Petr David a Martin Moravec

Beamona jsem překonat nechtěl

„To je mi úplně jedno, jak to uděláte,“ sekl vysoký muž s mrožím knírem útočně dlaní do vzduchu. „Vymyslete si co chcete, rozumíte, co chcete. Jen nezapomeňte, že to musí být bomba!“

Teď, když se upřeně zahleděl na muže, kterému přikazoval, pochopil, že Norris je jediný, kdo to může dokázat. Ani si to neuvědomil a pokračoval ve svých myšlenkách nahlas: „My teď prostě potřebujeme něco, čím odrovnáme, trumfneme to hnutí,“ pohrdlivě si odfrkl, „obránců míru. Já vím, že je to jedno, vůbec nám nevadí, že demonstrují, křičí ta svoje mírová hesla, naše tanky půjdou na odbyt i tak. Ale já musím mít něco,“ prudce udeřil sevřenou pěstí do stolu, až velký popelník z masívního skla poskočil, „čím jim zavřu ty jejich nevymáchaný huby…“

Uvědomil si, že mluví nahlas, až když Norris potichu řekl: „Myslím si, že už to mám…“

„Tak zmizte,“ máchl nervózně rukou. „Ať už vás nevidím. Co máte dělat, víte, tak ukažte, že do vás nevrážíme peníze zbůhdarma. A za dva za tři dny chci vidět podrobnou zprávu celé akce…“

Norris za sebou práskl dveřmi, až se jeho sekretářka v předpokoji lekla. Byla sice na jeho nevyzpytatelné nálady zvyklá, ale co je moc, to je moc.

Za okamžik ji zavolal k sobě. Seděl rozvalený v křesle a podával jí diktafon. „Tohle hned přepište,“ přikázal a mávnutím ruky ji vyhnal z kanceláře. Potom se zvrátil zpět do křesla, pohodlně se opřel a přemýšlel.

Když se asi po půl hodině zvedl, bylo mu všechno jasné. Teď už jenom promyslet detaily.

Telefon vyzváněl, ale Kenny W. si toho nevšímal. Právě dokončoval reportáž o slavném vítězství Modrých buvolů, kteří smetli z hřiště Létající draky. Ale telefon se nevzdával, a tak Kenny rezignovaně zvedl sluchátko.

„Noó?“ řekl nepříliš ochotně.

„To seš ty, Kenny?“

„Ne, tady je Raquel Welchová,“ odsekl.

„Nech si ty blbinky, tady je Jeff Norris, musím s tebou mluvit. Proč nebereš telefon?“

„Nemohl jsem ho najít.“

„Tak hele, už toho mám tak akorát dost. Za půl hodiny na známým místě, jasný!?“ A Kenny W. už mohl jen položit hluché sluchátko.

Seděli proti sobě. Norris elegantní, uhlazený, na první pohled džentlmen. Kenny v ošuntělé džínsové bundičce a sepraných džínách, s teniskami, které si už ani nevzpomínaly na původní barvu. Číšník odvrátil od Kennyho štítivý pohled a sklonil se k Norrisovi.

„Co si budete přát, pane?“

„Kenny?“ pokývl Norris tázavě hlavou.

„Dvojitou whisky, bez.“

„A já jako obvykle,“ přidal se Norris. Číšník poslušně odběhl.

„Tak spusť, co zase potřebuješ? Ale pamatuj si, žádný levoty. V ničem takovým jako minule, už nejedu,“ zavrčel Kenny.

„Jen klid, potřebuju jenom odbornou radu,“ odrazil s úsměvem útok Norris. „Seš v tom vašem plátku přece jednička, máš v malíčku všechny světový rekordy. Tak mi řekni, který je nejhodnotnější?“

„Neblázni, to je nesmyslná otázka!“

„Tak dobře. Řeknu to jinak. Některý z těch rekordů padne zítra, jiný za rok, další třeba až za deset let. A já potřebuju ten, který bude největší senzací, prostě trhák. Rekord, na který lidi čekají, ale už ani nevěří, že jej někdo vůbec někdy překoná, rozumíš?“

„No, to je těžký,“ zamyslel se Kenny.

Číšník přinesl objednané pití. Kenny si řádně lokl, Norris decentně usrkával suché martini.

„Nejspíš…,“ podrbal se Kenny na hlavě. „Jo, to bude ono. Už jsi někdy slyšel o Beamonovi?“ zeptal se.

„Ne, měl bych?“

„Ale to je vlastně jedno,“ mávl znechuceně Kenny rukou. „Tak Beamon je ten muž, kterého hledáš. Přesněji řečeno jeho světový rekord. Skočil v roce 1968 na olympijských hrách v Mexiku 890 centimetrů do dálky. A jestli jeho výkon překoná někdo do konce tisíciletí, tak to bude zázrak…“

„Katy,“ zavolal si Norris sekretářku do kanceláře. „Sežeňte mi všechno o světovém rekordu nějakého Beamona, který skočil v Mexiku do dálky skoro devět metrů. Všechno o tom skoku i o něm. Co dělá, jak je na tom finančně, však vy víte. No, co koukáte?“

„Proč o skokanovi?“ nechápala sekretářka.

Norris jen nevěřícně zakroutil hlavou a vyštěkl: „Platím vás za to, abyste přemýšlela, nebo za to, abyste udělala, co vám řeknu!?“

„Už běžím, šéfe,“ vyrazila ze sebe Katy a skutečně vyběhla z kanceláře.

„Tak tohle je zajímavý,“ zaradoval se Norris a červeně si něco zatrhl ve zprávě, kterou mu o Beamonovi, jeho skoku a všem kolem něho, připravila Katy. „To je něco pro nás.“

Ještě chvíli přemýšlel, potom popadl desky a zamířil k šéfovi. Než ho sekretářka stačila ohlásit, sám rázně vstoupil.

Šéf seděl za pracovním stolem, který byl jen o málo menší než fotbalové hřiště, a když uviděl Norrise, bez jakéhokoliv úvodu se zeptal: „Tak jak jste s tím daleko?“

„Myslím, že už to mám…“

„To jste mi předevčírem říkal taky. Já chci konkrétní návrhy.“

„Ty jsou tady,“ poklepal si Norris teatrálně na čelo.

„Abych vám je nemusel vyoperovat,“ zašklebil se šéf. „Tak, ven s nimi!“

„Připravíme obrovskou reklamní akci. Bude postavena na člověku, který skočí devět metrů do dálky…“

„Proč devět metrů?“

„Sport, hlavně vrcholový sport, je jedním z fenoménů, které ovlivňují lidi. Fotbalistu, který dá rozhodující gól na mistrovství světa, zná snad každý. A ten potom propaguje špagety, ponožky nebo třeba motorky. Ovšem pro to, co chceme propagovat my, potřebujeme dosud neznámého sportovce, který navíc dokáže něco, co lidi šokuje. A jestliže se neustále opakuje, že těch 890 centimetrů, které Beamon skočil, je supervýkon, jenž nikdo v tomto století nedokáže překonat, je to pro nás veliká šance…“

„Stále tomu nerozumím,“ mračil se šéf.

„Musíme najít sportovce, který těch devět metrů skočí. Až ho najdeme, v tajnosti bude trénovat. Když se nám to hodí, pustíme ho na závody. A potom už to bude stejné jako s tím fotbalistou. Jenomže ten náš bude propagovat to, co budeme chtít my…“

Šéf mlčel. Přemýšlel. Potom sotva znatelně přikývl, a tak Norris pokračoval: „Asi za půl roku bude v Aténách vědecké sympozium, které se má právě tímhle problémem, tedy přesněji legendárním Beamonovým skokem, zabývat. Tam vyhlásíme, že ten skokan, který skočí devět metrů, od nás dostane…,“ na chvíli se odmlčel. „Kolik do toho investujete, šéfe?“

„Kolik myslíte?“ opatrně se zeptal mroží knír.

„Když vycházím z toho, o co nám jde, tak si myslím, že milión dolarů není přehnaná suma.“

Šéf se zamyslel, ale po chvíli souhlasil: „Dobře, milión. Ale pamatujte si, Norrisi, jestli to nevyjde…,“ nedokončil výhrůžku.

„To musí vyjít,“ odpověděl Norris.

„Kenny, mám pro tebe džob.“

„Jó?“ protáhl nedůvěřivě Kenny a upil ze své obvyklé dávky whisky. „Už včera jsem ti jasně řekl, že…“

„Jen se uklidni, je to opravdu seriózní nabídka. Vzpomínáš si, jak jsi mi včera povídal o tom Beamonovi? Tak já potřebuju, abys mi našel člověka, který ho přeskočí!“

„A to ti ho mám jako najít já?“

„Jo.“

„A jak si to představuješ?“

„Ale to je tvůj problém. Při svém povolání a schopnostech máš kontakty a kamarády po celém světě. Nastoupíš u nás jako na stáž, budeš mít otevřené konto. Je mi jedno, kam ho pojedeš hledat. Je mi jedno, jak to zařídíš. Ale do půl roku ho chci mít tady, rozumíš?“

„To se mě ptáš, jestli slyším, co říkáš, nebo jestli tě chápu? Tak abych řekl pravdu, moc tě nechápu. Copak jsem ti neříkal, že kdyby to někdo skočil do konce tisíciletí, byl by to zázrak…“

„To mě nezajímá. Já potřebuju člověka, který by to třeba skočit, mohl, rozumíš, mohl…,“ opakoval důrazně. „A my už mu pomůžeme, aby to skočil. Podívej se, nic ti nebudu vyprávět, ale máme velký možnosti. Ani se ti o nich nezdá. Kdybys jenom tušil, co dovedeme s vojákama, už bys večer neusnul. Tak proč nepomoct jednomu klukovi, aby skočil devět metrů?“

Kenny přemýšlel, upíjel whisky. Norris ho nerušil.

„Moc se mi to nelíbí, Norrisi. Ale beru to jako džob, nejsem na tom moc dobře. Takže mě teď ze všeho nejvíc zajímají dvě věci. Kolik za to dostane ten kluk. A kolik já!“

„Bez starosti, Kenny. O toho kluka se nestarej, ten docela určitě škodný nebude. O tom, že budeš mít otevřené konto, jsem ti už říkal. Až ho přivedeš, a on to skočí, dostaneš sto tisíc dolarů. Ale když to neskočí, když nepřivedeš toho pravýho, tak všechny výdaje vrátíš, jasný!?“

„Jo,“ přitakal Kenny. „A kde mám záruku, že mi ty peníze dáš?“

„Cože, ty chceš smlouvu?“ zasmál se Norris.

„Jo,“ opakoval Kenny svoje oblíbené slovo.

„No dobře,“ souhlasil Norris, „přijď za mnou zítra do kanceláře.“

Kenny seděl v nevelké kavárně poblíž středu Yaoundé a čekal na svého kolegu Luise Monumbu. Znali se z univerzity a Kenny mu jednou zachránil život, když se Monumba připletl do cesty několika zfetovaným mladíkům, kteří hledali nějakou zábavu. Lepší než lynčování černocha si nedokázali vymyslet. Kenny byl náhodou poblíž, a když zaslechl zoufalé volání, neváhal, přispěchal mu na pomoc. Protože vyrostl v Bronxu, rychle se zorientoval a tvrdě zasáhl. Když útočníci poznali, že mají proti sobě nebezpečného a nebojácného protivníka, dali se rychle na ústup.

Monumba to Kennymu nikdy nezapomněl.

I teď, hned, jak přišel a potřásli si rukama, začal Kennyho ujišťovat o tom, že je do nejdelší smrti jeho dlužníkem. Kenny tyhle řeči obvykle odbyl přezíravým mávnutím ruky, ale dnes na to reagoval jinak.

„Máš možnost mi ten dluh splatit, Luisi.“

„To já jsem moc rád!“ dostalo se mu radostné odpovědi. „Co ty potřebuješ?“

„Maličkost,“ pousmál se Kenny. „Ale ono to zase není tak jednoduché. Děláš ještě pořád do sportu?“

„Ano, jsem vedoucím sportovní rubriky našeho největšího deníku Cameroun News.“

„Tak to bys mi mohl pomoct.“

„Co ty potřebuješ?“

„Musím najít kluka, který by skočil devět metrů do dálky.“

„Devět. To je hodně, to je víc než Beamon…,“ nahlas přemýšlel Monumba.

„Hele, to já přece vím, Luisi, o tom mě nemusíš přesvědčovat. Ale já toho kluka prostě potřebuju. A tak jsem si myslel, jestli třeba nevíš o nějakém talentu…,“ odmlčel se.

Černý novinář přemýšlel a po několika minutách ticha řekl: „Nevím, jestli se to podaří, zkusit to můžu. Ale ty musíš pár dní počkat. Musím za tím jet daleko na sever, až k Čadskému jezeru. Tam, kousek od města Marous, kde jsem se narodil, jsou kluci s moc dlouhýma nohama. Tam to zkusím. Když se to povede, tak ti někoho přivezu, platí?“

„Jo,“ zasmál se Kenny a objednal si další whisky.

Za těch čtrnáct dní, než se Luis vrátil, jich zlikvidoval tolik, že by to vydalo na docela slušné koupaliště. Ale nelitoval. Když uviděl černého kluka, kterého Luis přivedl, vypadalo to, že vsadil na správnou kartu.

Hned, jak u Norrise podepsal smlouvu, jejíž podmínky mu připadaly velice výhodné, zavřel se doma, samozřejmě s notnou dávkou whisky, a začal přemýšlet, jak nelehký problém vyřešit. Několik nápadů zavrhl hned jako naprosto nesmyslné, pár jiných mu připadalo docela k světu. Ale když se je pokusil realizovat, tak se ukázalo, že jsou stejně nepoužitelné jako ty, které zavrhl sám.

A najednou nevěděl kudy kam. Měsíc byl v nenávratnu a vidina sto tisíce dolarů se rozplývala. O půlnoci ze soboty na neděli posledního říjnového týdne ho osvítil nápad. Moc dlouho se nerozmýšlel a ve středu už. seděl v nevelké kavárně, poblíž středu Yaoundé, a čekal na Luise.

„Jak se jmenuješ?“ zeptal se Kenny vystrašeného kluka, kterému bylo nejvýš osmnáct let.

„Bekel…“

„A křestní, jak ti říkají doma?“

„Kalu,“ zašeptal.

„Tak dobře, Kalu. Mluvil s tebou Luis? Vysvětlil ti všechno?“

„On říkal, že musím skočit devět metrů do dálky…“

Kenny se rozesmál: „Není to úplně přesné, ale něco na tom je. Víš, já hledám kluka, který by to dokázal, který by těch devět metrů skočil, když k tomu bude mít podmínky. A ty podmínky ti samozřejmě dám. Teda já ne, oni ti je dají,“ dodal spíš pro sebe.

„Já tomu moc nerozumím, ale když tady Luis říká, že mám jet s vámi, tak…“

„Počkej, počkej, ještě nikam nejedem. Nejdřív se tě na něco zeptám. Zajímalo by mě, jak často trénuješ. A kolik skočíš do dálky? Umíš vůbec skákat do dálky?“

„Ó ano, každý u nás musí umět přeskočit široký potok, když chce jít do hor. A já moc rád chodím do hor…“

Kenny v duchu zaklel, vzal si Luise stranou a zasyčel na něho: „Ten kluk snad nikdy neskákal do dálky a ty mi ho přivlečeš jenom proto, že má dlouhý nohy. Sakra, jak si to představuješ?!“

„Nevztekej se, Kenny,“ uklidňoval ho Luis. „Víš ty vůbec, jak je ten potok široký?“

Když Kenny zavrtěl vztekle hlavou, Luis dodal: „Nejmíň osm a půl metru…“

„Fakt? Nebo sis to právě vymyslel?“

„Ani jedno slovo,“ bránil se Luis.

„Tak dobře. Ale nejdřív si toho kluka vyzkouším…“

„Takhle ne,“ řval Kenny, „přeskočíš tam u vás ten zatracenej potok?“

„Přeskočím,“ přikyvoval Kalu. „Ale tady není žádnej potok, jenom písek…“.

„Tak, si mysli, že tam ten potok je…“

„Počkej, Kenny, počkej,“ zasáhl Luis. Vzal si Bekelá stranou a chvíli se dohadovali v jazyku, kterému Kenny nerozuměl.

Potom Luis odešel a po chvíli se vrátil s železnou tyčí. Do trávníku atletického hřiště vyryl dlouhou rýhu, odměřil osm dlouhých kroků a zhruba rovnoběžně vyryl druhou.

„Tak a je to,“ oddechl si, zahodil tyč a otřel si dlaně. „Kalu, pojď sem. To je jeden břeh,“ ukázal na bližší rýhu, „tohle je druhý. Mezi nimi teče voda. A ty teď ten potok přeskočíš.“

Bekel přikývl, poodstoupil asi dvacet metrů, podíval se na nakreslenou řeku a prudce se rozběhl. Neběžel, spíš se klátil a Kennyho napadlo, že takhle může přeskočit leda tak kus klacku na zemi. Pokud o něj nezakopne. Ale Kalu se odrazil asi půl metru před bližší rýhou, vznesl se vzhůru a dopadl patami několik centimetrů za vzdálenější břeh imaginární řeky.

Kenny si protřel oči.

„No fakt, on to skočil,“ stále ještě nevěřil. „Ještě jednou,“ přikázal. Kalu se opět klátivě rozběhl a skočil přes řeku směrem k nim. A znovu tak, že by si nenamočil ani paty.

Je to dobrý, pomyslel si Kenny v duchu, prachy jsou v suchu.

„Tak co tomu říkáš?“ zajímal se Kenny.

„Dobrý,“ neurčitě odvětil Norris.

„Copak, nějaký problémy?“

„Ten na devět metrů má, to je jasný. Ale není schopnej to skočit do doskočiště…“

„Já ti něco poradím,“ uculoval se Kenny. „Nakreslete mu tam řeku…“

„Co je zas tohle?“

„Jen to zkuste, uvidíš…“

„Pomohlo to?“ zeptal se Kenny, když si nejdříve lokl svého oblíbeného zlatavého jedu.

„Fakt, pomohlo. Teď na něm pracuje psycholog. Ten už mu tu řeku vymaže z mozku. Jde to pomalu, ale nám to stačí, zatím ještě máme čas. Je lepší vědět, že na těch devět metrů má, než kdyby to bylo obráceně.“

„Takže mi můžeš vyklopit ty peníze.“

„Ještě počkej, ve smlouvě je jasně řečeno, že to musí skočit v oficiálním závodě.“

„Všechno klaplo, šéfe,“ hlásil Norris. „Už máme toho chlapíka, který těch devět metrů skočí…“

„A co když ne?“ nevěřil šéf.

„Můžete se přesvědčit na vlastní oči. V tréninku je skáče docela běžně. Ani jsme ho nemuseli moc zpracovávat, má to prostě v sobě.“

„Musím uznat, Norrisi, že tohle se vám povedlo. Ale to je zatím jen první kolo. Teprve tehdy, až vám podepíše smlouvu, která ho zavazuje, že bude propagovat naše skvělé výrobky, vyhrajete. Mimochodem, zná vás?“

„Ani nápad, šéfe. Nemá ponětí, o co jde. Prostě normálně trénuje a připravuje se. Ale nesmíme ho pustit na žádný závod dřív, než se nám to hodí, protože on by to skočil a bylo by po parádě…“

„Katy,“ Norris rázným gestem pozval sekretářku do své kanceláře. „Připravte mi návrh na grandiózní reklamní kampaň. Zahrňte do ní ty nejlepší výrobky: Chci tam mít tanky M-60, houfnice Hollow, u těch zdůrazněte, že mohou používat i jaderné granáty, samohybná děla Fast Train, tady chci zase pár hezkých větiček o laserovém zaměřování, kulomety OX-85, i ten nový model terénního vozu, ani nevím, jaké má označení. Máte na to týden. Nemusíte si s tím moc hrát, chci jen pořádně shromážděné základní údaje, možnost využití a nasazení, případně nějaké ty zkušenosti s našimi výrobky. No, to by stačilo. Kdyby se něco změnilo, dám vám hned vědět. Za týden chci mít koncept na stole.“

A máme to všechno pěkně v kupě, liboval si Norris, když listoval zprávou, kterou mu připravila sekretářka. Můžeme začít, zašklebil se a vytočil první telefonní číslo…

„Kapelmanne, ke mně!“ přikázal do telefonu.

Malý mužík stál během tří minut v pozoru před Norrisovým pracovním stolem.

„Tady máte podklady. Natočte asi tak patnáct třicetisekundových šotů pro televizi. Žádný strašení, rozumíte! Jen technické údaje, výhodnost, cenu, servis, rychlé dodávky, naprostá spolehlivost, však vy už víte. Tak plavte!“

Kapelmann se otočil a chtěl odejít, ale Norris ho zarazil: „Moment, ještě jsem si něco uvědomil. Dojděte za Chrisem Whitheseidem, trénuje nějakýho mladýho černocha. Všechno to železný harampádí bude propagovat on. Moc se nedivte, všechny šoty budou s ním. Ale musíte to natočit tak, aby ani v nejmenším netušil, v čem jede. Navlíkněte ho do nějakých triček s našimi emblémy, dejte mu čepici s našimi iniciálami. Ale, udělejte si to, jak chcete, vždyť vy víte, jak to šikovně sestříhat, aby se divák nenudil. Jo, a je to dálkař, tak ho taky párkrát vemte na hřišti, kolem něj fanynky…,“ dál už ani nepokračoval a vyhnal Kapelmanna gestem z kanceláře.

A Kapelmann se pustil do práce, které perfektně rozuměl.

Norris potom ještě podobně připravil reklamní kampaň pro rozhlas, největší světové časopisy a deníky. Když podával hlášení, šéf trochu zaváhal.

„A co když to neskočí? Potom jsou tohle vyhozené peníze.“

„On to skočí, za to vám ručím vlastní hlavou…“

„Pozor na to, dvě hlavy nemáte,“ zašklebil se šéf.

„Až to skočí, podepíše smlouvu a hned ten den večer můžeme kampaň spustit. Nemusíme čekat, nebudeme mít ani nejmenší zpoždění. A potom,“ zamyslel se Norris.

„No, co je?“ netrpělivě ho popoháněl šéf.

„Je to taky taková pojistka. Podepíše sice smlouvu, ale třeba se mu nebude chtít propagovat tanky a kanóny. Ale my to už budeme mít natočený a připravený…“

„Hmmm,“ souhlasil šéf a tím považoval dnešní slyšení za skončené. Norris odešel.

„Katy, letenku do Atén, prvotřídní hotel na deset dnů, připravit potřebné materiály a věci. Seznam máte na stole. Odlétám zítra v poledne,“ Norris si připadal jako generál před rozhodující bitvou.

Už to měl všechno promyšlené. Přes Kennyho se mu podařilo získat na sympoziu statut pozorovatele, k ničemu ho to nezavazovalo. Měl volné ruce. První dva dny si vyhradil na pozorování a orientaci. Chtěl poslouchat přednášky, toulat se zákulisím a vyčkávat na nejvhodnější dobu, kdy zaútočí. K tomu musel mít přehled, to zase znamenalo navázat kontakt s několika nejlepšími odborníky. V duchu se připravoval na dlouhé diskuse o Beamonovi a jeho skvělém skoku. Vlastně posledních čtrnáct dní nedělal nic jiného, než že studoval všechno, co bylo o Beamonovi napsáno. Nebylo toho zrovna málo, ale počítač mu udělal přehledný výtah toho, co ho nejvíce zajímalo. Takže se to dalo docela zvládnout.

Tak, a zítra to spustím, říkal si Norris ve sprše, když se chystal zakončit den plný nudných přednášek, vědeckých sporů, které mu připadaly malicherné, a diskusí s několika světově proslulými trenéry a metodiky.

Ale co když, najednou ho napadlo, jim to bude připadat nesmyslné. Měl sice vymyšlenou krycí firmu na výrobu jízdních kol, ale teď si nebyl jistý, zda ji použije. Nakonec si řekl, že nejlepší bude, když to celé zabalí tak trochu do hávu neskutečna. A vůbec, vždyť přece nejde o to, aby mu věřili. Skokana už mají, novináři to jeho extravagantní vystoupení určitě patřičně rozmáznou, takže všechno probíhá tak, jak má, uklidnil se.

Zítra, už zítra…

Profesor Thomas dal rukou znamení do promítací kabiny a hned potom stiskl tlačítko na ovládacím panelu. Tmavé závěsy se s tichým zašuměním rozjely po skleněné stěně. Než si lidé v přednáškovém sále uvědomili náhlou tmu, rozzářilo se plátno prvními obrázky.

„Když dovolíte, budu ve výkladu pokračovat i při promítání. Ostatně, pro větší názornost to tak bude stejně lepší,“ odkašlal si profesor Thomas.

Potom se do ticha ozvalo cvaknutí vypínače, připomínající natažení závěru samopalu. Nad přednáškovým pultíkem se rozsvítila malá lampička. Profesor se sklonil, přerovnal si několik listů papíru, zase se napřímil a pak pokračoval:

„Omluvte, prosím, poněkud horší kvalitu obrazového záznamu, ale vznikl před více než dvaceti lety. A tehdejším technickým možnostem odpovídá i kvalita obrazu, který vidíte na plátně. Chtěl bych ovšem podtrhnout, že tento dokumentární záznam je unikátní a pro naše studijní účely naprosto nezbytný. Jak jistě víte, je to skok Roberta Beamona na olympijských hrách v Mexiku. Skok do 21. století, tak jeho výkon tehdy nadneseně označili sportovní novináři. Dnes už víme, že to asi trochu přehnali, ale přesto zůstává neoddiskutovatelným faktem, že je to nejstarší atletický světový rekord…“

Pavel Ječný se v předposlední řadě netrpělivě zavrtěl a naklonil se k docentovi Rouškoví, který seděl vedle a právě si cosi zapisoval do notesu: „Tak na tohle řečnění mám tak zrovna náladu. Ten skok jsem viděl jako malý kluk. No a co? Kvůli tomu jsem nemusel letět až do Atén! Proti antickým památkám a Egejskému moři samozřejmě nic nemám, ale to bych si sem raději vyrazil s Katkou na dovolenou. A ne proto, abych tady ztrácel čas posloucháním tisíckrát omílaných faktů.“

„Vás tenhle problém asi moc nevzrušuje, že, kolego?“ chápavě se usmál jeho prošedivělý společník. „Jen nebuďte tak netrpělivý, však ono se to už nějak vyvrbí,“ dodal ještě a ani v nejmenším netušil, jakým je v tuto chvíli prorokem.

Na plátně zatím slavný atlet zpomaleně opakoval svůj nádherný sportovní výkon.

„Povšimněte si, prosím, technicky dokonalého provedení skoku,“ pokračoval profesor Thomas a bylo na něm jasně vidět, že ho ten fantastický skok prostě okouzlil. „Ten úžasně uvolněný rozběh, korunovaný setrvačností odrazu. Dohady o tom, že to snad byl přešlap, vyvrátil definitivně právě tento záznam. Ne, ne, v tom tajemství tohoto skvělého skoku nebylo,“ na okamžik se odmlčel a počkal, až se záznam posune o několik políček.

„Teď, to je přesně ono, jen si všimněte úhlu, který svírá švihová noha s odrazovou, tááák…,“ dokonce trochu naklonil hlavu, jako by skokanovi alespoň v duchu pomáhal. „A letová fáze, no prosím, to je, no to je prostě pohádka, promiňte mi ten výraz…“

Profesor Thomas se už neovládal, nadšení ho zcela pohltilo. Zajíkal se, vykřikoval poznámky k drobným detailům, které ho už nesčetněkrát a stále znovu uchvacovaly. „Znám ten záznam nazpaměť, pouštím si ten film od chvíle, kdy jsem jej získal. Chápete, že něco takového…“

Na plátně se objevil číselný ukazatel. Rozsvítily se číslice. Osmička. Devítka. Nula. Záběr na rozčileně diskutující lidi. Vzrušeně mávali rukama, někdo běžel k obsluze tabule, aby upozornil na omyl…

A najednou úžas, šok. Zatím ještě nevěří ani štíhlý černý atlet. Klečí na tartanové dráze. Hlava v dlaních. Pak vytřeštěné oči…

„Byl to šok, ob-rov-ský šok,“ profesor Thomas odsekával slabiky, aby svým slovům dodal patřičný důraz. „Ostatně, většina z nás si to moc dobře pamatuje,“ prohlásil potom do nehnutého ticha. Účastníci vědeckého sympozia stále ještě fascinováni hleděli na prázdné bělostné plátno. Ty záběry samozřejmě dopodrobna znali, ale pokaždé znovu na ně tahle podívaná působila až příliš hluboce. A snad, i když by si to většina z nich nikdy nepřiznala, také skličujícím dojmem. Vždyť to byli většinou trenéři skokanů do dálky.

„Proč jsme se tady sešli, to všichni víte,“ zapátral v nastalé tmě profesor Thomas po vypínači. Za okamžik se závěsy lehce zavlnily a do sálu zase vtrhlo světlo.

„Světový rekord Boba Beamona je dnes vědeckým problémem. Jistě také víte, že během času našel mnoho vykladačů. Ano, určitě byl výslednicí, snad bychom mohli říci průsečíkem několika důležitých, a hlavně mimořádně příznivých okolností. Některá ze svých dalších tvrzení doložím po přestávce fakty. Tolik na úvod,“ Thomas se odmlčel, v kapse modrého sametového saka našel sněhobílý kapesník. Pečlivě si otřel dlaně a pokračoval:

„Bohatou diskusi očekáváme později, až se k problému vyjádří odborníci, ale některé vaše názory bych docela rád znal hned teď. Nejdřív však přece jen shrnu to, co všichni dobře znáte.

Vycházejme z toho, že Beamon byl především skvěle fyzicky disponovaný a dokonale připravený atlet. Své jistě sehrála i poloha místa, kde svého rekordu dosáhl – větší nadmořská výška a tedy i menší odpor vzduchu a také nižší zemská přitažlivost. Pochopitelně, jsou to zdánlivě nepodstatné maličkosti, které v žádném případě nebyly rozhodující při výkonu samotném – ostatně stejné podmínky měli i další skokani – ale…“

„Jaký je tedy váš názor na teorii doktora Herrmanna?“

Z křesla vyskočil malý mužíček s brýlemi v mohutných kostěných obroučkách, rozhlédl se po sále a potom se rozpačitě omluvil:

„Promiňte, jsem doktor Gold, Jens Gold z Ústavu pro výzkum nevysvětlitelných přírodních jevů v Amsterodamu. Jisté uznáte, že je to velice zajímavá teorie…“

„Nesmysl,“ naježil se profesor Thomas, který mu proti všem svým zásadám skočil do řeči. „Je to jen ničím nepodložený a chorob…,“ včas se zarazil, jako by omluvně si odkašlal a potom dokončil větu: „ehm, nepodložený výplod člověka, který chce být za každou cenu zajímavý. Kdo by mohl brát vážně tvrzení o tom, že zrovna v tu chvíli neexistovala zemská gravitace a že se to stalo právě při Beamonově skoku…

Chtěl bych vás upozornit, vážený pane doktore,“ Thomas se ani nesnažil zakrýt ironii v hlase, „že při svém skoku byl Beamon asi sekundu ve vzduchu,“ odmítavě sekl rukou, když viděl, že se Gold nadechl, aby něco řekl.

„To se dá velice snadno dokázat. Je snad jasné, že skokan v závěrečné fázi skoku nemůže zpomalit, musí pokračovat v pohybu stejnou rychlostí. Pokud se vám to nezdá, připomenu vám první Newtonův zákon, kterému se také říká princip setrvačnosti: Těleso zůstává v klidu nebo v rovnoměrném přímočarém pohybu, pokud není donuceno vnější silou tento stav změnit. Špičkový dálkař, a Beamon jím byl, má v momentě odrazu rychlost asi deset metrů za sekundu. A 2 toho jasně vyplývá to, co jsem řekl – Beamon byl při svém rekordním skoku ve vzduchu asi sekundu,“ Thomas sáhl po karafě s vodou, nalil si plnou sklenici a zhluboka upil.

„Takže podle té slavné teorie doktora Herrmanna by nejméně na jednu sekundu zcela zmizela zemská přitažlivost. Pokud je mi známo, tak ani doktor Herrmann nepředpokládá, že by mohlo jít jen o nějakou místní poruchu, ale má za to, že gravitace zmizela na tento časový úsek na celé zeměkouli. A teď mi tedy vysvětlete,“ zapíchl prst do vzduchu směrem ke Goldovi, „pominu-li skutečnost, že bez gravitace by nebylo ani magnetické pole Země, které nás chrání před zhoubným kosmickým zářením, a je tedy nezbytnou podmínkou pro existenci samotného života, vysvětlete mi, proč ani jedna jediná stanice na celém světě, ani jeden jediný přístroj tento nesporně zajímavý fenomén nezaznamenaly? Ve stejné chvíli byly přece v pohybu, a to mnohem rychlejším pohybu, i výrazně větší hmoty, než je člověk. A nic, nikde nic. Jenom jeden fantastický světový rekord…“

Sál zaujatě sledoval jeho vášnivý výlev. Malý muž s široce rozevřenýma očima si rozčileně kapesníkem setřel pot z čela, znovu se nadechl, a pokusil se ještě jednou vstoupit do toho monologu, který se valil jako rozbouřená řeka.

Profesor Thomas přerušil vodopád vzrušených vět, asi si uvědomil, že to trochu přehnal, proto omluvně dodal: „Promiňte, nechal jsem se strhnout. Musíme si ale uvědomit, že Beamonovi tehdy vyšlo všechno doslova na sekundu přesně. V tom je podle mě celý vtip a tajemství tohoto skoku. A jistě nikdo z nás tady nechce jeho výkon zpochybňovat – a to ani nejrůznějšími rádobyvědeckými teoriemi. Účel našeho setkání je totiž zcela jiný. My prostě musíme najít cestu, jak tento nejstarší atletický rekord překonat. Je to vlastně naše povinnost vůči lidstvu. Uznávám, že to možná zní trochu nadneseně, ale my tenhle problém opravdu musíme vyřešit. Podívejte se, lidé si vždycky kladli otázku, kde jsou vůbec hranice jejich možností. Pokoušeli se je odhadnout, a zároveň je zkoušeli zdolávat. A ve sportu se jim to vždycky podařilo. Jenomže teď to vypadá, jako by nějaká hranice opravdu existovala. Uvědomujete si, že tady už nejde jenom o sport? Co když se lidé jednou smíří s tím, že existují nepřekonatelné hranice a neřešitelné problémy? Co když se vzdají! Přestanou hledat lék proti rakovině, přestanou bojovat o zachování přírody a zdravého životního prostředí, zvyknou si na myšlenku o nevyhnutelných válkách v dějinách lidstva! I proto jsme se tady sešli a společně hledáme cestu, jak dál.“

Profesor Thomas se rozhlédl po ztichlém sále.

Pavel Ječný v závěsu za docentem Rouskem vykličkoval z přednáškového sálu do prostorné haly. Rousek ho pověřil, aby u barového pultu vybojoval dvě kávy, a sám zatím vklouzl do pohodlné hluboké klubovky. Rád si k dobré kávě zapálil neméně dobrý doutník. Nikdy jich moc nevykouřil – kluci, které trénoval, dokonce o této jeho slabůstce ani nevěděli. Když se ale naskytla nějaká podobná vhodná příležitost, prostě neodolal. Ale teď jenom drtil v dlaních prázdnou krabičku.

„Dovolíte?“

Docent Rousek zvedl oči. Před ním stál vyšší šlachovitý muž, kterého si povšiml hned v prvních dnech jednání. Sedával v řadě před nimi, o několik křesel vlevo, takže mu občas viděl i do obličeje. Muž se však pokaždé tvářil tak netečně, až docenta Rouska napadlo, že ten člověk je tady z donucení, nebo snad dokonce za trest. Samozřejmě, ani jeho nezaujaly všechny přednášky. Avšak většinu z toho, co se na tomto kongresu sportovních trenérů i vědců a zástupců různých vědních oborů probíralo, považoval nejenom za zajímavé, ale i nanejvýš prospěšné pro svoji další práci.

A ještě jedné věci si všiml. Jak byl ten muž netečný k jednání samému, k přednáškám, diskusi… O to aktivnější byl v zákulisí sympozia. Bavil se s lidmi, vyptával se, namlouval si něco do miniaturního diktafonu.

A táák, tak teď jsme tedy na řadě my, napadlo Rouska, když si bral nabízené voňavé havana.

„Prosím, jen se posaďte, mladý muži,“ pozval Rousek neznámého rozmáchlým gestem, až málem vyrazil Ječnému, který přicházel od bufetu, obě kávy z rukou.

„A ty si kávu nedáš?“ zeptal se s nevinným výrazem svého společníka, vzal si od něho oba kouřící šálky a jeden z nich postavil před neznámého. „Jsem pro rychlé obchody. Káva je vaše, díky za doutník.“

„Tak to si dokonale porozumíme. Díky za pozvání, ale musím ještě něco zařídit. Odskočím si zatelefonovat a poptám se, jestli se náhodou nezměnily pokyny. Každý máme nějakého toho svého šéfa, že jo?“ zašklebil se výrazně neznámý. „Ale určitě se ještě uvidíme, rád si s vámi popovídám.“

„Podivín,“ zabručel si spíš pro sebe Rousek, když muž zmizel v nepřehledném a stále se přelévajícím davu.

