která si to metelila na křivých buclatých nožkách, čile kličkovala mezi pomalejšími druhy a najednou – Rad sotva stačil postřehnout, jak se to stalo – se vyšvihla po kolmé stěně a dostala se o stupínek výš! Tam už byly starší děti. S jásotem novou kamarádku přivítaly. Byla samozřejmě pomalejší a méně obratná než oni. Mnozí uměli utíkat dvakrát třikrát rychleji než ona. Bylo vidět, jak usilovně se snaží vyšvihnout se na kolmou stěnu a dostat se na ještě vyšší stupeň. Nebylo to snadné! Dokonce se stávalo, že z vyššího stupně někdo spadl dolů.

„Co to je?“ podivil se Rad Haager.

„To je…,“ vysvětloval mu soudce, „napůl hra, napůl práce. Pravidla jsou prostá. Čím jsi silnější, obratnější a rychlejší, tím výše se dostaneš. Jakmile polevíš, klesáš níže.“

„Copak to může někoho bavit? Poslyšte,“ zachmuřil se lovec, „vy ty lidí nutíte, aby tu nesmyslně běhali.“

„Nutíme? Ani v nejmenším. Vidíš? Na každém stupni jsou otvory ve stěně. To jsou východy. Kdokoli může kdykoli odejít.“

„Kam? Domů?“

„I tak to lze říci,“ odpověděl soudce poněkud neurčitě. „Nechceš si to zkusit?“

„Já?“ zeptal se Rad nedůvěřivě. „Proč bych to dělal? Mně je tady dole docela dobře.“

„To proto, že nevíš, jaké to je tam nahoře,“ řekl soudce. „Nebo se snad bojíš?“

V tom musí být nějaká lest, pomyslel si Rad. Soudce ho dráždí, ale současně odrazuje. Co má za lubem?

„Musím začít tady dole?“

„Zajisté. Každý musí. Nikdo nemá výjimku. Ale s tvými schopnostmi se jistě dostaneš rychle aspoň… tam,“ ukázal prstem do třetiny číše.

Jen tak nízko? pomyslel si Rad. Však já tě překvapím, starče!

„Bojím se, že se ztratím,“ namítl Rad. „Nevyznám se tu.“

„Toho se nemusíš bát. Hranice sektoru nemůžeš překročit…“

„Jsem v něm uvězněný?“

„Vůbec ne! Můžeš cestovat po celém Zaru, ovšem po splnění jistých podmínek. Vysvětlím ti je později. Chtěl jsem jenom říci, že hranice nepřekročíš náhodou bez své vůle. Najdeš mne velmi snadno. Pomyslíš si, že chceš ke mně, nasadíš přesunovou rychlost a vzápětí budeš u mne. Jak vidíš, v Zaru se žije snadno. Jsem si jist, že se ti tu zalíbí a že se budeš chtít stát administrátorem.“

Sotva domluvil, změnil se ve světelný záblesk a zmizel. Přesunová rychlost…, pomyslil si Rad. Zajímavá věc.

Váhavě a poněkud rozpačitě kráčel pustou plochou. Už slyšel jednotlivé hlasy. Vítalo ho štěbetání a dětské žvatlání. Rozhlédl se, zda ho někdo nepozoruje. Mezi batolaty se musel vyjímat opravdu komicky! Stačilo mu udělat několik kroků a už se ocitl o pět stupňů výše!

Obklopili ho mladíci a nějaká děvčata. Trochu se mu smáli, divili se jeho oděvu, proto přidal do kroku a bez velké námahy se vyšvihl o dalších sedm stupňů.

Škoda že mě soudce nevidí, pomyslil si pyšně. Trochu zvolnil, ale vzápětí mu nějak uklouzly nohy – sám přesně nevěděl, co se to stalo, ale smekl se a spadl o jeden a hned nato o druhý stupeň níže. Zaklel, a ani se za to nezastyděl, napjal síly a tentokrát překonal svůj osobní rekord: Vyšvihl se o jedenáct stupňů výše!

Cítil ohromnou radost.

Stříbrná plocha, na které ještě před chvilkou stál se soudcem, vypadala jako maličký penízek. Pod sebou viděl kruhové dráhy, plné supajících klusajících lidí. Byli staří nebo tuční, chromí, nešikovní, někteří očividně líní a omrzelí. Rad pocítil jakési pohrdání, ale i lítost nad těmito lidmi, kteří nedokázali, nebo nechtěli dokázat to, co udělal on.

Na své dráze ale nebyl sám. Spolu s ním tu v ostrém tempu běželi mladí lidé, muži i ženy. Rad si uvědomil, že nesmí mrhat silami a nemůže rozptylovat pozornost, protože by mohl opět uklouznout a pád o takových pět stupňů není nic příjemného, tím spíš, že člověk spadne mezi ubožáky tam dole. Ne, tam bych se už opravdu nechtěl ocitnout.

Jaké to asi je výše, napadlo Rada.

Sotva mu ta myšlenka bleskla hlavou, nějaký mladý muž, který běžel o tři kroky před ním, přidal do kroku, následoval skok a už se Radovi ztratil z očí!

Co dokáže on, to umím také, napadlo Rada.

Vykřikl radostí, když se mu podařilo překonat další tři stupně. Výkřik ho ale stál nějaké síly, a proto okamžitě uklouzl a spadl o stupínek níže. Zamrzelo ho to, třebaže vzestup o dva stupně znamenal pěkné vítězství. Kdybych nebláznil, mohl jsem být o stupeň výš, napadlo ho. Podařilo se mu dostat se na ten vysněný stupeň, ale nezbavil se pomyšlení, že bez té hloupé chybičky by byl ještě o jeden nahoře.

Hleděl vzhůru.

Teprve teď si uvědomil, proč tolik touží dostat se nahoru. Od prvního vstupu do tohoto podivného stadiónu zřejmě podvědomě tušil, že tam nahoře je cesta ven. Kdo je skutečně silný, může opustit Zar.

Vybavil si pohled zvenčí, vzpomněl si na chvíle, kdy pozoroval Zar spolu s kouzelníkem Vzdálenou Bouří.

Elektrický svět Zar není nic nadpřirozeného. I zde jsou světové strany, i zde je nahoře a dole. Platí tu – možná – jiná pravidla života než ve světě obyčejném, ale ta základní pravidla jistě jsou společná.

I silové pole lze překonat. Nikde v Galaxii neexistuje nezdolatelná překážka. Záleží jen na odhodlání.

Já vám ukážu, pomyslel si Rad.

Ještě jsem neběžel naplno. Až do této chvíle jsem to považoval za hru. Dlouho si tady hrát nebudu. Vidíte mne naposledy.

Několikrát vdechl a vydechl. V nohách necítil žádnou únavu, ani neměl dojem, že mu srdce nějak rychleji bije. Dýchal lehce a pravidelně.

Rozběhl se.

Pocítil nevýslovnou rozkoš z vědomí vlastní síly. Nohy tepaly hladkou plochu dráhy jako ocelové biče. Každým úderem nabíral rychlost. A co bylo zajímavé – tady, na dráze, cítil pohyb vzduchu kolem sebe. Obličejem se opíral o neviditelnou stěnu. Bránila mu v dosažení vyšší rychlosti. Uvědomoval si to, ale toto vědomí v něm vzbuzovalo ještě větší dravost.

Nikdy v životě neběžel tak rychle jako teď.

Několikrát se mu při tomto úžasném běhu stalo, že se dostal o schod výše, ale už při dalším kroku překonal další. Přestal je počítat. Zdálo se mu, že to není podstatné. Bylo mu jedno, na kolikátém schodu teď běží. Kašlu vám na vaše schody, Ctihodnosti. Já zde neběžím pro zábavu, já zde běžím proto, abych se dostal na svobodu. Toužím po ní a jsem plně odhodlaný jí dosáhnout. Nikdo a nic mě nezastaví. Ti chudáci tam dole jsou nuceni běhat po mrzce nízkých stupních, protože mají mrzké duše.

Nedíval se vzhůru, ale protože běžel nakloněn kupředu, viděl dolů. Byl už v obrovské výšce. Hodnota stříbrného penízku tam dole se prudce zmenšovala. Všiml si také, že po stupních, jež byl právě překonal, běží jen málo lidí. Tu a tam supěl běžec, zpravidla mladý muž, brunátný v tváři, rysy ztrhané, zřejmě na pokraji sil.

Já nejsem na pokraji sil. Mám jich ještě dost, uvědomil si Rad.

Pak ho ale napadlo, že jich nemá neomezeně.

Hrome, vždyť okraj už nemůže být daleko, napadlo ho. Vybavil si pohled na stadión zdola. Zkušenosti nabyté putováním v horách svědčily o ošidnosti odhadu výšky. Pohled shora dolů je jiný než pohled zdola nahoru, to ví každý horal. Ale skutečně zkušený horal pozná i pohledem z výšky, jak je vysoko a kolik asi mu zbývá k dosažení vrcholu. Rad si byl jist, že vrchol musí být na dosah. Jsem nějakých deset, možná pět stupňů před vrcholem. Možná že budu až překvapený, jak blízko vrcholu jsem. Není vyloučeno, že dráha nade mnou je okraj té prokleté číše.

Zvedl hlavu.

Šikmá stěna, vroubkovaná stupni schodiště určeného obrům, se táhla do výšky stejně nedohledné, nahoře zahalené do oparu elektrického sršení, jako když ji pozoroval zdola.

A co horšího, Rad si všiml, že po drahách nad jeho hlavou, dokonce i na drahách o pět deset stupňů vyšších, se pohybují běžci.

Nesmím zvolnit, blesklo mu hlavou, nebo se dostanu o stupeň níž.

Podařilo se mu udržet tempo. Uvědomil si, že mu ještě zbývají nějaké síly. Dovedl je odhadnout: Dokáže se vyšvihnout o tři, snad o pět stupňů. Jenže ti zatracení chlapi běží o deset, i více stupňů výše! Jak se tam dostali?

Rad Haager byl lovec. Celý život strávil v divoké přírodě. Zápasil se zvířaty a vždycky vyhrával. Dovedl překonat i zabijáckého androida, a to byl výkon považovaný za nemožnost. Vynikal i nad ostatními lovci – a z nich nebyl nikdo slabý a neduživý.

Jak je možné, že tady, v elektrickém světě Zaru, se našli zdatnější muži, než je on sám?

A ještě si uvědomil: Čím výše se dostal, tím je obvod kruhu širší. Vyšvihnout se o deset stupňů tam dole je hračka ve srovnání s úsilím, jakým je třeba zaplatit o stejný vzestup zde nahoře.

Co je to za nadlidi, ti nahoře?

Vzpomněl si na soudcovo vysvětlení. Z jednotlivých drah vedou východy. Ze stadiónu je možno kdykoli odejít.

Už mnohokrát za své krouživé pouti minul obdélníkové otvory východů. Míjel je pohrdavě. Pro něho má význam jen jediný východ, ten nahoře, ten, který vede ze Zaru pryč.