„Kdo to byl?“ zajímal se Ječný.

„Ale,“ mávl Rousek rukou a to gesto vyjadřovalo úplně všechno. Usrkl trochu kávy, ořízl špičku doutníku, trochu jej nahřál nad plamínkem zapalovače, zapálil a labužnicky poprvé zatáhl.

„Hm, ale doutníkům rozumí,“ pochválil a hned dodal: „Moc se mi nelibí. Mám takové nepříjemné mrazení v zádech, že tady chystá nějakou levotu.“

Tím to skončilo. Alespoň pro tuto chvíli. Dopili kávu a celou tu dobu se bavili o – Beamonovi.

Po přestávce zůstala v sále nejméně třetina křesel prázdná.

„No jo, jsou tady pátý den a už je jim to moc dlouhé,“ zaškaredil se Rousek. „Jestli utekli k vodě, tak to tedy mohli klidně zůstat doma…“

Pavel Ječný už měl na jazyku, že by osvěžující koupel v moři rozhodně neškodila, co taky tady, ale když viděl, jak se docent tváří, raději poznámku rychle spolkl.

„Pokud chceme vycházet ze skutečně seriózních základů, tak se musíme především zamyslet nad současnou situací ve skoku dalekém,“ zahájil druhou část přednášky Skok do 21. století profesor Thomas.

Znovu se zavlnil závěs, na plátně ožili a předváděli svoje výkony přední světoví atleti.

„Tohle je Carl Lewis,“ prohlásil lakonicky Thomas. „Ani ho nemusím příliš představovat. Osobně si myslím, že by to mohl být on, kdo Beamona překoná. A možná, že to bude ještě dřív, než vydáme sborník přednášek z našeho setkání. I když na druhé straně,“ profesor si i povzdechl a v marném gestu rozhodil ruce. „Techniku má sice dokonalou, ale… Jak bych to vyjádřil, no prostě, chce toho moc najednou, nedokáže si vybrat, neumí se rozhodnout. I A pak – příliš brzy začal s atletikou, se svými výkony, a tím vlastně i sám se sebou obchodovat. Technicky dokonalý, a má na to, ale… V současnosti už o špičkovém výkonu nerozhoduje jenom technika, ale i mnoho dalších faktorů. A k těm rozhodujícím patří morálně volní vlastnosti. Takže i když si myslím, že by to mohl být právě Carl Lewis, kdo překoná letitý Beamonův rekord, a já bych si na něho. po pravdě řečeno, docela rád vsadil, přece jen…,“ dokončil bezmocně.

„Další záznam, prosím,“ popoháněl Thomas asistenta v promítací kabině.

„Tak tohle je opravdu zajímavý atlet. Dombrowski. Abych se přiznal, na můj vkus je trochu moc robustní, se zjevným přebytkem síly. Je nesporně vynikající, ale podle mého názoru nemá potřebné tělesné předpoklady. Jeho nesmírná síla je však pozoruhodná. Kdo i bude mít zájem, může si po přednášce vyzvednout zajímavý materiál, ve kterém jsou shrnuty některé důležité údaje o dynamické síle. To, jakou silou se tenhle atlet odráží, to je něco úžasného,“ Thomas se opět na chvíli odmlčel, setřel si pot z čela. Klimatizace prohrávala souboj s horkým létem.

„No prosím, další Američan,“ profesor klepl tužkou o desku pultíku. „Myricks. Nenápadný, ale bez zábran. Psychicky naprosto vyrovnaný. Ten mohl překvapit. Ano, Myricks byl přesně ten typ. Měl na to, aby pokořil bájnou hranici. Uměl závodit jenom jedním stylem hop, anebo trop. Riskoval. Když mu to vycházelo, byl oslňující, ale častěji pro něho risk znamenal ztrátu. Vlastně se po celou svoji sportovní kariéru snažil Beamona, i když asi nevědomky, napodobit v tom, že mu jeden jediný závod vyjde tak, že celý svět zatají dech. Nevyšel.“

Thomas se napil chladivé vody a pokračoval.

„Jen si vzpomeňte, Beamon skočil – a bylo vlastně po závodění. Za chvíli se spustil déšť. Bylo to jen pár minut po tom, co zanechal v písku rekordní stopu. Skoro jsem si tenkrát myslel, že to z oblohy tečou symbolické slzy všech ostatních skokanů,“ neodpustil si starý profesor lyrické intermezzo. „A že to byli nějací atleti: Ter Ovanesjan, Davies… Asi brečeli lítostí a vzteky, jak jim ten štíhlý černoch vypálil rybník,“ zakončil profesor Thomas své vystoupení.

„Tom Movie, trenér mládeže z Londýna,“ představil se první z diskutujících. „Podle mého názoru by bylo neodpustitelnou chybou, kdybychom stále jenom hledali vhodný typ skokana v minulosti. Věda a technika je dnes o dvacet let dál, než byla v době, kdy skákal Beamon. Podívejte se, zjednodušeně se to dá formulovat takhle: Nový rekord chce i nového člověka. Já vím, ono to spíš vypadá jako reklamní heslo, ale přesně to vystihuje situaci, ve které jsme se ocitli,“ nervní trenér při svém výkladu stále vzrušeně zdůrazňoval slova trhavými gesty. „A my bychom si měli především odpovědět na otázku, jaký by tento skokan měl být a co bychom mu měli a mohli poskytnout.“

„Ano, plně s vámi souhlasím. To je správný názor,“ přitakal profesor Thomas a potom ještě doplnil: „Všechny ukázky jsme tady předvedli proto, abychom si představili technicky různé styly, porovnali jednotlivé typy závodníků a na základě těchto informací potom hledali ideální jedince. I když si samozřejmě musíme uvědomit, že tohle je čirá teorie. Těžko asi objevíme na celém světě člověka, který by dokonale odpovídal všem určeným ukazatelům a podmínkám. Navíc, každý závod je jiný, jednou jsou přímo ideální podmínky pro překonání rekordu, ale chybí ten pravý muž. Jindy máme třeba atleta, který se ideálu blíží, ale podmínky jsou tak špatné, že se dobrý výkon prostě skočit nedá. Já vím, trochu jsem to zjednodušil, ale to měl být jen zobecňující příklad. A to jsme se ještě vlastně nezmínili o psychice, zatím jsme se zaměřili jen na techniku skoku. Můj asistent vám potom rozdá některé materiály zpracované počítačem. Jsou tam ideální podmínky i nejvhodnější tréninkové prostředky. Ale tohle všechno stále ještě nestačí a samo o sobě nám to rekord překonat nepomůže. Vždyť to víme a známe už hezkou řádku let. A ten slavný rekord platí dál…“

„Yang-ji, psycholožka z Pekingu,“ vyskočila z první řady útlá žena a obrátila se k auditoriu. „Vzpomínáte si na našeho světového rekordmana ve skoku vysokém Žua? To byl přece doklad ideálního spojení tréninku a disciplíny. Ten by snad obětoval sportu doslova všechno. Myslíte si, že by se to dalo vydržet bez dokonalé psychické odolnosti? On si totiž dokázal zdůvodnit, proč tuhle dřinu a odříkání podstupuje. Myšlenka, že musí, že chce být první na světě, nejlepší ze všech, ho naprosto ovládla. Ovládla i jeho tělo. Kdo tohle nedokáže, zhroutí se, nemůže dnes být nejlepší, ale jen průměrný, přestože je třeba technicky vynikající. Za normálních okolností nevydrží lidský organismus tak velké zatížení…“

„Kolik jste mu za ten rekord zaplatili?“

Všichni se překvapené otočili do míst, odkud se ozval posměšný hlas. Muž, který o přestávce nabídl Rouškoví vynikající doutník, teď pomalu a jakoby opatrně vstával z křesla. Vyzařovala z něho sebejistota a převaha, podtržená navíc urostlou sportovní postavou.

„Promiňte, ale asi jsem přeslechl vaše jméno,“ pokusil se zasáhnout profesor Thomas, ale neznámý jen mávl rukou, jako by zaháněl dotěrný hmyz.

„Jméno? To by vám stejně nic neřeklo. Jméno totiž není vůbec důležité, ale tohle,“ sáhl do náprsní kapsy, „tohle důležité rozhodně je.“ Vyndal malý diktafon, sebejistě jím zamával nad hlavou, položil jej před sebe na stolek a řekl: „Milión dolarů, který mi před několika málo minutami telefonicky potvrdil prezident správní rady naší firmy. Ne, moje jméno opravdu není podstatné, já jsem vlastně jenom poslem, který přednáší tuto velice zajímavou zprávu. A název firmy také – alespoň prozatím – není podstatný. Zatím ještě ne…“

„Promiňte, pane, pane…;“ profesor Thomas zalapal po dechu. „Ale obávám se, že vám vůbec nerozumím.“ Vzrušením se mu zpotily dlaně. Ke slovu znovu přišel sněhobílý kapesník: V sále bylo až neskutečné ticho, nikdo ani nedutal, takže by tam určitě bylo slyšet cinknutí onoho pověstného špendlíku.

„A je to tady,“ zašeptal si pro sebe docent Rousek. „Já jsem tušil, že ten chlap něco chystá. To mi ten doutník pěkně znechutil. Vždyť to je hrozné, on tady se sportem bezostyšně kšeftuje…“

„Cože, co? Říkal jste něco?“ zajímal se Pavel Ječný.

„Ale nic, to já jen tak pro sebe…,“ odkašlal si Rousek a pozorně sledoval, jak se všechno vyvine dál.

„… jen se nebojte,“ pokračoval muž, který tak nečekaně vstoupil do jednání, „pane profesore, nebudu dlouho zdržovat. Takže rovnou k věci. Oficiálně prohlašuji, že realizační tým, který připraví nového světového rekordmana ve skoku dalekém, dostane od naší firmy dotaci jednoho miliónu dolarů. Je jasné, že rekord musí uznat atletická federace, a tudíž musí splňovat všechny požadavky. Tedy, musí být především dosažen v souladu s pravidly, při oficiálně vypsaných závodech…“

„Ale co vy, co…,“ nechápal Thomas.

„Chcete se zeptat, co za ten dárek chceme?“ zasmál se muž. „Tak moc zas ne. Potom se pochopitelně zřekneme své anonymity. Jednoduše řečeno, ten atlet bude půl roku náš. Rozjedeme s ním velkolepou reklamní kampaň. Televize, rozhlas, film, tisk, však to znáte. A ten milión, to je skutečně dárek, protože patřičná procenta za reklamu dostanou všichni, samozřejmě i sám atlet, prostě všichni, kteří se podíleli na novém rekordu…“

Muž ještě něco říkal, ale Rousek ho už neposlouchal, přestal na chvíli vnímat všechno, co se kolem dělo. Rychle zalistoval ve svém poznámkovém bloku, a když našel potřebný údaj, zarámoval jej červenou fixkou.

„Páni, slyšel jste to, já zírám,“ vyjekl Pavel Ječný a obrátil oči v sloup. V duchu si představoval, co by podnikl s takovým balíkem peněz, ale nějak ho ty počty zmohly, zamotal se do nich.

„Ale ten váš Borek skáče sotva sedm a půl metru, člověče, tak se vzpamatujte,“ suše se zasmál docent Rousek, jako by mu četl myšlenky.

Pavel se začervenal a pokusil se o chabou obranu: „Pronic zanic mě přece na tenhle kongres nevyslali. Vždyť nejsem špatný trenér…“

„Já jsem také nikdy nic takového netvrdil. I když, po pravdě řečeno, si myslím, že účast na tomto semináři ještě není tím nejsprávnějším hodnocením práce trenéra. Raději si říkejte, že vás posílají po nudných schůzích, protože se sem nikomu jinému nechtělo. Člověk je pak alespoň klidnější a nic si nenamlouvá,“ spustil na Ječného naoko vážně docent Rousek, až se na něho mladý kolega zaraženě podíval.

„No, no, jen si to tak zase neberte, já jsem to nemyslel tak zle. Chci jenom, aby se vám z toho všeho nezamotala hlava. Budete ji potřebovat na práci, ne na plané fantazírování…“

Přednáškový sál se jako mávnutím kouzelného proutku změnil v hlučící včelín. To nečekané prohlášení nenechalo nikoho lhostejným a chladným. Ozývaly se vzrušené výkřiky, které se dožadovaly, aby ten muž okamžitě opustil sál. Ale byly bleskově přehlušeny. Většina účastníků semináře se dovolávala klidu, aby muž mohl návrh ještě jednou zopakovat a potvrdit.

Rozčilená gesta, stojící a vzrušení lidé. Zmatek.

Rousek to všechno sledoval, snažil se zachovat klid a rozvahu. Podíval se na muže, který to všechno způsobil.

Ten celé hemžení sledoval s pobaveným výrazem kluka, kterému se podařil dokonalý uličnický kousek. Ale Rousek cítil, že se za tím úsměškem skrývá cosi nekalého. Ještě jednou nahlédl do zápisníku a zprudka zakroutil hlavou.

„Copak, něco se vám stalo?“ zeptal se ho Ječný, když viděl, jak se tváří.

„Ale ne, jenom mi tady něco nehraje.“

„No, mně to taky připadá trochu divný,“ připustil Ječný. „Ale zase, na druhou stranu, pokud to s tou nabídkou myslí vážně, tak může sportu hodně prospět…“

„Prosím vás,“ utrhl se na něho Rousek. „To snad nemyslíte vážně! Vidíte jenom ten balík dolarů. A to vás nenapadlo, že za tím vším může být nějaký promyšlený tah, který to celé obrátí vzhůru nohama? Proti sportu,“ dál se zatím nedostal, protože profesor Thomas se konečně vzpamatoval a vykřikl:

„No tak klid, klid, prosím vás, uklidněte se,“ dokonce zabušil poloprázdnou sklenicí o pult, až voda vystříkla a rozlila se po desce. Nervózně ji smetl, otřepal si ruce a důrazně pokračoval: „No tak, přátelé, chovejte se trochu důstojněji. A vy…,“ otočil se na sebevědomého muže, ale ten mu neposkytl příležitost.

„Klid, jenom klid, už stejně odcházím. Co jsem chtěl a měl říct, to jsem řekl. Jak vidím, tak vás moje nabídka zaujala. A tady jsou moje vizitky,“ seběhl dolů a kupičku jich položil před Thomase. „Já sám věřím, že to dokážete. Tedy, že rekord toho, jak jen se jmenoval? Ach ano, Beamon. Že ten rekord bude do roka minulosti. Přeji vám hodně úspěchů…“

Poslední slova zanikla v naprosté vřavě. Skoro všichni, jeden přes druhého, se nahrnuli k předsednickému stolku. Každý si chtěl odnést vzácnou vizitku a už se v duchu viděl v roli úspěšného vedoucího, realizačního týmu, který rozděluje milión dolarů.

Když Pavel Ječný zadýchaně klesl zpět do křesla, docent Rousek se pobaveně usmíval: „Pane kolego, tak i vy jste takový blázen jako tamti…“

„Aspoň vím, s kým jsme měli tu čest…“

„Norris. Jeff Norris, přesně Jefferson Norris. Omlouvám se, v tom zmatku jsem se nestačil představit. Mohu vás pozvat? Že bychom si třeba znovu objednali kávu, kterou jsme předtím nedopili…“

Docent Rousek se pátravě zadíval do sebevědomého obličeje, a pak pomalu, váhavě vykročil za Ječným a Norrisem k baru.

Proč se přilepil na nás, napadlo ho. Jako by tušil, že právě s námi uskuteční ten svůj obrovský podnik…

„Tak co, pořád si ještě myslíte, že ten náš výlet byl zbytečný?“ otočil se s trochou ironie v hlase docent Rousek ke svému mladšímu kolegovi. Ten ale neodvrátil oči od překrásného výhledu, který se mu nabízel z letadla.

„Slyšíte mě vůbec?“ šťouchl ho s úsměvem mírně do žeber.

„Promiňte, letím poprvé…“

„To jsem moc rád, že jste se nenechal pobláznit. Víte, není to právě…“

Pavel Ječný se k němu najednou prudce otočil: „Ale nechal! Koukám dolů a představuju si kluka, který má odraz, jako by měl dynamit v noze. Jenom ho najít a potom správně usměrnit. Metodicky jsme přece dost daleko. Mám už taky svoje představy. Chce to jen vyměnit několik lidí, kteří mají trochu zastaralý přístup k tréninku. Musíme si uvědomit, v jaké době žijeme. Věda a technika zasahují do všech oborů lidského konání, prosazují se i tam, kde bychom to ještě před několika málo lety vůbec nečekali. Sport nemůže být výjimkou a v mnoha směrech jí ani není.“

Docent Rousek se nespokojeně zamračil: „Tak vám jde přece jenom o ten milión!“

„Počkejte, nechci, abyste mě špatně chápal,“ začervenal se Pavel, „ale… No, samozřejmě, ten milión by byla docela milá sumička. Ale dovedete si představit, k čemu všemu by se dala využít! Jak bychom zlepšili materiální podmínky, mohli bychom rozvíjet skutečné vědecké metody a talenty vyhledávat daleko pečlivěji.“

„To všechno jsou jen slova, i když musím přiznat, že slova, která se dobře poslouchají. Ale materiální vybavení ještě samo o sobě není zárukou velkého sportovního výkonu. A nějaká dolarová injekce, byť pěkně silná, ale přece jen jednorázová, nemůže nahradit soustavnou péči o tělovýchovu… A navíc, jste si opravdu tak jistý, že daň za ten milión, kterou bychom museli všichni zaplatit, by nebyla příliš vysoká? Vždyť vlastně nikdo pořádně neví, co ti lidé budou potom chtít…“

„Nemůžete se na všechno dívat tak skepticky. Představte si jen, až někdo skočí devět metrů.“

Docent Rousek se trochu rozčilil: „Ale ta cena, uvědomil jste si tu cenu? Na celém světě teď týmy poženou sportovce do neuvěřitelně tvrdého tréninku. Ale ne pro sport samý, pro radost z pohybu. Bude to jenom pro kufr plný peněz.“

„To je ale něco úplně jiného,“ Pavlovi se rozzářily oči nadšením. „Já bych pro to obětoval asi všechno, kdybych objevil takového atleta. Jen abych to viděl, jen abych u toho skoku mohl být. Abych na celém tom vítězství měl také svůj podíl. To přece musí být fantastický pocit…,“ zajíkavě se snažil dát průchod svým citům.

„A kde máte vůbec nějaké záruky, že slovo splní?“

„K čemu záruky? Já je nepotřebuju a myslím si, že ti ostatní taky ne.“

Odmlčeli se. Oba se teď nepřítomně dívali dolů na zem. Letadlo klidně plulo bezmračnou oblohou, z reproduktoru se nesl melodický hlas letušky, která v několika jazycích seznámila pasažéry s průběhem letu. Docent Rousek si v duchu vybavil majitelku příjemného hlasu. Před několika málo minutami roznášela vonící kávu.

Takové dlouhé štíhlé nohy, těch je pro letušku škoda. To by byla dálkařka, bleško mu hlavou, ale hned se okřikl. Přece nebudeš takhle zvráceně uvažovat, vyděsil se. Projde kolem tebe hezká ženská a ty bys ji nejraději zahnal do dálkařského sektoru. Že ti není hanba.

Na ruzyňském letišti je čekalo služební auto. Vyjeli rychle směrem k městu, které si pomalu chystalo pléd z deštivého pošmourného počasí. A ještě před několika málo hodinami stáli na břehu moře, zalitého paprsky slunce. Do skla udeřily první kapky. Déšť postupně sílil, monotónní zvuk je uspával, vždyť měli za sebou dlouhou cestu. Jeli bez jediného slova.

Ticho nakonec porušil Rousek: „A máte někoho?“

„Cože?“ nepochopil Ječný, „koho mám mít?“

„No přece, jestli máte někoho, kdo by jednou skočil těch devět metrů?“

„To ne, ale určitě se dá najít. Připravím takové výběrové řízení, až z toho budou všichni vedle. Vyjdu z vědeckých výzkumů a začnu už od jeslí. Máme přece k dispozici počítače, nemusíme se bát množství údajů a dat. Prostě tím počítač nakrmíme, ať rozhodne, do koho dál investovat…“

„Tak to vás musím upozornit, že ten šílený závod prohrajete,“ sarkasticky se ušklíbl Rousek. „Nemáte totiž moc času, jestli vám jde o ten milión. To si musíte zatraceně pospíšit. Vlastně byste potřeboval někoho, kdo už ten dynamit v noze má, abyste nemusel čekat, až doroste… Třeba byste se ani nedočkal.“

„Děláte si legraci? Kde ho mám vzít?“

„Třeba bych o někom věděl…“

Pavel nadskočil, jako by ho bodla vosa: „Ale to přece…“

„Moment, jen klid, já netvrdím, že těch devět metrů skočí. Jsem přesvědčen, že na ně rozhodné má, ale – prostě to nikdy neudělá.“

A docent Rousek jemně zatlačil svého mladšího kolegu zpět do sedadla.

Ječný nešťastně potřásl hlavou: „To jsou všechno hádanky. Vůbec tomu nerozumím.“

Když docent Rousek viděl, jak zoufale se tváří, slitoval se nad ním: „Podívejte se, já si myslím, že pro těch devět metrů to vůbec nemá cenu. Dělám to jenom pro vás. Asi proto, že jsem se ve vašem věku taky tolik červenal, když jsem si myslel, že jde o věc. Víte, ono se nakonec většinou stejně ukázalo, že jsem se pral o maličkosti, že to vůbec nebylo podstatné. Svět si šel dál svou cestou a houby ho zajímalo, co na to nějaký Rousek. Jenomže já si myslím, že člověk to stejně musí zkoušet stále a znova. I když je to třeba světu úplně jedno. Kdyby to nezkoušel, kdyby se nepral, tak normálně shnije. Pak to už není chlap, ale padavka. A vůbec, co vám to tady vykládám. Příští týden mám tři dny volno, jestli chcete, můžeme tam zajet.“

„A kam?“

„No přece k tomu vašemu vysněnému klukovi, co tak dobře skáče… Bydlí na Šumavě, na takové samotě. Dokonce,“ a Rousek se pousmál, „tam nevede ani silnice. Tak se pořádně připravte. Jestli to dokážete pro ten váš milión…“

Pavel Ječný pohoršeně sykl a vztyčeným prstem zakmital Rouskovi před obličejem.

„No dobře, tak se hned nerozčilujte, dělám to hlavně kvůli vám. Ale dobrá, řeknu to jinak. Jestli vám ten váš velký sen o devítimetrovém skokanovi stojí za pár kroků, můžeme to zkusit. Připravte se na takový malý výlet!“

„Kdybych vás tak dobře neznal, myslel bych si, že si děláte legraci. Ale na to jste moc seriózní člověk,“ trochu nedůvěřivě poznamenal Pavel Ječný, podal Rouskovi ruku a s poněkud rozpačitým výrazem vyklouzl ze suchého bezpečí auta do zmoklého podvečera.

„Celou cestu se tváříte tajemně jako sfinga a vedete vznešené řeči. Asi máte vážně co skrývat. Je to ještě daleko?“ vyzvídal Pavel, když na nevelké železniční zastávce vyklopýtal za Rouskem ze zadýchaného kupé.

Docent ho pozoroval s chápavým úsměvem, ve kterém jako by se zrcadlilo šest desetiletí jeho života.

„Život je krásný právě proto, že nám předkládá stále nová překvapení. Je sice pravda, že jim občas musíme vykročit trošku vstříc, ale věřte mi, ta překvapení existují a stojí za to. Když se umíte dívat kolem sebe a snažíte se pochopit běh věcí, určitě vás neminou. Někdo by chtěl pořád jenom něco měnit, ale chápavě se dívat na svět, to je přece také umění.“

Seděli na jediné rozvrzané lavičce, která na celé zastávce byla. Rousek se podíval na hodinky: „Za pět minut nám to přijede.“

Pavel se zvedl, obešel budovu. Zahleděl se do dálky, kde se slévala modř oblohy se zelení lesů a strání. Obzor se ztrácel v mlžném oparu, který stoupal z lesů, takže se přísná hranice mezi nebem a zemí stírala. Měl dojem, že pojmy dole a nahoře splývají, ztrácejí smysl, tak byl přechod nejasný a nezřetelný. Jedním slovem, bylo to okouzlující.

V myšlenkách se přenesl zpět do Atén. A najednou nevěděl, kde by byl s Katkou raději – na proteplené a sluncem zalité pláži Egejského moře, nebo tady, kde lesy tak voní…

„Nasedat,“ zaslechl Rouska. „Honem, ať vám to neujede…“

V běhu popadl brašnu, vyskočil na schůdky v okamžiku, kdy se vláček se zapískáním dal do pohybu.

„To bych nevěřil, že se ještě vůbec dá najít taková zastrčená lokálka,“ poznamenal, když stáhl okénko a plnými doušky vdechoval ostrý horský vzduch.

„Na co myslíte?“ zeptal se Rousek po chvíli a Pavel se pousmál.

„Na svoji dívku, na Katku. Určité by se ji tady líbilo. A taky jsem zvědavý na toho kluka.“

„Vám ty peníze nějak leží v hlavě…“

„Představuju si, k čemu bychom je mohli využít. Na tom, že dnes spousta firem přispívá na rozvoj sportu, přece nic není. A atletický svaz by už takový příspěvek dokázal investovat. Třeba by se za to dalo postavit tréninkové hřiště. Víte, ty peníze jsou samozřejmě jedna věc, ale neprovokuje vás myšlenka být v něčem první? Proč zrovna ten náš kluk by nemohl překonat tenhle zdánlivě nepřekonatelný rekord? Nebo si taky myslíte, že Beamonův skok už nikdo nezdolá?“

Ale Rousek neodpověděl, jen spokojeně přivíral oči. Teď mu bylo krásně, vnímal rytmus vlaku, dunění pražců. Co já i s celou tou Svou vědeckou kariérou, říkal si v duchu. Měl jsem být hajný nebo tady chodit po trati a opravovat koleje, krucinál.

Vlak je vyklopil na poslední zastávce. Koleje vedly jen o pár desítek metrů dál, a tam najednou končily na kraji lesa.

Rousek vykročil asfaltovou silničkou, ta se prosmekla mezi vzrostlými smrky a z okraje lesa nabídla pohled do klidného údolí, na obzor s modrozelenou hradbou a stráně s několika bělostnými domky.

„Mají tady výtečné pivo,“ poznamenal Rousek a trochu zrychlil.

„A co ten kluk?“ skočil mu do řeči Pavel.

„Nebojte se, ten nám neuteče. Vím, kde ho máme hledat.“

„Tak proč za ním nejdeme hned?“

„Když říkám, že neuteče, tak neuteče. A taky tvrdím, že musíte ještě moc věcí pochopit. Za tím, čeho chcete v životě dosáhnout, se nemůžete hnát jako střelená laň. To chce zastavit se, vydechnout si, rozhlédnout se. Dohodneme se, že ohraničíme čas. Tady nejste v Praze, mladíku. Tady vás žádné telefony ani termíny nehoní. A to, co je mezi tím, než jsme nastoupili na Hlavním nádraží do vlaku, a mezi tím, než z toho vlaku na stejném nádraží zase vystoupíme, chce docela jiný životní rytmus. Věřte mi, je to tak. Nejsem tady poprvé.“

A jako potvrzení posledních slov si to zamířil přímo na náves k vysokým lípám, v jejichž stínu se ukrývala malá hospůdka.

„No ne, pane docente, tak tohle je to vaše slíbené překvapení?“ zahrál si na udiveného Pavel, ale to už Rousek shazoval batoh do trávy.

„Jen si pěkně udělejte pohodlí. Pro dnešek máme padla, aspoň si trochu popovídáme. Stejně na to v Praze není dost času.“

Pavla najednou bodla myšlenka, že tohle všechno zná vlastně jenom z knížek – lípa s bzučícími včelami, pivo s bílou čepicí, čisté chalupy a lidi s upřímnýma očima. A tak ho ani nepřekvapilo, když jim paní hostinská ustlala v podkroví, aby se na druhý den a na tu dlouhou cestu, kterou ještě měli před sebou, pořádně vyspali.

Nadýchané peřiny voněly letní loukou a včelím voskem. Pavel do nich vklouzl, jako by ho pohltily mořské vlny. Připadal si v nich malý, ztracený, bezbranný… Vzpomněl si na dětství a na babičku, ale než dostala vzpomínka nějaký konkrétní tvar, zavřely se mu oči a usnul.

„Stále se musíme učit. Musíme se učit chápat nové věci. A já bych byl opravdu moc rád, abyste to, co vám teď řeknu a zítra ukážu, správně pochopil. Opravdu mi na tom záleží…,“ říkal tiše docent Rousek. Ale když se podíval na Pavla, viděl, že ten už pravidelně oddechuje a na tváři se mu usadil takový dětsky klidný úsměv.

Rousek vstal, vyklonil se z okna a dlouho se díval do tiché noci…

Ráno našli na stole dva velké hrnky studeného mléka a krajíce chleba tlustě namazané máslem. Paní hostinská už musela jít po své práci a bylo jí líto návštěvníky budit.

Děkujeme, cestou zpátky se určitě zastavíme, napsal Rousek na kousek papíru a podstrčil vzkaz pod vázu s kopretinami.

„Neměli bysme se s ní nějak vyrovnat?“ zaváhal Pavel. Ale Rousek se jen zasmál: „Mladíku, pivo jsme zaplatili, nebo ne? A ta snídaně, to bylo docela normální. Vy byste se snad zachoval jinak, kdyby vám někdo zaklepal na dveře a řekl, že nemá kde přespat?“

Pavel jen oněměle zavrtěl hlavou.

„Teď v neděli autobus nejede, ale stejně bychom si moc nepomohli,“ upozornil Rousek Pavla, když vyrazili vzhůru do kopce. „Za dvě hodinky jsme tam, to přece nic není, když to zvládne i takový dědek jako já,“ zašklebil se spokojeně Rousek, když viděl, jak Pavel zápolí s neskladnou brašnou.

Asi po dvou hodinách se Pavel zastavil a vyčítavě se podíval na hodinky.

„Jen klid, za chvíli jsme tam,“ chlácholil ho Rousek. „Ještě tak deset minut…“

Najednou se ale Rousek zatvářil spiklenecky: „Víte co, něco vám povím. Ono to sice není moc slušné, ale co kdybychom se jim hned neohlásili? Bude asi lepší, když alespoň ze začátku o nás ti kluci nebudou vědět…“

„To jich tam bude víc?“ zpozorněl Pavel.

„Já jsem vám to neřekl?“ naoko se podivil Rousek. „Za chvíli z nás budou diváci olympiády. Tedy,“ pousmál se, „olympiády. Oni ti kluci tomu tak říkají. Slíbil jsem jim, že se alespoň na jeden den přijedu podívat. Ale pokud proti tomu nic nemáte, nebudeme se hned prohlašovat…“

Pavel souhlasně pokrčil rameny, a tím přistoupil na pravidla hry. Vykročili teď co nejopatrněji, a když se docent Rousek shrbil, aby se nepozorovaně dostal až na samý okraj hustého mlází, napodobil ho.

Stejně ale málem vykřikl překvapením nad tím, co na loučce uviděl. Vždyť docent měl s tou olympiádou vlastně pravdu, napadlo ho při pohledu na několik kluků, kteří si odpovědně připravovali svůj malý atletický areálek.

Na první pohled bylo jasné, že než jej vybudovali, museli přeházet hezkých pár lopat hlíny, aby dříve šikmý palouk alespoň trochu vyrovnali. Doskočiště s plochou asi třikrát tři metry bylo vysypané tmavým pískem, který teď nevelký silnější kluk ze všech sil kypřil. Další připravoval stojany – dva nahrubo otesané kůly, s řádkou zatlučených hřebíků. Laťku nahrazoval vrbový prut.

„Kluci, pojďte, změníme pořadí. Já bych začal dálkou, mám bezva formu! Večer by to už nebylo ono, znáte to. Já jsem z tý tyče vždycky otlučený jako píšťalička…“

Zatímco opálený čahoun přemlouval kamarády, zašeptal Pavel Rouskovi: „Copak oni tady skáčou i o tyči?“

„A co jste myslel, že je támhleto,“ ukázal Rousek prstem na dřevěnou tyč, která jasně dokazovala, že byla dříve štíhlou souškou.

„Vždyť to musí vážit nejmíň…“

„To víte, laminát to není. Ale ti kluci s tím skočí čtyři metry…“

Pavel zděšeně protočil panenky a v duchu zabědoval. My se pomalu chystáme na nové tisíciletí, a ti kluci tady žijí ještě v atletickém pravěku. To snad ani není možně, protíral si oči, ale nebyl to sen, všechno bylo až moc živé.

„Tak teda dobře, Martine,“ souhlasil malý kluk. „Jenom jestli to nepřeháníš…“

„Fakt, kluci, chtěl jsem dneska skočit osobák,“ s úlevou v hlase ujišťoval kamarády Martin a položil si asi pět metrů od okraje doskočiště borovou větvičku, omotanou svitkem bílého papíru.

„Co to dělá?“ špitl Pavel.

„To jste trenér dálkařů?“ podivil se upřímně Rousek. „Teď si vyměří rozběh, a pak…“

„Ale k čemu je ta větvička?“ dotíral stále Pavel.

„Odtud se bude odrážet.“

„Ale to je…“

„Přesně pět padesát. Ostatní kluci to mají metr a půl blíž. Jenomže Martin je třída. Přece jsem vám něco slíbil, tak se, pane kolego, račte hezky pozorně dívat a už nevyrušujte. Další otázky až po představení, nebo si nás ti kluci ještě všimnou.“

To ale bylo dost málo pravděpodobně, protože kluci se zabrali do příprav na závod. Měli dokonce i jakýsi ukazatel, prkýnko přibité na kůlu, číslice vystřižené z lepenky.

Teď se rozcvičovali, několikrát si proběhli rozběžiště. Tedy rozběžiště. Pavel zadržoval smích. Po jakžtakž rovném palouku to bylo asi deset metrů. Na konci loučky se do stráně zakusovala úzká pěšina, jak ji tam kluci kdysi prohrábli. Dokonce se trochu stáčela a klesala. Ale srovnat takový kus stráně, to by byla strašná dřina, muselo stačit alespoň tohle improvizované rozběžiště, to Pavel uznával.

„Začínáme. Nějak mě pořád pobolívá ten kotník, budu dneska zapisovat,“ oznámil nejmenší z kluků. Potom udělal napříč doskočištěm několik rýh, pečlivě odměřených skládacím metrem.

„Pásmo nemají, tak si předem naměří celé metry,“ porušil ticho Rousek, ale hned si položil prst na ústa: „Teď se do toho dají.“

„První skáče Jirka, po něm Láďa, Karel, Petr, končí Martin. A moc se s tím necourejte, ať to do večera stihneme,“ popoháněl kamarády kluk, který převzal funkci rozhodčího.

Jirka se klátivě rozběhl a odrazil se asi půl stopy před větvičkou položenou k doskočišti.

„Pět osmnáct,“ ohlásil malý kluk. „A hned to po sobě uhrábni,“ přikázal potom.

Jirka jen zakroutil nešťastně hlavou: „Já těch šest metrů asi letos neskočím. Víc už se do toho opřít nemůžu.“

„Jsi nejmladší, tak se moc neplaš,“ napomenul ho Láďa, který se připravoval ke skoku. „Martin ve čtrnácti taky neskákal o moc dál.“

„Šest dvacet dva,“ nahlásil rozhodčí po Láďově skoku a Pavel se přestal usmívat. No, to už je docela třída, pomyslel si. Obout mu tretry a pustit ho na tartan, mohl by do roka skočit i sedm metrů. A za nějaký čas, kdo ví…

Karla a Petra potom sledoval jenom koutkem oka, o to víc se soustředil na Martina. Ten se několikrát rozvážně protáhl, ještě jednou pečlivě převázal tkaničku u tenisek.

„Martin, připraví se Jirka,“ vyvolal se vší vážností kluk vyzbrojený skládacím metrem.

„Luboši, prosím tě, pohlídej mi odraz,“ požádal Martin. V televizi viděl, s jakou pečlivostí sledují skokani stopu po odrazu a podle toho si upravují rozběh. Potom už se zhluboka nadechl a vyrazil. Zatáčku ve stráni vybral jen taktak, lýtky sestřelil vrcholky rozkvetlé trávy. Dokonce se trochu zakymácel, ale na rovině zase všechno vyrovnal. Potom se odrazil a…

„Sedm osmdesát osm,“ nevzrušeně oznámil Luboš. „To by šlo. Na osobák ti chybí čtrnáct centimetrů. To bys dneska mohl skočit,“ dodal ještě. „Druhé pokusy. Skáče Jirka, připraví se Láďa.“

Pavel ztuhl, s vytřeštěnýma očima se obrátil k Rouskovi: „Štípněte mě. Anebo ne, raději mi řekněte, že je to všechno nesmysl. Takovou dálku, tady na tom hrozném terénu, v teniskách…,“ nedostávalo se mu slov. „A co ten kluk povídal o osobním rekordu? Copak Martin už skočil přes osm metrů? Ne, to přece není možné, já jsem asi trochu přetažený a potřebuju si pořádně odpočinout…“

„Mladíku, pokud si dobře vzpomínám, tak jste chtěl počítačem hledat ten největší talent.