Tentokrát se rozhodl, že opustí dráhu obyčejným východem.

Černý obdélníček vstoupil do jeho zorného pole, rychle rostl, už byl tady. S pocitem nesmírné úlevy do něho vběhl. Stačil si všimnout velikého obrazce, vyrytého, do stěny. Nikdy takový obrazec neviděl, ale přeci chápal, že znamená číslo 123. V elektrickém světě každý rozumí každému, dovede i přečíst nápisy v cizím písmu sestavené. Zar má svoje výhody, pomyslel si Rad, poprvé od chvíle, kdy se tady ocitl.

Kráčel chodbou, která neměla konce. Když se ohlédl, obdélník byl už zase docela malinký.

Přesunová rychlost, pomyslel si Rad. Musím k soudci.

Sotva mu ta myšlenka bleskla hlavou, svět kolem něho se změnil, opět viděl ty bláznivě ubíhající šrafy oživlého stříbra, světelné pruhy, jiskry rozmáznuté do blesku.

A byl v soudcově dvoraně.

Jeho Ctihodnost tu stála obklopena skupinou mužů a žen a o čemsi s nimi vážně rokovala. Jakmile Rad vešel, soudce si ho ihned všiml. Něco těm lidem řekl, zřejmě něco pro Rada lichotivého, protože se k němu všichni otočili a rozestoupili se poněkud, aby mu uvolnili cestu.

„Nuže, vzácný příteli, pochlub se svými úspěchy. Jak vysoko jsi vystoupil? Nech mne hádat. Šedesát! Ne. Jsi zdatný muž. Sedmdesát, možná pětasedmdesát.“

„Sto dvacet tři,“ řekl Rad a pyšně se rozhlédl kolem sebe. S potěšením shledal, že ti lidé na něho hledí s úžasem a se závistí. Povšiml si tváře mladé ženy, která stála docela blízko němu. Měla pootevřená ústa a oči jí jen planuly. Zhluboka dýchala.

Já se tu snad ještě ožením, pomyslel si Rad. Ženám se až dosud vyhýbal, nikdy nestál o rodinný život. U dívek a mladých žen ale měl vždycky úspěchy a někdy ho až hněvala snadnost, s jakou takzvaně lámal dívčí srdce. Tohle děvče se do něho zamilovalo takříkajíc na první pohled.

„To je skvělé! Blahopřeji! Nováček na stadiónu, a hned takový úspěch!“

„Kolik je těch stupňů?“ řekl Rad příkře.

„Nemusíš mít obavy. Je jich ještě dost, i pro tak zdatného běžce, jako jsi ty. Teprve teď bude mít stadión pro tebe svoje kouzlo. Dnes jsi závodil s ostatními, napříště se utkáš sám se sebou. To teprve je vzrušení! Každé vítězství bude pro tebe znamenat to nejvyšší štěstí. Neříkal jsem ti, že Zar je svět šťastných lidí?“

„Nebudu závodit jen sám se sebou,“ řekl Rad zachmuřeně. „Viděl jsem lidi běhat i na vyšších dráhách.“

„Samozřejmě,“ řekl soudce, poněkud udiven, že Rad se zmiňuje o něčem tak všedním, co nestojí ani za zmínku. „Na každé dráze běží nějaký běžec. Dráha vzniká prostě tak, že je běžec tak silný, že ji potřebuje.“

„Kdo jsou ti běžci nade mnou?“

Zpráva, již mu soudce právě sdělil, byla ohromující. Běžci tedy vytvářejí nové dráhy. I kdybych se dostal na stupeň číslo tisíc a měl sílu na tisící prvý, vytvořím stupeň číslo tisíc a jedna. Jednoduché počítání… Stadión nemá horní okraj. Cesta vzhůru nevede na svobodu.

Třebaže si to Rad uvědomil, neztratil zájem o stadión. Touha po svobodě už nebyla tak silná. Spíš ho zajímalo…

„Řekněte, Ctihodnosti, kdo jsou ti běžci?“

„No přeci administrátoři! To je přeci samozřejmé!“

Několik lidí se zasmálo, měli radost, že cizinec je tak hloupě neznalý. Zamilovaná dívka se trochu zasmušila. Mrzela se na svého nového miláčka.

„Kdybych se stal administrátorem…“

„Pak se budeš usmívat při vzpomínce na svůj dnešní výkon. Hranice dvou tří set pro tebe nebude nic znamenat.“

„A nade mnou poběží další běžci. Kdo to bude?“

Soudce pokrčil rameny.

„Když já se někdy podívám na stadión, začínám na dráze šest set.“

„Vy?!“ vykřikl Rad Haager užasle. Nemohl se dívat jinam než na starcův dlouhý bílý vous. Představil si, jak nesmírná musí být rychlost běžce na dráze šest set. Vzduch musí soudci doslova rvát vousy od úst.

„Co tím naznačuješ?“ zvolal soudce nevrle. Rad si uvědomil, že jeho poznámka byla nevhodná. Nechtěl soudce dopálit. Na jeho vůli záleží, zda on, Rad Haager, se dostane na stadión jako administrátor. Dráha číslo tři sta, to už je něco. Nebude pro mě nic znamenat, tak to říkal soudce. Mohu se odvážit pomyšlení na dráhu číslo čtyři sta? Pět set. Nebo dokonce šest set, kde běhá on sám?

„Nad vámi také někdo běhá? Odpusťte otázku, Ctihodnosti. Víte přeci, že jsem cizincem v Zaru.“

„Odpouštím ti, protentokrát. A odpovím ti: Zajisté, nad mou hlavou se tyčí další dráhy a i ty jsou obsazené. Neexistuje neobsazená dráha.“

„Kdo jsou ti lidé běžící po drahách nad vámi?“

Soudce se trochu zachvěl a lidé jej obklopující jaksi zmaličtěli.

„Nikdy se takto netaž. Je to nezodpověditelná otázka. Odpověď se nesmíš dozvědět. Ani já ji neznám. Vidím dráhy nad sebou, vidím běžce a to mne naplňuje touhou. Je to smysl mého života. Rozumíš?“

„Rozumím,“ přisvědčil Rad Haager a byl v té chvíli přesvědčen, že mluví plnou pravdu.

„Tak tedy… přijímáš moji nabídku. Chceš se stát administrátorem mého sektoru?“

Zamilovaná dívka pokročila o půlkrok vpřed.

Rad chtěl přisvědčit, když ho vyrušil dupot a křik.

Ohlédl se. Dva biřici sem vedli Draga.

„Ctihodnosti,“ řekl ten, který byl ozbrojen holí bolesti, „ničema se znovu pokusil o útěk. Volal zase o pomoc, ochomýtal se kolem zapovězeného území.“

„Dítě nešťastné!“ zvolal soudce. „Zapomněl jsi, co jsem ti řekl naposledy?“

„Nezapomněl,“ odpověděl zoufalý Drago.

„Proč tedy jsi přestoupil můj zákaz?“

„Slyším hlas. Někdo odpovídá na moje volání o pomoc.“

„Kdo by ti mohl odpovídat?“

„Nevím. Je to hlas přicházející zvenku.“

Dav se zavlnil.

„Vypnout! Vypnout zrádce!“

Hlas zvenku, uvědomil si Rad Haager. Bezpochyby patří kouzelníkovi Lakmonů. Věrný Vzdálená Bouře stále ještě čeká.

Rada napadlo, že by mohl udělat soudci nabídku: Půjde sám k zapovězené hranici, naváže s kouzelníkem Lakmonů spojení a přemluví ho ke vstupu do Zaru.

Kouzelník je zdatný mladý muž. Také by se mohl stát administrátorem. Běhali by spolu na stadiónu, na příbuzných drahách. Jednou by byl o stupeň o dva výše on, Vzdálená Bouře, jindy by vítězil Rad. Jaké by to bylo štěstí! Jak dlouho by mohlo potrvat!

„Co říká ten hlas?“

„Odpovídá na moje volání. Radí mi, abych vyhledal Rada Haagera. Ten mi pomůže dostat se na svobodu.“

„Rada Haagera! To je Rad Haager!“ ukázal soudce na nastávajícího administrátora. „Našel jsi ho. Ale ten že ti pomůže na svobodu? Brzy dostane pravomoc administrátora. Víš, jaký bude jeho první úkol?“

„Nevím, Ctihodnosti,“ řekl Drago tiše, neodvážeje se na Rada podívat.

„Vypne tě. Administrátor Rad Haager je významný muž. Už v prvním běhu dosáhl mety sto dvacet tři. To se ještě nikomu nepodařilo, pokud moje paměť sahá, a pamatuji toho mnoho!“

Poslední poznámka byla míněna jako žert. Starý soudce se obrátil k davu jej obklopujícímu a milostivým pokynem hlavy mu dovolil, aby odměnil žert svým smíchem.

Chlapec se teď obrátil k Radovi a pozvedl k němu svoje drobné ruce.

Šest prstíků…, pomyslel si Rad. Dítě cizího lidu mi důvěřuje.

A teď…

Zaslechl hlas Vzdálené Bouře.

Opravdu, teď bylo kouzelníkovo jméno plně namístě, protože hlas zazníval jako z nesmírné dálky.

„Nebezpečí…, blíží se nebezpečí, Rade Haagere!“

„Z moci svého úřadu,“ prohlásil soudce slavnostně, „ustanovuji Rada Haagera plnomocným členem sboru administrátorů sektoru číslo…“

Rad podal chlapci ruku.

Ruka muže a ruka dítěte splynuly.

Soudce zmlkl a vousy se mu naježily pod nosem.

„Co to má znamenat?“

„Neublížím tomu dítěti,“ řekl Rad. „A nepřipustím, aby mu ublížil někdo jiný.“

„Rade!“ zvolala zamilovaná dívka zoufale. „Jmenuji se Myrin. Znám tě chvilku, ale chci ti dát celý svůj život. Také jsem členka sboru administrátorů. Netušíš, jaké štěstí tě čeká. Nebraň toho chlapce. Jeho touha po takzvané svobodě, to je nevyléčitelná nemoc. Po pravdě řečeno, je to jediná nemoc, jakou lidé Zaru trpí. Jediná, zato strašná. Působí nesmírnou bolest. Vypnutí je nemocnému vykoupením. V jediném okamžiku utrpení zmizí. Nebraň chlapce. Jenom prodlužuješ jeho muka. Není mu pomoci.“

„Můžeš mi pomoci!“ zvolal Drago zoufale. „Jsi jiný než oni. Nesklonil si hlavu, nesmířil jsi se…“

Rad se zastyděl. Tak málo chybělo a byl bych se podřídil. Byl bych s nimi běhal ve stadiónu, radoval bych se nad ziskem stupně a litoval každého uklouznutí. Stal bych se elektrickým člověkem v plném majestátu ubohosti.

„Ze Zaru není úniku,“ řekl Rad Haager tiše.

„Správně jsi promluvil,“ řekl soudce. Myrin, bez ohledu na pravidla chování, skočila soudci do řeči. Zasmušil se, pohlédl na biřice, ale pak blahosklonně pokynul rukou, takže biřic, užuž napřahující svoji mučící hůl, opět sklonil ozbrojenou ruku.

„Každý z nás je trochu nemocný touhou po svobodě. Každý, i jeho Ctihodnost. Jsme tu všichni administrátoři, a proto ti smím prozradit toto tajemství. Obyčejní lidé ho nesmějí vědět.“ Rozhlédla se kolem sebe. Několik lidí pokývalo hlavami, ozvalo se i souhlasné bručení. „My známe Zar. Soudili jsme lidi, kteří nasadili veškerý důmysl v pátrání po úniku. Všichni ztroskotali. Rade! Nemysli si, že jsi chytřejší než všichni ostatní. Je tu šest a půl miliard lidí. Všichni by chtěli ven. Všichni se snažili dostat se ven. Nikomu se to nepovedlo. Nikomu, slyšíš?“

Byla to velezrádná řeč. Dívka si uvědomovala, že soudce ji může kdykoli potrestat sesazením, nebo dokonce vypnutím, ale když už jednou začala hovořit, měla pocit, že by se raději nechala vypnout, než aby skončila.

„Jaký je smysl existence? Štěstí. V čem vidíš štěstí? V nekonečném utrpení touhy po něčem, co neexistuje?“

„Jsem šťasten,“ řekl Rad Haager, „když mohu říci soudci: Ctihodnosti, odmítám běhat ve stadiónu. Kašlu na stupeň sto dvacet tři, kašlu na stupeň šest set. Kašlu na celý váš stadión, na hodnost administrátora, na hodnost soudce. Víš, proč mne to prohlášení naplňuje štěstím? Protože je svobodné, Myrin. Nemusím se sápat po stupních vzhůru, nemusím hledat skulinu v zapovězené hranici. Svoboda je tady. Svoboda je ve mně, v mém rozhodování.“

Myrin ustoupila. Z očí jí tekly slzy.

„Také jsi nevyléčitelně nemocný. Ubohý Rade…“

Usmál se na ni. Nepovažoval za účelné jí něco dalšího vysvětlovat. Všechno, co o celé záležitosti věděl, už řekl. Teď nás vypnou oba, pomyslel si a úkosem mrkl na Draga. Potěšilo ho, že chlapec přestal plakat. Díval se na soudce s hlavou vztyčenou.

„Dobrá,“ řekl soudce. „Mohl bych tě dát vypnout. Kterýkoli z administrátorů to může udělat. Vypneš je oba, Myrin?“

„Ano, Ctihodnosti,“ řekla Myrin bez zaváhání.

V její ruce se objevil čtverhranný stříbrný předmět. Namířila ho na Rada. Soudce ji však zadržel.

„Ještě ne, Myrin. Divíš se, Rade, proč nechci, aby tě Myrin vypnula teď?“

„Zamýšlíte bezpochyby nějakou podlost, Ctihodnosti. Ale ani bití holí bolesti mi neublíží. Tělesná bolest mi nevezme uspokojení nad tím, že jsem se odvážil vám svobodně říci to, co by vám chtěli říct všichni tito zmetci, kdyby k tomu našli odvahu.“

Zakřičeli vztekem a v několika rukách se objevil vypínací přístroj.

„Nechte toho!“ okřikl je soudce. „Cožpak nechápete, že vás chce vyprovokovat?“ Obrátil se znovu k Radovi. „Netušíš, přítelíčku, jak je snadné tě zbavit pošetilé iluze o štěstí.“

„Pokus se o to,“ řekl Rad klidně.

Byl to ale jenom hraný klid. Lovec začal tušit, že soudce připravuje něco strašného. A skutečnost předčila jeho očekávání.

„Zatím jsi poznal dva stupně pohybu,“ řekl soudce. „Pohybujeme se prostou chůzí, když kráčíme touto síní, pohybujeme se rychlejší chůzí, anebo dokonce během, jak jsi to skvěle předvedl na stadiónu. Druhý stupeň je pohyb přesunový. I ten jsi už ovládl. V pořádku a bez potíží ses navrátil ze stadiónu sem ke mně.“

Umlkl a pohladil si vous. Záměrně prodlevu prodlužoval, aby zvýšil napětí. Pak promluvil:

„Existuje ale stupeň třetí. Je to pohyb únikový. Kdokoli může kdykoli ze Zaru uniknout. Je to velice jednoduché. Stejně jako při přechodu na pohyb přesunový, kdy si pomyslíš, kam se chceš přesunout, i tentokrát si pomyslíš, že chceš pryč.“

„To není možné!“ zvolal Rad.

„Proč by to nemohlo být možné?“

„Protože pak… by všichni unikli!“

„Neznali to tajemství. Vědí ho jen hodnostáři od stupně soudce výše.“

Rad ukázal rukou kolem sebe.

„Jenže vy jste teď tajemství prozradil!“ Nuceně se zasmál. „Je to jenom hra. Kdyby to byla pravda, řekl byste mi to mezi čtyřma očima. Nikdy byste tajemství nevyjevil veřejně. Co jsi říkala, Myrin? Že jste všichni pátrali po skulině, kudy se dostat na svobodu, pátrali jste, ale marně? Zde ti soudce nabízí ne skulinu, ale širokou bránu! Jdi, na co čekáš? Projdi tou bránou!“

Myrin ale stála na místě s hlavou sklopenou. Administrátoři, jak se zdálo, se také snažili vyhnout pohledu toho druhého.

Rad se obrátil na soudce.

„To, co jste mi řekl, Ctihodnosti, je pustá lež.“

Stařec jemně zavrtěl hlavou.

„Není. Mluvil jsem čistou pravdu.“

„Proč tedy neodejdou?“

„Nechtějí. Každý z nich má svoji skupinu drah na stadiónu. A to není jediný zdroj jejich šťastné jistoty. Každý z nich ví, že časem se stane soudcem. A po dalším čase postoupí ještě výše, dosáhne hodnosti, o jejíž povaze mám i já jenom slastné tušení. Kdežto tam venku? Co by je tam čekalo?“

Rad se na něho chvilku díval a potom se obrátil k Myrin.

„Spusť to, děvče. Už nechci dál poslouchat to žvanění.“

Dívka se nerozhodně podívala na soudce. Rad nepochyboval, že uposlechne jakéhokoli rozkazu. Jeho život teď záležel na nepatrném pohybu šedovlasé hlavy.

Život? Snad vědomí, to ano, ale život? Tohle přeci není život, to je pouhá existence, způsob přebývání, vymyšlený a do nejmenších podrobností kýmsi řízený! Ne, tohle není život. Tohle není nic, oč by měl stát muž navyklý svobodě.

Soudce se však na Myrin ani nepodíval. Sklonil hlavu. Zdálo se, že o něčem přemýšlí. Potom zašeptal nějaká slova.

Z podlahy se začal pomalu zvedat modravý zářivý kubus. Byl poloprůhledný, jako by vykrojený z mlhy očarované svitem hvězd. Měl čtvercový půdorys o straně asi jednoho sáhu. Zvedal se zvolna, a když dospěl do takové výše, kam dospělý muž dosáhne rukou, zastavil se.

V davu zavládl neklid. Ani administrátoři zřejmě neviděli doposud nic podobného. Zvědavě mezi sebou šeptali a někteří, ze strachu před neznámým, ustupovali nazad.

„Neboj se, Drago,“ oslovil Rad chlapce. Chtěl dodat, že po jeho boku se Drago nemá čeho obávat, že on, Rad, se utká s kýmkoli… Uvědomil si však pošetilost takových slov. V tomto světě je bezmocný, se svým Modrým mečem, se svou silou a obratností. Každý administrátor zde má více moci než on! Ukázalo se to při těch ponižujících závodech na stadiónu.

„Ani nevím, proč tomu tak je,“ řekl soudce tiše. „Z nějakých důvodů mi záleží na tom, abych tě přesvědčil.“ Ukázal na zářící kubus. „Toto je vstupní sekce materializačního zařízení. Vejdi a vzápětí se vrátíš tam, odkud jsi přišel. Do světa…, jak pravíš…, skutečného života.“

Není to past? pomyslil si Rad Haager. Ctihodný se usmál. Rad si uvědomil, že soudce dokáže číst jeho myšlenky.

„Past?“ opakoval soudce. „Proč bych se namáhal s kladením pastí. Stačí, abych na tvoji přítelkyni Myrin kývl prstem, a zmizíš mi navždy z očí. Opravdu to není nic jiného než vchod do světa, po kterém toužíš.“

„Nechci se tam vrátit sám!“ řekl Rad prudce. „Vezmu s sebou Draga.“

„To nelze.“

„Tak tedy… dovol Dragovi, aby odešel.“

„Ani to nepřipustím.“

Ten stařec je horší než ti nejpříšernější duchové, kteří bloudí Horami a přepadají pocestné, napadlo Rada. Jako dítě poslouchal pohádky o takových bytostech. Brzy se naučil nevěřit strašidelným vyprávěnkám a vysmíval se každému, kdo ho chtěl poděsit. A teď… Ten ušlechtile vyhlížející stařec je ztělesněná zloba.

„Není tomu tak,“ oslovil ho soudce. „Nepředstavuji zlo, nýbrž řád. Tomu, kdo se řádu staví na odpor, ovšem řád připadá jako zlo, to dovedu pochopit.“

Netrpělivě mávl rukou.

„Už to trvá příliš dlouho na to, abychom se ještě bavili. Dávám ti slib, že se Dragovi po tvém odchodu nic nestane. Odejdi! Jen tím ho můžeš zachránit. Pokud to neučiníš, Drago zemře před tvýma očima. Pospěš si ale! Moje trpělivost je u konce.“

„Snad…,“ řekl Rad, ale vtom kubus zmizel. Rada to vyvedlo z míry. Byl odhodlán k poslednímu zoufalému pokusu. Aniž svůj úmysl v duchu vyjádřil slovy – tím by ho okamžitě soudci prozradil – hodlal v poslední chvilce chlapce strhnout k sobě a spolu s ním vejít do modravé záře.

Co se to ale stalo? Kubus byl pryč!

„Lháři!“ křikl starci do tváře. Ale soudce se tvářil zmateně.

„Nechápu, co se to…“

Vzápětí se změnilo osvětlení. Všudypřítomná mdlá záře změnila svoji barvu, nejdříve zežloutla, pak přešla přes oranžovou až do červené. Také její síla se měnila, záře nabývala na síle, ale pak klesala, a když už téměř nebylo vidět, znovu zesílila. Z dálky zazněl jekot sirén.

V krvavé záři vyšlehl záblesk a přímo před soudcem se zjevila žena oděná do kombinézy, připomínající vojenský stejnokroj. Rad už natolik poznal zvyky tohoto umělého světa, že věděl o základních zásadách zdvořilosti. Z pohybu přesunového je možno přejít do fáze prosté chůze venku, v koridoru, rozhodně ne v soudní síni. To už není pouhá nezdvořilost, to je urážka Ctihodnosti!