A už v letadle jsem vám jasně říkal, že o někom takovém vím. Ale není to tak jednoduché. Varuju vás předem, Martin asi není ten, koho hledáte, i když je to talent k pohledání…“

„Pane docente, pane docente,“ zalapal po dechu Pavel. „Já tomu stále nemůžu uvěřit. Tohle je naše největší životní příležitost. Jestli je to, co tady před sebou vidím, pravda, tak… Ale ne, to snad ani není možný…“

„Kluci, támhle nás někdo šmíruje z roští,“ vykřikl najednou na paloučku Luboš.

„Teď už nám nezbývá nic jiného, než odhalit svoje inkognito,“ povzdechl si docent Rousek a odhodlaně rozhrnul křoví.

„Jé, pane Rousek, tak jste přece jenom přijel,“ radostně se rozběhl Martin vzhůru do stráně.

„To je můj kolega, Pavel Ječný. Trénuje v Praze v jednom středisku vrcholového sportu skokany do dálky,“ představil Rousek svého společníka. „Vzal jsem ho s sebou, ať se tady trochu rozkouká. To víš, potřebuje pořádně provětrat plíce. Je stále jenom ve městě, pořád někam pospíchá, tak jsem ho k vám vytáhl na výlet.“

„Kluci, já už toho dneška nechám,“ otočil se najednou Martin ke kamarádům zády.

„Co blázníš? Kvůli tobě jsme zpřeházeli celý program a ty to po prvním skoku zabalíš?“

Oba návštěvníci se přidali: „To jim přece nemůžeš udělat. Neradi bychom tě znervózňovali. Ale kdyby vám to, kluci, nevadilo, zůstali bychom tady jako diváci.“

Kluci po sobě souhlasně mrkli. Potom se rozešli a závodili dál, jako by tam opravdu nikdo cizí nebyl.

Jirka se ve čtvrtém pokusu zlepšil na 549 centimetrů, ale stejně to stačilo jen na poslední místo. Láďa se dostal až na 630 centimetrů a byl druhý. Karel se radoval, 603 centimetry, to byl jeho osobní rekord, poprvé v životě přes šest metrů. Zato Petr moc spokojený nebyl: 588 centimetrů. A to byl naopak jeho nejhorší výkon tohoto léta.

Ale všechny ty dobré výkony nebyly vůbec nic proti tomu, co dokázal Martin. Při druhém skoku, kdy se odrazil dobrých dvacet centimetrů od odrazové větvičky, mu Luboš naměřil bez osmi centimetrů osm metrů.

Martin si proto posunul rozběhovou značku o něco dopředu. Ale zase to bylo moc, takže přešlápl, až větvička zapraštěla. Vzali novou a ve Čtvrtém skoku se Martin odrazil přesně. Byl z toho osobní rekord – 803 centimetry.

V pátém skoku pak rovných osm metrů a posledním pokusem 810 centimetrů.

„Kluci, ale teď už fakt jdu,“ trval na svém Martin.

Luboš se zašklebil: „Jen se na něho koukněte. Bojíš se tyče, přiznej si to. Počkej v desetiboji, tam se máš na co těšit. Tam tě jedna disciplína nevytrhne.“ Když si ale uvědomil, že si Martin bere jeho popichování až příliš k srdci, kamarádsky ho plácl po zádech: „Ba ne, jseš hvězda. Už jsi měl dávno být v nějakém atletickém oddíle.“

Martin to nechal bez odpovědi a pokročil k docentu Rouskovi: „Nezdálo se vám, že ty skoky byly nějak moc plochý? Myslím, že to mohlo být ještě o něco dál.“

Pavel jen tiše zaúpěl: „To se mi snad jenom zdá. On tady hupsne přes osm metrů, a ještě je mu to málo…“

Chalupa, ve které Martin bydlel, se ukrývala za několika vzrostlými a mohutnými stromy, jen asi padesát metrů od malého lesního hřiště.

„Kudy vás to vláčel?“ spráskla ruce paní Marešová, když se Pavel představil a vypověděl jí celou cestu od nádraží až sem.

„Já pana Rouska znám. Víte, to je takový jeho rituál. Vystoupí z vlaku, posedí si na návsi pod lípou, potom vypije svoje dvě piva a přemýšlí si. Když sem přijel poprvé, tak tohle neznal. Taky pořád někam jenom pospíchal a snad ho ani nenapadlo, že tenhle náš krásný kraj může poznat jenom pěšky. A že je lepší si nějaký ten kilometr přidat než ušetřit. Jinak ale až do vesnice jezdí autobus. A na naši samotu to jsou už jenom tři kilometry, takže takový konec světa to zase není…“

„Ale dějí se tady věci,“ zaváděl Pavel řeč na olympiádu, zatímco si docent Rousek listoval v nějakém starém časopise.

„Co by se dělo?“ podivila se paní Marešová. „Houby tady rostou jako všude jinde, jenom je jich snad o trochu víc. Když přijde jejich čas, můžete si vzít kosu a hrábě a vyrazit na ně. V létě sem dokonce zabloudí i pár Pražáků a rozplývají se takovými řečmi o romantice. Ale chtěla bych je vidět na podzim, když se pořádně rozprší. V chalupě vysedávat nemůžeme, Martin musí do školy, já zase do vesnice. A to se pokaždé nechce…“

„Ale ne, já jsem myslel…“

„Tady Pavel myslel, že na té romantice přece jenom něco je. Víte, u vás člověk s chutí i zmokne. Kolikrát si v Praze zanadávám, když přeskakuju kaluže, a tady? Navléknu si pršiplášť a vyrazím do lesa. Má to atmosféru, ani se mi nechce zpátky…“ Rousek se zarputile snažil udržet nit rozhovoru. Pavla vůbec nepouštěl ke slovu.

„Odmalička chtěl být hajným,“ odpověděla paní Marešová, když se Pavel zeptal, co bude Martin dělat, až vychodí školu. Docent Rousek mu hned skočil do řeči: „Už je moc hodin…“

„Máte za sebou kus cesty a já bych jen seděla a povídala,“ omlouvala se Martinova maminka. „Máte ustláno v podkroví, tak se dobře prospěte. Doufám, že se nějaký den zdržíte…“

„Tak tři dny, jen co se tady pan kolega trošku rozhlédne,“ usmál se Rousek.

„Já tomu vůbec nerozumím. Kluk tady skáče osm metrů, a vy mě nepustíte ke slovu. Chtěl jsem se ho zeptat…“

„Mladíku,“ napomínal ho docent Rousek, když stoupali po vrzajících schodech. „Slíbil jsem sice, že vám ukážu zázrak, ale…,“ zhluboka se nadechl a po. chvilce odmlčení pokračoval: „Ále o nějakém přemlouvání a lanaření vůbec nebyla řeč. Jestli vám můžu poradit, nechte si to všechno hezky projít hlavou, snažte se pochopit, pak teprve se zeptejte, a třeba i přemlouvejte…“

„Ale,“ pokusil se o odpor Pavel.

„Nechci slyšet žádné ale… Poslyšte, mám pro vás návrh. Tři dny se tady můžeme toulat lesem, vyrazíme si někam na výlet, posedíme v klidu na louce. Prostě budeme dělat všechno, co se nám zamane. Jen jednoho se vyvarujte – ani slovo o atletice. Nechte to zatím být, ten kluk vám opravdu nikam neuteče, na to vám můžu dát slovo. A s odstupem času snad věci uvidíte jinak…“

„No dobře,“ neochotně souhlasil Pavel. Potom se mu do očí vrátil lesk a vyhrkl: „Ale za to dnešní odpoledne, za to vám opravdu děkuju. Něco takového jsem vážně v životě neviděl.“

A ještě hodné dlouho na to myslel. Převaloval se v posteli, nemohl usnout. A když ho přece jen pohltila řeka snění, zdálo se mu, jak se Martin rozbíhá, odráží se s milimetrovou přesností a letí, letí, letí…

Tu dohodu skutečně splnili. Tři dny dýchali šumavský vzduch, křížem krážem prochodili okolí, ale také spoustu hodin jenom tak prolenošili. Nebýt toho malého hřišťátka kousek za chalupou, snad by i Pavel úplně zapomněl, proč sem vlastně přijeli.

Když si to uvědomil, zpočátku ho to docela vyděsilo, ale třetí den se tomu jen usmíval.

Do Prahy odjížděli v pohodě, ale také v jakési předtuše věcí příštích.

Ve vlaku Rousek přece jen pokukoval po Pavlovi trochu nedůvěřivě, a čím víc železničních pražců je dělilo od šumavské vesničky, tím větší starosti se vkrádaly do jeho myšlenek. Maně si připomněl Atény, kde byl vlastně prapočátek téhle situace, do které se dostal a o níž nevěděl, jak skončí.

Čím víc byla útulná chalupa paní Marešové vzdálenější, čím víc mu krajina za oknem hlásala, že Praha je nedaleko, tím víc narůstaly jeho obavy. Napadlo ho, jestli neměl Mariina před Ječným raději utajit.

„Od tý doby, co ses vrátil z těch Atén, s tebou není kloudná řeč,“ zakabonil se předseda oddílu Mirek Holý a položil Pavlovi v chlácholivém gestu ruku kolem ramen.

Ten ale jeho přátelskou pravici prudce odstrčil a odsekl: „Jen se na ně podívej! Copak aspoň jeden z nich má v sobě nějakou jiskru? Co jiskra, jiskřička by mi stačila. Ty si fakt myslíš, že se z takového materiálu dá vytvořit nějaké solidní dílo?“

„Jestli ti dobře rozumím, tak si připadáš jako zedník, který má z hromady otlučených a rozbitých cihel vystavět honosnou vilu. Ale Pavle, ty přece pracuješ s živými lidmi, ne s neživým a neosobním materiálem. Máš prostě výhodu, že zedník nejsi. A že se po tobě chtějí výsledky, tak to se nediv,“ trpělivě vysvětloval Mirek, ale naštvaný Pavel ho už neposlouchal a rychle se rozběhl ke skupince svých svěřenců.

„Co to tady předvádíte za stínohru? To není rozcvička, ale příprava, hlemýžďů na dálkový pochod. Koho pořádné proklusávání a protažení tak strašlivě obtěžuje a vysiluje, ten tady nemusí být. Nejste v zaopatřovacím ústavu, ale ve středisku vrcholového sportu, víte vůbec, co to znamená?! Laskavě si uvědomte, že tyhle vaše legrácky stojí pěknou hromadu peněz a za to musíte něco odvést,“ teď už Pavel křičel.

„Jo, my makáme, a ty potom shrábneš odměny,“ ozvalo se polohlasem z klubka kluků. Jak to Pavel zaslechl, vytratila se mu z obličeje barva.

„Rád bych…,“ začal nejistě, ale hned se ovládl. „Moc rád bych věděl, s kým to vlastně diskutuju. Nějak se mi nelíbí, když se někdo zbaběle ukrývá kamarádům za záda,“ řekl tichým hlasem a očima přejel hlouček.

„Já jsem to tak nemyslel, to byl jen takovej fór,“ pokročil kupředu Luděk, kterému ostatní přezdívali Vědátor. Všechno komentoval, ke všemu měl nějaké připomínky a průpovídky. Teď ale sám cítil, že to trochu přehnal

„Máš ještě něco na srdci?“ nutil se Pavel do klidného tónu.

„Nó…,“ začal nejistě Luděk, „mám. Dva měsíce jsem neviděl rodiče. Slíbil jste nám, že se konečně dostaneme aspoň na dva dny domů a…“

„V pořádku,“ ledově ho přerušil Pavel. „To je v pořádku, Luďku. Sbal si věci, teď hned. A jeď domů.“

„Ale… ale pozítří je přebor…,“ upřímně se vyděsil Luděk.

„V pořádku, Luďku. Řekl jsem, že je to v pořádku. Jeď okamžitě domů. Chtěls přece domů, nebo ne?“

„To jo, ale…“

„Tak co tady ještě děláš? A co si vůbec o sobě myslíš? To čekáš, že tě snad budu přemlouvat, prosit, aby tě to bavilo, že tě budu pořád hlídat? To platí i pro ostatní,“ teď se už Pavel rozeřval, až se po jeho skupině otáčeli všichni atleti, kteří byli v tu chvíli na hřišti.

„A kdy mám…“

„Tak ty se ptáš, kdy jako máš přijít? Vůbec ne, rozumíš, vůbec ne!“ dodal důrazně. „My dva jsme spolu skončili, jednou provždycky,“ Pavel se otočil na podpatku a Luděk se slzami v očích rovnal do tašky svých pár věcí.

„Dnešek podle plánu, trénink povede Karel,“ přikázal Pavel, podíval se přísně na nejstaršího dálkaře ze skupiny a rychle odešel.

Zastavil se až u občerstvení v hale stadiónu. Bezmyšlenkovitě zaplatil jednu kávu a postavil se k pultu.

„Prosím tě, co to do tebe vjelo?“

Mirek Holý se opřel o pult hned vedle něho, ale Ječný se odtáhl: „To si mám nechat líbit, když mi takový klouček podrývá autoritu?“

„Luděk je talent. Do dálky by mohl skákat osm metrů, a to je na sedmnáctiletého kluka slušný výkon. A ty ho vyženeš. Co ti udělal tak hrozného?“

„Říkáš talent? Víš ty vůbec, co je to talent?“ ožil Pavel a zprudka popadl Mirka za ruku. „Já jsem ti viděl kluka, to si ani nedovedeš představit. Pak bych tě chtěl slyšet mluvit o talentu!“ zarazil se najednou, jako by se bál o svoje tajemství. „Ale tomu bys stejně nevěřil. Já jsem taky nevěřil, dokud jsem…, ale o to teď nejde. Kdybych ho tak mohl trénovat,“ zadumal se Pavel a přestal Mirka vnímat.

Ten se na trenéra polekaně zahleděl: „Před chvilkou křičíš na kluky, teď tady něco vykládáš, nemá to hlavu ani patu. Já mám dojem, že toho bylo na tebe poslední dobou nějak moc. Od té doby, co ses vrátil z těch Atén, není s tebou kloudná řeč. Měl by sis vzít co nejdřív dovolenou a vypadnout na nějaký čas z Prahy. Srovnat si myšlenky a hodit za hlavu všechny starosti a honičky…“

„Ještě před pěti minutami bych tě s tím nápadem poslal do háje,“ skočil mu do řeči Pavel a usmál se. „Ale teď ti děkuju. Já si to volno totiž musím vzít. Jinak bych se tady asi fakt zbláznil. Jedu, a teď hned…“

„To nepočkáš ani na přebory?“ brzdil ho trochu Mirek.

„Kluci to přece zvládnou i beze mě. Stejně od nich nečekáme žádné zázraky. Pořád jenom prohlašujete, jak jsou perspektivní, jaký mají talent, jak se s nimi musí pracovat. Houby, nikdy z nich nic pořádného nevykřešeme!“ dostal se zase do ráže Pavel.

„Ale Pavle, copak můžeš dělat s někým, komu nevěříš?“ zděsil se Holý.

„Tohle taky není žádná práce, předsedo,“ ohradil se Pavel. „Já potřebuju rekordy, úspěchy, slávu. V tom je přece smysl téhle honičky. Člověk chce vyhrávat, rozumíš, vyhrávat, být první, nejlepší!“

„Jenom to, Pavle?“ potichu se zeptal předseda.

„Nevím, opravdu nevím. Ale je pravda, že když trenér nechce, aby jeho svěřenci vyhrávali, tak to není dobrý trenér.“

Najednou neměl stání. Snad by se ani nedočkal rána. Do tašky bezhlavě naházel pár věcí a už spěchal na noční vlak.

Schoulil se v rohu prochladlého kupé a úporně se bránil spánku. Bál se, aby nepřejel stanici, na které měl přestupovat. Ale nakonec ho stejně musel probudit průvodčí.

Chvíli nevěděl, kde je. Až. příliš si zvykl na pohodlí, na svoji postel, nerad měnil zaběhnuté zvyky. Teď byl celý rozlámaný, nevyspalý, mrzutý.

Pohltila ho mlhavá noc na malém nádraží, jehož obrysy vystupovaly ze tmy jako silueta strašidelného zámku. Najednou mu ten nápad nepřipadal tak báječný…

Pod matným světlem nádražní lampy se podíval na hodinky. Půl třetí. Ráno, samozřejmě.

A do odjezdu dalšího vlaku zbývala ještě celá hodina.

Aby se trochu zahřál, rázoval po nástupišti. Sem, tam, sem, tam – pořád dokola. Počítal si kroky, jako by si rozpočítával rozběh. Zkoušel stejný rytmus. Padesát tam, padesát zpátky, padesát tam…

A najednou se mu vrátila i dobrá nálada a chuť dotáhnout tenhle útěk z města do úspěšného konce.

Když nastupoval do vlaku, pomalu se už probouzel den. Chtělo se mu zoufale spát. Protíral si zarudlé oči a mžoural špinavým oknem ven. Kopce, lesy, obzor, který se vyloupl z noci do časného jitra, to všechno bylo jako povzbuzující injekce, která mu dodávala novou energii.

Představoval si, jak to všechno dopadne. Martin bude určitě na hřišti. Domluví se s jeho maminkou, sbalí potřebné věci a odjedou rovnou do Prahy. Formality, to nebude žádný problém, všechno se vyřídí později.

Ten kluk bude mít podmínky, o kterých se mu určitě nikdy ani nesnilo. Může mít všechno. A on z něho vychová do dvou, nejpozději do tří let světového rekordmana. Ale možná, že i mnohem dřív…

Hlavou mu neodbytně šlehla myšlenka na závratnou odměnu, o které hovořil tajemný muž na kongresu. Dokonce sáhl do náprsní kapsy, kde měl jeho vizitku…

Představoval si, jaká to bude fantastická reklamní kampaň, pozvání na ty nejatraktivnější mítinky se jen pohrnou. Společenská smetánka se bude chtít seznámit s fenomenálním rekordmanem. A možná, že i s jeho trenérem, rozechvěl se Pavel slastnou představou.

Vlak konečně zastavil na známém nádraží. Vystoupil. Jak to říkala paní Marešová? Že je to jako rituál? Pomalé přibližování k přírodě, k horám. Jako když horolezec pozvolna stoupá vzhůru, laská se s horami, zvyká si na ně. Kolikrát už na to doplatili ti, kteří chtěli hory podvést, zašvindlovali výstup lanovkou. Vyjeli autem z nížiny až vzhůru k nebi, a jejich srdce ten rychlý přechod nevydrželo. Může vůbec člověk najednou rovnýma nohama skočit z města doprostřed zapomenutého kousku neporušené a přepůvabné přírody?

Pavel se tomu svému filozofování pousmál a vykročil po silničce, kudy přednedávnem pochodovali s docentem Rouskem. Při vzpomínce na staršího kolegu mu trochu zatrnulo u srdce, taková lehká výčitka. Měl mu alespoň zatelefonovat, poptat se, jestli nepojede také – ale v duchu se okřikl. Nesmysl, je to sice hodný pán, ale ještě by všechno pokazil. Přece jenom je trošku staromódní a dnešní mládeži vůbec nerozumí.

Tiše se plížil známým mlázím k hřišti.

Čekalo ho ale zklamání. Nikdo tam nebyl.

Jsou přece ještě prázdniny, ujistil se Pavel a pohodlně se uvelebil v jehličí. Nevadí, počká, určitě přijdou.

Na palouk vtančila srna, obezřele se rozhlédla, rozvážně přešla přes rozběžiště a plavným skokem zmizela zase v lese.

Pavel se po chvíli rozhodně zvedl a zamířil k chalupě.

Paní Marešová, s kbelíkem v levé a hadrem na podlahu v pravé ruce, zrozpačitěla, když Pavla uviděla: „Nečekala jsem vás. Jsem docela sama, tak trochu uklízím. Počkejte, hned, hned to bude…“

„Nebudu zdržovat. Chtěl jsem se jenom zeptat na Martina…“

„Martin? Ten se brzy ráno sebral a šel na ryby. Počkejte, myslím, že říkal, že bude přes den u Hameráku. To je ten rybník kousek za vesnicí, tímhle směrem. Prý se tam i vykoupe a přijde až na večeři.“

„Tak vám moc děkuju, paní Marešová. Děkuju – a ještě se uvidíme,“ spěchal najednou Pavel z chalupy.

No nazdar, zaúpěl v duchu. Je léto, vlastně plná sezóna, a ten kluk se poflakuje někde na rybách. A ještě koupání, vždyť úplně ztratí formu. A to si představoval, jak Martina v Praze předvede. Osm metrů, to by byla bomba. Jenomže teď o tom pochyboval. No nic, o tolik se zase zhoršit nemůže. A sedm a půl metru od úplně neznámého šumavského skokana, to taky nebude špatný vstup.

V Hameráku se převalovalo slunce, kolem povykovaly děti. Jak tady vůbec můžou vydržet ryby, to je mi záhadou, napadlo Pavla.

„Jé, dobrý den, pane Ječný. Pan Rousek s vámi nepřijel?“

Štíhlý opálený Martin stál najednou před ním. Zmáčené vlasy, voda z něho crčela jako z vodníka.

„Myslel jsem, že jsi tady na rybách,“ zasmál se Pavel, ale Martin se ohradil. „To ne, na ryby chodím k vedlejšímu rybníku. A hodně brzy ráno. To je nej…“

„Martine,“ přerušil ho Ječný tak vážně, až se Martin zarazil, a tak Pavel raději rychle změnil tón. „Martine, rád bych si s tebou o něčem důležitém popovídal. A to co nejdřív. Teda, raději hned,“ upřesnil.

„Tak dobře, zajdem k nám.“

„To ne, nebudem přece maminku zdržovat od práce. To klidně vyřídíme spolu. Pojď, trochu se projdem.“

Vykročili po kamenité cestě. Martin kopal do malých kamínků. Pavel chvíli mlčel, nevěděl, odkud začít.

Najednou ho něco napadlo a zeptal se: „Slyšels už někdy o Robertu Beamonovi?“

Martin se zastavil: „No ne, to jste přijel až z Prahy, abyste se mě zeptal právě na tohle?“

„Ono to totiž s tebou tak trochu souvisí.“

„Souvisí? To teda fakt nevím jak…“

Znovu vykročili.

Mlčeli.

První promluvil Pavel: „Víš, chtěl jsem,“ ale to už Martin ukazoval do dálky: „Tady na tom kopci, pod lesem, se říká Na šumavské vyhlídce. Moc hezké místo. Je odtud daleko vidět. Moc rád sem chodím. Nechcete si tady na chvíli sednout?“

Usadili se na lavičku, sestavenou z neopracovaných březových kmínků a větví. Hluboko pod nimi, až daleko k obzoru, se vlnily lesy. Foukal ostrý vítr.

„Chtěl bych, abys se mnou odešel do Prahy,“ překotně vyjelo z Pavla.

Martin se po něm nechápavě podíval: „Já? Proč? Mně se tady líbí. Mám tu mámu, kamarády…“

„Podívej, to všechno, co mi povídáš, to je hezké, ale musíš to vidět i z druhé stránky. Vždyť je trestuhodné, nechat takový talent, jako jsi ty, skákat někde na udupaném hřišťátku uprostřed lesa,“ neovládl svoje rozrušení Pavel. Když ale viděl, jak se Martin tváří, rychle dodal: „Já vím, je tady hezky, ale vždyť ti nikdo nebude bránit v tom, aby ses sem vracel.“

„Ale já vám nerozumím, proč…“

„Martine, my dva můžeme spolu dobýt celý svět,“ vykřikl Pavel. „Musí ti přece být jasné, co v tobě je. Když kluk jako ty skočí přes osm metrů, a navíc bez pořádného tréninku, no to je prosté něco úžasného. V Praze z tebe udělám hvězdu. Překonáš rekordy, všechny rekordy. Podívej se, v Mexiku na olympiádě skočil Beamon 890 centimetrů. Od té doby mají desítky dálkařů špatné spaní. Rozumíš? Všichni touží po tom, aby ho přeskočili, ale nikdo na to nemá.“

Pavel se dramaticky odmlčel.

„Nikdo na to nemá. Jenom ty! A ty skočíš devět metrů. To ti tady slibuju.“

Martin zamyšleně převracel v prstech stéblo trávy. Očima bloudil kdesi daleko. Když promluvil, díval se přímo před sebe, ani se k Pavlovi neotočil.

„Něco jsem o tom četl.“

„Co? O čem?“ nepochopil Pavel.

„O Beamonovi. Hodně jsem toho o něm četl. Už jako malý kluk. Možná že jsem tehdy taky snil o tom, že ho někdy přeskočím. Já jsem skákal strašně daleko už jako malý kluk, věříte?“

„Věřím, věřím, kamaráde. Ale tohle všechno si povíme ve vlaku. Ještě dnes můžeme vyjet…“

„Ne, nemůžeme.“

„Nevadí, tak pojedeme zítra ráno. Ale už bych tě nejraději viděl v Praze.“

„Přijedu se za vámi někdy podívat, určitě. Taky se podívám na pana Rouska…“

„Jak podívat,“ zamračil se nechápavé Pavel.

„Prostě na návštěvu.“

„Ale ty přece…“

„Ne, to ne. Já s vámi nepojedu.“

„Nepojedeš? A proč?“

„Víte, byl by to podvod.“

„Podvod? Jaký podvod? Copak tys těch osm metrů neskočil? Nevadí, přece to odhadnu. Tak jsi v nejhorším skočil sedm osmdesát, na nějakém tom centimetru nesejde. Důležité je, kamaráde, že máš zlaté nohy. A ty už tě někam v životě donesou.“

„Nohy? Nohy mám docela obyčejné, pane Ječný. I když skočily přes osm metrů. Ale nic zvláštního na nich není.“

„Tak co to tady vyprávíš o podvodu? Vidíš, všechno je úplně normální…“

„Ba ne. Mě to baví tady a vůbec mi nevadí, že ten rozběh je trochu do zatáčky a odraz mi označuje větvička. Strašně mě to baví a mám z toho radost. Já jsem o Beamonovi četl, nesmějte se mi, že to takhle srovnávám, ale mě zarazilo, že po něm potom chtěli lidi pořád další rekordy, že musel pořád vyhrávat. To už asi nebylo normální. A já bych chtěl sportovat jen proto, že mě to baví. A ne aby z toho byla každodenní povinnost. Ráno vstanu a jdu třeba na ryby nebo na houby. To bych v Praze asi nemohl, viďte?“

Ječný pokýval hlavou. Také on toho o Beamonovi dost přečetl. Určitě víc než tenhle kluk, který vášnivě obhajoval svoji pravdu. I Ječný z těch novinových článků poznal, jak se Beamon trápil. Tenkrát v Mexiku mu všechno ohromně vyšlo. Ale co potom? Lidi pochopili, že už nikdy nemůže být lepší a že se k tomu slavnému rekordu nikdy ani nepřiblíží. Pochopil to i Beamon, a tak začal jeho smutek. A pak poprvé prohrál, prohrál i podruhé. A diváci mu začali nadávat, prosté mu nemohli odpustit, že prohrává. Začali k jeho rekordu přidávat otazníky. A Beamon ztratil motiv. Protože jen tak pro radost už skákat nemohl…

„Musel bych si připadat jako podvodník, kdybych vlastně jen bral a nebyl schopen plnit, co se ode mne čeká. Mám doma spoustu výstřižků ze sportovních časopisů, taky si už dovedu udělat představu, jaké bych měl povinnosti. A na to já se necítím. Mě baví sportovat nejvíc tady s klukama, i když ty rekordy nikdy nebudou platit,“ držel se Martin své myšlenky.

„Spousta lidí si stanoví nějaký cíl,“ řekl tiše Ječný. „A snaží se k němu dojít. Horší je, když ten cíl jen předstírají, aby se měli v životě dobře. Třeba z toho žijí roky, než ostatní tu nefér hru prokouknou. Jsem rád, že takový nejsi.“

Potom bylo dlouhé ticho.

Na obloze se potkávala oblaka a Pavel si najednou připadal jako na tom nočním nádraží, kde rázoval padesát kroků tam, padesát zpátky.

Teď už pochopil, že do Prahy pojede sám. Věděl to, ale najednou, k jeho velkému překvapení, mu to nevadilo. Dokonce se pousmál.

„Já tě chápu, ale snad to ani nikomu nemůžu vyprávět. Ostatně, stejně by mi to nikdo nevěřil. Je to všechno vlastně jenom takový krásný sen. Jako bych tady ani nebyl, jako bych já sám neexistoval, jako by nikdy žádný Beamon neskočil světový rekord.“

„Ale on ho skočil, pane Ječný, skočil ho… A byl moc slavný, i když potom z něho byl jenom moc smutný atlet.“

Docent Rousek pomalu položil sluchátko na vidlici telefonního přístroje. Tak vida, on si kolega odjel na dovolenou. Asi to už vážně potřeboval. Jestlipak se zase rozjel na Šumavu.

Rousek se usmál, byl by vsadil pětistovku proti knoflíku, že se Ječný rozhodl uskutečnit ten svůj ztřeštěný nápad. Nu co, musí si to vyzkoušet na vlastní kůži, aby měl klid. Jinak by se jen zbytečně trápil, že si nechal mezi prsty proklouznout největší šanci svého života.

Pohodlně se usadil v křesle a probíral se ranní poštou. Byl to pro něho pokaždé sváteční okamžik, který si nikdy nenechal vzít. Ráno nespěchal. Zastával názor, že povinnostem stejně neuteče, ani je nedohoní. A, jak rád říkal, na startu do nového dne záleží úplně ze všeho nejvíc. Se zamračeným čelem se daleko nedojde, o tom se už mockrát přesvědčil na vlastní kůži. A tak si každé ráno naordinoval klidnou půlhodinku, kdy prolistoval noviny, začetl se do sportovních zpráv a komentářů.

Ale dnes o ten klid přišel v okamžiku, kdy rozevřel první deník.

Ze zadní, sportovní stránky se šťastně usmívala tvář neznámého atleta a vedle něho se skvěly velké číslice: 9 0 2 centimetry.

Rouskovi to až vzalo dech, začetl se do komentáře, ale najednou roztrpčeně zamumlal a znechuceně noviny odhodil: „Takové svinstvo. Já to tušil, takové svinstvo…“

„Prosím tě, co tady děláš?“

Mirek Holý se nechápavě díval na Ječného a nevěřícně kroutil hlavou.

„Teda, je to věc, to je fakt. Ale aby ses kvůli tomu musel vrátit z dovolené, to mě teda podrž…“

Pavel, který ani netušil, o čem to Holý vlastně mluví, mu odpověděl: „Nechal jsem si hlavou projít pár věcí. No, a uznávám, že jsem byl blázen. A taky mě napadlo, co by tomu řekli kluci, kdybych se na ně vykašlal zrovna teď, když jsou přebory…“

Mirek se zasmál: „Doufám, že od nich taky nečekáš devět metrů.“

„Hele, nech si to…“

„Počkej, já mluvím vážně. Copak tys nečetl dnešní noviny?“

„Jel jsem celou noc vlakem, abych to stihl. A teď jdu pěšky rovnou na hřiště, takže…“

„Takže, jak to tak vypadá, ty vážně ještě nic nevíš. Je to trhák. Devět metrů a dva centimetry, to je dálka, co? A je tam ještě něco…“

Ale to už Mirek marně křičel za vzdalujícím se Ječným. Pavel pádil z hřiště, neviděl, neslyšel…

Rousek, Rousek, musím za ním, to bylo první, co ho napadlo. Musím si s ním popovídat, a to teď hned. Takže, těch začarovaných devět metrů už někdo skočil. Stoprocentně tomu věřil, z něčeho takového by si Mirek určitě legraci nedělal.

Spěchal. U prvního stánku si chtěl koupit nějaké noviny, ale neměli už vůbec žádné. A tak pádil za Rouskem, jako by ho hnala nějaká neznámá síla, zvědavost, pocit, že všechno je to spojeno se záhadným tajemstvím, jehož řešení je na dosah.

S Rouskem se srazil u domovních dveří. Docent, zatížený kufrem, velkou taškou a na zádech batohem, působil tak trochu groteskně, jak se prohýbal pod tím nákladem. Když uviděl Pavla, překvapeně povytáhl obočí a rázně praštil kufrem a taškou na chodník.

„Myslel jsem, že vás ještě na Šumavě stihnu…“

Teď bylo na Pavlovi, aby se podivil.

„Jak jste se to dověděl, že jsem tam odjel?“

„Mladíku, to bylo to nejjednodušší řešení, které mě napadlo hned, když mi v kanceláři vaší jednoty řekli, že jste nastoupil dovolenou. Jenom jsem netušil, že se na toho kluka vrhnete tak rychle. Tak co, máte ho s sebou? Nebo jsem snad předvídal správně, že je to sice talent, ale neroste pro rekordy?“

Pavel se začervenal: „Já vím, vy se na mě asi zlobíte, ale…,“ zhluboka se nadechl a potom rychle dokončil. „Ale přijel jsem sám.“

„Abych se přiznal, tak vy jste poslední, na koho bych se mohl zlobit. Ono stačí, kolik lumpáren se ve světě děje. Tak proč bych se měl naštvat na jednoho ctižádostivého trenéra, který si samým nadšením občas nedohlédne na špičku nosu? To by mi nejdřív muselo přeskočit. Nezlobím se, to ne. Vždyť to, jak se chováte, je výsadou takových ztřeštěnců a posedlíků, kteří se do něčeho ženou, a ani netuší souvislosti. Jen tak mezi námi, už víte, jak to dopadlo s tím zatraceným miliónem dolarů? Vy jste asi dnešní noviny ještě neviděl, co?“

Pavel souhlasně přikývl: „Utíkal jsem rovnou za vámi. A na stáncích už nemají nic.“

Docent Rousek najednou mávl rukou. „Hleďte, co tady postáváme na chodníku? Ten vlak, na který se tak ženu, mi už stejně ujede. Teda, před takovými deseti lety bych ho ještě chytil, ale… Ono se nic nemá uspěchat, že jo? Tak mi pomozte s tím kufrem. Nahoře si dáme kafe, a já pojedu až tím příštím.“

Stoupali po starých schodech do třetího patra a po celou tu dobu odrážel docent Rousek Pavlovy nedočkavé dotazy: „Tak mě přece nechte vydechnout. Už jsem vám řekl, že ten Afričan skočil devět metrů a dva centimetry. Ale ono je to všechno nějaké divné. A na to si musíte sednout. Protože kdybych vám to vysypal všechno najednou, jak si z toho dřepnete tady na schodech, a co já potom s vámi, že ano…“ .

Pavel úspěšně zamaskoval rozladěné povzdechnutí a poslušně kráčel vzhůru. V bytě se nechal usadit do křesla a potom vydržel i Rouskovo pobíhání mezi pokojem a kuchyňkou. A dokonce i to, když se ho docent několikrát za sebou ptal vlastně na totéž – jestli tu kávu chce slabší, nebo silnější, jestli sladí moc, nebo málo, jestli už dneska něco jedl, a bůhvíco ještě! Až ho podezíral, že ho jenom tak napíná.

„Tak, a teď si můžeme v klidu popovídat,“ usadil se Rousek pohodlně v lenošce. „Poslouchejte, mladíku, vy si docela určitě vzpomínáte na toho chlapíka, který tak pobláznil celý aténský kongres s tím miliónem…“

„Samozřejmě že si vzpomínám. Byl to…,“ a Pavel zalovil v kapsičce, kde měl navštívenku.

Ale Rousek mu dal jasně gestem najevo, ať se nenamáhá.

„Vidíte, nikdo nevěděl, kdo to vlastně byl, tedy kdo to je. Ten člověk si před sebou vystavěl hradbu z balíku peněz a lidi ztratili soudnost. Každý viděl jenom ten milión, slávu a kdovíco. No no, snad jsem neřekl tak moc,“ zaškaredil se Rousek, když viděl, jak se Pavel tváří.

„Ale o to teď vůbec nejde. Mně to bylo hned podezřelé, však víte, že jsem nesdílel vaše nadšení. Prostě se mi to nezdálo. Jaký měl důvod k tomu, co tam předvedl? Vložit se tak velkoryse do nějaké akce, to by přece znamenalo ohromnou publicitu a reklamu ještě dřív, než by ten rekord někdo skočil. Jenomže ten člověk, vlastně jeho prostřednictvím ta firma chtěla zůstat do té doby anonymní. Tak jsem si položil otázku: Proč? Bylo mi to prostě podezřelé. Napadlo mě, že je to podvodník. Ale co by tím získal? Taky to mohl být jenom hec a on se královsky bavil. Anebo je to nějaký blázen, který potřebuje být za každou cenu středem pozornosti. Když jsme ho ale poznali osobně, tak jsem tuhle možnost vyloučil.“

„A přišel jste na něco?“ už to nevydržel Pavel a vypálil otázku.