Soudce se však nerozhněval, naopak, hluboce se ženě uklonil.

„Váš oddaný služebník, Excelence, vás vítá na tomto…“

„Není čas na žvanění,“ přerušila ho žena „Hrozí nám záhuba.“

„Nerozumím,“ zabrebtal soudce.

„Někdo ruší náš program! Už dva tisíce sektorů je smazáno. Všechno je pryč Všechno! I… lidé.“ Otočila se k Radovi Haagerovi.

„To je ten muž, který přišel zvenku?“ zeptala se soudce, hledíc na lovce.

„Nevím, odkud přišel,“ mekotal starý muž. Rad se lehce uklonil. Žena na něho pozorně hleděla. „Proč jsi přišel?“ zeptala se. Vysvětlil jí to. Zdálo se, že vysvětlení ji zaujalo.

„Je možné, že máme ještě nějakou naději,“ řekla „Půjdeš se mnou.“

„Sám nepůjdu nikam!“ zvolal Rad. „Dovol, aby Drago šel se mnou. Pak teprve půjdu.“

Pohlédla na chlapce zcela nechápavě. Nedovedla si srovnat v hlavě, proč se někdo zabývá tak nicotnou, bezvýznamnou osůbkou, jako je tento chlapec.

„Jak myslíš… Mně na tom nezáleží. Je třeba co nejdřív…“

V tom okamžiku zhaslo světlo docela. Ze tmy se ozvaly zoufalé výkřiky. Rad měl najednou zvláštní pocit přítomnosti čehosi cizího, a přeci dobře známého.

Vzápětí si uvědomil, jaký je to pocit: Zažil ho už několikrát, když se ocitl na prahu smrti.

KAPITOLA PATNÁCTÁ

„Jsme zde,“ řekl Ka.

„Říkáte to tak klidně, jako kdybychom zapadli do hospody za rohem,“ ozval se Vlado Kovar. Všiml si, že Rena nemá daleko ke mdlobám, přiskočil k ní a zachytil ji paží.

„Co to je? Kde to jsme? Jaký je to svět?“ žasl Petr Abrahám.

Ka se sklonil k Terrovi, uchopil jeho obrovskou hlavu dlaněmi a zahleděl se mu do očí.

„Pokud Terrovi dobře rozumím,“ řekl Ka, „musíme hledat Rada Haagera právě zde.“

„Rada Haagera!“ vrčel věčný nespokojenec Vlado Kovar. „S Radem Haagerem všechno stojí a padá. Nemohli bychom se někdy bez něho obejít?“

Zvíře vážně hledělo na Tramioňana. Vlado měl ještě něco na jazyku, ale zmlkl. Měl najednou pocit, že je přítomen nějakému zcela mimořádnému okamžiku. Dvě bytosti tu spolu rozmlouvají, dvě bytosti tak zvláštní, že podobné nenajdete v celé Galaxii. Obrovská šelma se zcela přebudovaným mozkem, o němž vlastně nikdo v úplnosti netuší, čeho všeho je schopen. A muž jménem Ka. Je to vůbec muž? Je to jednotlivec? Není to spíš ztělesnění celého rodu bytostí? Je možné, že každá jeho buňka má vlastní vědomí. Miliardy a miliardy individuálních bytostí se spojily do jednoho obrazu – a ten zde stojí před nimi.

Krajina kolem nich byla hůř než neutěšená. Byl to bezpochyby umělý svět, ovšem velikosti světa skutečného. Od obzoru k obzoru táhly se kovové pláty rozmanitých tvarů. Každý z nich měl v průměru několik kroků. Některé byly docela hladké, na jiných bylo možno pozorovat cosi, co vypadalo jako nizounká ohrádka, anebo základ nějaké stavby. Tyto struktury, zřejmě také kovové, byly vysoké asi tak do půl lýtek, jak Vlado odhadoval. Nad hlavami se jim klenulo stříbřitě šedé nebe. Nikde nespatřili zdroj světla, sinalá záře zřejmě vycházela z celé plochy klenby.

„Je zde,“ řekl Ka rozhodným hlasem. „Terr si je tím jist. Rad Haager není daleko, ovšem… není jisté, zda je živý. To však nic neznamená.“

„Co tím myslíš?“ strachovala se Rena.

„Ani my nejsme živí v pravém slova smyslu,“ řekl Ka. „Podej mi ruku, Reno.“

Vztáhla k němu paži. Šel jí vstříc, dotkl se špičkami prstů její dlaně a… Rena vykřikla. Tramioňanova ruka prošla její dlaní, jako by to byl obláček páry.

„Tohle je obrovský počítač,“ vysvětloval Ka, „největší, o jakém jsem kdy slyšel. Náš rod také stavěl počítače, kdysi, v hluboké minulosti, a některé měly ohromný výkon a rozměry. Něco podobného,“ ukázal kolem sebe rukou, „jsme ale nikdy nevytvořili. Nebyl k tomu důvod,“ dodal, jako by se omlouval.

„Kdo počítač postavil?“

„Zatím to nevím,“ řekl Ka Petrovi, „ale začínám to tušit. Nehněvejte se na mne, přátelé. Nechci vás obtěžovat hádankami. Skutečným vůdcem naší výpravy je on,“ ukázal na Terra, který zde spokojeně seděl a vyplazoval jazyk. „Zavedl jsem nás všechny tam, kam si přál on.“

„Co když se mýlí?“ ozval se Vládo.

„Řekl bych, že Terr se nemůže mýlit. Síly, které v něm dřímají, nejsou ze všedního světa pravdy a omylu. Terr nás vedl sem, protože je zde Rad Haager. Až ho najdeme, budeme moudřejší. Dovíme se snad, k čemu tento počítač slouží!“

„Tady se toho moc nedovíme,“ bručel Vlado Kovar. „Připadá mi to tu jako poušť, nebo jako…“ Odmlčel se.

„Dopověz,“ vyzvala ho Rena.

„Jako hřbitov,“ řekl Vlado nevlídně. Terr zvedl hlavu a smutně zavyl. Rozuměl snad Vladovi? Chtěl mu dát něco na srozuměnou?

„Škoda že nejsi odborník v oboru umělých mozků,“ podotkl Petr a omluvně se na Ka usmál. „Promiň, nechtěl jsem se tě dotknout.“

„Pořád ještě nechápeš, kdo před tebou stojí,“ odpověděl mu Ka jemně. „Já jsem každý, kdo kdy na Tramionu žil. Já jsem objevil oheň a já jsem ulovil první zvíře oštěpem. Já jsem vynalezl páku a kolo. Já jsem poprvé vzlétl k nebi. Já jsem postavil první… a postavil jsem i ten poslední počítač, který kdy na Tramionu vznikl. Já jsem – všichni. Pojďte se mnou,“ vybídl je nakonec a rychlým krokem zamířil k jedné z nízkých ohrádek. Naklonil se nad ní a pečlivě ohmatával její okraje. Potom tajemně kroužil dlaněmi nad prázdným prostorem uvnitř. Petr Abrahám si vzpomněl na magické obřady domorodců na Marsu, jichž byl svědkem při zasvěcovacích obřadech. Po tom všem, co na Marsu zažil, by se neodvážil Tramioňanovi posmívat.

Ka najednou strnul, proběhla jím vlna křeče a z konečků prstů zasršely fialové biče. Vztekle sebou zmítaly v prostoru vymezeném kovovou ohrádkou. Nezmizely však v kovu, zůstávaly uvnitř jako klubko polapených hadů. Vířily, klikatily se, vzájemně se přetínaly v rychlosti stále prudší.

„Podívejte,“ zvolala Rena. „Tam jsou nějací lidé!“

„Vypadá to…,“ šeptal Petr užasle, „jako kdyby byli ze skla, jako by to byly bubliny vyfouknuté do světla!“

Skutečně! Blesků už bylo tolik, že tvořily hustohustou síť chaoticky propletených fialových linií. V houštině světelných křivek pomalu vyvstávaly obrysy ležících postav.

Bylo jich jedenáct, ležely s pažemi podél těla, nohy na jedné, hlavy na druhé straně toho zvláštního hrobu.

Byl to opravdu hrob?

Ka sebou prudce trhl, cukl rukama a utrhl špičky prstů od fialových blesků. Nezmizely však, zmítaly se i nadále v prostoru vymezeném kovovou ohrádkou.

Rena se bázlivě rozhlédla.

„Opravdu je to hřbitov…,“ zašeptala. „Toto všechno jsou hroby!“

„Mýlíš se, Reno,“ ozval se Ka. „Zapomeň na slova, jako je život nebo smrt. Tohle není svět z masa a krve. Tady se nemůže nikdo narodit a nikdo tu také nezemře.“

„Jsme to, čemu lovci říkají duchové?“ zeptal se Petr. Doufal, že Ka nepostřehne nádech ironie v jeho hlase.

„Pohybujeme se v jiných souřadnicích prostoru,“ řekl Ka. „Nejsou to žádná kouzla. Tihle lidé nezemřeli, protože v jistém slova smyslu nežili.“

„Byli to ale lidé!“ vykřikla Rena.

„Myslili, vnímali, pohybovali se, rozmlouvali…,“ přisvědčil Ka.

„Jako my,“ odtušil Vlado Kovar. Do nitra hrobu nahlížel se zjevnou nechutí. Ano, byl to hrob, ať si tomu Ka říká jak chce!

„Žili v rozměrech paměti tohoto počítače. Potom je někdo zrušil. V paměti ale dlouho přežívá vzpomínka…, stopa…, ozvěna. To, co někdy bylo, nelze snadno převést do nicoty!“

„Ka… znamená to, že Rad je také… takový jako oni?“

„To nevím, Reno.“

„Co si myslí Terr?“

„Nerozumím mu. V jeho mysli je velký neklid. Terr je bezradný, stejně jako my.“

„Co tedy budeme dělat?“ zeptal se Petr. „Zůstaneme tady? Chceš snad čekat, až ten někdo přijde a vypne nás taky?“

Ka hleděl zadumaně na spleť fialových blesků. Snažil se rozpoznat rysy podoby těch, kteří zde bezvládně leželi. Blesků ale nebylo dost na to, aby vytvořily dostatečně hustou síť.

„Myslím,“ řekl po krátkém uvažování, „že brzy najdeme odpověď na všechny otázky. Ten, kdo vymazal tyto lidi z paměti počítače, potřeboval volnou kapacitu. Počítač s prázdnou pamětí ničemu a nikomu neslouží. Paměť uvolňujeme proto, abychom ji naplnili něčím jiným.“

„Slyšíte?“ ozval se Vlado. „Jako by se něco dělo…“

Poklekl a přiložil ucho k zemi.

„Slyším nějaké dunění!“

„Také barva nebe se mění,“ upozornila Rena. „Na obzoru se objevují záblesky.“

Záblesků přibývalo, zašlehovaly až do nadhlavníku, kmitaly po nebeské báni, objevovaly se a zase mizely. Poutníci se bezděky stiskli do hloučku, i když ne tak těsně, aby se vzájemně dotýkali. Prolínání nehmotných těl jim všem bylo nepříjemné, a jak se zdálo, nelibě to nesl i Ka.