„Přišel a nepřišel. A to mě vlastně přesvědčilo skoro na sto procent.“

„Tak tomu vůbec nerozumím.“

„Vzpomínáte si, jak jsme se s ním na chvíli sešli v kavárně. Dohodli jsme se, že si společně vypijeme kávu a tak trochu si popovídáme. No, a on potom musel, jak to komentoval, na chvíli k telefonu, protože ho volal šéf.…“

„Už je to dávno, moc si na to nevzpomínám, ale myslím, že to skutečně takhle nějak bylo.“

„No, a ten telefon, to byla moje práce.“

„Ale já to vůbec nechápu…“

„Vždyť vám říkám, že mi byl od prvního dne podezřelý. Stále za někým běhal, vyzvídal, sondoval. A tak jsem chtěl vědět, na čem vlastně jsme. Domluvil jsem se s tou milou slečnou v recepci. Dal jsem jí takový hezký dárek, kousek broušeného skla, to byste koukal, jak roztála. Řekl jsem jí, že jde o sázku a že potřebuju, aby toho pána zavolala k telefonu. A aby mu řekla, že ho volá šéf. No, a pak se to podle mých předpokladů mělo už rozběhnout samo. V telefonu se samozřejmě nikdo neohlásil. Co teď udělá ukázněný zaměstnanec firmy? Měl by rychle zavolat a zeptat se, co se děje. A to by se potom dalo zjistit, kam ten neznámý vlastně telefonuje…“

„A zavolal?“

„Ano, zavolal.“

„A ta slečna to nezjistila…“

„Naopak, zjistila. Vytočil telefonní číslo, a to patří úplně bezvýznamné firmě, která prodává jízdní kola.“

„Takže jste byl doma.“

„Vůbec ne. Kde by taková firma vzala milión dolarů pro nějakého atleta? Vidíte, a tohle mě přesvědčilo. Jenomže podezření je jedna věc a důkazy… A dokázat se to nedalo. Teprve až by někdo skočil těch devět metrů. Jenom jsem doufal, že moje podezření je plané, že nemám pravdu. A taky mi bylo jasné, že se do toho nesmíte nějak zamotat. Víte, on takový milión dolarů poplete hlavu kdekomu. A než se člověk vzpamatuje, události §e řítí mimo a on už nemá ani sebemenší šanci je ovlivnit. A to je ta hrůza. No, a tady to máte…“

Docent Rousek zalovil v tašce a před zkoprnělého Pavla položil několikerý noviny. A jakoby pro sebe, tiše dodal: „Taky tam máte něco málo o tom rekordu.“

Pavel nedočkavě rozhrnul noviny po stole, popadl ty nejbližší a ruka mu ztuhla v půlce pohybu.

KOMU POSLOUŽIL SVĚTOVÝ REKORD? FENOMENÁLNÍ DÁLKAŘ NALETĚL ZBROJAŘSKÉMU KONCERNU! OSUDOVÝ SKOK MLADÉHO SPORTOVCE! EXISTUJE VŮBEC HRANIČE SPORTOVNÍ A LIDSKÉ ETIKY? SVĚTOVÝ REKORDMAN PROPAGUJE TANKY A DĚLA! –

Titulky řvaly ze všech stránek, až se z toho Pavlovi zatočila hlava.

„Jen čtěte. Klidně to mohlo být o vás a některém z vašich talentů. Třeba o tom klukovi ze Šumavy.“

Pavel roztřesenou rukou uhladil pomačkanou stránku a začetl se do dlouhého článku.

… Odborníci považovali fantastický skok Roberta Beamona za sportovní výkon, který překročil hranice našeho století. Jeho výkon z mexické olympiády pronásledoval a budil ze spánku celé generace atletů, trenérů i metodiků. Je to skutečně výkon na hranici lidských možností, nebo se dá tenhle rekord ještě překonat? Tuto zásadní otázku si položili i účastníci nedávného vědeckého kongresu v Aténách. A musíme znovu poznamenat, že to byl kongres po všech stránkách pozoruhodný. Vlastně poprvé v dějinách sportu se projednávala ták konkrétní záležitost na takové úrovni.

Došlo tam i ke zvláštní události, která fakticky rozbila další jednání a o které jsme vás už na stránkách našeho listu informovali.

Od včerejšího podvečera je Beamonův rekord minulostí.

Na tradičním mítinku v Paříži se vynikající konkurence sešla právě v Beamonově disciplíně.

A podobně jako v Mexiku, i tady skončila soutěž ve skoku dalekém prakticky prvním pokusem. Dvacetiletý africký dálkař Bekel (190 centimetrů, 82 kilogramy, osobní rekord 877 centimetrů) využil maximální hranice povolených podmínek (vítr v zádech 1,99 m/s), s milimetrovou přesnosti došlápl na odrazové břevno a předvedl skok za hranicí snů: 902 centimetry!

Když se na světelné tabuli rozsvítily tyto tři číslice, roztančil se šťastný mladík nezkrotitelnou radosti.

Málokdo si však v tom vypjatém okamžiku povšiml nenápadného muže v perfektním šedavém obleku, který se ztrácel v moři gratulantů…

Muž jednal rychle. Předložil šek na milión dolarů a smlouvu, která zaručovala jeho firmě určitá práva.

Jaká to byla. firma a jaká práva, to jsme se všichni dozvěděli. už v nočních zprávách mnoha televizních společností. Šťastný atlet se jakoby mávnutím kouzelného proutku změnil v nástroj bezuzdné reklamy. Jenomže na rozdíl od jiných sportovců nebude propagovat sportovní oblečení nebo pánskou kosmetiku, nepropůjčil svoje jméno žvýkačkám a masovým konzervám, nestal se dokonce ani společníkem tabákových koncernů či firem, které vyrábějí alkoholické nápoje…

Práva na světového rekordmana získal zbrojařský koncern E. C. C., který až doposud zůstával v naprosté anonymitě.

Je to naprosto bezprecedentní čin, který míří přímo proti samé podstatě sportu.

Sportovní zápolení v celých svých dějinách vždy neslo štít mírové myšlenky. Je to skutečně krutý zásah, který dokonce může předznamenat zánik novodobého sportu, čistého mírového zápolení.

Je to rána pod pás všem mírovým snahám lidstva…

Pavel znechuceně odhodil daleko noviny: „To je ale svinstvo!“

„Přesně tohle jsem řekl dnes ráno, když jsem si to přečetl,“ poznamenal chladně docent Rousek.

„Ale co s tím dál?“

„Po právní stránce je to asi nenapadnutelné. Využili euforie toho kluka. Vždyť jsem vám říkal, že takový balík peněz zamotá hlavu každému. A ten, jak se vlastně jmenuje,“ Rousek nahlédl do jedněch novin, „jo, ten Bekel, byl v takové euforii, že určitě ani netušil, co podepisuje. A jsem pevně přesvědčen, že by teď byl nejraději, kdyby žádný rekord neskočil…“

„Jako ten kluk ze Šumavy…“

„To je něco úplně jiného. Ale, vlastně, v zásadě…“

„Tak, a co bude s tím skandálem dál?“

„Teď se několik právníků pere o to, co dál. Ale to už není důležité, protože oni dosáhli toho, čeho chtěli.“

„A co vy, pane docente?“

„Vidíte, ještěže jste mi to připomněl. Doprovodíte mě na nádraží?“

Docent Rousek se hrnul k tašce a kufru.

„Takže útěk?“

„Před čím?“ rozčilil se Rousek. „Co vy víte? Někam se ženete, a na špičku nosu si stále nedohlédnete. Už nejsem nejmladší, a když se k něčemu rozhodnu… Před čím bych utíkal?“

Znovu vyšli na ulici a zamířili k nádraží. Konec prázdnin v nich vždycky vyvolal trošku nostalgie. Pavel té náladě propadl jako školák, který se těší na setkání s kamarády, ale zároveň lituje dnů volna, které se propadají kamsi do nenávratna.

Nemuseli spěchat. Na nádraží se posadili na lavičku, do odjezdu zbývalo několik minut.

„Chvíli mi to sice trvá, ale občas už si na ten nos dohlédnu,“ poznamenal vážně Pavel. „Víte, že se mi na té Šumavě najednou rozbřesklo? A toho kluka jsem pak už vůbec nepřemlouval. Vedle jeho argumentů mi těch devět metrů připadalo takhle maličkých. A najednou jsem se i trochu zastyděl. Ono totiž, jak bych to řekl…,“ hledal ta nejvhodnější slova.

„Zvykli jsme si všechno převádět na čísla. Podle zápěstních kůstek zjistíme, do jaké výšky dítě doroste a jestli se vůbec hodí pro ten který sport. Vyšetříme, jakou má vitální kapacitu plic, kolik při jaké zátěži spotřebuje kyslíku, jak rychle se jeho organismus zregeneruje po maximálním výkonu, kde je jeho práh bolesti, kolik unesou jeho svaly a jaké má I. Q. To všechno dovedeme a pak podle výsledků rozhodujeme, jestli ten člověk může vůbec vyniknout,“ na chvíli se odmlčel a potom pokračoval.

„Víte, do oddílu k nám chodil takový tichý kluk. Nebyl moc nápadný. Ani silný, ani slabý. Ani vysoký, ani prcek. Strašně moc chtěl skákat o tyči. Jenomže neměl s kým. Normálně trénoval s ostatními, ale když se položila laťka na stojany, tak pomáhal odebírat tyče a rovnal doskočiště. A když ostatní skončili, tak si nastavil laťku na dva čtyřicet a někoho poprosil, ať mu chytá tyč, aby mu nepadala na zem. A pak teprve začal skákat. Dnes tu výšku zdolávají výškaři a vidíte, jemu se vážně nikdo nesmál. Všichni jsme věděli, že může docela dobře uspět jinde, nehrál třeba špatně fotbal nebo basket, ale jeho bavila právě tyč, ve které nikdy nemohl vyniknout. A strašně rád skákal, třeba jen tak pro sebe, a tak jezdil s oddílem i na závody, a nikdo si to bez něho už ani nedovedl představit…“

Rousek se usmíval a rozvážně pokyvoval hlavou: „Tak vidím, že vám ten silný šumavský vzduch udělal v hlavě pořádný průvany…“

Pavel se ale nenechal přerušit: „Pane docente, a co když chce mrňavý kluk hrát košíkovou? A co když Martina vážně ze všeho nejvíc baví to rybaření? Mě si ten kluk získal i tou svou poctivostí. To je snad opravdu lepší než těch devět metrů. Že přijde a řekne na rovinu, jaká bere pravidla hry. A tak se o to nemusíme za pár roků hádat. Že se nepustí do něčeho, co sice uznává, ale jeho samého to však neláká.“

„Ještě si myslíte, že utíkám?“ zeptal se potichu Rousek.

„Máte tady svoji práci…“

„Zapomínáte, že už jsem v důchodu a nic jsem tady nikomu nesliboval, nikomu nic nedlužím. To je přece taky fér hra. A pak, jedu k nám, na Šumavu. Paní Marešová říkala, že jim tam ve škole chybí jeden kantor, tak si myslím, kdyby chtěli, že bych mohl občas vypomoct. A že by z té party, kluků mohl být docela dobrý atletický kroužek. I s tím, že společně půjdeme na ryby. A kdyby to někoho z těch kluků přece jenom opravdu chytlo, pošlu ho k tobě do Prahy. Ty už na něho dohlídneš.“

Pavel se zadostiučiněním zareagoval, že mu Rousek začal tykat. Jako by se rozpustila slabá stěna, která držela jejich vztah v hranicích přísného odstupu a nepřipouštěla přátelská gesta.

„No, raději si nastoupím, abych potom nemusel jet na noc,“ zvedl se docent a podával Pavlovi ruku.

„Kdybyste… kdybyste se nezlobil, tak já bych za vámi někdy přijel. Příští prázdniny, už dlouho slibuju klukům nějaké nové soustředění, to by bylo něco. Určitě bychom si našli čas i na ty ryby. Zvykli si o prázdninách jenom trénovat, bude to přece jenom změna, co říkáte?“

Rousek se zastavil, položil kufr v chodbičce vagónu a zašátral v tašce: „Tady, ty noviny. Nech si je, ještě jednou si to pořádně přečti. To víš, velké hranice se nelámou každý den. Určitě kvůli tomu zase svolají nějaký kongres. Ale na ten já už nepojedu. Jen se toho nelekni, ona se zase nějaká ta hranice snů objeví. A ty se do ní pustíš. Byl bys špatný trenér, kdybys to nezkusil. Jenom se přitom pozorně dívej taky kolem sebe, abys najednou před tou hranicí snů nezůstal docela sám. Tak si hlídej…“

„Ale co si mám hlídat?“ volal ještě Pavel na Rouska, který stál v chodbičce, vlak se pomalu rozjížděl a poslední slova bral s sebou.

Ale Rousek už nic neříkal, jenom si s úsměvem poklepal na špičku nosu…

A. H.

„Teď si dáš pět dvoustovek. Ale nepoběžíš naplno. Nezapomínej, že je to jen trénink. Mezi nimi si jenom lehce vyklušeš. Pak půjdeme do posilovny…“

„V neděli jsem měl potíže na začátku závodu. Neměl bych si několikrát zkusit start z bloků?“ skočil trenérovi do řeči podsaditý blonďák, uhladil si patku nepoddajných vlasů. Pak nešťastně rozhodil rukama: „Já to snad nedokážu. Vždyť jste přece říkal, že testy byly vynikající.“

„Testy jsou jedna věc, a závod samotný druhá. Ale teď už nebudeme trénink předělávat. Musíš si víc věřit. Vzpomínáš si ještě, co jsem ti říkal před sezónou? Potřebuješ udržet rychlost a v tempu vydržet celý závod. Ale máš úplnou pravdu, ty tvoje starty jsou fakt slabší. Dej na mě, největší šance máš na dvoustovce. Věř mi – dva roky, a můžeš na mistrovství, za čtyři budeš doma šampiónem. Přidej k tomu další dva, a poběžíš finále mistrovství světa…,“ vypočítával na prstech prošedivělý trenér.

„To je strašně pozdě! Obětoval bych všechno, jenom kdybych věděl, že to má smysl, že to vážně k něčemu povede! Ale hned! Co nejdřív, ne až za osm let.“

Kluk ve vybledlé teplákové bundě už skoro křičel, a tak ani neviděl dívku, která se opírala o zábradlí u atletické dráhy a vzrušeně na něho mávala. Vytrvalci, kroužící po škvárovém oválu, prohodili na její adresu pár obdivných poznámek, ale ona je okázale přehlížela.

„Armine, Armine!“

Teprve teď si jí všiml, s omluvným gestem přerušil bouřlivou výměnu názorů s trenérem a rozběhl se k okraji hřiště.

„Ahoj, Moniko, co je? Stalo se něco?“

„Skoro nic, jenom taková maličkost.“

Dívka se zatvářila tajemně, když lovila v kabelce:

„Když je pan sportovec tak zapomnětlivý, musí za něho myslet Monika. Ty zrádce jeden! Copak si opravdu nevzpomínáš? Je to dneska přesně rok, co jsme stáli vedle sebe na křižovatce a čekali, až naskočí zelená. Slečno, tenhle semafor má poruchu, zelená už týden nefunguje, to byste se načekala. Než to dají do pořádku, můžeme si klidně zajít na jednu kávu. Tos povídal. Tedy, že bys mě dobýval nějak moc originálně, to se tvrdit nedá. Ale docela se mi to líbilo, a ty ostatně taky. A tak jsem velkoryse přehlédla i zelenou, která se rozsvítila během tvého proslovu. Mělo mě to napadnout už tenkrát, že jsi velký lhář,“ Monika se nadechla, ale jenom proto, aby hned pokračovala: „Takže jsem ti vlastně chtěla sdělit, že dnes máme první výročí našeho seznámení a že…,“ konečně vylovila z kabelky to, co tak dlouho hledala, a triumfálně zvedla pravou ruku: „… že jsem koupila lístky do kina a na večer objednala dvě místa u Barbary. Uvidíme bezva film, a pak si dáme něco dobrého k jídlu a…“

Zděšeně se podívala na hodinky.

„Zbytek ti dopovím cestou, máme nejvyšší čas. Osprchuj se, vyrazíme!“

„Počkej, počkej, Moniko,“ krotil ji a otíral si pot z čela. „Copak můžu takhle kvaltovat? Dneska se to trochu protáhlo, dohadoval jsem se s trenérem o nějakých věcech. Takže mě ještě čeká pár dvoustovek, pak kmitám do posilovny. Vypadá to nejmíň na hodinku. Ty lístky prodej, nebo běž sama, já…,“ vychrlil ze sebe.

Monika ztuhla, v očích jí blesklo chvilkové zděšení, ale ihned se ovládla, zhluboka se nadechla a nevěřícné zakroutila hlavou: „Nedělej si legraci, moc času vážně nemáme. Hoď sebou, já tě už nebudu zdržovat…“

„Nezlob se, ale vážně to nejde,“ zamumlal, a ani se nesnažil, aby vypadal alespoň trochu zkroušeně.

„To se mi všechno snad jenom zdá,“ vyštěkla, teď už opravdu rozzlobeně. „To je ti celá ta zatracená atletika milejší než já? Vždycky jsem si myslela, že si běháš jenom tak pro radost. Kdybys aspoň něco znamenal. Ale řekni mi, vyhráls už v životě nějaký závod? Vždyť budeš v oddíle všem pro legraci. V neděli tě na oddílových přeborech porazili dorostenci, tak o co ti vlastně jde?“ zahrnula ho urážkami, žhnula spravedlivým hněvem, snad by se na něho v té chvíli i vrhla.

Armin se jen hořce usmál a pokusil se o chabou obranu: „Moniko, to je rána pod pás. Asi to budu mít o hodně těžší než ti mladší kluci, ale já chci vyhrávat. A já vyhrávat budu! Ať to stojí, co to stojí.“

„I kdyby tě to mělo stát mě?“

„Takhle se na to přece nemůžeš dívat…“

„Co já můžu a nemůžu, to už nech laskavě na mně!“ křikla mu zblízka do tváře. „Navíc mám takový dojem, že tě to ani moc nezajímá. Tak se měj, a kdybysme se snad, nedej bože. zase potkali na nějaké křižovatce, raději přejdu na červenou, i kdyby mě měl přejet náklaďák!“ zavibroval jí v hlase definitivně poslední vykřičník.

„Moniko, neblázni!“ sáhl po ní, chtěl ji uklidnit, pohladit. Ale ona se prudce otočila na podpatku a rázně odkráčela.

Armin stál celý zkoprnělý, probral se teprve tehdy, když na něho pobaveně pokřikovali běžci z hloučku, klusající kolem další z nekonečných koleček: „Prý přestupuješ mez: fotbalisty, když jsi teď vyfasoval parádní kopačky. Je tě, synku, škoda, jako sprintera jsme tě měli docela rádi!“

„Pitomci,“ ulevil si potichu a rozběhl se k trenérovi.

„Copak, stalo se něco?“ zeptal se ho opatrné prošedivělý muž se stopkami v ruce, ale Armin ho odbyl jen mávnutím ruky: „Dohromady nic. Asi se na mě vykašlala holka. Přinesla lístky do kina a potom chtěla jít na večeři. Jenomže na to teď není vůbec čas.“

„Počkej, nepřeháněj to, pro jednou by se snad tolik nestalo. Dřeš tady dvakrát denně, makáš jako žádný jiný. Tak bys jí snad jednou mohl udělat radost. Atletika ti na celý život nevydrží, dobrá holka možná jo.“

„Teď už je stejně pozdě. Tak já jdu na ty dvoustovky, co říkáte?“

„Že mě na tobě něco leká, ale neumím přesně popsat co. Je v tobě obrovská zarputilost nebo… Ne, to nedokážu přesně vyjádřit, ale mám z toho docela strach. Fakt. Strach, to je asi nejpřesnější…“

„Moniko, Moniko, jsi to opravdu ty?“

„Kdo volá?“

„To jsem já, Armin.“

„Armin?“

„Nevzpomínáš si? Křižovatka, červená a já jsem tě pozval na kávu, než naskočila zelená. Vzpomínáš si už? Kavárna na rohu. Dnes jsou to dva roky.“

„Ale to už je přece všechno dávno pryč. Pokud si dobře vzpomínám,“ a na ta poslední dvě slova položila záměrně důraz, „tak jsem ti před rokem jasně řekla, že raději přejdu podruhé na červenou, i kdyby mě měl porazit náklaďák, jenom abych se tě zbavila. Ty si na to nepamatuješ?“

„Pamatuju, moc dobře si to pamatuju, ale není to pravda. Já…, já jsem se tě bál zavolat…“

„Jen se přiznej, neměls čas!“

„Bál jsem se ti zavolat,“ opakoval zarputile, „ale teď mám důvod. Dva lístky do kina a rezervovaný stůl u Barbary.“

„Ty nemáš trénink?“

„To teď není důležité…“

„Najednou!“

„To teď opravdu není důležité. Potřebuju tě. Potřebuju si s tebou popovídat. Prosím.“

Ticho.

„Čekám od pěti před kinem Svět. Přijdeš?“

„Možná…“

Kytice rudých růží. Deset kroků po chodníku tam, deset zpátky, jako ve vězeňské cele.

Byla přesná. Armin se chvilku jenom bezhlasně díval. Byla moc hezká, mnohem půvabnější než před rokem. Proč jsem ji jenom nechal odejít, já pitomec, blesklo mu hlavou. Ale to se všechno spraví, utěšoval se, zatímco ulicí kráčela dívka. Radost, nervozita, snad neodejde, rozpaky. Arminovi se docela obyčejně potily ruce, ve kterých drtil růže.

„Ahoj!“

„Ahoj… Ahoj, Moniko!“

Mazlil se s tím jménem, vlastně si ani nedovedl představit, že by se mohla jmenovat jinak. Že ho nikdy nenapadlo, jaké má krásné jméno…

„To tady budeme takhle stát?“

„Ne, ne. Za chvíli je začátek… Moniko.“

Vešli dovnitř. Ani nevěděl, jak našli svoje místa, na film se vůbec nemohl soustředit. Pokusil se vzít ji za ruku, ale napomenula ho ostrým, udiveným syknutím, odtáhla se, a tak už raději jenom strnule seděl a co chvíli otáčel oči z plátna. Kradl nevyslané pohledy, sledoval v šeru její tvář.

„Ještě mám chvilku čas,“ odpověděla mu, když ji zval na večeři, a tak vedle sebe bez jediného slova kráčeli dlouhou ulicí.

V duchu si skládal věty, které jí toužil povědět, ale žádná se mu nezdála dost dobrá, nechtěl riskovat, že se Monika uprostřed ulice otočí a nechá ho tam samotného.

„Ty piješ víno?“ udiveně zvedla obočí, když nastavil sklenku proti světlu, chvíli si s ní pohrával a potom přidušeným hlasem vyzval Moniku k přípitku.

Neodpověděl jí hned. Vychutnával tenhle okamžik, který si tak dlouho a nesčetněkrát vysnil. Očima bloudil kolem sebe. Číšníci se pohybovali s tichou, nevtíravou elegancí, jejich kroky tlumily vysoké koberce, s několika palmami v rozích se celá restaurace tvářila tak nějak exoticky. Pohledem se zastavil na Monice.

„Co si mě tak prohlížíš?“

„Jsi krásná. Moc mě mrzí, že jsem ti to nedokázal říct dřív.“

„Ještě jsi mi neodpověděl, jestli opravdu piješ víno. Pokud vím, před rokem sis nedal ani pivo po večeři.“

„Před rokem? To už je dávno, moc dávno. Teď je dnes, a ne před rokem.“

„Neměl bys tak rychle opouštět svoje zásady.“

„Rok je dlouhá doba.“

„To máš svatou pravdu.“

Odmlčel se, znovu si chvilku pohrával se sklenkou, jako by mu to nahrazovalo slova.

„Víš, Moniko, hodně se toho změnilo.“

„Četla jsem v novinách, žes vyhrál nějaké závody. Tos měl na mysli?“

Trpce se zasmál.

„Závody? Pouťák. Takový pouťák za celou tu dřinu? Uznávám, byl jsem blázen, neměl jsem pravdu. Byl jsem slepý a hluchý. Myslíš, že je to nějaký život? Dřeš jako zvíře a žiješ…, vlastně ani pořádně nežiješ, protože cíli, který sis kdysi před sebou vytyčil, musíš podřídit všechno, ale úplně všechno. A čemu vlastně? Abych vyhrál nějaké bezvýznamné závody a v novinách si v rubrice Stručně přečetl o sobě kraťoučkou noticku. Vždyť je to všechno nesmysl.“

„Všechno přece nejde najednou.“

„Ale já jsem pro to udělal opravdu všechno, obětoval jsem tomu všechno. Copak mi nerozumíš? To nebyl trénink pro vítězství na jedněch bezvýznamných závodech. Já jsem nechtěl jít neskutečně pomalu, po desetinkách, a čekat, vlastně nežít bůhvíkolik let. Co ty víš, co se za ty roky může stát? Zraníš se – a je konec, třeba je definitivní konec. Nahoru se musí vystoupit rychle, ne se zbytečně trápit dlouhé roky, za které se ti zkrátí dech a zeslábneš. Všechno je těžší, o hodně těžší, protože stárneš, chápeš to?“

Vychrlil ze sebe všechnu tu tíhu, která ho po celý rok dávila.

„Ale jen tak najednou, všechno přeskočit…,“ pokusila se mu oponovat.

„Teď už je to stejně jedno,“ uťal jí prudkým gestem slova a doléval víno.

„To je všechno, cos mi chtěl říct?“ zeptala se chladně Monika a podívala se na hodinky.

Armiij rozpačitě zakašlal.

„Ne, já jsem chtěl, víš, o nás. Jak dál…“

„To by bylo, Armine, na dlouhé povídání. Prostě, my dva nemáme žádné společné dál. Můžeme se potkat na ulici, pozdravit se a třeba si i chvilku popovídat o tom, jak se nám daří a co je nového doma. Přece jsi nečekal, že ten rok budu sedět doma a uslzeně se dívat na tvoji fotografii. Já jsem normální holka a potřebuju někoho, kdo se o mě dokáže postarat, kdo ví, co chce, koho můžu mít ráda. Já takového kluka, Armine, už mám. A moc mi stojí za to, abych byla včas doma. Mám ho ráda, jestli to chápeš. Přiznám se, že jsem tě docela ráda viděla, ale… ale to je všechno. Ty totiž miluješ jenom ten svůj sport. To je ta tvoje velká láska. A já jsem přesvědčená, že něco dokážeš. Ty můžeš prohrát jenom dívku, protože ti to vlastně zas ani tak moc nevadí. Ale na závodní dráze budeš jednou vyhrávat. To víno beru jako exhibici, nevěřím ti, že bys něco vzdal. Už jsi zkrátka takový. Takže se nezlob, díky za večer…“

Teď zase ona téměř na jedno nadechnutí dala svým myšlenkám tvar.

Přišlo to nečekaně rychle. Ještě dlouho po poslední větě hleděl na dveře, za kterými Monika zmizela. Potom se těžce zvedl a unaveným krokem se vydal k baru.

„Poslyšte, jste opravdu přesvědčen, že je to ten nejvhodnější objekt?“

Bledý muž s nevýraznýma, jakoby nepřítomnýma očima se odmlčel, jeho elegantně oblečený společník bez rozmýšlení reagoval.

„Sledujeme ho už rok. A podle mého názoru je to skutečně ten nejvhodnější objekt. Věřte mi, je v něm taková tvrdošíjnost. Ten člověk přistoupí na cokoliv, jen aby dosáhl svého cíle.“

„Doufám, že si uvědomujete, že nemůžeme příliš riskovat. Jsme tady už přes rok, a to je dost dlouhá doba na perfektní přípravu akce. Studujeme pečlivě Zemi, zkoumáme prakticky všechno, co se dá vidět a zaznamenat. Ale nejdůležitější pro nás je poznat vývojově nejvyšší tvory této planety. Nebo se snad domníváte, že naše krásná planeta Yri,“ pozvedl bledé oči kamsi ke stropu baru a rukou udělal kradmé nepochopitelné gesto, které jeho společník ihned, a stejně nenápadně opakoval, „může bez rizika navázat kontakt s pozemskou civilizací?“

„Mě nemusíte přesvědčovat. Ale k tomu přece bezpodmínečně potřebujeme živé lidi. Musíme do sebemenších, i těch nejskrytějších detailů poznat jejich psychiku i v extrémních situacích.“

„Dnes večer navážeme spojení s naší přepůvabnou planetou Yri,“ opět pohled zabodnutý do táflovaného stropu a nejasné dvojí gesto. „Nechtěl bych, abychom v hlášení stále jen teoretizovali: Chci oznámit, že jsme konečně kontaktovali objekt – živého pozemšťana.“

„Takže… vlastně ani nemáme jinou možnost.“

„Po pravdě řečeno, ten váš člověk se mi moc nelíbí, ale skutečně nemáme jinou možnost.“

„Takže se tady zbytečně dohadujeme a jenom ztrácíme čas. Zopakujme si základní fakta. Třiadvacet let, což je asi třetina průměrného lidského věku. Člověk, který až chorobně touží po úspěchu, po slávě. Vlastně se mu ani nedivím, že tak spěchá, když na to má vymezených možná jen necelých sedmdesát let. Je to až neuvěřitelné, tak strašlivě málo. Jako prostředek si zvolil sport. To jsou pro nás počáteční podmínky a vlastně také všechno, co už o něm víme. Pokusme se tedy uzavřít ten, jak oni říkají, obchod…“

Elegán se zvedl a zamířil k barovému pultu, o který se opíral zdrcený Armin.

„Promiňte, nechci obtěžovat, ale rád bych si s vámi na okamžik popovídal,“ pomalu, jako na nejpřesnějších lékařských vahách odměřoval sympatický muž slova.

„Já vím, vy mě vůbec neznáte,“ rychle předešel odmítavé gesto. „Je to sice trochu neobvyklé, ale kdyby vás to příliš neobtěžovalo, dovolil bych si vás pozvat k našemu stolu. Čirou náhodou tady večeřím se svým obchodním přítelem, a když jsme vás viděli, dohodli jsme se, že vám učiníme zajímavou nabídku. Ne, ne, prosím, neodmítejte předem. Neříkejte mi, že nejste ani trochu zvědavý. Nechte mě, prosím, domluvit, a uvidíte, že se dohodneme. Docela určitě se dohodneme. Ne, tady bych nechtěl, je to určeno jenom vám. Klidně se potom můžete vrátit k baru, ale…,“ muž s úsměvem významně zvedl ukazováček: „Radím vám dobře, neodmítejte!“

Uchopil již mírně přiopilého Armina za loket a vedl ho k rohovému stolu.

„Dovolte, abych vám představil,“ začal, ale potom se zarazil a dodal: „Ne, jména vlastně nejsou vůbec důležitá.“

„Pánové, jestli jde o nějakou pitomou sázku, tak na to já nemám čas,“ zvedal se vrávoravě Armin, ale elegantní muž ho lehkým, ale důrazným gestem zatlačil zpět.

„Pět minut. Dejte nám jen pět minut na vysvětlenou a od nás máte čtyřiadvacet hodin na rozmyšlenou. Souhlasíte?“

„No tak jo, začíná to být docela napínavý,“ zahuhlal Armin a křečovitě sevřel desku nízkého stolku: „Co vlastně chcete?“

Muž se chraplavě rozesmál: „My od vás? Snad vy od nás!“

„Nechápu,“ Armina napadlo, že těm dvěma snad přeskočilo. Vidí je poprvé v životě, přivlekli ho ke svému stolu, nikdy od nich nic nechtěl a teď mu tu vykládají takové pomateniny.

Muž rozvážně uchopil skleničku, pozvedl ji do výše očí a pečlivě nastavil proti světlu. Pohrával si s ní, jako by to pro tuto chvíli byla nejdůležitější věc na světě. Armin se náhle zpotil, zrychlil se mu dech.

Celý ten dnešní večer mu najednou připadal neskutečný. Sedí tady s dvěma neznámými chlapíky, neví, co od něho vlastně chtějí, třese se po celém těle, připadá si jako nahý nebo spíš pod rentgenem, jenom s nezměrným úsilím zvládá vlastní myšlenky. Je to nesmyslné, zvláštní, nepostižitelně hrozivé. Neuměl sice formulovat proč, ale tušil, ne, nejenže tušil, on to prostě věděl, že celá tahle neskutečná příhoda bude mít pro něho velký význam, že nesmazatelně zasáhne do celého jeho dalšího života.

„Než přejdeme k věci, chci vás důrazně upozornit ještě na něco. Celý náš následující rozhovor zůstane jenom mezi námi. Nechceme mezi lidmi vyvolávat nějaké zbytečné dohady,“ vstoupil poprvé do rozhovoru muž, který až doposud mlčel. Potom ale, jako by si něco rozmyslel, nedbale mávl rukou a pokračoval: „Ostatně, i kdybyste někde něco vyprávěl, nikdo vám stejně neuvěří. Budou vás mít za blázna. Tím vás chci zároveň upozornit, že uslyšíte hodně věcí, které vám budou připadat naprosto nepravděpodobné. Ale… snad vás můžeme přesvědčit, že nemáme ve zvyku přehánět! Všechno ostatní je věcí vzájemné dohody… Máte snad nějaké otázky?“

Armin rozpačitě potřásl hlavou, připadalo mu, že ji má dokonale prázdnou.

„Ne, zatím ne, nevím…“

„Tak to je naprosto v pořádku. Nejdříve vám vysvětlím, oč nám jde. Předem vás upozorňuji, že nestrpím, abyste mě přerušoval. Veškeré dotazy si nechte až na konec,“ vmísil se zase do rozhovoru sympatičtější z dvojice a hned pokračoval: „Řekněme, jak bych se nejpřesněji vyjádřil, že je to neškodné vědecké pozorování, vlastně spíše experiment, který by pro vás mohl znamenat určité… no, dejme tomu výhody,“ odmlčel se, ale jen na okamžik: „Vy jste, Armine, ctižádostivý člověk a nadaný atlet…“

„Jak víte…,“ skočil mu do řeči Armin, ale jeho protějšek podrážděně mávl rukou.

„Dohodli jsme se, že ptát se budete až nakonec. Nemáme čas na dlouhé vysvětlování, musíme jít přímo k věci… Tak tedy. Jste ctižádostivý člověk a jistě i nadaný atlet. Pokud víme, podřizujete sportovnímu úspěchu úplně všechno, jste ochoten podstoupit snad každou oběť, když víte, že vám to pomůže. Jste vůči sobě nesmírně tvrdý, aniž si to uvědomujete, jdete za svým cílem vlastně za každou cenu. Dokonce jste se rozešel p dívkou, protože jste měl dojem, že vás zbytečně připravuje o příliš mnoho času…“

Armin se pokusil o odmítavé gesto, ale muž se samozřejmě nenechal přerušit. Pokračoval, jeho hlas se teď zabarvil vemlouvavě, Armin mu doslova visel na rtech. Připadal si jako malinká bílá myška, hypnotizovaná studeným a nehybným hadím pohledem.

„A teď k podstatě naší nabídky. Můžeme vám zaručit, že když ji přijmete, bude z vás nejrychlejší muž této planety. Máme určité možnosti, o kterých nemá lidstvo zatím ani potuchy. Pochopitelně, že jste si ani vy ve své šílené touze po úspěchu neuvědomil, a ani uvědomit nemohl, jaké neznámé prostředky se dají využít pro úspěšné dosažení cíle,“ muž teď na chvíli přerušil svůj výklad. Počkal, až Armin dokonale vstřebá všechno, co slyšel.

Upil ze skleničky kapku jiskřivého nápoje a potom pokračoval: „Například lidský mozek, který je tak složitým orgánem, že jej člověk zatím poznal jen z nepatrné části. Ta větší je mu stále ještě zahalena tajemstvím,“ vypadalo to, jako by se na chvíli zamyslel a odbočil od toho, co chtěl původně říci. Ale v dalších větách dokázal, že měl všechno předem perfektně připravené.

„Nemůžeme však vyloučit, uvažujeme zatím samozřejmě čistě teoreticky, že pro někoho je toto tajemství velké a nerozluštitelné, zatímco druhý si s ním už umí poradit. Když podle příslušného matematického modelu celý problém patřičně upravíme na nejjednodušší blokové schéma, vychází nám, že mozek vydává povely, a tělo je jenom výkonný nástroj. K tomu, aby celý systém fungoval ideálně, nebo téměř ideálně, protože musíme vzít v úvahu vnější vlivy i určité zpoždění ve vazbě systému, stačí, aby trénované tělo dostalo odpovídající počáteční podmínky. Vaším úkolem je dodat trénované tělo. Ostatní necháte na nás. Dokonale připravíme příslušné mozkové centrum. Abych byl konkrétnější. Výkonná jednotka, tedy vaše výborně trénované tělo, bude dostávat z řídicího centra, tedy mozku, nejen přesnější, ale i rychlejší impulsy. Nejde jenom o to, že ze všech běžců, co jich běhá po světě, budete nejrychleji reagovat na výstřel startérovy pistole. To je ve srovnání s tím ostatním vlastně jen maličkost, která však bude soupeře šokovat. Ale jak se u vás říká, to nebude váš problém, ale problém těch druhých. A vaše veliká výhoda. Budete mít perfektní souhru svalů. Prostě, budete běhat úžasnou frekvencí. Je to čistě záležitost rychlosti. Nevíme sice, jak by se to dalo uplatnit třeba v běhu na dvě stě metrů, ale na hladké stovce rozhodně nenajdete konkurenci.“

Odmlčel se, jako by v mysli probíral, co má ještě říci. Potom však jen prohodil: „To je zatím všechno. Tak, a teď se můžete ptát, pokud ovšem máte na co.“

Armin však seděl bez jediného slova, ani sebemenším gestem nedal najevo, že by chtěl vůbec někdy ještě promluvit.

Před široce rozevřenýma očima, které však nevnímaly okolí, se mu odvíjel bleskurychlý střihový film.

Poprvé obouvá sprinterské tretry. Dlouhé hřebíky, na které nebyl zvyklý. Za cílem přestal myslet na to, že musí při běhu zvedat kolena. Škrtl hřebíkem o škváru a rozplácl se jako žába. Drhl ve sprše kolena rejžákem. Sykal bolestí, když z ran vyškrabával drobné kousky škváry. Vlna vzteku. Ne proto, že ten závod prohrál, doběhl beznadějně poslední na jakémsi oddílovém přeboru, ale že se takhle ztrapnil. Nikdo se mu sice nesmál, ale Armin nechtěl prohrávat už jako dítě. Musel prostě být nejlepší, nejdokonalejší. Když náhodou dostal ve škole horší známku, naučil se všechno znova. Třeba dlouho do noci opakoval starou látku. Druhý den přemlouval učitele, až ho znovu přezkoušel. Vlastně celý jeho dosavadní život se skládal ze samých zkoušek a přezkoušení. V poslední době ale cítil, že se ocitl před vysokou, nepřekonatelnou zdí. Na tréninku dřel do úmoru, nedovedl už myslet na nic jiného než na sprint, ale nezlepšil se ani o desetinku. A přitom tolik toužil po vítězství na těch největších závodech.

Najednou, jako by mu v hlavě někdo založil jiný film. Ovace, sláva, obdiv. Vidí sám sebe, jak probíhá s rukama vysoko nad hlavou cílem. Může si tohle šťastně vítězné gesto dovolit, vždyť ani necítí za zády dech soupeřů. Všichni jsou nejméně o tři čtyři metry pozadu. Překonává světové rekordy. Pozvánky na největší zahraniční mítinky se jen hrnou. Vyhrává všechny soutěže, na kterých se objeví. Hvězda, která nás svou září spojuje s příštím stoletím atletiky, stojí černé na bílém v nejproslulejších sportovních magazínech. Účastní se největších recepcí a oslav. Nejslavnější herci a zpěvačky touží po tom, aby se s ním seznámili. Ceká ho sláva, bude…

Ale co když je to všechno jenom nejapný žert, hloupá pohádka, jako by film někdo krutě přetrhl…

„Stále ještě čekáme na vaši odpověď,“ jemně ho upozornil muž, který před chvílí skončil svůj proslov, a teď Armina upřeně pozoroval.

Ten si odkašláním pročistil hrdlo, ale jeho hlas i tak zněl dost nejistě: „Připadá mi to trošku jako neuskutečnitelná pohádka nebo jako žert…“

„My nežertujeme,“ vyletěl ze židle druhý z mužů, ale jeho společník ho chlácholivým gestem zarazil a uklidnil.

„Jistě, na pochybnosti máte nárok,“ řekl potom a s neskrývanou převahou se zasmál: „Vám prostě teď nezbývá nic jiného, než se spokojit s naším slovem. Jediné, co vás může přesvědčit, jsou výsledky. Ale ty dosáhnete teprve tehdy, když se s námi dohodnete.“

„Vůbec si neumím představit, jak byste to dokázali. Jste snad lékaři nebo…“

„Ale na tom přece ani v nejmenším nezáleží,“ dostal rezolutní odpověď na nedořčenou otázku. „A pro vás bude mnohem lepší, když toho o nás budete vědět co nejméně.“

„Nejdřív prý mlč a ptej se až potom. A když se člověk zeptá, tak mu stejně nic neřeknou,“ zahuhlal si Armin pod vousy.

„Je to jen pro vaše dobro,“ řekl sympaťák a položil velký důraz na slůvko – vaše.

„No, dobrá,“ souhlasil tedy neochotně Armin a na chvíli zavládlo tichot

„Chci vám ještě říct,“ ujal se Armin znovu slova, „že pokud ta vaše metoda skutečně k něčemu povede, rád podstoupím i nějaké to riziko. Mám na mysli,“ upřesnil, „zdravotní důsledky.“

„V tomto směru nemusíte mít ani sebemenší obavy,“ dostalo se mu okamžitého ujištění.

„Tak jo,“ přikývl Armin a hned pokračoval: „Na začátku jste mluvili o obchodu. Vím už sice, co nabízíte, ale stále ještě nevím, co chcete ode mě. Peníze, když se to všechno povede?“

Najednou zavládlo dlouhé ticho. Muž usilovně studoval Arminovu tvář. Zvážněl. Když přerušil nekonečný okamžik mlčení, díval se někam stranou, do zdi, jako by ho snad ani Arminova odpověď nezajímala. Anebo jako by ji už předem znal.

Našpulil ústa a tiše vyslovil: „Informace…“

Armin na něho nechápavě civěl: „Informace?“

Potom ještě jednou opakoval, jako by se chtěl přesvědčit, že se nepřeslechl: „Informace. Ale jaképak já vám mohu poskytnout informace. Kdybych pracoval v nějakém výzkumu nebo… Ale poslyšte…,“ blesklo mu v očích zděšení, ale ihned se ovládl.

„To mě vůbec nenapadlo, že jste špióni,“ pokusil se o vtip, ale křečovitý úsměv ho zrazoval. Moc do smíchu mu nebylo.

„Informace o objektu,“ upřesnil muž a potom ještě vysvětlil: „A ten objekt jste vy. Potřebujeme informace i o dalších objektech, lidech. Zajímá nás všechno, nálady, zájmy, vzájemné vztahy, city… Chceme vědět, co si myslíte ráno i večer, jaké máte pocity i v těch nejtajnějších okamžicích. Máme pochopitelně další objekty, od kterých získáváme potřebné informace. Ale, po pravdě řečeno, na vás nám opravdu záleží, protože jste pro nás mimořádná osobnost.

Když budeme mít pohromadě dostatečně reprezentativní soubor výsledků, chceme je analyzovat a porovnávat s údaji od jedinců, jako jste vy.“

Armin zíral na svoje společníky, jako by každý z nich měl alespoň dvě hlavy, mozkem mu vířily chaotické myšlenky.

„Já, já to ale vůbec nechápu,“ vykoktal. „Proč…, pro koho vlastně pracujete? Co to připravujete?“

Muži se bez odpovědi zdvihli k odchodu, Armin vyskočil a pokusil se je zadržet. Ten, který k němu vedl delší řeč, se otočil.

„Nezapomeňte, na rozmyšlenou máte čtyřiadvacet hodin, ani o hodinu víc! Čekáme vás tady zítra. Ve vlastním zájmu byste měl přijít. A k té vaší poslední otázce – my totiž nejsme z této planety, nejsme ze Země.“

Armin ani nevěděl, jak se dostal domů. Najednou si uvědomil, že leží v posteli, civí do stropu a nemůže usnout. Vyzkoušel už všechno. Četl si, až ho rozbolely oči. Ale potom si uvědomil, že mu písmenka utíkají po papíře, poskakují neposedně jako blešky. Vůbec se nedokázal soustředit na text. A tak knihu odložil, odkopl přikrývku, zvedl se, šel se napít. Znovu se pokoušel usnout. Dopočítal do tisíce. Ale nic naplat, v myšlenkách se stále vracel do baru, kde ho oslovili tajemní cizinci.

Zavolal Moniku.

„Zbláznil ses, je půl třetí ráno! Co otravuješ?“ syklo na něho zlostně sluchátko.

Nemotorně jí vysvětloval, že je v hrozné situaci, chtěl jí všechno vyprávět, ale potom si vzpomněl, jak ho neznámí varovali, aby nikomu nic neříkal. Vypravil ze sebe jenom pár nesrozumitelných vět.

Monika ho přerušila: „Taks trochu přebral, ale to je tvůj problém. Já už tě nechci slyšet, rozumíš, ani slyšet…“

Ztišila hlas do naléhavého šepotu, měla asi strach, aby se neprobudil někdo, kdo spal vedle ní. Potom to ve sluchátku cvaklo, a byl konec.

Znovu vytočil číslo, které znal popaměti, ale do uší ho výsměšně uhodil obsazovací tón. Asi vyvěsila telefon.

Musel jsem se zbláznit, pomyslel si. To, co mě potkalo, přece není normální.

Je to vůbec pravda? Opravdu se to stalo?

Vyskočil, prudce rozhrnul závěs u okna ložnice a divoce rozšířenýma očima zíral na prázdnou ulici. A co když je to vážně pravda? Co když se mu tady nabízí neopakovatelná příležitost? Jediná a poslední šance v životě? Bude nejlepší na světě, všechno, o čem snil, teď leží na dosah. Stačí jen zvednout ruku a sebrat to. A ani ho to nebude nic stát. Všechno je naprosto v pořádku, žádný doping, nic nedovoleného. Prostě zabere na maximum v tréninku a vyzkouší na sobě zcela neškodné lékařské zákroky. Nic na tom není… Ale ta jejich podmínka, na tom přece… Ne, také na tom nic není. Jsou to vědci, potřebují… Ale ten jeden řekl, že jsou z jiné planety. To byl vtip? Ne, nesmysl, ale nedovede si představit… Slavná vítězství, nadšený potlesk plných ochozů, jako by už cítil, že vítězně protrhává cílovou pásku…

Armin usínal s lehoučkým dětským úsměvem až někdy k ránu.

„Přijme to?“

„Už přijal.“

„Jste optimista.“

„Ne, to je jenom přesný odhad situace. Mě spíše zajímají jiné věci. Výsledky.“

„Jeho výsledky?“

„Nesmysl, naše výsledky. Co se nám o lidech podaří zjistit? Jací vlastně skutečně jsou? Nebude to vůbec jednoduché.“

„Máme svoji práci, svůj úkol, a ten musíme splnit.“

„To je v pořádku, v tom s vámi plně souhlasím, ale co dál? Chceme navázat bližší kontakty s touto planetou. Ale co když se ukáže, že nejsme schopni navázat kontakt s lidmi?“

„Potom musíme hledat dál!“

„Ve vesmíru?“

„Ne, tady na Zemi. Už ne mezi lidmi, ale mezi dalšími živočichy…“

„A co lidé?“

„Nechtěl bych být v jejich kůži.“

Armin byl v restauraci na minutu přesně. Oba muži jako na povel zmlkli a provázeli ho očima ode dveří přes celou místnost.

Pozdravili se pokývnutím hlavy.

„Nebudeme to zbytečně protahovat. Doufám, že jste o celé záležitosti s nikým nemluvil. Přejděme proto rovnou k naší dohodě. Jak jste se rozhodl?“

„Potřebuji si ještě upřesnit pár detailů.“

„Dobrá, ale rychle!“

„Kdy… kdybyste provedli… zákrok?“

„Podle dohody – třeba ihned. Nejvhodnější by to však bylo na základě výsledků vašich testů, myslíme fyziologických testů. Zkrátka, až bude výkonná jednotka, tedy vaše trénované tělo, na takové úrovni, že bude záruka skutečné velkých výkonů. Předpokládám ale, že dlouho asi čekat nechcete, takže,“ významně se odmlčel, „můžeme to zkusit za týden. A za ty rekordy vám ručíme – řekněme, do roka.“

„Tvrdíte, že ručíte. Ale jaké mám vlastně záruky?“

„Jenom naše slovo. Nic víc vám poskytnout nemůžeme, prostě nám musíte věřit. Když si ale uvědomíte, co získáváte…“

„Takže za týden!“ rázně se rozhodl Armin.

„Pokud tomu dobře rozumím, přijímáte. Tak tedy za týden.“

„Přijímám…,“ vydechl Armin a ještě se nejistě zeptal: „Jenomže…– co když nesplním vaše požadavky?“

„To vám nedoporučujeme!“

Těch sedm dní uběhlo tak zběsile, že si to Armin ani neuvědomil. Trénoval dvoufázově, dřel, navíc si tajně přidával. Trenér ho napomínal, brzdil – nic se nemá přehánět a utahaná kobyla tahá vždycky hůř, varoval. Ale Armin neviděl, neslyšel.

Na smluvenou schůzku se vydal s trochou nejistoty. Nezapomněli na něho?

Oba již čekali na obvyklém místě.

„Nebudeme to protahovat, půjdeme hned do naší laboratoře,“ sdělil jeden z nich s bezvýraznou tváří Arminovi. Napadlo ho, jestli je to pro ně všední záležitost, nebo je prvním pokusným králíkem…

„Nejdřív spolkněte tohle,“ přistrčili mu modrou tabletu a sklenici vody.

„No tak, nemáme moc času,“ pobídl ho ten sympatičtější, který mu dnes připadal přece jen trochu nervózní.

„Vidíte, a mě teď zrovna napadlo, že stále ještě nevím, s kým mám tu čest,“ snažil se získat alespoň pár desítek sekund Armin.

„Já jem Zy.“

„A já Ya. Čekáme!“ dodal netrpělivě ten druhý.

Armin si povzdechl a rezignovaně spolkl modrou tabletu. Okamžitě se mu zatočila hlava, chtělo se mu strašlivě spát. Jako v polospánku ucítil, že ho oba berou jemně pod paží a vyvádějí před restauraci. Ještě si vzpomínal na cvaknutí dveří automobilu, a potom…

„Hotovo. Jak se cítíte?“

Armin se posadil tak rychle, až se málem uhodil do hlavy. Byli v automobilu, stáli před známou restaurací.

„Co? Co je hotovo? A kam to jedeme?“ nechápavě blekotal Armin.

„Právě jsme se vrátili. Trochu jste se prospal, ale teď už bude všechno v pořádku. Od této chvíle všechno záleží jenom na vás.“

„Dobře, a naše úmluva?“

„Samozřejmě platí. Když to bude potřeba, my si vás najdeme.“

Armin si rychlým nervózním pohybem sundával tepláky, až zachytil za hřebík treter. Skřípavý zvuk trhané látky ho rozzuřil. Sakra, byly skoro nové. Vadilo mu to, i když věděl, že za jednu zničenou soupravu mu zástupce firmy přinese balík dalších. A tyhle ještě rád použije nějaký dorostenec.

Šel ke startovním blokům a koutkem oka vnímal soupeře. Nejsilnější z nich byl francouzský sprinter tmavé pleti. Narodil se v Senegalu, na sprinterské nebe vyletěl jako černý meteorit. Je pružný jako kočka a rychlý jako panter. Blonďatý Švéd, ten byl mnohem silnější na dvoustovce, ale mohl překvapit.

Může ho někdo z nich porazit? Soustřeďoval myšlenky raději na soupeře, aby nemyslel na úkol, který si vytyčil. Právě tady je údajně nejrychlejší dráha na světě. Nejrychlejší z nejrychlejších si jezdí pro světové rekordy sem. Provokoval ho ten čas – 10,1 sekundy. Proč by právě on nemohl být prvním mužem, který dokáže stovku za rovných deset sekund? Jeden bude první, a musí to být on, Armin!

„Na místa!“

Povel startéra ho vrátil zpět na škvárovou dráhu. Trenér mu kdysi neustále opakoval, že se má při běhu soustředit na jeden jediný detail. Na okamžik, který může rozhodnout. Jak jen dlouho mu trvalo, než se zbavil urputné křečovitosti. Dobíhal do cíle se zaťatými pěstmi. Trenér mu promítal filmové záběry ze sprintu nejlepších černých běžců. Lehce otevřené, uvolněné dlaně, dlouhý, pružný krok ve finiši. Jak je to snadné.

Se svým prvním trenérem se rozešel. Přestávali si rozumět, čím víc si on, Armin, věřil.

S Martinem to je mnohem lepší – ví, jak rozvíjet Arminův talent.

Ale je to opravdu jenom talent? Armin se rychle zlepšoval, všechno se to skutečně zlomilo po té podivné schůzce, která skončila probuzením v automobilu před restaurací. Od té doby svoje záhadné známé neznámé nespatřil, vlastně už ani nevěřil, že existují. Vždyť je to skoro rok, pomyslel si. Tenkrát dokázal stovku za 10,8 sekundy – solidní výkon v rámci oddílu.

Za rok se zlepšil o více než půl sekundy – 10,2, vyrovnaný nejlepší výkon země, jedinou desetinku za světovým rekordem. Novináři se sice předháněli v obdivných článcích, ale mezi řádky se přece jen občas objevil i stín nedůvěry.

Všem jim ještě ukážu, že to není zdaleka všechno, co ve mně je, ubezpečoval se rozhořčeně Armin.

„Připravte se!“

To byl jeho okamžik. Připomínal teď dravou šelmu před rozhodujícím skokem.

Výstřel.

První, druhý, třetí, Čtvrtý energický krok. Okamžitě. Obrovská síla, mohutná pružina ho vymrštila kupředu. Už po dvaceti metrech věděl, že ho nikdo nemůže předstihout. Je to úžasný, povznášející pocit.

Cílová páska. Vítězství. Bouře nadšení, která se strhla na vyprodaném stadiónu, signalizovala, že se diváci stali svědky něčeho historického.

Dlouhé minuty, shluk rozhodčích. Dohady. Vzrušená gestikulace, neméně nervózní výměny názorů.

Armin pohlédl do míst, kde seděl jeho trenér. Ten vysoko vztyčil pravý palec, levou rukou, ve které držel stopky, zeširoka mával.

Hlas z ampliónu přerušil dohady o tom, co chtěl trenér Arminovi naznačit, dosáhl času rovných deseti sekund. Tím by překonal o jednu desetinu sekundy světový rekord. Jury však prohlásila závod za neregulérní pro předčasný start. Je chybou startéra, že závod nevrátil. Finále se poběží ještě jednou, za dvě hodiny. Program bude do té doby probíhat normálně, podle propozic…

Dál už neposlouchal. Zaťal pěsti a rozběhl se ke stolku rozhodčích.

„Tady nemáte co dělat,“ vracel ho prošedivělý vrchní rozhodčí běhů, ale Armin ho odstrčil: „Co je to za pitomost! Co to tady předvádíte za divadlo? To je podtrh, já přece musím nejlíp vědět, jestli to byl dobrý, nebo špatný start. Copak můžu za to, že ostatní na startu sedí, mají zacpané uši a nedovedou rychle zareagovat?!“

Arminův vzrušený výlev přerušil trenér, který se sem prodral kordónem pořadatelů: „Neblázni, Armine! Nech toho, nevyvolávej zbytečné maléry. Prostě poběžíš znovu.“

„Nesmysl. Tohle už nezopakuju. Je to podraz, copak to nevidíš, smluvili se!“

„Tak už toho nech. Jsi podrážděný. Vůbec, poslední dobou jsi nějaký jiný. Dřív jsi takový nebyl. S každým a se vším jsi hned hotový. Neškodilo by ti trochu víc tolerance. Na pětadvacetiletého kluka si ve svých letech někdy vyskakuješ trochu moc…“

„Ty mě tak budeš poučovat.“ křičel Armin. „To mám tak rád. Čehos v životě dosáhl, že takhle radíš? Tobě se to mluví; Ty si jen mačkáš stopky a čmáráš nějaké nesmyslné grafy. Ale oddřít si to musím sám. O to se se mnou nerozdělíš, co?!“ vmetl mu do tváře vichr nenávisti.

„Kdyby nic jiného, přivedl jsem tě na tenhle stadión,“ odpověděl mu na výpad tiše trenér. „Poznal jsem hodně kluků, kteří dřeli ještě víc než ty. A na takovýhle závod se dívali jenom v televizi. Ty máš všechno ještě před sebou. Když to budeš chtít najednou, nezbude ti nic, co by sis mohl vzít potom. To je všechno, co jsem ti chtěl říct – a teď si jdi trochu zaklusat, až nevychladneš.“

Armin vztekle, téměř sprinterským krokem vyrazil po trávníku a trenér, který ho starostlivě sledoval, nešťastně potřásal hlavou.

A potom znovu všichni stáli na závodní dráze. Ještě jednou lehce vyběhl z bloků. Držely pevně. Nechtěl ztratit šanci pro nějakou hloupost na startu. Viděl už zklamané sprintery, kterým ujely bloky, nedbale upevněné v černé škváře. Moc dobře si pamatoval obličej, vyjadřující nezměrné zklamání ze zmařeného úsilí mnohaleté přípravy.

Pohlédl ha startéra. Ty teď dáš určitě o něco delší pauzu mezi povelem Pozor! a výstřelem, pomyslel si. Ale mě nedostaneš. Tady všem těm tisícům ukážu ještě jednou, jak umím odstartovat. Žádné problematické vpadnutí do výstřelu. Změřili mi nadprůměrnou reakci, daleko lepší, než má obyčejný smrtelník, nejlepší ze světové sprinterské špičky. Armin se usmál, lehkým krokem zamířil k blokům.

Nemýlil se. Startér si dal s výstřelem opravdu na čas. Ocelová pružina v Arminově těle byla tím však ještě o něco silnější, napjatější než před dvěma hodinami. Vystřelil z bloků, už v prvních krocích získal na soupeře půldruhého metru, ještě o něco svůj náskok zvýšil a lehce udržel až do cíle.

Znovu se rozhodčí shlukli kolem časoměřičů. Trenér na tribuně seděl nepohnutě, bez jediného gesta. Armin zabloudil očima ještě výš – k vlajkám na ochozech stadiónu. Visely zplihle. Všechno je v pořádku, napadlo ho, vítr bezpečně v povolené dvoumetrové toleranci. Kdyby to byl rekord, a on to rekord bude, jak byl přesvědčen, nic nebrání, aby jej uznali.

Když se z ampliónu ozvala oficiální zpráva, že Armin přesně zopakoval svůj předcházející výkon, tentokrát bez jakýchkoliv pochyb, rozpoutal se na stadiónu skutečný uragán.

Najednou mu každý chtěl potřást rukou, kdekdo se chodil ptát i na ty nejnesmyslnější detaily. Nekonečné stisky nikou, uznalé poplácávání.

A Armin, který tak dlouho toužil po tomto okamžiku, najednou necítil obrovskou radost, ale jen velikou únavu. Nutil se ke klidným odpovědím, i když by na nejeden dotaz nejraději zprudka odsekl a zmizel pryč.

Najednou si uvědomil, že má v pravé ruce zmuchlaný papírek. Někdo mu jej vtiskl do dlaně, ani nevěděl kdy.

Restaurace, sedm hodin večer, pozítří, stálo tam.

Stručný vzkaz. Armin ihned pochopil, oč jde. Tak přece jenom existují!

„Ředitel místního klubu tě zve na večeři, sejde se tam pár prominentních hostí. To přece, Armine, nemůžeme odmítnout…“

Trenér se zkoumavě zahleděl na svého svěřence.

„Samozřejmě, všichni mě tam budou okukovat jako cvičenou opici,“ ulevil si Armin.

„Ale vždyť právě na tohle ses tak těšil.“

„Nejsem si teď tak jistý, že jsem si to všechno představoval právě takhle…“

„Raději pojď, jedeme do hotelu. Musíme se převléknout, nemáme moc času.“

Cestou mlčeli. Armin se přiloudal do pokoje, natáhl se na pohovku a bezmyšlenkovitě vytáčel telefonní číslo.

Vyděsil se, když si uvědomil, kam volá. Nezapomněl, najednou se mu tohle číslo vynořilo z paměti zcela automaticky. Takový zkrat v myšlení, a hned po něm čin.

„Moniko, tady je Armin. Dnes jsou to dva roky…“

„Armine, přece jsem ti jasně řekla, že si nepřeji…“

„Potřeboval jsem se někomu pochlubit. Víš, dokázal jsem to…“

„Cos dokázal?“

„Všechna ta dřina nebyla zbytečná. Dneska jsem…“

„Já vím, Armine, já vím. Viděla jsem to v televizi. První muž naší planety, stovka za deset. Nezlob se, ale pořád mi není jasné, co je na tom tak zvláštního. Lékař vymyslí nový léčebný postup, který zachrání život mnoha pacientům, a kdo se o tom kromě odborníků dozví? Na světě se děje taková spousta věcí, tak proč taková sláva, když někdo dovede utíkat rychleji než ti ostatní? Víš, já ti to přeju, i když je mi něčeho pořád ještě líto. Ale stejně to všechno nechápu. Ty, Armine, stačí ti tohle opravdu ke štěstí?“

„Víš, Moniko, asi…“

„Pořád asi. A kdy si už konečně budeš jistý sám sebou?“

„To se nedá… takhle hned…“

„Já už musím končit. Ne, určitě se nesejdeme, nemělo by t; o žádný smysl.“

Vlastně to čekal. Strojeně se zasmál a pohlédl do zrcadla. Tak takhle vypadá světový rekordman. Sláva. Dosáhl vysněného cíle. Bude ještě někdy rychlejší? Tušil, že to bude bolet, takový čas se už nezlepšuje jen tak jednoduše. Možná tady vůbec. Má tedy dál smysl celá ta dřina?

Teď musí vyhrávat. Všichni to od něho čekají. A za rok přijde nějaký jiný, mladší Armin, a bude lepší než on. Světovým rekordmanem bude ten druhý. Nějaký čas se o mně bude mluvit, novináři budou srovnávat, pak se pomalu zapomene. Nesmysl, okřikl se. Tohle nejsou úvahy pro tebe, takhle ses přece nemohl změnit. Musíš vyhrávat a být ještě lepší, ze všech nejlepší. To je přece smysl tvého života.

„Armine!“

Přeslechl klepání na dveře, zareagoval teprve na polekané Martinovo volání.

Otevřel.

„Fuj, tys mě ale vyděsil,“ pustil se do něho žertem trenér. „Víš, jakou já teď mám odpovědnost? Doprovázím čerstvého světového rekordmana. Už sis promyslel, co jim tam budeš povídat?“ pošťuchoval ho.

Armin se jen kysele ušklíbl a začal se převlékat.

Na recepci dorazili jen s mírným zpožděním.

Automaticky, jako hračka na klíček, potřásal Armin upocenýma tlustýma rukama mocných velkoprůmyslníků a bankéřů, klopil oči před všezkoumajícími a všeodhalujícími pohledy jejich znuděných manželek. Chápal, jakou jim připravil vítanou změnu. Je tady on, slavný, uznávaný – a přece podceňovaný. Jako by v těch žoviálních otázkách všech těch zazobanců cítil jasný podtext: Co ty seš vůbec zač, chlapče? Jo, rychle běháš, ale co umíš ještě, co znamenáš? My jsme pilíř společnosti, ty se jednou ze světa vytratíš, ale nás budou lidi znát dál…

Chtěl se omluvit, bolela ho hlava, drtila únava. Zamířil k Martinovi, aby to nějak nenápadně zařídil.

Ten byl ale zabraný do rozhovoru s jedním z těch pracháčů. Když ho uviděl, zamával a vyrazil mu naproti.

„Armine, pojď sem na chvilku! Zrovna o tobě s panem Braunem mluvíme… Mister Braun, to je Armin…“

„Ale ne, znám přece takového šampióna,“ zamával rychle Braun rukama, až mu odpadl pořádný kus popela z doutníku, který vypadal spíše jako pořádně přerostlá salátová okurka, obarvená nahnědo.

„Dovolte, abych se vám představil. Jmenuji se Alfred Braun a jsem manažer.“

„Těší mě,“ povzdechl si rezignovaně Armin a apaticky se nechal vláčet tím energickým pánem kamsi do kouta, kde byl přece jen o něco větší klid.

„Jsem přesvědčen, že máte obchodního ducha, přejděme tedy rovnou k věci,“ drmolil Braun a koutkem oka sledoval, jak se Armin tváří.

„Předpokládám, že zatím nemáte žádný další pevný program. Vím, vím, chtěl byste si odpočinout, ale to by byla chyba. Vlastně,“ rychle se opravil, „škoda by to byla. Teď musíte využít situace. Víte, jakou dnes máte cenu, když jste nahoře? Rozjedeme spolu velikou věc – dovolil jsem si naplánovat takové malé turné po Evropě. Samá hezká místa, výtečná sportovní atmosféra, vděční diváci…“

„Já bych ale…,“ pokusil se zbytečně namítnout Armin.

„Ne, ne, jen žádné protesty, nechte mě domluvit a určitě si plácneme,“ skočil mu do řeči Braun.

„A jak dlouho…“

„To je správná připomínka. Tak tedy – dva týdny, šest mítinků. Mám firmy, které pokryjí režii. Mám už taky pár podpisů a řekl bych, že se sejde docela slušná konkurence. Ovšem, taková hvězda jako vy, chlapče, taková hvězda je samozřejmě jenom jedna. Uvidíte, že to bude perfektní. Třeba se pak vydáme i za oceán. Teď to ale nejdřív musíme rozjet!“

„Dobře, ale…“

„Vím, vím, chcete slyšet, na kolik si vás cením. Tak tedy, řekněme, hmm – taková smlouva na deset tisíc…“

„To je…“.

„Samozřejmě, za každý závod. A když ten dnešní čas někde zopakujete, nebo budete dokonce rychlejší, dalších deset táců navrch!“

Arminovi se zatočila hlava.

„Já nevím, jak…“

„Chlapče, nepokoušejte se mě zruinovat.

Dobrá – dvanáct za každý závod, ale výš už jít nemůžu.“

Arminovi se všechno míhalo před očima. Věděl, že se musí rozhodnout hned, a věděl také, že ho ten hbitý malý mužík má už v moci, a ohlédl se po Martinovi.

Ten rozhodil rukama: „Nestůj tady, člověče, jako solný sloup. Ber to všema deseti!“

„Trenér samozřejmě pojede také,“ rychle si pospíšil Braun. „Hradíme veškeré pobytové výdaje,“ usmál se, „no, a jistě se najdou i prostředky na nějaké menší kapesné. Ne, určitě si, pánové, nebudete stěžovat.“

První z ohlášených mítinků vyhrál Armin za 10,2 sekundy, jen o desetinu před osmnáctiletým Italem, snědým, elegantním, vytáhlým klukem.

Arminovi se rozvázala tkanička u pravé tretry, prožil čtyřicet metrů hrůzy, že si ji přišlápne, a tak podvědomě zvolňoval. Novináři si hned samozřejmě přisadili, že to byl předtím asi náhodný rekord, že Armin vynikající čas sotva už někdy zopakuje.

Vystřihl si jeden článek, ve kterém si červeně zatrhl větu: Každý velký výkon je dílem náhody, a proto je neopakovatelný.

Měl na sebe pořádný vztek, ta rozvázaná tkanička, to nebyla hloupá náhoda, ale jeho trestuhodná nedbalost.

V příštím závodě běžel stovku opět za rovných deset sekund.

Mister Braun mu mlčky vyplatil prémii a odešel z pokoje. Armin ležel nehnutě na zádech, díval se tupě do stropu, a ani si nevšiml, že se dveře znovu otevřely.

„Čekali jsme vás v restauraci,“ prohlásil Ya a způsobně se usadil v křesle.

„Přece jste nezapomněl na naši dohodu, to by bylo velice… trapné,“ odkašlal si významně Zy.

Armin je pozoroval a cítil, jak se mu hrne do hlavy krev. Co jsou vlastně zač? Jenom obyčejní podvodníci, kteří se chtějí přiživit na jeho slávě. A on jim na celou tu jejich absurdní komedii skočil. Prý vědecký experiment. Pch, nesmysl. Tenkrát, po té šaškárně, se celý pečlivě prohlédl a prozkoumal – centimetr po centimetru. Nic. Byl to stále on, Armin. Ani sebemenší stopa po nějakém lékařském zákroku. Ani škrábnutí, vpich injekční jehly, otlak po zapojení nějakého přístroje – prostě nic. Uspávači prášek, to je celé tajemství, řekl si tenkrát. Teď mu to všechno znovu proběhlo myslí.

„Nic vám nevyčítáme, chápeme, měl jste jiné povinnosti, ale mohl jste se alespoň omluvit.

Přece to tak, vy lidé, děláte,“ poznamenal Ya.

„Pánové, mám skutečně velmi málo času,“ odsekával mrazivě slova Armin. „Zítra mě čeká dlouhá cesta, pozítří důležitý závod. O tři sta kilometrů dál, než je tenhle hotel. Pokud mi chcete něco skutečně naléhavého, prosím. Mohu vám věnovat pět minut. Pokud je to delší, obraťte se na mého manažera. Bydlí na pokoji…“

Zy na něho studeně pohlédl: „Dejme tomu, že je to nedorozumění. Dobře. Ale máte vůči nám určité závazky a ty musíte splnit. Čekali jsme už dost dlouho. Potřebujeme určitou spolupráci, podstatu vám hned vysvětlíme, přesně podle pokynů z našeho centra…“

„Jaké pokyny, jaká spolupráce? Já na ty vaše nesmysly nemám čas,“ vyjel prudce Armin. „Tuhle šaškárnu neberu. Prosím, jsem opravdu rád, že jsem se s vámi seznámil, moc rád,“ dodal ironicky, když otvíral dveře.

Ya se na prahu otočil a v jeho nevýrazných očích se objevila stopa smutku: „Škoda, vážně, velká škoda…“

Drnčivé a drásající zvonění telefonu.

Rozespalý Armin nahmatal sluchátko.

„Promiňte, pane,“ ozval se příjemný mladý dívčí hlas: „Přeji vám dobré jitro. Objednal jste si buzení na sedmou hodinu a už je čtvrt na osm. Volala jsem přesně v sedm, ale nikdo to nebral!“

„Jistě, slečno, to je v pořádku,“ zamumlal Armin.

Ještě by spal, toužil zavřít oči a ponořit se do hlubokého spánku.

Co se mu to jenom zdálo? Plavil se v ponorce. Stál na palubě a rozhlížel se po nekonečné mořské pláni, když se plavidlo znenadání prudce ponořilo. Pokoušel se otevřít přiklop, ale marně. Pusťte mě dovnitř, pusťte mě, zakřičel zoufale a lámal si nehty o ocelové pláty. Voda kolem něho nezadržitelně stoupala…

Pěkná hloupost, okřikl se v duchu a šoural se do koupelny. Připadal si celý rozlámaný, hrozně líný, strašlivě unavený. Nejraději by to všechno zabalil a odjel domů.

Martin s Braunem ho čekali u snídaně.

„Děvčata až po skončení turné,“ zahrozil mu se smíchem Braun, když viděl, jak vypadá, masívní prsteny se mu na tlustých prstech roztřásly. „Ještě nás čeká velké závodění. Jenom abyste mě nezruinoval. Těch deset ve vás je, já to věděl. Lidi se jenom hrnou, nikdo si nechce nechat ujít ten zážitek.“

„Jaký zážitek?“ nepochopil hned Armin, kam Braun míří.

„Že uvidí sprintera pod deset. A vy to, chlapče, dokážete,“ radoval se Braun, jako by to všechno bylo už hotové, jako by už měl v kapse podepsanou smlouvu na světový rekord.

Armin se zakuckal, kousek zeleninového salátu přistál na nových bílých kalhotách. Tiše zaklel, potom si vzpomněl na roztrhnutou teplákovou soupravu před prvním velkým rekordem.

„Nosilo mi to štěstí,“ poznamenal, oba muži u stolu stejně nechápali, co tím myslí. Potom odešel do pokoje, aby se převlékl.

Ale ten závod prohrál o šest metrů. Vysoký Francouz radostí obtančil celý škvárový ovál, ruce vysoko nad hlavou. Vyrovnal rekord své země – 10,3 sekundy.

Arminovi naměřili 10,8. Nechápavě kroutil hlavou.

Hned po startu viděl svoje soupeře, to ho šokovalo. Dívat na záda se přece měli oni jemu, jak je to možné? Doháněl ztrátu, ale bylo to zoufalé, křečovité, beznadějné.

„To nic, chlapče, jsi přetažený. Příště to zase bude ono,“ poplácal ho s kyselým úsměvem po zádech Braun a odklepl mu popel z doutníku na tepláky.

Martin za ním přišel večer do pokoje.

„Armine, to byl děsně zpackaný závod.“

„Já vím.“

„To ale nebyla únava, tos prostě nebyl ty.“

„Kdo ví, kdo vlastně jsem,“ zamumlal tajemně Armin a toho večera už nepromluvil.

Prohrál i další stovku. Švédskému blonďákovi, ano, tomu, který s ním běžel v rekordním závodě, stačilo 10,5 sekundy. Armin se dostal o jedinou desetinu pod jedenáct sekund. Mister Braun neříkal vůbec nic, mlčel i Martin.

Ráno čekali půl hodiny, než je číšník vůbec vzal na vědomí. Armin se zvedl a odešel do pokoje, na jídlo úplně ztratil chuť.

Zazvonil telefon.

„Ty srabe vygumovanej, na jakým budíku ti měřili ty tvoje rekordy. Kdybys šel radši dělat něco pořádnýho. To se ti to žije za naše těžce vydřený prachy. Stejně umíš…“

Armin kvapně zavěsil.

V dalším závodě bojoval jako o život. Těch 10,7 sekundy ho stálo víc sil než stovka za deset sekund tenkrát – jak už je to všechno strašně dávno, pomyslel si trpce –, ale stejně skončil až čtvrtý. Vítěz se ani moc neradoval. Asi už nikdo nepovažoval za takovou senzaci, že porazil právě jeho.