„Je to jako bouře,“ řekl Vlado Kovar, „jako světelná bouře!“

„Máš pravdu,“ přisvědčil Petr Abrahám. „Na Zemi jsem několikrát zažil sněhovou bouři. Tady to vypadá…, jako kdyby sněžilo světlo!“

„Světla je tolik,“ hučel Vlado, „že nic nevidím!“

„Jako v opravdové bouři…“

„Ka…, neměli bychom odsud odejít?“ ozvala se Rena.

„Taky jsem o tom uvažoval. Bojím se ale, že už bychom nikdy nenašli cestu zpět. Terr přestal Rada Haagera slyšet a nezapomeňte, že on je náš průvodce!“

„Bolí mě to do očí…,“ křičela Rena. „Když je zavřu, není to nic platné!“

„Musíme to vydržet!“ křičel Ka.

„Je to čím dál horší. Slyšíte ten zvuk! Jako ječení sirény! Zvuk je stále silnější!“

Petr zmlkl a bezděčně padl na kolena. Pak ulehl, přitiskl obličej k zemi a zakryl si hlavu rukama. Účinek oslepující záře a nesnesitelného jekotu sirény se mu nepodařilo zmírnit, ale snad měl o něco větší pocit jakési jistoty. Ostatní ho napodobili, jenom Terr zůstal strnule sedět jako neochvějná skála.

Bouře přešla stejně náhle, jako se přihnala.

Ka zvedl hlavu a rozhlédl se kolem sebe.

„Je to tady,“ řekl klidně. „Paměť je znovu zaplněna.“

Mrtví vstali z hrobů? pomyslela si Rena s děsem. Neodvažovala se otevřít oči. Pak zaslechla Petra Abraháma:

„Co to je? Vypadá to jako nějaké skleněné věže…“

„Náhrobky na hrobech,“ poznamenal Vlado Kovar.

„Ne…,“ řekl Ka, „nemluvte. Nechte mne přemýšlet.“

Teprve teď se Rena odvážila vzhlédnout. Vykřikla úžasem. Tam, kde prve byly nizoučké ohrádky, tyčily se domům podobné struktury, pravděpodobně skleněné. Obdivovala důmysl a nekonečnou fantazii, s jakou byly vzájemně pospojovány trubky a trubičky, spoje a vlákna, drobné, krystalům podobné plošky.

„Ovšem…,“ vydechl Ka.

„Už je ti to jasné?“ zajímal se Petr Abrahám.

„Možná…“

„Co je to tedy?“

„Musíme se přesvědčit. Nerad bych se mýlil. Ale pokud se nemýlím, tedy…“

„Dopověz!“

„Pak se díváme na něco nepředstavitelně strašlivého. Pojďte! Všimněte si, že všechny ty stavby jsou nakloněné jedním směrem. Tam se musíme vydat!“

„Vypadá to… jako soustava nějakých antén,“ poznamenal Petr Abrahám. Ka sebou trhl a podíval se na něho. Neřekl však nic. Vlado si toho nevšiml, ale Reně jeho pohled neunikl. Uhodl Petr účel těch divných zařízení? Jsou to skutečně antény? Pokud ano, proč o nich Ka nechce mluvit?

Přidali do kroku. Mezi průsvitnými stavbami, z nichž některé byly vysoké jako patrové domy, vedly úzké klikaté uličky. Nemuseli se bát bloudění, protože stavby byly zřetelně nachýlené na jednu stranu. Jejich sklonem se mohli bezpečně řídit jako kompasem. Dokonce měli dojem, že čím dále postoupili, tím je sklon staveb větší.

„To je div, že celý ten krám nespadne,“ upozornil Vlado na jednu mimořádně nakloněnou strukturu. „A tady stojí jedna ještě horší!“

„Už brzy budeme u centra,“ poznamenal Petr. „Všiml jsem si, že sklon se zvětšuje pravidelně. Počítám že máme dvě třetiny cesty za sebou.“

Ka na to neřekl nic. Reně se zdálo, že Tramioňan je čím dál více zasmušilý. Šel jako prvý, s Terrem po boku. Zvíře kráčelo celé schlíplé, ohon vtažený mezi nohy, uši přitištěné k lebce, naježené, nahrbené.

Kdyby kolem dokola byli nepřátelé, pomyslel si Vlado, Terr by vypadal docela jinak.

Představil si tu bojovnou bestii v plné nádheře. Terr je rozený válečník, hned tak se něčeho nelekne a se svým pánem poznal nejednou nebezpečí. Proč tedy tady a teď dává najevo takovou tíseň?

Ať se to bere z jakékoli strany, uvažoval Vlado, příznivé znamení to není.

Stavby byly po chvíli opravdu už tak nakloněné, že držely pohromadě jenom zázrakem. Petr, který prožil značnou část mládí na Zemi, si připadal jako v pokáceném lese skleněných smrků. Lesní velikáni ukazovali svými špičkami směr. Tam jděte, nabádali poutníka, tam je cíl vaší cesty!

Tušil, že už brzy k cíli dorazí. Co tam najdou?

Obešli jednu mimořádně vysokou stavbu a stanuli.

Před nimi se otevřel prostor, jako by z lesa vyšli na širokou louku. V tomto světě se těžko odhadují vzdálenosti, uvažoval Petr, rozhlížeje se kolem. Holá kovová planina se táhla snad kilometr daleko a pak se do výšky zvedala stěna mlhy.

„To není mlha…,“ slyšel najednou Vlada Kovara. „Podívejte! To je nějaká hora!“

Rozběhli se kupředu.

Z kovové pláně se do závratné výšky zvedala stavba, která byla svou vnitřní strukturou podobná těm, jež míjeli bez povšimnutí. Měla základnu tak širokou, že se táhla od obzoru k obzoru. Když se ohlédli, viděli za sebou skleněné bludiště. Teprve teď, když urazili polovinu vzdálenosti mezi bludištěm a horou, uvědomili si, že bludiště obklopuje horu v širokánském kruhu.

Ka zvolnil a řekl přátelům:

„Měli bychom se vrátit.“

Chtěli se zastavit, ale najednou shledali, že je nohy neposlouchají. Museli kráčet stále vpřed, jako v děsivém snu. Nějaká síla je hnala kupředu!

„Tohle se mi nechce líbit!“ vykřikl Vlado Kovar. Napjal svaly, aby nohy zvládl, ale jediným výsledkem jeho úporné snahy byl pád. Natáhl se jak široký, tak dlouhý a s úžasem shledal, že klouže vpřed!

„Je to past,“ poznamenal Petr Abrahám. Spolu s Ka pomohl Vladovi na nohy. Pokračovali v cestě vpřed. Museli jít stále rychleji, protože hora je přitahovala s větší a větší silou.

„Kdo ji na nás nastražil?“ hulákal Vlado, celý vzteklý.

„Ten, kdo postavil počítač,“ řekl Ka, „o nás zřejmě vůbec neví. Spadli jsem sem bez jeho vůle.“

„Ka, já mám strach!“ volala Rena. „Pojďme pryč.“

„Chceš tady nechat Rada?“ ohradil se Vlado.

„Nechci… To víš dobře, že nechci! Jenže já už nevěřím, že ho někdy uvidíme. Přece nechceš tvrdit, že je tam…“

Ukázala vpřed.

Strukturu hory už viděli docela přesně.

Byla to netvorná zvětšenina staveb labyrintu. Místo trubiček trubice, místo vláken lana, místo spojek trámy. Jen stavební materiál byl stejný. Hmota se podobala sklu, nebo zcela čirému ledu. Z nitra hory vycházelo světlo, tajuplně jiskřilo na hranách trámů, pableskovalo na oblinách lan.

„Uvědomujete si to strašné ticho, které tu je?“ upozornil Petr.

„Svět ticha…, svět bez vůní,“ přisvědčila Rena.

Když se ohlédli, viděli stavby labyrintu už jenom jako cosi jiskřivého na obzoru. A hora před nimi, netvorná, se ztrácela v oblacích. Pochopili, že to, co považovali za bělostnou klenbu, je příkrov mračen.

Horu měli už téměř na dosah. Síla poněkud zeslábla, do té míry, že už je nenutila k běhu.

Pořád ale byla tak silná, že jim znemožňovala návrat. Těsně u úpatí takřka ustala, takže se mohli i zastavit.

„Je mi nějak lehce…,“ řekla Rena. „Podívejte se na Terra!“

Daimon popoběhl. Ocitl se těsně u nejbližšího skleněného válce. Prošel jím, jako by to byl vzduch – a najednou se začal vznášet vzhůru!

„Za ním!“ vzkřikl Ka.

Několika skoky ho dostihli a teď už všichni stoupali daimonovi v patách.

„Úchvatný pohled! Dívejte se!“ volala Rena.

Jak stoupali, obzor se rozšiřoval. Před nimi se rozprostíralo širé, oslnivě bílé pole. Z výšky připomínalo zřetelně pokácený les skleněných stromů. Milióny paprsků směřovaly k jednomu středu. Když labyrintem procházeli, připadal jim chaotický, ale odsud, z výšky, začali vnímat jeho složitý řád.

Padla na ně odevzdanost. Chápali, že se stali hříčkou nějakých sil, které jsou dokonce mocnější než Ka, nejstarší a nejmoudřejší bytost vesmíru, pro niž nic neznamenají hranice prostoru a času, bytost, která nepotřebuje berličku technických vymožeností, aby prosazovala svoji vůli kdekoli se jí zlíbí, bytost která žije ve všech dimenzích prostoru stejně volně, jako člověk žije ve třech rozměrech prostoru doplněných čtvrtým rozměrem času. Necítili strach, jen nějaká zvědavost v nich přeci jenom zbyla.

„Už nám povíš, k čemu toto všechno slouží?“ oslovila Rena Tramioňana.

„Brzy se potvrdí, zdali mám pravdu,“ odpověděl Ka.

Vnořili se do mračen. Letěli stále rychleji, trubice se často klikatila, rozdvojovala, míjeli četné odbočky, avšak směřovali stále vzhůru. Mračna houstla, tmavěla. Šero se pozvolna měnilo ve tmu. Rena musela namáhat zrak, aby neztratila Terra z očí. Nikdo nepromluvil, letěli takřka bezdechu, tváře obrácené vzhůru.

Najednou jim nad hlavami vybuchly hvězdy.

Majestát hvězdných shluků se jim představil s explozivní náhlostí. Obloha sálala hvězdami. Mžourali do oslepující záře, s výjimkou Ka si všichni museli chvilku zvykat. Tramioňan se klidně rozhlížel kolem sebe. Pozemšťané ještě nikdy nespatřili tolik hvězd na noční obloze.

Z naučných pořadů plastivize nabyli určitou představu o tom, jak asi vypadá noční obloha blízko středu Galaxie, ale bezprostřední zrakový vjem je vždycky silnější než sebedokonalejší plastivizní náhražka.