Martin přišel mlčky se skloněnou hlavou, Braun se neobjevil vůbec. Peníze nevyplatil, prostě zmizel, vypařil se bez jediné stopy.

V hotelu jim recepční s přehnaně předstíraným posmutnělým obličejem oznámil, že potřebují uvolnit pokoj. Překotně se omlouval, že došlo k nedorozumění, máme tady význačnou delegaci, chápete…

Pochopili a ještě večer se narychlo sbalili, koupili si lístek na vlak a vsedě, lůžka už nebyla, cestovali domů.

„Přijdeš zítra na trénink, Armine?“ zeptal se Martin na nádraží místo pozdravu.

„Jistě, přijdu,“ bezmyšlenkovitě odpověděl Armin, a s tím se rozloučili.

Armin vztekle zatínal zuby a Martin jen bezmocně krčil rameny.

„Snad bys měl přece jenom zkusit tu dvoustovku,“ radil mu, ale Armin se čertil: „To tvrdil ten před tebou taky. Tak jsme to tenkrát zabalili, přestali jsme si věřit. Ty jsi ale trenérem světového rekordmana. Na stovku, Martine, na stovku!“

„Jak chceš,“ rezignoval Martin a raději, předstíral, že si něco zaznamenává do tréninkového deníku.

Do konce sezóny se Armin dostal na 10,6 sekundy. To bylo všechno. Škodolibí novináři psali o náhodě, připomínali, že Armin svůj rekordní výkon vlastně nikdy nepotvrdil před domácím publikem.

Armin se už nezlobil, bylo v tom jakési tichého odevzdání se. Jako by ho už nic nedokázalo vzrušit, vyprovokovat…

„Musíme se poohlédnout po jiném vzorku,“ připomínal Zy. „Tenhle exemplář je pro nás naprosto bezcenný.“

„Ne tak docela. Ten člověk mě stále zajímá,“ odporoval Ya.

„Porušil dohodu, to přece nemůžeme jen tak nechat,“ připomněl Zy.

„Co se stalo, to stačí,“ tiše oponoval Ya. „Potkal ho ten nejhorší trest. Teď už se bude trestat sám. Nám zbývá jenom pozorovat…“

Na konci příštího roku měl Armin nejrychlejší čas na sto metrů 10,8 sekundy. Zkusil štěstí i na dvojnásobné trati, ale bez valnějšího úspěchu.

„Armine, co tady děláš?“

„Ahoj, Moniko, nepřisedneš si ke mně?“

„Promiň, ale mám tady schůzku. S přítelem. Nevím, jestli by…“

„Moniko,“ chytil ji prudce za ruku, „Moniko, vrať se ke mně zpátky!“

„Plácáš hlouposti…“

„Ale já tě opravdu potřebuju.“

„Možná že jsem tenkrát moc potřebovala já tebe. Jenomže tys neměl čas. Věříš, že stačilo, abys tenkrát šel se mnou do toho kina? Mně by to úplně stačilo. Potřebovala jsem si jenom dokázat, že mě potřebuješ. I kdyby to nebyla pravda. Stačila jedna jediná malá lež – pro ten večer. Stejně bych věděla, že to tvoje běhání je ti ze všeho nejpřednější. Ale pro ten večer, pro ten jeden jediný večer bych brala tu malou lež, a všechno mohlo být v pořádku.“

„Moniko, všechno se dá vrátit, všechno se dá napravit.“

„Ale Armine, to přece není – jak to říkáte? – předčasný start. Co ti jednou v životě uteče, to už nedohoníš. A jestli někde zaspíš, máš prostě smůlu…“

Armin zoufale hledal argumenty.

„Moniko, zůstal jsem sám. Úplně sám. Nemám kamaráda. Za něčím jsem utíkal, moc rychle, za každou cenu. Ti ostatní mi nestačili. Ani ty. A já jsem všechno ztratil.“

„Nemusíš mě přesvědčovat, tohle jsme si už dávno vysvětlili. Co potřebuješ? Sháníš byt? Potřebuješ půjčit peníze? Nestyď se, já si teď žiju docela dobře, Klaus je prima kluk…“

„Moniko!“ zoufal si.

„To je ale náhoda, že jsme se tady potkali, viď, Armine?“ Monika se najednou nutila do veselého tónu, zatímco se k nim blížil podsaditý mládenec.

Armin si nečekaně vzpomněl na recepci po slavném rekordu. Připomněl si spokojené sebejisté lidi, kteří si potřásali rukama, neupřímně se poplácávali po zádech a tvářili se, jako by je to kdovíjak těšilo. Vypité víno se mísilo s narůstajícím vztekem.

„Tak to je ten tvůj… To ti teda gratuluju!“

„Armine, nech toho,“ pokoušela se zasáhnout Monika.

„Tak hele, mladíku,“ šťouchl Klaus do Armina prstem. „Zařaď zpátečku, a hezky rychle. Nebo nebudeme kamarádi.“

Armin se ohnal, ale o hlavu vyšší protivník ho lehounce posadil na židli.

„Ty, nech ho, Klausi,“ zaprosila Monika. „Je to ubožák.“

„Myslíš?“ zakřenil se Klaus. „Vlastně máš pravdu. Pojď, půjdem jinam.“

Ubožák, ubožák, co jiného než ubožák. Co ti zbylo? Rekord? K čemu ti je, když jsi dnes lidem spíš pro smích. Nikdo ti už nevěří, prý to byl stejně podfuk. Asi mají pravdu. Ale co já? Nic neumím. Ani běhat… už nedovedu. Zkusil jsem to v reklamě. Existence na půl roku. Brali mě jako šaška. Konec.

A co dál?

„Nalejte mi ještě dvě deci!“

Barman se zaškaredil.

„Už máš dost, kamaráde. Děláš jenom nepříjemnosti. Všeho máš dost i dluhů. Přijď zítra, zaplať, můžeme si třeba i popovídat. Je mi tě trochu líto, vysedáváš tady tak sám…“

„Kdybych chtěl, nemusím být sám. Mně nadbíhaly zpěvačky a filmové hvězdy a…“

„No jo, dobrá, dobrá. Mazej se vyspat, zítra si o tom poklábosíme.“

„Člověče, vy se mnou mluvíte, jako byste – copak vy mě neznáte?“

„Ale jakpak bych tě, kamaráde, neznal. Podpíráš mi tady stolek každý večer. Ale copak tohle je nějaký život?“

„To si… vůbec… nedovedete představit, co já všechno mohl, co jsem uměl…“

„Slyšel jsem, žes trochu běhal. Ale to víš, tomu já moc nerozumím. Já jsem specialista na víno – poznám sortu podle jiskry. Víš, to se podíváš takhle proti slunci a trochu toho slunce najdeš i v tom vínu. Ale tomu bys asi nerozuměl…“

„Ne, to opravdu ne…“

„Víte, že jste měl pravdu?“ konstatoval Zy.

„Pravdu, o čem to mluvíte?“

„Že se ten člověk potrestá sám. Asi se to opravdu nedalo vydržet. Něco jsem se mezi lidmi naučil – těžko se smiřují s tím, když jim někdo vezme to jediné, na co se upnuli.“

„Asi to je chyba,“ zamyslel se Ya.

„Co je chyba?“

„Mít jen to jediné. Poslyšte, co jste myslel tím, že se potrestal sám?“ zeptal se Ya.

„Tady, podívejte se. To je náš člověk.“

Zy vylovil pečlivě složený novinový výstřižek.

Včera uzavřel prokurátor případ loupežného přepadení pošty v M. Šestadvacetiletý A. H., který se pokoušel se zbraní v ruce uloupit větší částku peněz a těžce přitom zranil dva poštovní úředníky, byl odsouzen k osmi letům vězení. Při odchodu ze soudní síně A. H. utekl policistům a vyskočil z okna. Těžkému zranění po pádu z třetího patra A. H. při převozu do nemocnice podlehl…

RUCE

„Deset, deset, deset, deset, devět!“

K Tomášovi doléhal hlas rozhodčího od terčů. Zatnul zuby. Úplně zbytečná devítka. Udělal chybu, zadíval se na figuru, mířil příliš dlouho, až se mu roztřásla ruka. Bylo to sice jen o pár milimetrů, ale je to devítka.

No co, stejně to muselo přijít. V první položce nastřílel pět desítek. Jsou pětibojaři, které takový vynikající začátek rozhází. Zkušený závodník se ale nenechá vyvést z klidu.

Prostě si to moc nepřipouští, protože každá položka, každý výstřel, to je něco jiného. A počítá se jich dvacet. Co všechno se může stát. Proto přicházejí ti nejlepší z nejlepších na střelnici s neproniknutelnou maskou.

Tomáš si právě teď, po té nešťastné devítce, vzpomněl, jak před lety s moderním pětibojem začínal. Obdivoval Honzu Kláska, který v sedmnácti letech poprvé vyhrál mistrovství republiky seniorů. Byl blahem celý bez sebe, že se může pohybovat v blízkosti kluka, jehož fotku měl nalepenou v sešitě, do kterého si vystřihoval články o velkých mezinárodních závodech.

Při své první velké soutěži potkal Honzu na střelnici. Ten měl pod paží nějakou knížku. Tomáš pozdravil tréninkového partnera – jak pěkně to znělo – a zeptal se ho, co to čte.

Honza se nepřítomně díval někam daleko za něho, a tak Tomáš svoji otázku zopakoval.

„Cože? Promiň…“

A Honza odkráčel pryč, aniž by Tomáše vůbec pořádně zaregistroval.

Při první příležitosti se na to Tomáš zeptal svého trenéra Františka Karase.

Ten se upřímně rozesmál: „Ještě se musíš hodně učit, Tomíku. Střelba, to je, chlapče, rituál. Tam musíš být absolutně soustředěný. Nejlíp to snad vystihnu přirovnáním, že se musíš dostat do naprostého klidu, tedy psychického klidu, a uvolnění. Jinak to prostě nezvládneš. Celý výkon sportovního střelce se skládá z obrovské spousty maličkostí. V žádném případě nejde jenom o to, že párkrát na střelnici vystřelíš. A ty maličkosti, pokud to jenom trochu jde, by se neměly měnit. První zásadou, a tu si musíš pořádně zapsat za uši, je: nikdy se nestarat o to, jak na tom jsi a kolik nastříleli soupeři. Prostě, při střelbě nikdy nesmíš počítat,“ vysvětloval Karas. Potom si promnul unavené oči a pokračoval:

„Stejně důležitá je i druhá zásada: musíš mít pevně zafixované a vlastně plně zautomatizované všechny pohyby na střelnici. Nikdy se nevracej k chybám, stalo se, nedá se nic dělat, závod tím nekončí, bojuje se dál. Před střelbou se musíš pořádně vyspat, ráno pomalu vstát, žádné rozčilování. Všechno pěkně v klidu, pomaloučku, polehoučku, zkrátka pohoda. Na střelnici si s sebou vezmeš nějakou knížku, aby tě stále někdo zbytečně nevyváděl ze soustředění nesmyslnými otázkami. Protože pro tebe v tu chvíli neexistuje nic jiného než závod, který se blíží. Nic, rozumíš, vůbec nic není v tu chvíli důležitější. Ani to, kdybys třeba ve sportce vyhrál první. Ta knížka, to je vlastně štít, ochrana. Ani nemusíš vědět, co čteš. Prostě se za ty stránky schováváš.“

A trenér přidal historku z doby, kdy sám závodil. Tehdy se ještě povolovalo, aby se pětibojaři před střelbou uklidňovali nějakou tou sklenkou alkoholu, samozřejmě s mírou. Jeden jeho soupeř ale tu míru jaksi neodhadl, kapánek ji přehnal. Přichvátal na střelnici a hned se hrnul dovnitř. „Vašku, ještě nejsi na řadě. Teď střílí první skupina, druhá se připravuje a ty jsi až ve třetí…“

„Ale, kdeže,“ odvětil bohorovně zmíněný závodník, zamával zbraní a pistole spustila, dva kroky od něho, do země.

Všichni kolem bleskurychle zaujali vzornou polohu k zemi, ti nejodvážnější se k němu sice obezřetně blížili, aby mu zbraň odebrali, ale Vašek je zastavil dvěma výstřely do vzduchu. To už na střelnici vládla mírná panika. Než ale došlo k nějakým ráznějším opatřením, Vašek znechuceně pistoli odhodil a vrávoravě odcházel.

„Moc bych za to nedal, ale jistě i tenhle příběh, třebaže teď už na něj všichni vzpomínáme s úsměvem, přispěl k tomu, že je alkohol, byť požitý v nepatrném množství, na listině zakázaných prostředků,“ dodával trenér a přísný si měřil očima ty, kteří neměli daleko k tomu, aby si při nějaké té oslavě dali skleničku vína navíc.

„Jsem trenér, který si nedává malé cíle. A dobře si zapamatujte, že ty velké se u vína a s vínem splnit nedají. Tak si to pořádně rozmyslete, co chcete, čeho chcete dosáhnout. Dali jste se na vojnu, tak musíte bojovat. A komu se to nelíbí, ten může klidně jít. Nikoho tady násilím nedržím. Ale ten, kdo u mě chce trénovat, ten se musí podřídit určitým pravidlům hry, která zastávám!“ končil rázně veškeré debaty na tohle téma.

A kluci to také plně respektovali, nikdo si nedovolil ani to nejmenší. Kdepak zastavit se cestou z tréninku třeba na pivo, to by se Karda, jak mu přezdívali, hned dověděl. Všude měl známé, kluky ani nemusel moc hlídat, jeho „zvědové“ mu všechno hned zatepla donesli.

Tomáš sebou najednou trhl. Myšlenkami utekl pryč ze střelnice a málem promeškal poslední, čtvrtou položku. Čtrnáct desítek, jedna devítka, to mám zaděláno na pěkný výsledek, řekl si v duchu.

Neměl sice letos špatnou sezónu, ale ve střelbě se mu moc nedařilo. Na dvacet ran nastřílel 194 kruhy. Teď to mohlo být lepší – tak 199. Samé desítky, jedna devítka. To už je mistrovský výkon. To bych mohl být v Podzimní ceně ještě do třetího místa, kalkuloval Tomáš, ale sám se okřikoval. Troubo, troubo, co tady spekuluješ, máš před sebou ještě pět výstřelů, co víš, co se ještě může stát.

Ozvaly se povely. Tomáš automaticky udělal tisíckrát opakované pohyby. Otočily se figury, Tomáš zvedal ruku, lehce, uvolněně, kratičké zastavení.

Teď.

Nic.

Sakra práce, pomyslel si, to se mi musí stát zrovna teď. Závada. Zvedl ruku, signalizoval tak rozhodčím, že nemůže střílet, položil pistoli na pultík vedle sebe.

Uvědomoval si, že musí zůstat klidný. Ale jak, když ostatní kluci dostřílejí tuhle položku, on tady mezi nimi stojí a po opravě bude střílet sám. Bude mít sólo.

Všichni po něm pokukují, dělá, že si jich nevšímá, ale už to v něm vře. Vždyť tohle potká každého, uklidňuje se. Kolikrát se to stalo třeba Honzovi. A klidně nasázel plnou padesátku do terče, jako by se nechumelilo. Tak proč bych to nedokázal i já, bleskne mu hlavou.

Jen klid, klid. Tři hluboké nádechy, výdechy, soustředění.

Ať si mě všichni sledují. Stejně dám těch sto devětadevadesát. Porazím i Honzu, ten má 196. Můžu tak na něho udělat 66 bodů, a to už je kapitál, s kterým se dá něco dělat. To se mu bude v běhu špatně dohánět, není tak dobrý běžec jako třeba Přemek. Už zase utíkáš pryč ze. střelnice, krotil nepokojné myšlenky.

Povel, terče se otočily, zamířil, ještě chvilinku podržet, ruka se ale malinko zachvěla.

Výstřel.

Trenér, který stál za skleněnou přepážkou, se podíval na stopky. Měřil na nich čas, který Tomáš potřeboval na výstřel, a nervózně pokrčil rameny. „Bylo to, Tomíku, nějak moc dlouhé,“ zabručel si pro sebe.

Byla to bída, říkal si zase Tomáš, ale to nic, jede se dál…

Poslední čtyři výstřely a nedočkavý pohled na rozhodčího s terčíkem, který ukazoval přesně místa zásahů.

„Devět, devět, devět, devět…“

A po chvilce zaváhání: „Nula!“

To není možné, chtěl vykřiknout Tomáš, ale zklamání mu sevřelo srdce. Jako v mrákotách opouštěl střelecké stanoviště. Trenér mu položil konejšivě ruku na rameno: „Tomíku, na cos, proboha, myslel? Tak dobřes to rozjel. Ta první byla moc dlouhá, střílels pozdě, terč už se otáčel zpátky, jenom jsi ho tak štrejchnul. To ti nikdo neuzná, nezapočítá. No, 185, to tedy opravdu není žádná velká sláva…“

Tomáš jenom bezmocně rozhodil ruce: „Máte pravdu. Byla to moje chyba, něco strašnýho… Ale už se to nebude opakovat.“

„Rád ti věřím. To víš, na olympiádě by to bolelo mnohem víc,“ dodal trenér.

Tomáš strnul uprostřed kroku: „Vy si myslíte, že bych… že bych snad mohl…“

Trenér se pousmál: „A proč bys nemohl. Na olympiádě přece může startovat každý, kdo na to má. A ty už se tady motáš deset roků. Tak makej… a uvidíme.“

Ještě před chvíli připadalo Tomášovi všechno úplně ztracené. Neměl letos špatnou sezónu. Na mistrovství republiky skončil čtvrtý, ale tam nestartovali Karel a Zbyněk. Kdo ví, jak by to dopadlo, kdyby byli na startu, tvrdili všichni, kteří modernímu pětiboji rozuměli, a nikdo tenhle domácí úspěch nebral stoprocentně vážně. Třikrát startoval v zahraničí. V Jerevanu, tam se střetává konkurence možná ještě větší než na mistrovství světa, protože pětibojaři svazových republik bojují o reprezentační dres sovětské sborné. A mezi nimi se prosadit? To je tedy opravdu umění.

Tomášovo čtyřiadvacáté místo se hodnotilo jako dobrý vstup do předolympijského roku. Přes 5000 bodů se dostal ještě ve Vídni a ve Varně. V Bulharsku vyhrál Peciak, slavný Polák, olympijský vítěz a mistr světa. Závěrečnou disciplínu, čtyřkilometrový kros, mohl klidně absolvovat, jak se říká, na půl plynu, a stejně by ho nikdo nepředstihl. Takový náskok měl totiž po čtyřech předcházejících disciplínách. Ale Peciak běžel, jako by šlo o zlatou olympijskou medaili, v cíli ho polský lékař dával dvě minuty dohromady. Janusz se pak dlouho zvolna procházel, pořád ještě nemohl pořádně popadnout dech. Večer se s ním Tomáš náhodou potkal ve dveřích hotelu.

„Nezlobte se, můžu se vás na něco zeptat?“ začal rozhovor s uctivostí nováčka mezi pětibojařskými mistry. „Proč jste se tak ničil, když vlastně vůbec o nic nešlo? Vždyť jste to mohl odklusat a stejně by to stačilo na první místo. Tak proč?“

Peciak se na něho udiveně podíval a na chviličku se zamyslel, než mu odpověděl: „Kdyby ses mě zeptal, proč jsem vyhrál olympiádu, tak bych ti odpověděl: Proto, že jsem vůbec měl tu drzost ten nejdůležitější závod vyhrát. A taky ti chci říct, že mě ani nenapadlo soupeřům vykat, i když byli třeba o deset roků starší. Závodili jsme proti sobě, tak si přece nejsme cizí. Známe se, tak co…“

Tomáš se vděčně usmál, ale Janusz si toho vůbec nevšímal: „No, a ta tvoje otázka. Myslím, že není tak těžké to pochopit. Víš, já prostě nemůžu vypustit ani jediný závod, i kdyby byl úplně bezvýznamný. Uděláš to jednou, že si ulevíš, pak podruhé, a najednou zjistíš, že nejsi schopný podat vrcholný výkon ani v tom nejdůležitějším závodě. A tak jdu všechno naplno, nic si neodpustím. Nemám taky důvod. Všechno jsem musel těžce vydřít a sport mi za to hodně dal…“

Tomáš si vzpomněl právě na tenhle rozhovor i na to, co mu před chvílí řekl trenér, že s ním totiž stále počítá. Věděl, že ztrátu ze střelby už nedožene, ale večer běžel ty čtyři kilometry jako o život. Přemek, to byl vyhlášený běžec, a tuhle disciplínu vyhrával i mezi světovými pětibojaři, tak ten ho porazil jenom o dvacet sekund. Tomáš doběhl druhý a nakonec v Podzimní ceně obsadil páté místo. Mohlo to být mnohem, mnohem lepší, nebýt té pokažené střelby, ale aspoň něco, utěšoval se, když balil věci a vydal se k zastávce městského autobusu.

„Můžu se přidat?“ ozval se vedle něho znenadání dívčí hlas.

„Jasně. Kde se tady bereš? Počkej, pomůžu ti s taškou…“

Tomáš vykoktal několik nesouvislých vět, tak ho to zaskočilo. Vedle něho si to zničehonic vykračovala nejhezčí holka z jejich oddílu, o kterou se všichni kluci do jednoho byli ochotni poprat. Blanka ale kolem nich procházela se vznešeností princezen, pozvání na schůzku odmítala sice s milým úsměvem, ale zároveň s důrazným zamítavým zakroucením hlavou. Dobyvatelé se po několika marných pokusech stáhli zpátky. Tomáš si nepamatoval, že by snad někomu z kluků dovolila, aby ji doprovodil.

Na poslední chvíli doběhli k autobusu, zadýchaně naskočili a hned za nimi se syčivě zavřely dveře. Blanka se opřela o Tomášovo rameno, snad náhodou, a obdivně vyhrkla: „Ty máš ale výdrž. To se ti po těch čtyřech kilometrech chce ještě dobíhat autobus? Tedy to byl ale výkon!“

„To myslíš tu střelbu?“

„Ta nestála za nic! Ale běh se ti opravdu povedl.“

„Nic zvláštního,“ odporoval Tomáš, ale Blanka se rozhorlila: „Co to povídáš! Vždyť sis na téhle trati zlepšil rekord nejmíň o patnáct sekund!“

Ale hned se zarazila, jako by řekla něco nepatřičného.

Tomáš viděl její rozpaky, a tak raději nevyslovil otázku, která se mu sama drala na jazyk. Jak Blanka ví, jaké má nejlepší časy… Vrtalo mu to hlavou.

On sám nevěděl o Blance skoro nic, vlastně jenom to, že se mu líbila.

A jinak? Blonďatá dlouhovlasá holka, kolik je jí vůbec let, dvacet? Oba rodiče jí zahynuli při autonehodě, sourozence nemá. Studuje, chce být učitelka. Moc ji baví sport, zkoušela ode všeho trochu, až začala s moderním pětibojem. Ze začátku se jí smáli, co se mezi ně plete ženská, ale propašovala jim do vývěsní skříňky několik výstřižků ze zahraničních sportovních časopisů, přinesla i výsledky z mistrovství světa žen, a co bylo nejdůležitější, přivedla i další kamarádky, které kupodivu u tohoto těžkého sportu vydržely.

„Tak, a já jsem doma. Vystupuju,“ ohlásila Blanka a Tomáš zalitoval, že promarnil takovou příležitost. Vždyť si s ní ani pořádně nepopovídal.

Ale ten dnešní den, plný kotrmelců – nejdřív pokažená střelba, potom trenérovo povzbuzení, vynikající výkon v přespolním běhu, a nakonec i nečekaná cesta s Blankou –, to všechno způsobilo, že se v myšlenkách toulal bůhvíkde, jenom ne tam, kde by měl.

„Tak já už jdu,“ zopakovala Blanka a Tomáš, než stačila říct ahoj, za ní rychle vyskočil na chodník. To, co udělal, ho natolik překvapilo, že se zmohl jen na neobratnou výmluvu.

„Kousek tě doprovodím,“ vykoktal. „Mám to odtud blízko, to klidně dojdu,“ dodal už jistěji a srovnal s Blankou krok. Ta s úsměvem vykročila k bloku panelových domů.

„Tak ahoj,“ podala mu u domovních dveří ruku a najednou ho pohladila po vlasech, až mu zatrnulo.

„A kvůli tomu, že se ti to nepovedlo na střelnici, se už netrap. Člověk musí občas v životě i prohrát, aby se uměl radovat z výhry.“

A podívala se na něho tak, až se mu na okamžik zastavilo srdce. Pak se otočila a rychle vběhla do domu.

Vracel se domů přes půlku města. Nevelká místnost na svobodárně, kam se nastěhoval před čtyřmi lety, když ho přijali do střediska vrcholového sportu, mu najednou připadala neútulná a prázdná. Posadil se do jediného křesílka a nepohnutě se díval do stěny. Opakoval si v duchu slovo od slova rozhovor s Blankou, ale zároveň marně hledal odpověď na otázku, proč… Proč se vlastně takhle sešli. Konečně sám sebe přesvědčil, že to nebylo nic jiného než náhoda, a šel spát.

Usnout ale nedokázal. Stále si pohrával s vtíravou myšlenkou, že to snad byl zásah osudu, nebo dokonce úmysl. Ale Blanky? Zavrhl rázně tuhle myšlenku jako kolosální nesmysl, a s tím i konečně usnul.

Druhý den se mu nechtělo na trénink, přemýšlel, jak to zařídit, aby mohl zůstat doma. No co, omlouval se sám před sebou, po závodech bych si měl odpočinout. Ale pak si poctivě přiznal, že jenom hledá výmluvu. A jestli opravdu chce závodit na olympiádě, nesmí ztratit ani jeden jediný den. Na včerejší podvečerní příhodu s Blankou málem zapomněl, víc mu ležel v hlavě průběh poslední soutěže.

Vracel se z tréninku a Blanka stála na autobusové zastávce. Když ho uviděla, s úsměvem mu vykročila naproti. Nevšiml si, že by odcházela těsně před ním a že by tam snad na něho čekala, to mu připadalo naprosto nemožné.

„Ahoj, čekám na tebe,“ řekla upřímně a Tomášovi se z toho až zatočila hlava.

„Pořád nemůžu pochopit spoustu věcí. Asi proto, že jsem holka a vy kluci si to v tomhle sportu dokážete přece jenom všechno líp srovnat. Když tak o tom přemýšlím, tak si říkám, že úspěch v tom hašem krásném sportu není jenom otázkou tréninku, i když ten je určitě hodně důležitý, ale taky nějaké složité závodnické filozofie. Ale sama se k její podstatě, k tomu, co by mi pomohlo hodně věcí pochopit, a tím vlastně i zvládnout, stále nemůžu dobrat. Víš, moc ráda bych si o tomhle s někým popovídala. Nechtěl bys mi některé věci vysvětlit?“ podívala se Blanka Tomášovi přímo do očí.

A ani nečekala na souhlas, když hned střelila otázku: „Jaké máš pocity, když závodíš?“

Tomáš trochu bezradně rozhodil ruce: „Ale proč právě já? Co já ti můžu povídat? V oddíle jsou mnohem lepší…“

„Třeba proto, že to chci slyšet právě od tebe. A moc se nepodceňuj! Na mistrovství republiky jsi letos skončil čtvrtý! To nic není?“

„No jo, to je všechno pěkný, ale nezapomínej, že tam nebyli Karel se Zbyňkem…“

„Zase se podceňuješ! Za celý rok se jim ani nesnilo, aby se k tomu tvému výkonu jen přiblížili… Já vím, srovnat se to nedá, ale já si myslím, že by té tehdy ani jeden z nich neporazil!“

Takhle o tom Tomáš vlastně nikdy nepřemýšlel. Blančina slova mu zalichotila. Když nastoupili do autobusu, začal najednou vyprávět.

„Přeď každou disciplínou se musíš úplně změnit. Vlastně by se docela hodilo přirovnání, že v moderním pětiboji se spojilo v jeden celek pět osobností, pět lidí různých povah a schopností. A pokaždé v sobě musíš vyhledat a vyhmátnout toho pravého člověka. Tak třeba, aby byl při jízdě na koni strašně chápavý. Víš, koně musíš co nejlépe poznat. Vždyť si ho vylosuješ a máš jenom dvacet minut na

to, abyste se seznámili, abyste si, alespoň v rámci možností, porozuměli. A když navíc jedeš V první skupině, je to moc a moc těžké, protože se musíš spolehnout jenom na tohle kratičké vzájemné osahání, na vlastní a trenérovu zkušenost. Ale na druhé straně máš zase jistotu, že ti toho koně nikdo nepokazí. Když kůň jede podruhé, nebo dokonce potřetí za den, už je taky třeba pěkně zjančený. To víš, jsou závodníci, kteří se s tím příliš nemazlí. Proč myslíš, že nám specialisté tak neradi půjčují koně?“

„To je fakt,“ přitakala Blanka a Tomáš pokračoval.

„Šerm, to je zase záludnost. I když člověk ve své podstatě takový není, na planši to prostě jinak nejde. Bojuje se na jeden jediný zápas. Je to jako opravdový souboj na život a na smrt. Nesmíš udělat chybu, protože každá je poslední, prohráls boj. Nic už nenapravíš, nemáš možnost to napravit, bod je ztracený. Ale na porážky nesmíš myslet. Každé další střetnutí na planši je nové. A střelba… Co já ti můžu povídat o střelbě? Jen si vzpomeň, jak to posledně dopadlo. Teoreticky jsem všechno perfektně zvládnul… A pak stejně vybouchnu. Radši bych se neviděl.“

„Tak na to nesmíš pořád myslet, to vím zase já,“ řekla potichu Blanka a vsunula mu chlácholivě ruku do dlaně. Na Tomáše ten nenadálý pohyb zapůsobil jako elektrický šok, ale tvářil se, jako by se nic nedělo.

„No a ještě zbývá běh a plavání, tam nic nevyspekuluješ. Je to prostě jen dřina. Na trati a v bazénu se ukáže, jak jsi na tom fyzicky, co máš natrénované. A je tady ještě jedna neměnná zákonitost – nemůžeš se zlepšovat v obojím najednou. To prostě nejde,“ vysypal ze sebe rychle Tomáš a Blanka k němu zvedla velké modré oči: „Tomáši, ale moc důležité je ještě jedno. Člověk si musí věřit. Bez toho by nikdy nic nedokázal. Rozumíš mi?“

„Jenomže ve mně se vždycky něco zadrhne, Blanko, a najednou nemůžu dál. Pak si nadávám a říkám si, Tome, vidíš jasně, že na tohle nemáš, tak se neztrapňuj a jdi raději hned od toho…“

V Blančiných očích vzplály prudké plamínky: „Seber se, je ti třiadvacet. To mi chceš namluvit, že jsi takový ťunťa! Tak mi řekni, co potřebuješ k tomu, abys tenhle nesmyslný pocit ze sebe setřásl a dělal právě to, na co máš chuť a co bys chtěl dokázat?“

Tomáš zalapal po dechu: „Třeba aby mi trenér věřil. A taky…,“ zarazil se, rychle si odkašlal, „taky se někdy na něco hrozně soustředím, a ono mi to vyjde. Třeba dneska. Napadlo mě, že bys tady mohla čekat na autobus!“

Tak – a bylo to venku.

Plamínky se rozpustily.

„Ujelo mi kvůli tobě pět autobusů. Ale to nevadí, vůbec se mi nelíbily,“ dodala se šťastným zvonivým smíchem.

Jejich pravidelná setkání na autobusové zastávce se od toho dne stala příjemnou součástí Tomášova každodenního režimu. Brzy se rozmnožila o občasné návštěvy divadel a kin. Tomáš se vznášel v oblacích. Měl Blanku rád a byl pyšný na to, že je to právě on, komu dívka věnuje všechen svůj volný čas.

Dařilo se mu i ve sportu – svými výkony se prosadil do olympijské přípravy a trénoval jako nikdy předtím. Na kulturu najednou nezbýval čas, ale Blanka se proto nehněvala.

Po půl roce ho překvapila návrhem, aby se k ní přestěhoval.

„Jsi přece dospělý a na svobodárně tě nic nedrží. Aspoň tě budu mít na očích. A určitě se o tebe postarám líp, když budeš se mnou,“ pronesla vážným hlasem, který nepřipouštěl sebemenší odpor.

Tomáš, šťastný jako nikdy dřív, nabídku přijal, nerozmýšlel se ani chvilku.

A Blanka plnila svůj slib s klidnou oddaností zamilované dívky. Tomáš se den co den vracel domů až večer, strašlivě unavený. Někdy usínal hned u stolu, hlavu opřenou o předloktí, ještě dřív, než dala Blanka na stůl večeři. Pomáhala mu do koupelny, myla ho jako malé dítě a ukládala ke spánku. Potom seděla u postele, sledovala, jak se propadá do hluboké noci, a přemýšlela.

„Chtěl bych si tě vzít,“ zaskočil ji jednou Tomáš, ale ona jen odmítavě zamávala rukama.

„Teď ne, teď ještě ne. Prosím tě, pochop to, tohle není odmítnutí, ale teď máš před sebou olympiádu. Na to ostatní máme dost času potom. Vždyť mě ani pořádně neznáš. A nechci, aby sis třeba jednou myslel, že je to moje vina, kdyby se ti něco nepodařilo. Ale já vím, že to dokážeš.“

Toho večera si dlouho povídali a drželi se přitom za ruce.

„Víš, Blanko, chtěl bych se tě na něco zeptat. Stále mě to pronásleduje, nedokážu to pochopit. Proč chodíš právě se mnou? V oddíle je přece tolik kluků, kteří jsou lepší než já, v životě je čeká spousta úspěchů a pěkných věcí. Neznám ani jednoho, který by s tebou nechtěl chodit. A ty…“

„Blázínku,“ něžně mu položila Blanka prst na ústa. „Ty toho asi opravdu víš málo, jinak by ses takhle neptal. Něco ti prozradím. Za hodně můžou tvoje ruce. Když jsem byla ještě malá holka, říkala mi maminka, abych neposuzovala lidi podle jejich vnějších úspěchů, ale abych si je pozorně prohlédla. Abych se jim podívala do očí a abych – sledovala jejich ruce. Říkala, že nice prozradí o člověku hodně. A tvoje ruce splnily moji představu… Proto jsme tady spolu a proto tě mám tak ráda…“

Ale poslední slova už unavený Tomáš neslyšel. Usnul…

Přehoupla se zima, odvezla si zbylé bělostné vločky, takže na loukách znovu zelená zářila mezi bílou, a tréninková skupina trenéra Karase se stále častěji stěhovala ven, blíž jarnímu sluníčku. První testy potvrdily to, co naznačovaly předcházející roky. Honza, Luděk a Přemek, to byla jasná trojice nejlepších. A za nimi se srovnala další vyrovnaná trojka: Karel, Zbyněk a – Tomáš.

Tomáš byl den ze dne neklidnější. Vracel se k Blance, a jako by s sebou na ramenou vláčel přetěžký balvan pochybností. Rozčiloval se kvůli maličkostem, podrážděně zvyšoval hlas a pak se zase za chvíli zdrcené zlomil a vášnivě se Blance omlouval. Ta všechny jeho výlevy přecházela s mlčenlivým a chápavým porozuměním.

Jen oči teď měla smutnější než před několika měsíci, když taxíkem stěhovali Tomášovy věci do jejího bytu.

Rozhodující závod, mistrovství republiky, byl za dveřmi. Trenér Karas si po jednom tréninku sezval reprezentační šestici do klubovny. Potom se zhluboka nadechl, nosem vypustil přebytečný vzduch a rychle spustil neosobním úředním tónem:

„Zítra začíná mistrovství. Je to rozhodující závod, po něm určíme olympijskou nominaci. Už na jaře se rozhodlo, že jisté místo mají v družstvu Jan Lásek, Luděk Král a Přemysl Lacek. Myslím si, že to bylo spravedlivé rozhodnutí. Nejednou potvrdili, že jsou dnes u nás nejlepší. Měli klid na přípravu a i mistrovský závod mohou podle své úvahy brát jenom jako těžší trénink. Olympijský start, příprava na olympijskou soutěž mají jednoznačně přednost. Moc dobře ale víte, že v družstvu budou čtyři závodníci. A stejně tak všichni víte, že na to čtvrté místo jsou již rok tři kandidáti. Stále ještě není nic rozhodnuto…“

Hlas se mu zachvěl a úřední tón zmizel.

Každého z těch kluků měl rád, ke každému nějak přilnul, všichni tři začínali právě u něho. Tomáše trénoval deset roků. Trochu nevyrovnaný, ale poctivý kluk, který ve svých třiadvaceti letech už moc dobře ví, co chce. Vyjde ta správná karta právě jemu?

A co Karel? Žije jenom s mámou, táta se jim nevrátil ze zahraniční služební cesty. Když se rozhodovalo o nominaci na zahraniční zájezdy, byl to právě Karas, kdo se za něho zaručil s ohnivým zápalem jemu vlastním. A Karel ho nezklamal.

Třetí v řadě je Zbyněk. Když ho Karas před sedmi lety poprvé viděl u bazénu, jenom vytřeštil oči a ptal se, kde se v tom klukovi vůbec bere ta nezměrná drzost zkoušet to mezi pětibojaři. Tenkrát ho s neskrývanou ironií ujistil, že sice může být dobrým čtyřbojařem, ale moderní pětiboj se skládá z pěti, a to patřičně zdůraznil, z pěti disciplín. No a s tím, jak hrozně plave, to opravdu v tomhle sportu nikam nedotáhne, i kdyby u bazénu přespával. Jenomže Zbyněk se nedal odradit. První rok se na třistametrové trati dostal pod pět minut, další sezónu ukrojil další skoro půlminutu, za tři roky už plaval pod čtyři minuty.

Teď tuhle trať uměl za tři minuty čtyřicet sekund, a protože dobře běhal, byly všechny počáteční problémy jen vzpomínkou. Karas obdivoval jeho houževnatost, se kterou se postavil všem škarohlídům. A přiznával, že i jemu samotnému.

„Zatraceně. Nejraději bych vás, kluci, vzal všechny. Vždyť si to zasloužíte. Ale v družstvu jsou jen čtyři místa, a to ještě jeden bude náhradník. Takže se to všechno rozhodne teď, v poslední soutěži před konečnou nominací. Berte to takhle, olympijský závod je také jenom jeden. I se všemi náhodami, štěstím, nebo smůlou. Tady, na domácím šampionátu, rozhodne absolutní výsledek. Nebudou platit žádná kdyby, nebere se ohled na nic, platí jenom konečný výsledek. Jako na olympiádě. Kdo z vás tří, Tomáši, Karle a Zbyňku, bude nejlepší, pojede s Honzou, Luďkem a Přemkem. To je všechno, co jsem vám před zahájením mistrovství chtěl říct…“

Karas po nich přejel očima. Stáli tam jako zařezaní. Moc dobře věděli, že tohle rozhodnutí musí přijít, ale ani jeden z nich na to nechtěl myslet. Teď to slyšeli. A najednou jim těch čtyřiadvacet hodin do zahájení mistrovství republiky připadalo nekonečných. Zbývaly jen předlouhé desítky minut přemítání, úvah, přání, nervozity. Ale také pět disciplín, ve kterých se rozhodne o všem. Pět dní, které rozsoudí, pro koho bude všechna ta námaha zbytečná a pro koho naopak vyvrcholí sportovním úspěchem.

„Měl jsem jenom šermovat, nebo jezdit na koni. Nemusel jsem se s vyplazeným jazykem honit po městě, mohl jsem v klidu trénovat na jednom místě, neměl bych vůbec tolik starostí…“

Tomáš zoufale rozkládal rukama a Blanka jen s mírným úsměvem tiše poznamenala: „To bychom se ale nepoznali, Tomáši…“

„Co ty víš,“ zvýšil hlas. „Třeba bysme se potkali někde úplně jinde, třeba… Promiň,

Blaničko. Já už na to prostě nemám nervy, přestávám věřit, že se mi to podaří.“

„Ale to přece není nejdůležitější. Hlavní je, že budeš mít pocit, žes udělal maximum. Nejdřív musíš obstát sám před sebou, musíš mít svoji tvář. Vždycky, za všech okolností…“

Blanka mu říkala ta chlácholivá slova, ale moc dobře viděla, že Tomáš je myšlenkami úplně jinde. Po pravdě řečeno, sama už nevěděla, jak moc jí na výsledku mistrovství záleží. Spíše hrozně toužila po tom, aby už byl konec. Konec všeho toho trápení a unavených večerů, které skončily dřív, než vůbec mohly začít, konec nervozity a spěchu, neklidu, hodnocení a probírání všech možností.

Teď toužila po jediném, po normálním a klidném rodinném životě, ve kterém by jediné starosti a zlobení obstaraly děti. Ale je to vůbec možné? Ta znepokojivá myšlenka ji v poslední době přepadala stále častěji, zakousla se jí do podvědomí, a ona se jí už nedokázala zbavit.

Jak je to dlouho, co Tomáš mluvil o svatbě? Pár dní, nebo snad deset let? Ne, nevěděla, jestli by ho ještě i teď, kdyby svoji nabídku zopakoval, dokázala odmítnout. Ale vzápětí si vyčinila za svoji slabost. Kdo jiný než já by právě teď měl Tomáše podržet, zlobila se v duchu, a bylo jí zároveň moc úzko, protože i ona tušila, že se blíží konečné a nezvratné rozhodnutí.

Mistrovství republiky začínalo jízdou na koni.

Los rozdělil šestatřicet moderních pětibojařů do čtyř skupin po devíti borcích. Jezdilo se na deseti koních, teoreticky tedy mohl jeden kůň vyjet na jezdecké kolbiště s překážkami i čtyřikrát. Tak se tato podívaná na parkúru protáhla na dva dny.

„Ještěže jedu hned první den, nebudu se aspoň tolik nervovat,“ utěšoval se a přesvědčoval Tomáš.

Blanka se vůbec netajila svým názorem na jízdu. Podle ní je tahle zahajující disciplína strašně moc nespravedlivá. Vždyť je to hra s osudem. Na co se vlastně může závodník spolehnout? Od pořadatelů dostane stručnou charakteristiku všech koní. Tenhle je výtečný skokan, ten je divočejší a musí se tvrdě ovládat, zato tenhle zase potřebuje spíš volnější vedení a tamtoho nesmíte nechat, aby se moc rozběhl. Kdo si to má všechno pamatovat, až z toho jde člověku hlava kolem.

Potom si jednoho z nich vylosujete a jdete se s ním seznámit. Pětibojaři tomu říkají opracovat koně. Je na to dvacet minut a závodník si může s koněm skočit i nějakou tu překážku. Ale copak těch kratičkých dvacet minut může stačit? Měla koně moc ráda, bez toho by ani tenhle sport nemohla dělat, ale jízdy se vždycky velmi obávala. I přesto však nikdy zcela nezklamala, měla cit pro koně, a tedy i dobré výsledky.

Postavila se vedle Tomáše na malou tribunku a trochu se jí roztřásla kolena. Snad ještě víc, než kdyby ten závod čekal ji.

Holka, neblázni, okřikla se v duchu, nesmí na tobě nic poznat, ještě ho ztrémuješ.

Pootočila hlavu, ale Tomáš ji snad ani nevnímal. Měla radost, že každou soutěž bral tak vážně. Líbilo se jí, že pokaždé přišel na závod v čistém oblečení, pěkně v jezdeckém fraku. I když to vůbec nebyla povinnost, a někteří kluci klidně vyjeli na parkur třeba v teplákové bundě.

Náhoda si při losování zahrála – první den jeli všichni tři kandidáti na čtvrté místo v družstvu. Dopoledne Karel a Zbyněk, odpoledne potom Tomáš. Diváci věděli, co je v sázce, prohlášení trenéra. Karase se objevilo i v novinách, a tak – při veškeré úctě k ostatním soupeřům – čekali především na dramatický souboj o poslední volnou jízdenku na olympijské hry.

Karel si vylosoval Nera. Ztepilý hnědák si vykračoval vznešeně, jako by chtěl všem připomenout svoje císařské jméno. Jak se ale ukázalo na parkuru, byl přece jen trošku líný. Nechtělo se mu přetahovat nohy dost vysoko nad překážkami, několikrát o ně zavadil, tři dokonce shodil.

To znamenalo srážku devadesáti bodů. Navíc neprojel trať v časovém limitu a to přineslo Karlovi další odečítání z maximálního možného počtu 1100 bodů, vypsaných pro tuto pětibojařskou disciplínu.

Karel dostal 1002 body. Poplácal Nera kamarádsky po šíji, i když mu tváří přeběhl stín zklamáni, a zamířil ke stájím. Tomáš se neudržel a pousmál se. Jako by chtěl říci – tak, toho už mám za sebou. Blanka to postřehla, ale připadalo jí to trochu předčasné.

Zbyněk přijel na Mustangovi. Neposedný, nervní kůň, plný života a chuti skákat. Zbyněk ho krotil, co mu síly stačily. Věděl, že jestli chce parkur zvládnout, nesmí koni povolit příliš rychlé tempo. V loňském roce to poznal na vlastní kůži. Tehdy si na mistrovství republiky shodou okolností vylosoval také Mustanga, a právě pro tuto chybu ztroskotali na trojskoku, na třech překážkách těsně za sebou. Vypadá to jako dost obtížný skok, ale úspěch závisí jen na správném rytmu, který znamená přesný počet kroků při náběhu na překážku i mezi nimi. Na parkuru jsou mnohem větší nástrahy. Jízdu skončil Zbyněk celý zalitý potem, Mustang mu dal pořádně zabrat. Ale spadla jen poslední překážka, výsledek 1070 bodů byl opravdu nadějný.

Tomáš se už neusmíval.

Odpoledne se v hledišti Blanka sešla s trenérem Karasem. Když ho uviděla, v duchu si řekla, že za poslední dny nějak zestárl.

„Bylo toho moc,“ řekl, jako by jí četl myšlenky.

„Nejhorší na tom je,“ dodal potom, „že se to tady musí rozhodnout. Neexistuje žádné kdyby. A dva z těch tří kluků dřeli celou tu dobu vlastně nadarmo. Musím je nechat doma.“

„Já si myslím, že to pro žádného z nich nebylo zbytečné,“ zaprotestovala Blanka.

„Snad máš pravdu, ale to se teprve pozná. Ty přece taky počítáš s tím, že na olympiádu pojede Tomáš.“

„Víte, že už ani nevím. Už mi to nepřipadá tak důležité. Samozřejmě, moc bych to Tomášovi přála. Ale i když prohraje, tak se nic nestane, nic se mezi námi nezmění. Znám ho, mám ho ráda. A taky moc dobře vím, proč ho mám ráda…“

Trenér vzal Blanku kamarádsky kolem ramen, až si najednou vzpomněla na svého tátu, který už nebyl a který jí takhle dával najevo, že jí chce s přátelským úsměvem něco vážného povědět.

„A je to tak jisté?“

„Co?“ hned nepochopila.

„No, že Tomáše tak dohře znáš?“

„Vy si myslíte, že to není pravda?“

„Těžko říct,“ znejistěl. „Víš, Blanko, znám Tomáše už deset roků…“

Trenér se odmlčel, ztišil hlas.

„Blanko, slib mi, že tohle, co ti teď povím, zůstane mezi námi. Přemýšlel jsem o tom celou noc, vůbec jsem nespal. Není to správné, ale člověk asi nemůže zůstat úplně nestranný. A já bych to asi ze všech nejvíc přál právě Tomášovi. Chápeš, budu ke všem stejně spravedlivý, ale…“

„Já vám rozumím,“ chápavě se usmála Blanka.

Tomáš si vylosoval Věru, kobylku, na které dopoledne jel jeden z méně zkušených pětibojařů.

„To chce klid,“ říkal v hledišti Karas. „Jen na ni moc netlačit. Podívej se, Blanko, jak má rozedřené koutky. Ten kluk dopoledne jí pořád přitahoval uzdu, až jí, chudince, odřel hubu. Naštěstí na ni ale neměl, a tak ji raději nechal běžet. Vyplatilo se mu to, dostal se přes devět set bodů.“

„A jak dopadne Tomáš?“ zeptala se s obavou v hlase Blanka.

„Teď už všechno záleží jenom na něm, hlavně nesmí zazmatkovat.“

Tomáš přijížděl na parkur a podíval se na hlavní tribunu. Viděl Blanku, jak stojí vedle trenéra Karase, a sevřel se mu žaludek, celý se přikrčil a před očima se mu roztančily hvězdičky.

Neblázni, jen klid, přece nesedíš na koni poprvé, napomenul se.

I Karasovi se sevřelo srdce. Zarazilo ho, že je Tomáš tak nepřirozeně bledý. Sklouzl pohledem na jeho ruce. Třásly se trémou.

„Jen klid, klid, Tomáši. To zvládneme,“ zašeptal si pro sebe Karas, ale to už se Tomáš s Věrou rozjeli po kolbišti.

Karas hned věděl, že Tomáš jede špatně. Krčil se v sedle, chybělo mu přirozené vzpřímené držení těla a lehké vedení koně.

„Uvolni se, nestahuj ji, nech ji jít,“ zakřičel Karas a tichounce dodal: „A uvidíš, že všechno dobře dopadne…“

Karas dočista zapomněl na dívku, která stála vedle něho.

„Povol, tak jí sakra povol!“ zakřičel, ale už bylo pozdě. V nájezdu na sedmou, překážku Tomáš koně nešikovně strhl, Věře nevyšel krok, a tak udělala to, co v takové chvíli udělá každý chytřejší kůň. Než aby najela do překážky, raději prudce zastavila.

A Tomáš jí přeletěl přes hlavu, zamotal se do překážky, ale uzdu nepouštěl, jen bolest v zádech ho postavila ihned na nohy.

„Tomáši, neblázni, to nes…“

Karas zplna hrdla zakřičel, bylo mu v tu chvíli jedno, že není dovoleno radit, že to není tak docela fér, ale chtěl teď Tomáše zastavit dřív, než se propadne do propasti.

Tomáš se přestal ovládat a koně uhodil. Jednou, dvakrát.

Dívce v hledišti vytryskla slza a hledala si cestu po jemné tváři.

„Dost, Tomáši, přestaň!“ křičel trenér.

Ale bylo to nesmyslné a zbytečné, stejně jako vzteklé počínání toho kluka dole, zoufalého nad tím, že se mu rozplývá sen.

Konečně se Věra Tomášovi vytrhla, přeskočila plot a pádila ke stájím. Každý rozumný kůň, když je mu nejhůř, běží domů.

Tomáš tam stál sám uprostřed kolbiště, slzy vzteku mu rozmazaly prach po obličeji do nehezkých šmouh, na rtech doznívaly vzteklé nadávky.

Najednou, jako by se probudil z děsivého snu, byl sám, ale nechtěl být sám. Už mu nevadilo, že nebude tím vyvoleným, kdo bude závodit pod olympijskou vlajkou. Toužil teď po jediném, aby mohl jít domů, držet Blanku za ruku, společně s ní dlouze mlčet a dívat se do bílého stropu.

Otočil se k hledišti, ale místo vedle trenéra bylo prázdné.

Jako by si ani neuvědomoval, co všechno se v několika uplynulých okamžicích stalo, rozběhl se tak, jak byl, v pomačkaném a zváleném jezdeckém oblečení, k autobusové zastávce. Tam na něho přece musí čekat Blanka.

Nebyla tam. A tak šel pomalu městem. Nevšímal si lidí, kteří si ho posměšně měřili pohledem.

Byla už tma, když zmatený a vyčerpaný dorazil domů.

Dlouze zazvonil, ale nikdo neotvíral.

„Vy nemáte klíče?“ podivila se sousedka. „Počkejte, otevřu vám. Blanka tady nechala svoje, někam odjela…“

Tomáš ztratil pojem o čase, ztrácel souvislosti, zmateně procházel bezcílně opuštěným bytem.

Najednou uviděl na stolku v pokoji bílý list papíru, na kterém bylo něco napsáno. Na stolku, u kterého spolu sedávali a spřádali pavučinky těch nejmilejších snů.

Tomáši!

Myslela jsem si, že tě dobře znám. Nech mi alespoň hezkou vzpomínku a ber to všechno jako nesplněný sen jedné hloupé holky. Můj táta, ten by nikdy nedokázal uhodit. Dneska jako by to ani nebyly tvoje ruce. Ale já vím, že patřily tobě – a už tě nemůžu mít ráda.

Blanka.

CÍLOVÁ FOTOGRAFIE

„Nepřeháníš to trochu?“ zastavil předseda oddílu Skalák trenéra Roubíčka ve vestibulu stadiónu.

„Vždyť se tě bojí. Co z toho máš? Necháš je chvilku bez dozoru, a kdo ví, co budou provádět. Před tebou mají málem strach zakašlat. Ale má to cenu?“

Vyšli spolu před stadión. Roubíček se zastavil a rukama sevřel zábradlí: „Podívej, Martine. Já jsem tady jednou placený trenér a ty jsi první, komu se zodpovídám, jaké mám výsledky. Když má někdo spoustu dalších zájmů, tak se prostě musí s atletikou rozloučit. Důslednost je základním kamenem. A na ní můžeme postavit něco dál, nemám pravdu?“

Martin Skalák poklepal na zábradlí: „Vzpomínám si, když jsme spolu ještě závodili. Pamatuješ, Františku, žes byl docela frajer? Tady na tom zábradlí jsi vystřihnul stojku, jen aby holky koukaly. A ještě jsi přitom vedl fůru řečí. Jo, pusa ti vždycky jela. A dnes kluky okřikuješ, ani se nestačí nadechnout. Neměl bys to s tou přísností přehánět. Vzpomeň si, my jsme nebývali lepší…“

„Dejme tomu, ale nezapomeň, že se ledacos změnilo. Když chtějí dnes obstát, musí všechno klapat. Nejmíň na sto procent. Tady se nemůže mluvit o nějakých úlevách.“

„Stal se z tebe, Františku, paličák,“ ukončil Martin debatu.

„Už jiný nebudu,“ řekl místo pozdravu Roubíček a podíval se na hodinky. Ještě má čas, půjde domů pěšky. Měl rád tyhle procházky před obědem. Stadión stál na kopci, ze tří stran obklopen parkem. Vzpomněl si, jak tady před lety začínal. Přišel do oddílu, zařadili ho do skokanské party známého trenéra Maršálka. Nikdo se s ním zpočátku nemazlil, na co stačil, to podstoupil s nimi. Bylo mu do breku, když poprvé vybíhal tenhle kopec cestičkou ke stadiónu. Kluci se nahoře vydýchávali a on zdolával teprve poslední metry. Dělalo se mu špatně od žaludku, ale zanic na světě by na sobě nedal něco znát. Zatínal zuby a věřil, že podruhé to bude lepší. Vybíhali kopec podruhé, potřetí, podesáté. Vzdálenosti mezi ním a ostatními se zvětšovaly, zkrátka jim nestačil a síly mu ubývaly s každým dalším metrem.

„Jen klid, za rok nás možná trhneš,“ plácl ho tenkrát po rameni Vláďa, vysoký kluk, nejlepší skokan o tyči, jakého v oddíle měli. Jenomže jemu se chtělo v tu chvíli brečet. Zatnul zuby, jen aby na něm ostatní nic nepoznali. Zatnul zuby i tenkrát v tělocvičně, když ho při jedné z ostrých rovinek najednou prudce píchlo v pravém stehně. Trochu zakulhal, ale až do konce tréninku si dával velký pozor, aby na něm nebylo nic znát. Trenér mu druhý den pěkně vynadal, ale i při těch lamentacích se na něho díval takovým zvláštním pohledem, jako by chtěl říci – Kluku, ty nejsi ubrečená baba, trošku potrhlý, ale myslíš to dobře, možná by z tebe jednou mohlo něco být.

Roubíček se té vzpomínce usmál a přidal do kroku. Ještě před pár roky si sem chodil zaběhat, ale teď si řekl, že toho běhání s kluky po hřišti má až dost, a vychutnával svěží procházky. Alespoň měl víc času pokukovat po lidech v parku. Málem že nenahlížel do kočárků, jací příští atleti se z. těch peřinek klubou. V duchu si promítal program na zbytek dne. Dnes začínalo mistrovství světa v atletice, odpoledne měla televize vysílat přímý přenos. Samozřejmě že nemohl chybět, štěstí, že mu to pro dnešek vycházelo i s pracovními povinnostmi v oddíle. Večer měla jeho tréninková skupina posilovat. Včera si připravoval statistické záznamy z minulých let. Nevěřil těm moderním metodám, neuznával trenéry, kteří byli zvyklí nakrmit spoustou údajů počítače, a pak se jen probírali výsledky. Smáli se mu, že je trochu staromódní, ale on věřil své paměti a propisovačce. Doma v pracovně měl pečlivě srovnanou dlouhou řadu sešitů s úhledně vyplněnými kolonkami. Nebyla to mrtvá čísla. Každé z nich mu něco říkalo o živých lidech.

Pepík, to byl talent. Rychlý jako vítr a sílu by mohl rozdávat. Jenomže rodiče se zhlédli v něčem jiném. Zdálo se jim, že atraktivnějším sportem pro jejich jediného syna bude tenis, a tak Pepík přišel jednoho dne na trénink, sotva zadržoval slzy, a oznámil Roubíčkovi, že si vlastně do skříňky přišel vyzvednout jenom svoje věci. Kluci stáli kolem jako zařezaní, když si těch pár osobních propriet naskládal do tašky a utíkal pryč, jako by se styděl.

Honza, který v atletice viděl všechno, až ho musel Roubíček krotit. Pak na něho začaly před stadiónem čekat slečny a každý den v týdnu nějaká jiná a Honza najednou přestal myslet na to, jak se správně sbalit nad laťkou a jak převést rozběhovou rychlost do mohutného odrazu, ale víc se soustředil na to, jak tréninky zkracovat. Jednou nepřišel vůbec, ani věci si nevyzvedl. Za pár měsíců dostal Roubíček svatební oznámení. Tenkrát je roztrhal, takový měl vztek. Později toho trochu litoval, ale stejně kluky sledoval ostřížíma očima. Nic se jim nemůže povolit, člověk aby byl jako dráb. Ale dělám to rád, já to vydržím, prohlašoval s oblibou a škaredil se na mladší trenéry, kteří si našli při své profesi ještě čas na další zájmy. Byl stále nedůtklivější, měl pocit, že by ho ostatní nejraději viděli v důchodu. Ale to si ještě počkáte, mladíci, ujišťoval sám sebe a občas přesvědčoval i svoji manželku Marii, která mu stále častěji připomínala kytičky na zahrádce a zanedbaný trávník. Letos zaútočila znovu, začala vyprávět něco o skleníku a salátových okurkách, ale Roubíček se rozčilil jako již dlouho ne. Jak ji mohl takový nesmysl napadnout, když dobře ví, že musí být denně na stadiónu…

Trochu přidal do kroku, věděl, že manželka už bude netrpělivá, nerada ohřívala připravené jídlo.

Přišel včas, oběd právě zavoněl na stole. Těšil se, že si udělá svůj vlastní odpolední program. Sotva dojedl, přestěhoval se do obýváku, zapnul televizi a zahleděl se na obrazovku. Vedle něho na stolku příjemně zavoněla káva, paní Roubíčková znala jeho slabůstky nazpaměť, o některé věci jí už nemusel ani říkat. Líbilo se mu takové soužití, často přicházel domů unavený, že i slova bolela, a byl rád za každou minutu mlčení, rovnající se klidnému porozumění.

V televizi právě začínal první přímý přenos. Znělka, milý hlas, uvádějící velký sportovní zážitek. Pohled na mohutný stadión, kampak se hrabe ten náš krcálek, pousmál se Roubíček a naklonil se trochu dopředu. Představovali se účastníci prvního rozběhu na 100 metrů. Roubíček jen závistivě povzdechl. Takové kluky kdybych dostal do ruky. Jeden jako druhý, ideální typy. Takové dlouhé sprinterské nohy měl Livio Berrutti, zavzpomínal. Elegantní Ital vyhrál dvoustovku v šedesátém roce na olympijských hrách doma v Římě a italští fanoušci tenkrát málem slavný stadión rozbořili. Berrutti se mu líbil víc než Mennea, další italská hvězda. Urostlí sprinteři, takový vršek měl Bob Hayes, napadlo Roubíčka další přirovnání. Sprinter musí mít sílu, pořádný záběr v pažích, ten Američan by rozhrnul i led, kdyby na to přišlo, říkal tenkrát Roubíček, když sprintera spatřil poprvé. Vážně, jeden jako druhý, jsou to zkrátka dokonalé typy, uzavřel Roubíček svoji televizní meditaci a soustředil se na start.

Osm závodníků zakleklo do bloku, startér vystřelil a osm postav se současně odlepilo od země. Úžasná akcelerace v prvních metrech, pak elegantní švihový běh. Roubíček vždycky obdivoval běh černochů, lehoučký, uvolněný. Při pohledu na ně se soustředil především na dlaně. Kdo zatínal ruku v pěst, ten utíkal v křeči, a moc rychlý být nemohl. Ale kdo se uvolnil, ten vyhrával.

Osm běžců prolétlo cílem ve vzácně vyrovnaném závodě. Automaticky následoval zpomalený záznam, ale ani ten nepůsobil jednoznačně. Roubíček zakroutil hlavou, a protože byl pamětník, vybavilo se mu jedno finále mistrovství Evropy – stovku vyhrál Francouz Piquemal, bylo to obrovské překvapení – stejně jako šokovalo, že všichni finalisté měli čas 10,4.

„Už asi stárnu, nevzpomenu si ani, v kterém roce to bylo,“ zabručel Roubíček, zatímco sprinteři na televizní obrazovce si rovnali startovní bloky před druhým rozběhem.

Zvědavý Roubíček netrpělivě čekal na výsledek prvního běhu, bylo v tom trochu škodolibosti, jak si asi v téhle ošemetné situaci rozhodčí poradí, ale při pohledu na druhý závod už na škodolibost docela zapomněl. Ten druhý rozběh byl totiž přesnou kopií rozběhu prvního. Roubíček nevěděl, jestli se má zlobit na výpadek techniky, která není schopna na světelné tabuli zapsat všechny časy s přesností na setiny sekundy, nebo jestli má televizi vypnout. Původní vzrušení se zatím kamsi vytrácelo a starý trenér se začínal nudit.

V cíli druhého rozběhu nastalo zmatené hemžení a závodníci u startu si začali oblékat tepláky.

„Podivné,“ zabroukal Roubíček. „Takhle jim časový plán neklapne, nebo že by byli v předstihu? To už ty rozběhy ale mohli klidně pustit…“

Na obrazovce se zčistajasna objevil emblém světového mistrovství a vzápětí na to televizní hlasatelka příjemným hlasem oznamovala, že z technických důvodů následuje v přímém přenosu z atletických soutěží patnáctiminutová přestávka. Popřála hezké zážitky při pohledu a poslechu zpěváků, držících se toho dne na prvních třech místech světové hitparády, a nakonec upozornila:

„Atletické příznivce chci ujistit, že o nic nepřijdou. Soutěže byly zatím přerušeny…“

Roubíček potřásl hlavou a se shovívavým úsměvem se zahleděl na křepčící děvčátko. „Kolik ti, holka, může být. Dvanáct? Třináct? Kdyby sis radši doma opakovala násobilku,“ zamručel svoji oblíbenou větu, kterou tak rád používal v okamžiku, kdy si myslel, že se mládež žene ze školy někam, kam ještě svým věkem nepatří. S výjimkou atletické dráhy, pochopitelně. Byl ochoten jít sám do školy a orodovat za vycházející atletickou hvězdičku před písemkou z matematiky. „To víte, závody se blíží… Nechci nějaké úlevy, jen trpělivost,“ přimlouval se nejednou. Ale běda tomu, kdo jeho důvěry zneužil a začal lajdačit. To pak s těžkým srdcem zabavil klíčky od skříňky v šatně a uložil je v kanceláři. „Přijď se ukázat se žákovskou, že už je všechno v pořádku,“ varoval. Párkrát se stalo, že po prvním ultimátu skříňku vystěhoval.

„Jestli tohle jsou nejlepší písničky, co se teď zpívají, tak už je na světě možné úplně všechno,“ zhodnotil rychle improvizovanou televizní vsuvku a neklidně poposedl v křesle. Nejvyšší čas vrátit se na stadión.

Jenomže na stadión se nevrátil. Po znělce mistrovství světa v atletice zabrala televizní kamera velkou zasedací místnost, ve které se neklidně rojili pečlivě ustrojení pánové. Kamera se soustředila na čelo místnosti. Robustní muž dosud s předstíraným klidem trůnil za malým stolkem. Ale teď prudce vstal. Ruce, které mačkaly střídavě plnicí pero a chvíli muchlaly několik volně položených listů papíru, prozradily, že ten klid je opravdu jenom hraný. Mužova pravá ruka se posléze chopila sklenice s minerálkou a trhavým pohybem ji nesla k ústům. Uprostřed cesty se zastavila, přesně v okamžiku, kdy si muž uvědomil, že vlastně vůbec nemá žízeň a že ho zabírají televizní kamery.

Na obrazovce se objevil titulek Dr. Thomas Morgan, ředitel organizačního výboru. Muž, kterému patřila tato vizitka, si odkašlal a konečně promluvil: „Vážení přátelé (Pohled na hodinky.). Zhruba před hodinou bylo zahájeno mistrovství světa v atletice. Nejlepší z nejlepších se sešli v našem městě, aby svedli čestný boj o mistrovské tituly. Nejlepší z nejlepších… Ano…“

Dr. Morgan se na okamžik odmlčel a svraštil čelo.

„Ano. Nejlepší z nejlepších. V tom je právě ten problém… Co jsem to jenom, promiňte…“

Po další zámlce pokračoval.

„Zatím se uskutečnily jenom dva rozběhy na 100 metrů. Jistě jste postrádali výsledky těchto rozběhů, nevěděli jste, kdo postupuje do dalších kol. Musím se vám přiznat, že došlo k neuvěřitelné, nevšední, ale zřejmě zcela logické události. My neznáme vítěze těchto rozběhů, neznáme ani postupující. Nikdo nevyhrál, nejsou poražení. Viděli jste dva naprosto mrtvé závody. Všichni běžci doběhli na zcela stejné úrovni. Při prvním rozběhu byly časy nepatrně rychlejší, zřejmě tím, že závodníkům vanul do zad silnější vítr. Ale jinak všichni běželi úplně stejně…“

Roubíček ztuhl v křesle, rukama sevřel opěradla, nadzvihl se, jako by tak o něco lépe viděl na obrazovku.

„Opakuji, že to je sice nevšední událost, ale že k ní zřejmě muselo dojít. Ptáte se asi proč. Tedy, dovolte, abych předal slovo dr. Johnu Morleyovi z Eugene. Jistě víte, že v tomto středisku vyrostla řada špičkových amerických sprinterů. Prosím, doktore, máte slovo.“

K mikrofonu přistoupil pohublý muž v brýlích. Chvilku se přehraboval ve složce papírů, kterou si přinesl s sebou, ale pak tuhle zbytečnost odložil jako zcela nepotřebnou.

„Budu stručný. Jistě je vám všem známo, jaký obrovský vzestup prodělává královna sportů atletika v posledních letech. Odborníci z celého světa se předháněli ve stanovení takzvaných hranic lidských možností. Žádný z nich neuspěl, protože jejich prognózy braly rychle zasvé. Zkusili to s počítači, ale i ty nejchytřejší stroje, schopné řešit nejsložitější matematické operace, ztroskotaly na tak jednoduché, a zřejmě zároveň zapeklité úloze stanovit, kam až může lidstvo ve své sportovní výkonnosti dojít. A tak se odborníci přestali zabývat úvahami, co je možné, a o to víc se soustředili na překonávání nemožného. Třeba i za pomoci počítačů. Dokázali stanovit ideální typ pro ten který sport. Brzy jsme věděli, kolik má měřit a kolik má vážit dokonalý běžec na sto metrů. A nejen to. Zjistili jsme i podrobnosti. Poměr jednotlivých kostí, objem svalové hmoty. Dokázali jsme určit regenerační schopnosti organismu, prostě všechno, co nás na člověku mohlo zajímat. Nebudu vás unavovat dlouhým výčtem kritérií, jen vás ujišťuji, že v našich testech je obsaženo naprosto všechno. Stanovili jsme ideálního jedince. Nemluvím pochopitelně jen o sprinterech, ale o atletech vůbec. A řekl bych, že něčeho podobného se dopracují i kolegové v dalších sportovních odvětvích.“

„Dovolte otázku!“

Kamera zapátrala v sále, až se zastavila u jednoho z novinářů, kteří se účastnili této besedy.

„Prosím.“

„Hovoříte o určení správného typu, o lidském organismu a jeho schopnostech. A co tréninkové prostředky?“

„Nezlobte se, ale to bylo první, co jsme znali,“ odvětil s lehkým úsměvem dr. Morley. „Jistě je vám známo, že již v době, kdy se ještě hovořilo o sportovní špionáži, kolovaly tréninkové plány předních světových atletů prakticky po celém světě. A od okamžiku, kdy jsme uzavřeli dohody o celosvětové sportovní spolupráci, neexistuje žádné tajemství. To byla znovu záležitost počítačů – vyšlo nám ideální tréninkové zatížení pro ideální sportovní typy. Takže, dámy a pánové, věc je jasná. Znamená to, že ti nejlepší jsou všichni stejní a nikdo z nich nemůže být vítězem, ani poraženým. Znamená to, že si jsou všichni rovni!“

„Moment,“ zamával rukama další z novinářů. Vyskočil rozčileně ze své židle a vzrušeně gestikuloval.

„Příprava na závod je jedna věc, ale rozhodují přece momentální dispozice. Lidský mozek, to je hlavní hybná síla, a kdo může vědět, co se v něm děje? Kolik výborně připravených sportovců ztroskotalo na samém pokraji úspěchu! Jen si vzpomeňte! Někdy sebelépe připravený atlet prostě neunese tíhu velké soutěže.“

„Jestli dovolíte, odpověděl bych na vaši otázku,“ povstal muž s prokvetlými vlasy.

„Doktor Michajlov,“ představil se a v sále to zašumělo při zvuku jména světově proslulého sportovního psychologa.

„Zabývám se mnoho let sportovní psychologií a snad to nebude znít neskromně, když vás upozorním, že jsme se také dopracovali určitých výsledků. Nechci říkat absolutních, i když by někdo naše dílčí úspěchy mohl za absolutní považovat.

Doktor Morley nehovořil o psychické přípravě na závod. I ta byla dovedena k určitému ideálnímu modelu. Sledujeme podrobně sportovce před startem, a pokud by snad došlo k odchylce od ideálních parametrů, nahrazujeme ho odolnějším. A v tom je právě naše slabé místo, že někdy nezvládneme přípravu vybraného sportovce. V tom jsou jistě marné investice, spousta prostředků, ale bohužel, zhruba jedno procento sportovců neuspěje. Jsme ovšem schopni tuto skutečnost včas odhalit a řešit. Takže…,“ dr. Michajlov se potutelně usmál, „i v tomto případě si jsou všichni rovni.“

Z pléna se ozvalo ještě několik otázek, které ředitel organizačního výboru přehrál na některou z přítomných kapacit. Technické záležitosti přímo na sportovišti vyřešil několika stručnými větami.

„Ale vážení, to jsou otázky jako v polovině dvacátého století. Ve startovních blocích jsou zabudované reproduktory, postavení startéra tedy nehraje velkou roli. Jistě, tenkrát, když jsme museli brát v úvahu rychlost zvuku a vzdálenost startéra, různou pro každého závodníka, pak prosím, pak to mohlo mít jistý vliv. Dnes rozhodně ne. Stejně jako povětrnostní podmínky. Moderní stadióny jsou konstruovány tak, že není prakticky možné, aby někomu foukal do zad silnější a někomu slabší vítr. Chápete, že tady skutečně došlo k naprosté shodě podmínek, že všechna hlediska, tvořící vrcholný atletický výkon, byla dovedena k dokonalosti. Tím to je jasné, všichni museli doběhnout stejně. Patrně se to již dalo čekat, ale… poprvé jsme toho svědky, chápete, že nás tato situace trochu zaskočila.

Omluvte nás, ale pro dnešek jsou atletické soutěže přerušeny, během večera se dozvíte, jaké jsme přijali řešení. Pro tuto chvíli se s televizními diváky loučím. Právě jsem dostal zprávu, že přenos přebírá devadesát zemí světa. Děkuji vám za pochopení…, na shledanou…“

A předseda organizačního výboru zopakoval pozdrav ještě ve čtyřech světových jazycích. Obrazovka se znovu rozzářila profesionálním úsměvem televizní hlasatelky a nešťastný Roubíček neměl ani sílu, aby tu bedýnku vypnul. Jen zavřel oči a přenesl se ve svých vzpomínkách o pár let zpátky. Znovu viděl sám sebe jako kluka, který byl v oddíle pár měsíců a najednou si mohl vybrat, co chce na příští sezónu nafasovat – jestli nové tepláky, nebo tretry. Na první tretry si našetřil na chmelové brigádě, už to bylo pěkných pár roků, a obutí odcházelo, tak si vybral právě je. Vyzkoušel je ještě na posledních podzimních závodech.

Jestlipak tihle profíci vůbec ještě vědí, co je to škvára, napadlo ho. To aby se na ni chodili koukat do muzea. A vůbec, co vy víte, bouřila se v něm nálada. Co vy víte o mých starostech, že běhám za kantory do školy a že se starám, aby ve sprchách tekla po tréninku teplá voda, že bojuju aspoň o těch pár treter pro dorostence…

Roubíček rozčilením zamával rukama.

„No no, blázne jeden. Přece se se mnou nepopereš,“ lomcovala jím paní Roubíčková.

„Co je, co se děje?“ polekal se Roubíček.

„Co by bylo, usnuls jak nemluvně. Pořád říkám, že si toho bereš moc. Kdyby sis dal říct, mohli bychom na chalupě postavit skleník, nasázet okurky. Do Prahy bys jezdil na výlet, to víš, že bych tě na závody pustila, a jak by se nám žilo…“

„Ježíšmarjá, jaké okurky, jaký skleník. Nezačínej s tím… Moment.“

Roubíček strnul.