„Nemýlil jsem se…,“ zašeptal Ka. Nečekal na zvědavé otázky a pokračoval: „Vidíte? Jsme už blízko vrcholu hory. Kam směruje jeho osa?“

„Do míst, kde je nejvíc hvězd. Kde je obloha nejjasnější…,“ šeptala Rena.

„Ano. Tam je střed Galaxie. Tam je moje vlast. Tam je Tramion.“

„Co to má znamenat? Kde jsme se to octli? Tahle hora…, to je nějaká zbraň?“ hřměl Vlado. K vrcholu hory už zbývalo pár desítek metrů. Stoupali teď velmi pomalu.

„Co moje paměť sahá… a sahá velmi daleko…, nikdy nikdo nepostavil tak mohutný energetický vysílač. Jakmile tato anténa

začne vyzařovat energii, zahubí veškerý lid Tramionu jediným výbojem!“

„Jenže, Ka, vždyť jsi říkal, že v tobě jsou všichni obyvatelé Tramionu, kteří kdy na vaší planetě žili!“

„To je pravda,“ přisvědčil Ka, dívaje se na Renu.

„Ty jsi ale tady,“ pokračovala Rena. „Anténa ale míří…“ Ukázala k zářícímu nebi.

„Jsem tady, ale i tam,“ odpověděl Ka s nevýslovným smutkem v hlase. „Nejsem na jednom místě. Být na jednom místě…, ten pojem nemá pro mne vůbec žádný smysl. Věř mi, Reno, jakmile tento stroj začne pracovat, s Tramionem je konec.“

„Kdo ho postavil? A proč?“

Ocitli se na vrcholu. Tři lidé, marsovský daimon a obyvatel Tramionu tkvěli v prostoru nedaleko ústí silnostěnné, zřejmě skleněné trubice. Když se podívali přímo vzhůru, viděli středobod celé Galaxie. A dole?

Nejtemnější temnota, hlubina čiré nicoty. Temno před Velkým třeskem. Slovo „nic“ nevyjadřuje v plném dosahu tu nepřítomnost čehokoli, již cítili pod sebou! Není to jen nepřítomnost hmoty a energie, je to i nepřítomnost rozměrů, nepřítomnost dimenzí. Jako kdyby někdo celý vesmír rozřízl nožem na dvě poloviny, jednu zachoval a tu druhu zahodil kamsi do nekonečna. Jenom pocit neodvratné hrozby z ní zůstal.

„Jenom jeden lid z národů Kruhu mohl podniknout něco tak obludného,“ řekl Ka. „Jenom jedna mysl mohla něco podobného upříst.“ Terr zvedl pozorně hlavu a zadíval se na Ka. Tramioňan si toho všiml. „On se s ní setkal. To ona přestavěla jeho mozek, to ona mu vtiskla část svých schopností.“

„Má nějaké jméno?“ zeptal se Petr Abrahám. Ka hleděl vzhůru, ke své domovině.

„Ano. Byl to můj přítel, kterému jsem věřil. Právě jemu jsem svěřil Centrálu galaktických cest. Jeho jméno je…“ Zavřel oči, zavrtěl hlavou, a teprve pak to jméno pronesl: „Tlaprokodu Mandane.“

KAPITOLA ŠESTNÁCTÁ

Čtyřprstá ruka lehce spočívala na kontrolním panelu. Tlaprokodu Mandane pozorně hleděl na obrazovku. Ani inženýr Easy, ani plukovník Jo Vagy, kteří s ním sdíleli místo v pozorovatelně, nemohli nic vyčíst z jeho bezvýrazného obličeje, ale měli plné právo se domnívat, že jejich pán a velitel je spokojen.

Nová Roma byla kolem dokola obklopena útočnými šiky loveckých klanů. Podařilo se nalézt a seskupit všechny, i ty, které dosud bloudily v lesích pro ně neznámé planety. Mozkové stimulátory, umístěné v předsunutých obranných stanovištích města, pracovaly na plný výkon. Ubozí lovci, kteří měli za sebou trpkou zkušenost uměle vyvolaného barbarství, si neuvědomovali, co se s nimi děje a odkud se bere zběsilá nenávist, která je ovládá. A už vůbec nemohli vědět, k jakému cíli je určena.

Oskar Easy byl lépe zasvěcen do technických podrobností než plukovník. Schéma útočného plánu, které bylo vidět na jedné z pomocných obrazovek, nebylo pro něho pouhou směsicí křivek, bodů a nečitelných znaků jako pro Vagyho. Ty šarlatové kotoučky, to jsou jednotliví mecinové, shromažďující mentální sílu všech příslušníků klanu. Jakmile nenávist dosáhne vrcholu, Tlaprokodu Mandane stiskne spoušť, nashromážděná energie se ve zlomku vteřiny přenese na snímač, odtud přejde do gigantického zesilovače umístěného v nitru planety a po náležitém zesílení bude převedena do zářiče.

A to bude znamenat zkázu Tramionu.

Easy by byl rád věděl, jak Tlaprokodu Mandane pozná, že nastal vrcholný okamžik. Neodvážil se však ani špitnout.

Pozorovatelna se vznášela dvě stě metrů nad nejvyššími střechami Nové Romy. Rozhled byl odtud přenáramný. Město, postavené přísně geometricky, sevřené hradbami, leželo v pestrém kruhu obléhatelů. A dál? Nekonečné lučiny a lesy. Nový Mars je krásná planeta. Stane se vzorem pro osídlení domoviny, starého dobrého Marsu, odkud byli vojáci generála Sulira před deseti lety vypuzeni!

„Nuže, přátelé,“ ozval se Mimozemšťan, „přípravy skončily. Je třeba přejít k činům.“

Vagy s Easym si vyměnili pohledy. Mandaneova slova je překvapila. Proč Mimozemšťan žvaní, místo aby jednal? Je snad nervózní? Obává se činu?

Neměli ale právo ho kritizovat.

„Naposledy zkontrolujeme všechny systémy,“ řekl Mandane.

Na obrazovce se objevil velkolepý zářič. Pohled na stavbu podobnou skleněné pyramidě oba muže uchvátil. Věděli, že zářič není v podstatě hmotný, že patří do souřadnic jiného prostoru, než je ten jejich. Takové věci ale chápe rozum, nikoli cit.

„V pořádku, jak se zdá,“ poznamenal Mandane. Easy si všiml, že v samotné špičce zářiče, v ústí nejvýše umístěné trubice, se něco hýbá, ale dřív, než stačil něco poznamenat, Mandane změnil záběr. Byl zvědavý na celkové schéma počítače.

Na obrazovce se objevil kotouč s drobnou skvrnkou uprostřed. Kotouč byl složen z nesmírného počtu drobounkých čárek, které s neúprosnou přesností směrovaly ke skvrnce. Každá z nich, jak Easy s Vagym věděli, představovala podobný zářič, jaký před krátkou dobou – nešťastně a omylem, jak Mandanea přesvědčili – uvedli do chodu. I tentokrát si Easy všiml nějaké nepravidelnosti a stačil na ni upozornit.

„Co je toto?“ zaklepal prstem na okrajový sektor kotouče.

Mandane se naklonil k obrazovce.

„Nevím. Podíváme se blíže.“

Promluvil ve svém jazyce. Byla to řeč na poslech nikoli nepříjemná, přestože mnohé hlásky zněly lidskému sluchu prapodivně a připomínali nejspíš štěbetání nějakých ptáků.

„Je třeba obraz maximálně zvětšit,“ děl Tlaprokodu Mandane.

„Promiňte moji opovážlivost, Excelence,“ ozval se Vagy svým hlubokým hlasem. „Neměli bychom ztrácet čas, to je můj názor. Jestli dobře rozumím významu symbolů, energie dosahuje vrcholu. Každou vteřinou odkladu roste nebezpečí neúspěchu!“

„Už jednou se akce nepovedla, plukovníku,“ řekl Mimozemšťan přísně. „Byla to vaše vina. To vy jste zbytečně akci uspěchal. Lze pochybovat, ale každou chybu je přípustno učinit jen jednou. Tentokrát nenecháme nic náhodě!“

Na obrazovce se střídaly obrazy, každý o jeden řád podrobnější než ten předchozí.

Easy hněvivě vykřikl.

„To jsou přeci lidé!“

„Původní obyvatelé této planety,“ přisvědčil Tlaprokodu Mandane. „Nezapomeňte ovšem, že to nejsou skuteční lidé. Jsou to jejich informatické záznamy.“

„Ovšem! Ale informatické záznamy lze materializovat!“ namítl Vagy.

„Tyhle záznamy už nikdo materializovat nebude,“ odpověděl mu Tlaprokodu Mandane. „Energetický výboj je spolehlivě zničí.“

„Už jednou jste tvrdil, že z počítače všechny záznamy původních obyvatel vymažete.“

„Sám nechápu, jak je možné, že…“

Obrazovka ukázala zase podrobnější obraz. Tentokrát bylo možno rozeznávat tváře. Nahlíželi do velikého sálu plného lidí. V jejich středu stál…

„To je přeci Rad Haager!“ vykřikli oba muži takřka současně. Tlaprokodu Mandane se podivil. Připomněli mu, že se s tímto bojovníkem Volných lovců už jednou setkal a dobře zná jeho daimona Terra.

„No ovšem, už si vzpomínám,“ děl Mandane. „To on zřejmě zorganizoval záchranu těch lidí! Neobyčejný člověk. Snad by si zasloužil, abychom…“

Vagy si už byl jistý, že Mandane váhá a hledá záminku, proč akci odložit.

„Protestuji!“ vykřikl, celý rudý v obličeji. „Jestli někdo může celou akci zhatit, pak je to Rad Haager! Dost na tom, že Haager přežil přeprogramování počítače. Excelence! Snažně vás prosím, neodkládejte útok!“ Tlaprokodu Mandane se na něho obrátil a zahleděl se mu do očí. Vagymu byl pohled těch zlatavých zornic nepříjemný, ale raději by si vyrval a spolykal všechny vousy, než by uhnul zrakem.

„Planetární soustava Sol plodí neobyčejně odhodlané muže,“ poznamenal Mimozemšťan. „Rad Haager a vy, plukovníku, jste si v něčem velice podobní.“

Odvrátil se od Vagyho.

„Máte asi pravdu,“ řekl „Útok nelze odkládat.“

Přiložil dlaň na velkoplošný senzor.

Jenom on byl oprávněn k zahájení akce. Senzor by nereagoval na dotyk jakékoli jiné dlaně než této jediné.

Nepředstavitelně složitá zbraň, nejdůmyslnější a nejúčinnější, jaká byla kdy v Galaxii sestrojena, se zvolna chystala k smrtící akci.

Tlaprokodu Mandane si založil ruce na prsou.

„Teď už nám nezbývá, než přihlížet.“

„Kostky jsou vrženy,“ poznamenal inženýr Easy. „Teď vyleze šídlo z pytle ven.“

Jen aby nebodlo nás, pomyslel si Vagy.

Nespouštěl z očí obrazovku, na které bylo vidět počínání Rada Haagera a jeho přátel. Znal tak trochu uspořádání společnosti, převedené do počítače v podobě informatických záznamů. Obyčejní občané ani netušili, jaký je potkal osud. Jim bezprostředně vládli administrátoři, řízení kastou soudců. Ti podléhají takzvaným matkám sektorů. Nad nimi jsou kapitáni, ještě výše guvernéři, následuje ještě několik mezistupňů a nejvyšší vedení elektrického světa Zaru je v ruku programátorů. Podle oděvu Vagy poznal, že Haager je obklopen právě jimi, programátory.

„To se mi nelíbí. Podívejte, co dělají…,“ zvolal pohoršeně. Bylo vidět, že programátoři manipulují jakousi aparaturou. I při tomto stupni zvětšení nebylo na obrazovce patrno, o jakou aparaturu přesně jde. Nejistota jenom umocňovala plukovníkovo neblahé tušení.

„Pokoušejí se Rada Haagera materializovat,“ poznamenal Tlaprokodu Mandane klidně. „Standardní materializační agregáty byly zničeny při přeprogramování počítače. Programátoři ale mohou sestavit vlastními prostředky nový agregát.“

„Já věděl, že jsme neměli brát Rada Haagera na Nový Mars!“ zaláteřil Vagy. Inženýr Easy ale odtušil:

„Museli jsme. Bez něho bychom nedokázali tak dobře navázat kontakt s loveckými klany. A navíc v celé akci hraje klíčovou úlohu jeho daimon Terr.“

„Podívejte… Zařízení už je hotovo! Haager vstupuje do krychle… Hrome, on zmizel…“

„Zmizel ze souřadnic elektrického světa Zaru,“ poznamenal Tlaprokodu Mandane. „Bezpochyby se objevil v souřadnicích Nového Marsu.“

„Dělejte něco, k čertu!“ křičel plukovník Vagy. Mandaneův neochvějný klid ho nesmírně rozčiloval. Mandane se k němu opět otočil. Modrá blána mezi očima se mu lehce zachvěla. Snad to byl úsměv!

„Kdyby vše šlo hladce,“ řekl Mandane, „nudili bychom se.“

„Já ne! Já ne!“ povykoval Vagy. Mandane mu konejšivě položil ruku na rameno.

„Buďte klidný, vzácný příteli. Pohleďte: K výstřelu schází už jenom šest minut. Haager se bezpochyby dostal na povrch Nového Marsu. Snad se objevil v bezprostřední blízkosti svých lidí. Ale ti jsou plně v naší moci. No ovšem, podívejte se!“

Zatímco hovořil, obratně manipuloval ovládacím zařízením obrazových snímačů. Citlivé objektivy zkoumaly jednotlivá ležení loveckých klanů. Rada Haagera objevily v ležení klanu Lakmonů.

Rad se materializoval v bezprostřední blízkosti svého přítele Vzdálené Bouře. Nepřekvapilo ho to. S pomocí administrátorů se s mladým kouzelníkem domluvil, přemluvil ho k návratu ke klanu a upozornil ho na to, že přechod z elektrické země Zaru není, inu, právě všední.

Vzdálená Bouře se však nelekl, ani nedal najevo překvapení, když se Rad Haager před ním najednou objevil, kde se vzal, tu se vzal, v lesklé, jako by skleněné krychli, která se v několika okamžicích rozplynula jako cár mlhy! Tlaprokodu Mandane měl pravdu. Mentální stimulátory už stačily Vzdálenou Bouři zpracovat. Kouzelník tu stál netečný k Radovi, nohy rozkročené, pěsti zaťaté, obličej zrůzněný vztekem. Tělo měl zbrocené potem. Oddychoval zhluboka, jako muž, který těžce pracuje.

Z výšky dvou set metrů Tlaprokodu Mandane pozoroval každý rys Radova obličeje.

„Vidíte?“ upozornil a blána mezi očima se mu opět chvěla. „Stimulátory už ho zasáhly.“

Opravdu! Rad Haager, který se snažil upoutat kouzelníkovu pozornost, zvolna přestal hovořit, odvrátil se od svého přítele, zaujal stejný postoj a zahleděl se stejným směrem jako on.

„Nemusíte mít obavy, plukovníku,“ děl Tlaprokodu Mandane. „Akci jsem připravoval příliš dlouho, abych nechal nějaké hloupé náhodě šanci! Vše je mnohonásobně zajištěno. S Tramionem je konec!“

Tři páry očí se zahleděly na displej udávající čas.

K výstřelu zbývala necelá minuta. Energetické kondenzátory vstřebávaly sílu, již jim poskytovali lovci. Zesilovače pracovaly na plný výkon. Zbývala ještě minuta. Pak bude míra naplněna. Zbraň promluví, jednou a naposledy, zato tak důkladně, že účinek výstřelu pocítí všechny civilizace v Galaxii.

Mandane a jeho asistenti však nebyli jediní, kdo v bezdechém napětí prožívali poslední minuty existence Tramionu, ústřední planety mírumilovného Galaktického Kruhu.

U velínu ve velitelském bunkru seděl generál Sulir. Měl k dispozici stejné zařízení jako Mandane v pozorovatelně. Mimozemšťan totiž do včerejška nebyl plně rozhodnutý, odkud bude operaci řídit. Nakonec se rozhodl pro visutou pozorovatelnu, protože chtěl mít přehled i o činnosti bojovných klanů.

Také on měl na ústředním monitoru pohled na zbraň, která přinese zkázu Tramionu a jejíž výstřel bude znamenat začátek nové éry v Galaxii, začátek Nového Pořádku. Stejně jako Easy si všiml i generál Sulir toho nepatrného pohybu ve hrotu zbraně. Vedle něho však neseděl mocný Tlaprokodu Mandane. Nemusil se tedy ničeho obávat, a proto zaměřil na podezřelý pohyb svou pozornost.

Užasl, když shledal, že v ústí zbraně jsou lidé. Napadlo ho, že jde zase o nějaký úskok Tlaprokodu Mandanea, a byl upřímně zvědavý, kdo že jsou ti lidé, kteří dozajista přijdou o život, jakmile zbraň začne chrlit zesílená kvanta energie.

„Reno!“ vykřikl, když poznal rusovlasou mladou ženu, která klečela u velikého daimona a hladila ho po hlavě.

„Zbývá poslední minuta,“ oznámil adjutant.

V sále vládlo napjaté ticho. Všichni důstojníci seděli na svých místech a sledovali svoje terminály. Někteří udržovali napětí mentálních stimulátorů. To oni vysílali vlny, které lovcům působily bolest, to oni v nich povzbuzovali ten nelidský hněv, jehož je schopen jenom člověk nedotčený civilizací. Jiní se starali o dohled nad klanovými meciny. Jeden z nich měl velké starosti. Nelíbilo se mu, že se na obrazovce objevil, kde se vzal, tu se vzal, statný lovec ozbrojený mečem a znenadání mecina Lakmonů oslovil. Stimulátory ale naštěstí ovládly i mysl tohoto muže, takže opět nastal klid.

Poslední minuta, pomyslil si Sulir. Poslední minuta života mé dcery. Poslední minuta i mého života…

Rozhodl se bleskově. Dřív než mu v tom adjutant stačil zabránit, popadl dvě páky s červenými rukojeťmi, vsazené do vrchní desky jeho konzole, utrhl plomby a stáhl páky k sobě.

Ve velínu se rozhoukala poplašná siréna.

Adjutant se vzpamatoval, vrhl se na generála, sevřel mu zezadu paže rukama a strhl ho ze sedačky na zem. Páky se však na původní místo nevrátily! Jedna ovládala mentální stimulátory a na poloze té druhé závisel chod aparatury, která udržovala pozorovatelnu ve výšce dvou set metrů.

Rad Haager, sotva přestaly mentální stimulátory pracovat, přišel okamžitě k sobě a ještě stačil zahlédnout pád jakéhosi lesklého kulatého objektu. Byl zřejmě velmi těžký, protože na místě, kam dopadl, vyletěly do vzduchu trosky a po chvilce vyšlehly plameny a začal se valit dým. Po několika vteřinách mu dolehl k sluchu výbuch.

Ne, nebude ztrácet čas marnými úvahami o tom, co to vlastně spadlo, kam to spadlo a co se tam dole stalo. Má svůj přesný úkol!

Prudce se obrátil k mecinovi Vzdálená Bouře.

Mladý muž rychle pomrkával, jako by procital z těžkého snu.

„To jsem já, Rad,“ křičel na něho lovec a popadl ho za ruce. „Probuď se! To jsem já!“

„Rad… Haager…,“ opakoval Vzdálená Bouře těžkým jazykem. Kolem dokola stáli bojovníci pomalovaní válečnými barvami Lakmonů. Až doposud byli strnulí jako sochy, teď pozvolna začali potřásat hlavami, někteří zvedali ruce, jiní přenášeli váhu z jedné nohy na druhou, nemotorně, jako nějací pestrobarevní medvědi.

Vzdálená Bouře plně procitl.

„Rad Haager! Vrátil jsi se. Měl jsem o tebe obavy. Vyprávěj, co…“

První volání se ozvalo mezi lovci:

„Je tu Rad Haager! Přišel Rad Haager! Vítězství je jisté!“

„Není čas na vypravování! Musíme jednat. Musíš se spojit s ostatními členy Bratrstva bílého plamene. Hned!“

Rad stiskl mecinovi ruce. Mladý kouzelník pochopil, že lovcovo nečekané zjevení má vážný, osudový význam.

Zavřel oči. Na jeho tváři bylo patrné nesmírné soustředění.

Pak otevřel ústa a pomalu promluvil hlubokým cizím hlasem:

„Bratrstvo bílého plamene tě slyší, Rade Haagere. Důvěřuje ti. Vykonáme, co je třeba.“

A to byla chvíle, kdy Rena Sulirová, uvězněná se svými druhy v hlavni energetické zbraně v elektrickém světě Zaru, pohlédla dolů.

Držela pravou paží Terra kolem krku a dlaní levé ruky ho hladila po hlavě. Všechny je čekal neodvratný zánik. Terr to jistě ví stejně dobře jako lidé a Tramioňan. Rena si přála, aby Terr zemřel v bezprostředním kontaktu s bytostí, která ho má ráda. Tehdy se podívala dolů. V absolutní tmě se začaly rýsovat oválné mlžné tvary. Rychle nabývaly na určitosti. Byly to bezpochyby tváře, divoké strašné.

I její druzi si všimli, že se dole něco děje.

„To jsou lovci pomalovaní válečnými barvami,“ řekl Vlado Kovar. Petr Abrahám dodal:

„Jsou to jejich kouzelníci. Některé z nich poznám. Tam je Valdo Mann, tamten je kouzelník Kajmanů a to je mecin Kamenných mužů. Ten nejmladší se jmenuje Vzdálená Bouře. Je to kouzelník Lakmonů.“

„Jde z nich strach,“ řekl Ka klidně.

„Nezdá se mi…,“ vyhrkla Rena. Zazdálo se jí, že z těch tváří čiší poselství naděje. „Mám dojem, že…“

V tom okamžiku kolem dokola vyšlehla šarlatová záře. Hvězdy nezhasly, ale zdálo se, že se topí v záplavách krve. Doba vypršela, počítač uvolnil energii nashromážděnou v kondenzátorech a milióny antén, rozmístěných do obrovitého kruhu kolem hlavní vysílací antény, rudě zazářily.

I v anténách byly umístěny kondenzátory. Chvíli to trvalo, než se nabily. Záře bledla, už nebyla šarlatová, ale oranžová, spíš žlutá, měnila se dál, nakonec zfialověla a pak – všechny antény poslušné pokynu počítače energii uvolnily.

Úpatí skleněné hory zbělelo oslepující září. Proudy energie se řítily vzhůru.

Lidské tváře, vroubené okružím, byly neochvějně klidné. Oči mecinů byly upřené do jednoho bodu. Světelný had, spletený z desítek užších blesků do tlustého lana, spěl do místa osudového střetnutí. Energie, která v něm byla nashromážděna, byla dost silná na to, aby zničila život na jedné planetě, ale ne tolik silná, aby zažehla novou hvězdu.

Náraz byl tak prudký, že prostředek skleněné hory doslova vybuchl.

Zajatci pochopili, že nastal konec. Obloha, teď už jenom zářivě bílá, se zaplnila létajícími troskami. Skleněné stěny jejich vězení doposud stály kolmo, ale pevná opora pod nohama se začala hroutit, cítili, že svět se kymácí. Petr něco křičel, ale asi to nedávalo žádný smysl. Poslední, čeho si Rena všimla, než ztratila vědomí, byly Terrovy oči: Napadlo ji, že v něčem připomínají oči Ka, nejstarší inteligentní bytosti Galaxie.

Pak zbyla jen tma.

Když se Rena probudila, napadlo ji, že Terrova tvář připomíná rysy obličeje Rada Haagera. Bylo to směšné, jak velice byl Terr podobný Radovi!

„Probuď se, Reno. Je po všem,“ řekl Rad.

„Kde je Terr?“ zeptala se. Pomohl jí posadit se.

Terr opustil své místo po lovcově boku a přátelsky žďuchl Renu čumákem do ramene. Přitiskla mu tvář k hlavě, ale se smíchem uhnula, když se ji pokusil olíznout.

„No tak, Terre,“ pokáral ho Rad. „To se přeci nedělá.“

Terr poslušně usedl, ale provinile se netvářil.

Rena se rozhlédla. Dva muži ve vojenských stejnokrojích se skláněli nad Petrem Abrahámem. Valdo Mann stál u nich a hlubokým hlasem jim udílel jakési rady, které jak se zdálo, nesli nelibě. Oni byli lékaři a nehodlali se řídit pokyny nějakého divošského kouzelníka! Petr ale přicházel k sobě, ať už díky nebo navzdory jejich léčebným snahám. Vlado Kovar byl samozřejmě už na nohách a bouřlivě se objímal se starým náčelníkem Vessym.

Ka stál opodál a zádumčivě pozoroval ruch, který všude vládl.

Rena rychle vstala, vzala Rada za ruku a vedla ho k Tramioňanovi.

„To je Rad Haager, bojovník klanu Volných lovců,“ představila ho. Strachovala, se že představovací formuli nějak poplete. „To je Ka…“ Teď se zarazila, protože nevěděla, co o Tramioňanovi říct. „Můj přítel,“ dodala spěšně. „Přítel z Tramionu.“

Rad, jak se zdálo, nejevil valné nadšení ze setkání s „přítelem z Tramionu“. Že by žárlil? Něco takového by bylo naprosto směšné, pomyslila si Rena. Aby překlenula trapnou chvilku, ukázala na Valdo Manna a pravila: „Představ si, Rade, že váš kouzelník a ostatní kouzelníci nás zachránili…, zachránili i Tramion a zachránili…“

Valdo Mann zaslechl její švitoření, a protože usoudil, že jeho asistence při oživování Petra Abraháma nebude už nadále třeba, opustil ty dva – podle jeho názoru – nešiky a připojil se k Radovi. Ka na něho zvědavě hleděl.

„Nezachránili nic, dívko s rusými vlasy,“ řekl vážně. Reně zalichotilo, že o ní hovoří jako o „dívce“, ale zároveň ji jeho slova překvapila.

„Jak to?“ zvolala. „Vždyť přeci jsme všichni viděli, že jste odvrátili…“

„To ano, ale jenom proto, že Rad Haager se včas vrátil ze země Zar!“

„To není moje zásluha, Valdo Manne,“ přerušil ho Rad. „Bez pomoci zarských administrátorů bych se nikdy z elektrického světa nedostal.“

Do trávy měkce přistálo gravo. Ještě se úplně nezastavilo, když se otevřely dveře a vyskočil z něho generál Sulir. Za ním, trochu rozpačitý, se plouhal jeho pobočník. Tvářil se zasmušile. Pan generál má vynikající náladu a to je dobře, protože když šéf je naladěn vlídně, daří se podřízeným dobře. Ale co se stane, až si pan generál vzpomene na tu trapnou příhodu ve velínu, kdy byl stržen k zemi a musel se prát se svým pobočníkem jako kluk?

Pan generál však, jak se zdálo, nemínil hned tak brzy o dobrou náladu přijít. Objal se s dcerou, poceloval ji, znovu ji objal a pak si všiml Rada Haagera.

„Zase vy,“ poznamenal, ale neznělo to nepřátelsky.

„Tento muž je Ka a pochází z Tramionu,“ řekla Rena. „To je můj otec.“

„Jsem rád, že vás poznávám,“ řekl Ka. Teprve teď generál přišel o náladu.

„Ka… z Tramionu?“

„Ano,“ řekla Rena.

„Musím vám něco říci, pane… Ka,“ řekl Sulir. Ka jemně zavrtěl hlavou.

„Nemusíte. Vím všechno. Pokusil jste se zničit Tramion. Při prvním pokusu přišla málem o život vaše dcera, při druhém mohli zahynout všichni… moji druzi. Ne, neomlouvejte se.“

„Vagy a Easy jsou mrtvi. Zahynuli v troskách pozorovatelny.“

„Kde je Tlaprokodu Mandane?“ zeptal se Ka vážně. „Vím, že on je strůjcem toho všeho!“

Sulir pokrčil rameny.

„Moji lidé po něm doposud pátrají. Jeho tělo v troskách nebylo. Pochybuji, že by se mu podařilo uniknout. Půl hodiny to trvalo, než se záchranné čety dostaly ke zřícené pozorovatelně. Bránil jim v tom požár, výbuchy…“

„Tak tedy unikl.“

Teprve teď Rena pochopila, že není důvod jen k radosti, ale také ke starostem. Otec jí vysvětlil, co se stalo.

„Kam mohl uprchnout? Nemůže být daleko!“

„Daleko?“ usmál se Ka. „Tlaprokodu Mandane patří k civilizaci téměř tak vyspělé jako je Tramion. Máme před nimi náskok, nu, abych nepřeháněl, slabých sto tisíc vašich let. Také Mandane se obejde bez toho, čemu říkáte technika… I on může žít v jiných rozměrech, než jsou ty vaše… Ani jeho myšlení není vázáno na to, čemu říkáte hmota a co je ve skutečnosti jen jeden z nekonečně různorodých projevů skutečnosti. Kde se mohl ukrýt? Tam, kam moc Kruhu nesahá. Třeba…“

„Dopověz!“ vybídla ho Rena.

„Třeba do elektrického světa Zaru. Jestli jsem věci dobře pochopil,“ obrátil se Ka na Rada Haagera, „zachránil jsi lid Zaru před záhubou?“

„Nepodařilo se zachránit všechny,“ řekl Rad vážně. „Ztráty jsou strašné. Ale většinu obyvatel programátoři převedli do oblastí, které nelze…, jak říkali…, přeprogramovat.“

„Zásluhu mají tedy programátoři,“ řekl Ka zadumaně. „Ale asi jenom proto, že jsi je dokázal k tomu přinutit.“

Rad pokrčil rameny. Ale bylo to spíš rozpačité než pyšné gesto.

„Jak se ti to mohlo podařit?“

„To je moje tajemství. Pane Ka…, my teď musíme pro lid Zaru něco udělat! Je třeba je osvobodit, je třeba jim vrátit tuto planetu…“

„Máš pravdu, Rade Haagere,“ řekl Ka, „čeká nás mnoho práce. I pro vás, generále Sulire.“

„Zajisté, zajisté, vynasnažím se. Máte nějaké pokyny?“

„Mohl byste, například, sestavit žádost o přijetí do Galaktického Kruhu.“

„Jménem Marsu?“ divil se generál. Po Tramioňanově čele přelétl sotva patrný mráček nevole.

„Jménem celého lidstva, samozřejmě.“

Tato slova už zaslechl Petr Abrahám, který se připojil ke skupině, pobledlý a doposud poněkud otřesený.

„Copak najednou? Tramion s námi odmítal jednat a teď… Nabídka k přijetí do Kruhu!“

„Přijetí do Kruhu je třeba si zasloužit. Nejenom mírumilovností, ale také třeba statečností. Vy, lidé, jste zachránili Tramion před úklady Tlaprokodu Mandanea, ale nejen to, zachránili jste lid Zaru před zkázou. A to jsou zásluhy, které Kruh vezme v úvahu, až bude vaši žádost projednávat.“

„A co lovecké klany Pláně, Řeky a Hor, co bude s nimi?“ zahalekal Vlado Kovar. Přišel s Jo Vessym, zakaboněným, zřejmě nešťastným z toho že musí jednat s tolika cizinci najednou.

„Klany se vrátí domů a Kruh se postará, aby žádný Mandane už nerušil jejich klid.“

Vyrušil je křik. Bojovníci Lakmonů se dostali s Volnými lovci do hádky o to, kdo by měl větší zásluhy o dobytí Nové Romy, kdyby města bylo dobyto, zda jedni, nebo druzí! Hádku měly rozhodnout, jak to tak bývá, rány pěstí. Vzdálená Bouře se snažil vádu uhasit a jenom jeho důstojenství kouzelníka ho zachránilo od výprasku.

„Jsou to divocí lidé,“ řekl Petr Abrahám omluvně.

„Rozumím jim,“ řekl Ka. „Ve mně žije mnoho takových. Copak jsem vám neřekl, že doposud žijí všichni, kdo kdy na Tramionu žili?“

Rad Haager se podíval na Terra. Půjdeme? znamenal ten pohled.

Daimon se obrátil k Reně a pak znovu pohlédl na svého pána.

„Dobrá, vezmeme ji sebou… aspoň na kus cesty,“ řekl Rad.

„Jestli ovšem bude chtít,“ doplnila ho Rena.

„Chce?“ zeptal se.

„Ano,“ odpověděla. „Na kus cesty, ano.“

Brzy měli prvních deset společných kroků za sebou.