„Já že usnul?“

„No bodejť. Chtěla jsem tě vzbudit, vím, jak ses na tu atletiku těšil, ale opravdu jsi spal jako zabitý. Tak jsem ti to zapsala. Počkej, tady to mám. Nějaký Morgan vyrovnal už v rozběhu světový rekord…“

„Co to pleteš? Doktor Morgan? A jak mohl vyrovnat světový rekord jen on sám, když běželi všichni stejně?“

„Prosím tebe, vzpamatuj se,“ zalomila paní Roubíčková rukama. „Náhodou si na toho Morgana vzpomínám. Docela pěkný štíhlý černoch. Ten svůj rozběh vyhrál aspoň o tři metry…“

„Tak to jsem vážně zaspal,“ šťastně se usmál Roubíček. Pohladil paní Roubíčkovou po tváři a odlepil se z křesla: „Nezlob se, musím běžet. Slíbil jsem, že se večer mrknu na trénink, jinak bych… No, napadlo mě, že jsme si spolu neudělali dlouho hezký večer. Tak já sebou hodím, a jestli chceš, počkej na mě s večeří.“

Roubíček mrkl na hodinky a vystartoval z domu jako slavný sprinter. Říká se, že přetržený sen zůstává v paměti, a Roubíček si v duchu přehrával celý film z dnešního odpoledne.

Do posilovny dorazil pěkně zadýchaný. Jeho asistent Mirek Máček už proháněl kluky.

„Tak jsem ti, Mirku, viděl dneska takovou zvláštní cílovou fotografii. Tam se nedalo vůbec rozlišit, kdo vyhrál. A vlastně nebylo jasné, ani kdo prohrál. Já ti řeknu…“

Mirek na něho civěl s tak upřímným nechápajícím pohledem, že toho Roubíček raději nechal. Kluci se již trápili na připraveném kolečku. Výskoky, shyby, sklapovačky, činka, přeskoky, byl to kolotoč, který po několikerém zopakování vháněl před oči mžitky.

Po půl hodině trápení, asi v polovině posilovacího tréninku, se k Roubíčkovi přiloudal Pavel Šebesta.

„Trenére, nějak mě zlobí kotník. Nemohl bych toho pro dnešek nechat?“

Ruch v posilovně podezřele utichl, několik párů očí se zastavilo u rozmlouvající dvojice. Roubíček se užuž nadechuje, chce říct tomu čertovskému klukovi, že si může namísto koleček naložit činku a půlhodinu posilovat ruce, ale pak mu před očima znovu proběhnou televizní rozběhy z jeho podivného snu. Dokonalost a… nuda.

„Pavle, ty máš rande, viď? A chtěl bys tu holku pozvat do kina, co? A hraje se od osmi a ty bys to nestihl.“

Pavel v duchu zatrne, vzpomene si na řadu vyklizených skříněk a kluků, kteří se k tomuhle přísnému trenérovi už nikdy nevrátili, sklopí hlavu a špitne tak potichu, že to slyší jen Roubíček: „Mám.“.

„Dík za upřímnost. Takže to rande se, přísně výjimečně, povoluje. Příště to, Pavle, doženeš. No tak, utíkej,“ popohání Roubíček zkoprnělého kluka, který svoji situaci stále dost dobře nemůže pochopit. Ale Roubíček si ho už nevšímá, narovnává švédskou bednu a tváří se, že se ho tahle záležitost už tak moc netýká.

Pavel jde k odloženým svrškům, vezme propocenou teplákovou bundu, hodinky, otočí se k nejbližším klukům a zakroutí nevěřícně hlavou: „Teda, páni, slyšeli jste Roubíčka. Já si dnes připadám vážně jak v jedenadvacátém století…“

NEMŮŽU ODEJÍT

Pavel Kosek nervózně usrkával horký, čaj a pomrkával na hodinky. Čert mu byl tenhle úkol dlužen. Po dvou měsících se konečně mohl dostat s rodinou na chatu, ale v pátek, už byl skoro na odchodu, ho zastavil šéfredaktor: „Ivan má nějaké starosti, musíš za něho vzít ty koně. Ty tu kurzívku určitě zvládneš. Zeptej se trenéra nebo někoho, však si poradíš. To víš, platíme tě jako univerzála, tak se snaž.“

To šťouchnutí do zad sis mohl odpustit, načuřil se v duchu Pavel a představil si, jak předstoupí doma před Marii a oznámí jí tu novinu. Že se totiž na chatu nejede (a klidně tedy můžeš vybalit věci), protože on, sportovní novinář, musí v neděli do Tróje, neboť se tam koná mistrovství republiky v jezdectví. Cestou domů si sumíroval sáhodlouhé zdůvodnění, ale manželka mu ušetřila dlouhé povídání.

„Zkrátka s tebou vymetou kdeco. A co ty, prosím tě, budeš psát o koních. Vždyť ty je znáš nejvýš z obrázků nebo z koňského salámu,“ povídala, ale to Pavel věděl, že už je to dobré, když si jeho žena dovolí takhle zažertovat.

Postavil šálek do dřezu a pospíchal z domu. Chtěl přijít včas, aby se přece jenom trochu dokázal zorientovat. Na jezdecké kolbiště ale stejně dorazil až v době, kdy ta nejlepší místa tiž obsadili jezdečtí fandové. Co vás na tom tak baví, zakroutil Pavel udiveně hlavou, ukázal pořadateli novinářský průkaz a nechal si vysvětlit, odkud bude mít nejlepší přehled. Ještě se zeptal, kde by našel trenéra reprezentace Karla Štěpánka, a ochotný pořadatel mu ukázal malého energického muže. Kosek k němu odhodlaně zamířil.

„Promiňte, že vás teď vyrušuju, jmenuju se Pavel Kosek,“ představil se, uvedl jméno své redakce a na omluvu dodal: „Kolega Mařík nemohl přijít a já, upřímně řečeno, toho o jezdectví vím pramálo. Vlastně vůbec nic. Byl bych vám vděčný, kdybyste mě mohl trochu zasvětit.“

Štěpánek se usmál: „To víte, góly tady padat hémidou, ale kdo se umí koukat, ten tomuhle sportu přijde na chuť. No ne, agitovat vás nebudu. Přiznal jste se, to je polehčující okolnost, rád vám píchnu. Chvilku vydržte, ještě musím něco vyřídit, ale až to vypukne, tak mě tady najdete. Vidět odtud bude dobře, tak budeme moct hned všechno komentovat.“

Trenér zmizel směrem ke stájím a Pavel si zatím prohlížel publikum. Pak zabrousil očima na parkur.

Trenér se právě vrátil a hned začal s výkladem „Nestačí jenom správně nastavět překážky. Kolbiště musí být udržované, upravené. Pak je radost závodit. Věřil byste, že to cítí i ta němá tvář?“

Kosek se zasmál a zalistoval ve startovní listině: „Budu rád, když mi vysvětlíte technické záležitosti. Ale jsem jen zvědavý novinář a tak bych chtěl slyšet co nejvíc o lidech, kteří tady pojedou.“ Trenér se souhlasným úsměvem kývl hlavou.

„Teď se dobře dívejte. Tamhleten chlap bezpečně vyhraje,“ upozornil Koska v okamžiku, kdy se z tlampačů ozvalo hlášení, že na parkur se chystá jezdec Fiala na koni Arabela. Pavel shovívavě pokrčil rameny – když to říká odborník, tak na tom asi něco bude, pomyslel si, ale proč právě tenhle pomenší chlapík v elegantním jezdeckém úboru a s trochu prokvetlými vlasy by měl vyhrát, to zůstávalo Koskovi záhadou.

„To je přece nádhera. Ta kobylka to půjde úplně sama. Netvrďte mi, že nepoznáte, jak se na tom pláce cítí dobře…“

Pavel se rozpačitě poškrábal na zátylku, to občas dělával, když ho hned nenapadla příhodná odpověď. Ale jak se na Arabelu zahleděl pozorněji, připadala mu jako tanečnice. Štíhlá kobylka opravdu tančila, jezdec ji ovládal jen lehounkými pohyby. Arabela jako by se toužila hned rozběhnout.

„Mít dobrého koně, to je základ,“ poznamenal zamyšleně trenér Štěpánek, když Fiala s Arabelou přejel bezchybně celý parkur.

„Mohl by to srovnat ještě Vacek s Vesnou,“ dodal, když se uklidnil potlesk v hledišti.

„Nechtěl byste za mě někdy vsadit sportku?“ optal se s nevinným úsměvem Kosek, když rozhodčí oznámil, že Vacek na koni Vesna je druhým závodníkem, který nemá žádný trestný bod a postupuje do rozeskakování. Oba tedy pojedou znovu. A pokud překonají všechny překážky bez chyby, vyhraje rychlejší.

Posledním ze čtrnácti startujících byl vysoký štíhlý blonďák Honza Válek. Uklonil se publiku a po pokynu z věže rozhodčích projel startovní čarou.

„Všimněte si, jak nízko ten jeho Princ táhne nohy. Kdepak, to není žádný skokan,“ poznamenal Štěpánek a otáčel se k odchodu. „Jestli chcete, vezmu vás ke stájím, můžete si s jezdci popovídat,“ nabídl Koskovi. Ten přikývl. Věděl, že nedělní oběd už se bude stejně ohřívat a nějaká ta minutka ho nevytrhne.

Kolem stájí se to hemžilo zvědavci a známými jezdců. Každý přišel s dobře míněnou radou, každý dával k dobrému svoje postřehy z tribuny.

Kosek, ani pořádně nevěděl proč, zamířil k hloučku kolem Válka a jeho Prince. Mladičký závodník jako by se mazlil se svým koněm, hladil ho po šíji a pomalu se s ním procházel.

„Říkám ti, že je to líná mrcha,“ křikl někdo z hloučku jeho kamarádů a Honza téměř zbrunátněl: „Takové řeči si vážně nech od cesty. Na to ti nikdo není zvědavej!“

„No co se čílíš? Sám víš nejlíp, že je to pravda. Kdybys měl dobrého koně, mohl ses odpoledne rozeskakovat s Vackem a Fialou o mistra republiky…“

„Lepšího nemám, tak co se o tom budeme bavit,“ ukončil debatu Válek.

„Přijdete odpoledne?“ zeptal se Štěpánek Koska a novinář rezignovaně rozhodil rukama.

„Oběd už stejně nestihnu, takhle uvidím alespoň nějaké drama. Přece se nemůžu celý život chodit dívat jen na to, jak se dvě party perou o balón. Poslyšte, když už jste mě tak snadno přemluvil, řekněte mi ještě, co je to zač, ten Válek?“

Štěpánek se zastavil a chvíli hledal nejvhodnější slova.

„Víte, to by bylo na dlouhé povídání. Máme ho v juniorském reprezentačním družstvu, ale tím to asi taky skončí. Je trochu tvrdohlavý. Jezdec by nebyl špatný, ale co je mu to platné, když nemá dobrého koně. S tím, na čem jezdí, s tím nestačí ani na domácí špičku. A co teprve na mezinárodních závodech.“

„Počkejte, tomu nerozumím. A proč by nemohl dostat i kvalitního koně?“

„Protože ten jeho oddíl prostě dobrého koně nemá. Byl jste někdy na dražbě koní? Tam se to, pane, pěkně točí. Nabízeli jsme mu, že může přestoupit do většího oddílu. Měl by odtud blíž mezi reprezentanty, určitě by se pro něho našel i kvalitní kůň. Jenomže, jak jsem říkal, Honza je hrozný tvrdohlavec. Vůbec s ním o tom nebyla řeč.“

„A to by toho koně nemohl dostat, i když je v tom malém oddílu?“

„Nebuďte naivní. Velký oddíl může něco pořídit, ale nikdy nemá dost ani pro své vlastní lidi. A vy si myslíte, že bude ještě rozdávat? To víte, tady nejde o fotbalové míče, ani o síť na volejbal,“ dodal Štěpánek s mírným despektem.

„Promiňte, snad se vás to nějak nedotklo,“ omlouval se, když se s ním Kosek začal kvapně loučit, ale novinář ho ujistil, že má ještě něco k vyřizování, a tak Štěpánek odcházel sám.

Kosek se vrátil ke stájím. Čekal asi čtvrt hodinky, když vyšel Honza Válek, málem by ho nepoznal. Docela obyčejný kluk s trochu nepoddajnou světlou kštici v odřené džínsové bundě, s taškou přes rameno. Pavel se k němu přidal, představil se a požádal o krátký rozhovor. Honza se začervenal: „Prosím vás, co byste o mně psal? Najdete tady slavnější, já nejsem tak zajímavý. Fiala byl na olympijských hrách, Vacek už jel pár velkých soutěží. Co já jsem vedle nich?“

„Talentovaný, ale prý trochu tvrdohlavý junior,“ vypálil Kosek připravenou odpověď, ale jeho partner se namísto zasmání zaškaredil.

„Nezlobte se, ale to byste stejně nepochopil.“

V Pavlovi se začalo rozlévat trochu zlosti. Co si takový mladíček vůbec myslí? Pavel si zakládal na tom, že se ve své praxi dostal pod kůži mnoha známým sportovcům, kteří byli ochotni se svěřovat a poví dat si o věcech, se kterými se obvykle na trh nechodí. Určitě to bylo tím, že se Pavel nestyděl položit třeba ty nejosobnější otázky, ale i tím, že dokázal dodržet slovo a pomlčet o věcech, které byly určeny skutečně jen jeho uším.

„Možná. Ale rozhodně bych se o to rád pokusil. Když dovolíte,“ začal najednou Kosek Honzovi vykat a v duchu se okřikl za tu dřívější opovážlivost. Devatenáctiletý kluk nebo kolik mu je, to už je přece nějaká osobnost. A vlastně by mu měl tenhle kluk oplatit tykání zase jenom tykáním. Kosek se té myšlence zasmál.

Honza se na něho podezíravě podíval, co je mu najednou tak k smíchu, blesklo mu hlavou, ale pak jeho napjatý výraz povolil,

„Proč ne. Nezlobte se, já bych byl moc rád, aby u toho našeho povídání byl i můj trenér. Na mně opravdu není moc zajímavého. Kdybyste se ale přišel podívat k nám do oddílu, možná byste na něco pozoruhodného přišel. A pak, aspoň kluci uvidí, že to myslíte vážně…“

Koskovi sice nebylo moc jasné, proč Válek odvádí řeč od své osoby na jakési neurčité kamarády, ale s nabídkou souhlasil. Ostatně, proč ne. Třeba v tom oddíle získá nějaký zajímavý materiál do přílohy jejich novin.

„Prosím, Michal Hovorka,“ ozval se v telefonu netrpělivý hlas člověka, který považuje za ztrátu času už jenom to, že musí natáhnout ruku po sluchátku. Má pravdu, uvědomil si Kosek. Kdyby minuta telefonického klábosení vyprodukovala jednu cihlu, neměli by lidi problémy s bydlením. To by se snad ty baráky stavěly samy.

„Tady Pavel Kosek. Já…“

„Já vím, Honza mi o vás říkal. No, upřímně řečeno, nečekal jsem, že zavoláte. Chcete se omluvit, že nemáte na tu schůzku čas,“ přerušil ho Hovorka a hlas jej prozrazoval. Určitě právě teď absolvoval jeden z nejdelších telefonátů svého života.

„Ale to ne, já bych rád…“

„Tak kdy se vám to hodí?“ skočil mu Hovorka znovu do řeči.

Smluvili se na druhý den dopoledne. Hovorka trval na tom, že by Koska rád přivítal ještě v době, než se kluci začnou scházet. Kosek slíbil, že bude dochvilný.

Dojel na konečnou městského autobusu, tak jak mu to poradil trenér toho malého oddílu. Rozhlížel se, ale pak si uvědomil, že tady v té vsi, připojené k velkému městu, sotva najde nějaké velké cedule, směrující ho k areálu. Naštěstí se ho ujala vlídná babička, mající v tu chvíli cenu pohádkové stařenky. Název oddílu jí v první chvíli moc neříkal, ale když svůj dotaz upřesnil, že hledá pana Hovorku, toho, co se motá kolem koní, zaplavila ho dobrými radami.

Vydal se určeným směrem až k okraji březového hájku. Právě tam uprostřed zeleně se rozprostíralo jezdecké kolbiště, na něm pár čerstvě natřených překážek. Kosek zaklepal na masívní vrata, ale kromě toho, že se kdesi vzadu rozštěkal pes, se mnoho nestalo. Zabušil silněji, pak zmáčkl kliku a zvědavě vkročil dovnitř. Na dvoře nebyla ani noha. Zamířil ke stájím.

Uvnitř pobíhal pan Hovorka v montérkách, rukávy flanelové košile vykasané a na tváři omluvný výraz.

„Promiňte, vůbec jsem vás neslyšel. Zrovna rozděluju krmení. Kdybyste byl tak hodný, počkejte chvilku…“

Pavel pár okamžiků jen tak nečinně postával, pak nabral náruč sena a začal postupovat proti Hovorkovi z druhé strany stáje. Když se setkali, Hovorka uznale povytáhl obočí. Měl rád, když namísto okukování dokázal host vzít za práci.

„K Ireně nechoďte, té dám raději sám. K té se nemůže cizí člověk ani přiblížit, hned po něm chňapne,“ varoval Koska a namířil si to ke kobylce, kterou si před chvilečkou dovolil Kosek docela důvěrně poplácat. Když Hovorka zjistil, že Irena už dostala svoji dávku krmení, nijak to nekomentoval, jen si polohlasně posteskl: „To víte, tady musíme udělat všechno od á do zet. Ale ne, nestěžujeme si.

Kdyby nás to nebavilo, nepohrneme se do toho…“

„Proč právě Irena? Proč se ta kobyla jmenuje jako nějaké děvče?“ nedalo to Koskovi a starý trenér povzdechl: „Ono se tak jedno děvče jmenovalo. Chodilo sem čekat na Honzu. No a pak když ta holka, ta Irena, začala Honzu přemlouvat, ať to tady nechá plavat, ať s ní jde raději častěji do kina nebo na diskotéku, tak ji Honza nechával čekat pořád dál, pak si začal dokonce vymýšlet nějakou novou práci a Irenu to přestalo bavit. Jenomže to už ta kobyla měla jméno, na její počest“

„Když mluvíte o Honzovi, proč má tak mizivé vyhlídky? Říkali mi, že by mohl reprezentovat. Na tom by přece nebylo nic nenormálního, kdyby odešel do většího oddílu. Nakonec byste z toho měl i vy větší radost, že jste tady vychoval takového reprezentanta. Co mu vůbec brání? Nebo ho nechcete pustit?“

Trenér se kupodivu nezaškaredil, ale pobídl Koska ven ze stáje. Pojďte, uvařím vám v klubovně kafe, než přijdou naši kluci ze školy. To tady bude větší mumraj. Jo, určitě přijde i Honza, takže si s ním o tom můžete popovídat.

Samozřejmě, je trochu samorost. Přišel k nám do oddílu, když mu bylo devět roků. Kluk jako za groš kudla, když zafoukal vítr, musel se přidržet zábradlí, aby ho to neodfouklo. A vidíte dnes, jaký je z něho pořízek. Když mu bylo deset, umřel mu táta. Honza l vlastně vyrůstal tady, většinou spěchal ze školy rovnou sem. Naštěstí se vždycky dobře učil, takže jsem ho od koní nemusel honit ke knížkám. Nakonec to dal všechno dohromady – napřesrok vystuduje a stačí při tom i ty koně…

Tím považoval Hovorka povídání o Honzovi za skončené, hovor stále častěji stáčel na ostatní. Kosek se naučil zapisovat si hodně věcí do paměti. Kolikrát se mu při jeho novinářských začátcích stalo, že rozhovor začal váznout přesně v tom okamžiku, kdy vytáhl z tašky blok a propisovačku. Teď však zaplňoval papír jmény a dalšími údaji. Hovorka ho nadšeně přesvědčoval o tom, jací by z těch kluků mohli vyrůst jednou jezdci.

Honza přišel první.

„Zatím máš volno, abyste si mohli tady s panem Koskem popovídat,“ usmál se Hovorka. „Když se nebudete zlobit,“ otočil se na Pavla, „půjdu zase po své práci. Ještě se tady zastavím. A nezapomeňte si tady s Honzou pořádně projít. Abyste viděl celé to naše hospodářství.“

Honza s Koskem zůstali sami.

Honza začal.

„Dlužím vám pořád odpověď na jednu otázku. Jestli máte ještě chuť poslouchat, zkusím to vysvětlit. Možná i sám sobě…“

Kosek nic neříkal, a tak Honza pokračoval ve svém monologu.

„Když jsem sem přišel jako malý kluk, táhla mě hlavně romantika a láska ke zvířatům. Našel jsem tady pana Hovorku, který mně za pár roků dokázal nejen dělat trenéra, ale nahradil mi vlastně i tátu. Víte, to v takových okamžicích, kdy jsem jako kluk začal vyvádět všelijaké vylomeniny, a ten, kterému věřím, byl nešťastný, že se nedokážu chovat ještě jako chlap. A já bych byl v takové chvíli držel raději pár facek. A pak jsem dělal všechno pro to, abych se tomu, koho jsem tak obdivoval, co nejvíc podobal.

A ta romantika, to bylo všechno jinak. Nejdřív mi pořádně ztvrdly ruce od lopaty a vidlí. Tomu se tady nikdo nevyhne. Chceš, kamaráde, jezdit, tak tady máš nářadí a nejdřív dělej.

Víte, pan Hovorka nikdy neuznával takové tý salonní jezdce, kteří si to přihasili ke koníčkovi v čistých rajtkách a po projížďce je všechno přestalo zajímat. Ke zvířeti si musíš najít vztah, vtloukal nám vždycky do hlavy. A to pořádné nedovedeš, pokud kolem těch koní nebudeš od rána do večera. Jestli máme být kamarádi, pak si ten svůj čas pěkně rozdělte mezi školu, rodiče a oddíl. Samozřejmě že nikomu hlavu neutrhnu, když někdy vyrazí s holkou na rande. Ale až když pěkně splní všechny svoje povinnosti. To nám pan Hovorka opakoval donekonečna. Já byl vždycky blázen do práce, hlásil jsem se na všechny brigády i na nedělní služby. Ty neděle, ty jsem měl nejraději. Udělal jsem svoji práci a pak jsem si tajně vytáhl některého koně a vyrazili jsme. Jenomže to prasklo. Když jsem se jednou vracel, natrefil jsem zrovna na našeho správce. Jen se tak na mě podíval a utrousil mezi zuby: ‚Nevěděl jsem, že máš na neděli napsané nějaké ježdění. No a pak to bylo na oddílové schůzi a já dostal dištanc jako hrom. Měsíc jsem nesměl sednout na koně. Bylo to hrozný, ale já tady dřel o to zarputileji. Asi to k něčemu bylo, protože po skončení toho trestu za mnou přišel pan Hovorka a povídá: ‚Honzo, s tím tajným ježděním jsi mě pořádně naštval, to ti teda povím. Kdybys za mnou přišel, nějak se to dalo udělat. Ale řeknu ti, že by po takovém trestu spousta kluků ztratila chuť sem vůbec přijít. Jenomže ty jsi tomu propad…‘

To samozřejmě asi trochu přehnal, já myslím, že by se tak zachoval každý, ale o to teď vůbec nejde. To jsem vám pořád neodpověděl. Je fakt, že jsem to dotáhl až mezi juniorské reprezentanty a nemyslete si, kluci tady to ocenili. Máme nástěnku, objevily se tam nějaké fotky, diplomy, medaile. Najednou se sem začala trousit spousta docela nových kluků, jako že by chtěli vidět, jak tady ten Honza Válek, juniorský šampión, poklízí u koní, jen se z něho kouří. Já po nich jen tak pokukoval a říkal jsem si, to jsem zvědav, holenkové, jestli se přidáte. Jenomže oni se nemohli dost dobře nepřidat.

To víte, co stačilo v juniorech, to bylo na dospělé málo. To já taky vím, že z těch koní nemůžu dostat něco, co v nich není. A na lepší nemáme. Lákali mě do větších oddílů a pan Hovorka mě tam posílal. Vždycky říkal, že se na mě zlobit nebude, že to bude sláva i pro ten náš malý oddíl. Jenomže, víte, já bych pak už na ten náš oddíl neměl vůbec čas. Představte si, že bych to tady zabalil a šel prostě jen tak pryč. Nejsem náfuka, ale vím, že spousta těch kluků přišla za mnou, že se tady utvořila dobrá parta, která začínala jezdit se mnou, tedy jako s juniorským mistrem Válkem. Nebylo špatné, když si uvědomili, že na tom zase tak moc není, že je potřeba si vážit koní a práce kolem nich, že člověk nesmí být fajnovka a že musí zkrátka dělat a taky hodně jezdit. A víte, že koně to asi vytuší, že zrovna teď vezou toho kluka, co jim vybral nejlepší seno a že jim podestýlá a nezapomene jim dát po každé jízdě kousek cukru. Kdepak kůň, ten si pamatuje.

Víte, já jsem nemohl odejít. Ještě ne, ještě to opravdu nejde. Měl jsem vždycky strach, že by se to tady rozpadlo a ti kluci by sem třeba přestali chodit. Že by překážky oprýskaly a že by neměl kdo posekat na louce trávu, prostě se mi to všechno tak nějak rozleželo v hlavě a já všechny ty nabídky odmítl. Začali říkat, že jsem podivín a samorost, ale uznejte, co je to proti tomu, co tady vlastně máme. Pojďte, můžeme si to projít…“

Vyšli ven z klubovny a Pavel se rozhlédl kolem sebe. Na rozdíl od dopoledne tu bylo živěji, asi patnáct kluků tady mělo co na práci, ani si jich v první chvíli nevšimli. Pak se otočil první, zavolal: „Ahoj, Honzo! Hele, co myslíš, bude to tak dobrý?“ a ukazoval něco, co Pavel na tu dálku pořádně nerozeznal. A najednou viděl, že Honza kradmo hledí na hodinky, a tak se rychle rozloučil s tím, že se ještě někdy přijde podívat.

Na ten slib nezapomněl. Nejednou si našel cestu na jezdecké závody, a když poprvé odhadl, jen tak pro sebe, docela potichoučku, že právě tahle kobylka, tančící jako baletka, přejede parkur bez jediné chybičky, považoval se málem za odborníka.

Až za pár roků, zvláštní, bylo to zase v Tróji, zaslechl hlášení, které se mu vrylo do paměti.

Na koni Lada vyhrává – jméno toho jezdce, pravda, přeslechl – titul juniorského mistra Československa. Talentovaného jezdce trénuje bývalý reprezentant inženýr Jan Válek.

A zvědavý novinář spěchal ke stájím s gratulací. Honza Válek jako by na něho čekal: „Vidíte, možná jsem opravdu chtěl někdy odejít. Ale nějak jsem to nestihl. A teď? Teď už to asi zase nejde.“

POSLEDNÍ ZÁVOD

Poklusával tunelem, který spojoval tréninkové hřiště s atletickým stadiónem. Pomalu, jen co noha nohu mine, jako by podvědomě chtěl ten okamžik, kdy se postaví na start, co nejvíce oddálit.

Cítil, ne, vlastně to věděl docela určitě, že dnes má poslední šanci. Celý jeho dosavadní život, všechna ta dřina na oválu dráhy i pod činkami v posilovně, hodiny tréninku, nekonečné stejně jako prostor za mihotavými hvězdami, hektolitry potu, hromady propocených triček a roztrhaných teplákových souprav, tisícovky naběhaných kilometrů – to všechno, a snad ještě mnohem víc, co nikdy nedokáže vyslovit, se teď soustředí do jednoho jediného, rozhodujícího závodu.

„Dneska máš poslední šanci,“ pošeptal mu trenér před několika málo minutami, plácl ho po zádech, zašklebil se (určitě tu nesmyslnou grimasu považoval za povzbudivý úsměv) a nakonec zdvihl palec v nervózním gestu na znamení vítězství. Odpověděl mu nezřetelným zamumláním, které si trenér mohl vysvětlit jak chtěl, a odešel za masérem.

Na tenhle okamžik, kdy mu pevné prsty zvláčňovaly svaly a připravovaly je k nadcházejícímu boji, se pokaždé těšil. Ale dnes, kdy ho čekal nejdůležitější závod celé závodnické kariéry, mu ani masér a jeho tlachání o ničem nevrátily dobrou náladu.

Dnes má poslední šanci, a ani mu to trenér nemusí připomínat. Když si tu větu nechal ještě jednou proběhnout mozkem, najednou si uvědomil, že jsou to nadmíru tvrdá slova. Ale moc dobře také chápal, že stojí na křižovatce, ze které vedou dál jen dvě cesty. První nabízí sladkou možnost vychutnat další opojné okamžiky slávy, kdy nitro zaplaví hluboká spontánní radost. Ale – na jak dlouho ještě? A ta druhá, to je pád, tvrdý, krutý pád. Tím bolestnější, čím méně je na něj člověk připraven. Ale i padat se přece musí umět…

Najednou ho představa toho, co na něho v příštích okamžicích čeká, zavalila jako balvan. Ne, balvan ne, byla to obrovitá skála, která pod sebou nelítostné drtila jeho sebevědomí. A čím víc se blížil start, tím to bylo horší.

Když odcházel od maséra, podvědomě se ohlédl. Stála tam v šeré úzké chodbičce. Usmál se, na okamžik z něho spadlo všechno napětí i tréma. Šel k ní, pohladil ji po splývavých vlasech. Ten něžný dotyk ho úplně uklidnil. Ale když ruku zase stáhl, jako by se zrušilo i neviditelné a nehmotné pouto. Strach a obavy se vrátily a znovu se zakously plnou silou.

„Tak vidíš, Katynko,“ řekl suchým hlasem, ve kterém skřípěly obavy. „Dneska mám poslední možnost, poslední šanci. Vždyť je to ale vlastně maličkost, viď?“ pokusil se o lehký tón, roztřesený hlas však prozradil, jak mu opravdu je. „Když to vyhraju, pojedu na olympiádu. Všichni aspoň víme, na čem jsme. Ale já jsem teď hrozně tmavěný. Vlastně se mi nechce ani závodit. Nevím…,“ dokonce už ztratil slova, jen se na ni nešťastně podíval.

Plavovlasá dívka, která ho přišla povzbudit v posledních minutách před startem, se mírně pousmála: „Budu ti držet palce. Chtěla jsem ti něco říct. Víš…,“ najednou se zarazila, protože moc dobře věděla, co tomu cíli obětoval. Napadlo ji, že by mu to teď snad ani říkat neměla. Potom se přece jen rozhodla a vyhrkla: „Kdyby ti to náhodou nevyšlo, však víš, tak svět se nezboří…“

„Ty mi nevěříš!“ vyletělo z něho dotčeně, až toho ostrého tónu hned zalitoval. Najednou cítil, jak se v něm hromadí vztek. A zároveň i odhodlání, protože chtěl právě jí – jenom jí a nikomu jinému – dokázat, že přece ještě něčeho dosáhne, že se ještě umí poprat, že…

Kateřina si uvědomila, že měla raději mlčet, a rychle proto dodala: „Ty to určitě dokážeš, já ti věřím, moc ti věřím. Budu na našem místě.“ Stoupla si na špičky a letmo ho políbila. Ten dotyk mu vrátil sílu a chuť bojovat. Zatoužil sevřít Kateřinu v náručí, ale odběhla dřív, než k nim dorazil přísný pořadatel.

„Tady nemají co pohledávat ani trenéři, a ty si sem vodíš děvčata,“ spustil zhurta a pohrozil mu prstem. Odpověděl mu jen náznakem nejistého úsměvu a pokrčením ramen. Potom se zhluboka nadechl a s lehkostí, která mu ještě před několika minutami tolik chyběla, vykročil na plochu stadiónu.

Oslepilo ho slunce a v tom okamžiku se mu v hlavě znovu zběsile roztočil kolotoč myšlenek. Když neporazí všechny soupeře, když tartan neovládne, jak se sluší a patří na slavného šampióna, rozplyne se jeho sen o pěti olympijských kruzích jako sněhová vločka, která mu už tolikrát chladila potem zalitou tvář při vysilujícím tréninku.

Rozhodnutí atletického svazu bylo jednoznačné. Ten, kdo splní limit a vyhraje, jenom ten si také vybojuje nominaci na olympijské hry. Dnešní závody k tomu dávají poslední možnost, jsou rozhodující. Vždyť nominace je už vlastně uzavřena, a tak jen několik málo vybraných atletů, kteří mají dlouhodobě vysokou výkonnost, ale nejrůznější okolnosti jim zabránily, aby splnili určené limity ve svých disciplínách, dostalo tuhle poslední příležitost.

Startovní listina závodu slibovala hodně slavných jmen, a tak se sešlo i nečekaně mnoho diváků. Jistě k tomu přispěla i skutečnost, že se čekaly ostré souboje mezi těmi, kteří ještě měli šanci, poslední šanci.

Nebyl zvyklý doma závodit před tolika diváky. Přivykl sice tomu, že na velkých závodech v zahraničí připomínalo hlediště atletických stadiónů nepokojný vřící kotel, ale doma bylo vždy prostředí komornější. Zatleskat přišlo vždycky jen pár atletických nadšenců, známých a příbuzných těch, kteří bojovali na atletickém stadiónu.

Dnes to ale bylo něco úplně jiného. Diváci nadšením připomínali fotbalové fanoušky, jenomže se z tribun neozývaly hrubosti a nadávky. Uznalý potlesk se střídal s pískotem. Ten se snesl pokaždé, když lidé vycítili, že atlet odložil sportovní zápal v šatně, zapomněl jej na hromádce pečlivě složeného šatstva.

Slunce ho oslnilo. Na kratičký okamžik neviděl vůbec nic, jen se mu pod sevřenými víčky přelévaly duhově pestrobarevné skvrny, přeškrtané ostrými bodavě šlehnutými paprsky.

Zamžikal, aby ten přelud vyhnal zpod víček, a zadíval se vzhůru do jasně modré oblohy.

Skvělá atmosféra, která na stadiónu panovala, ho zprvu na chvilku uklidnila. Nervozita zmizela, teď už se na závod těšil. Pomalu přešel dráhu a poklusem zamířil doprostřed zeleného pažitu. Položil si tašku do trávy, a při tom předklonu se mu znovu sevřel žaludek.

Byl sám, sám uprostřed tisíců. Samota jako by ho celého sevřela, stiskla nepřekonatelnými kleštěmi, obklíčila srdce i plíce. Neblázni, vzpamatuj se, okřikl se v duchu. Zalapal vyděšeně po dechu, zhluboka nabral do plic vzduch, mocně vydechl – klid, jen klid. A ještě jednou. Zhluboka nadechnout, a teď pomalu, pomaloučku výdech. Srdce se přece jen uklidnilo, i žaludek přestal zlobit.

Očima hledal místo, kde seděla Katka. V nekonečném oceánu tváří ji samozřejmě nemohl rozeznat, ale přesto měl dojem, že mu z té veliké dálky zamávala.

Jeho první vítězství viděl malý školní stadiónek a mladá učitelka tělocviku, která do jejich školy přišla rovnou z fakulty. Všichni kluci z třídy ji milovali.

Tehdy, ve starých zašedlých teniskách a bílém sepraném tílku, porazil kluka, který běhal za místní atletický oddíl, a měl bělostné tretry i zářivý dres s chlubivým duhovým nápisem Adidas. Šel v těch krásných tretrách už ze šatny, hřebíky klapaly chodbou, potom po vyasfaltovaném chodníku až na plochu, aby ho všichni spolužáci mohli hodně dlouho obdivovat a taky mu dostatečně závidět.

Pomyslel si o něm, že je to pěknej moula, protože on by takové vysněné tretry leštil nejmíň třikrát denně. A neběhal by v nich ani po trávníku, aby je náhodou nepoškodil. Nechal by si je jenom na dráhu, jenom pro příležitost ze všech nejsvátečnější.

Učitelka se na něho tenkrát usmála, ten úsměv ho vynesl až do sedmého nebe, a do sešitku si úhledným dívčím písmem zapsala čas.

A ten kluk mu to nikdy nezapomněl. Dokonce když se jejich třída sešla po pěti letech, tak mu to s patřičným úšklebkem předhodil: „Tak co, šampióne, nechceš si to rozdat? Teď seš sice slavnej, ale já bych tě stejně natřel.“

Po chvíli, když se přidali i další spolužáci, se nechal vyprovokovat. V parku odkrokovali přibližně sto metrů, saka odhodili do trávy vedle kravat, a postavili se vedle sebe na startovní čáru, vyrytou do parkové cestičky ulomenou uschlou větví.

Dopadlo to tak, jak to dopadnout muselo. Byl v plné síle, natrénovaný, před sebou nejdůležitější závod sezóny, mistrovství republiky…

Ale to už je dávno. Dokonce tak dávno, že nebýt mírně zažloutlých fotografií z těch školních let, snad by ani nevěřil, že to nebyl jen krásný, ale kratičký sen.

Ve školní brašně nosil s knihami a sešity i tenisky. Ze všeho nejvíc ho bavila fyzika, pokud samozřejmě neměli zrovna tělocvik. Jeho táta si myslel, že z něho bude přinejmenším slavný, atomový fyzik…

„To byl opravdu dobrý čas, moc dobrý,“ pochválila ho mladá učitelka, když se vraceli z hřiště zpět do školy. Zrudl jako pivoňka, ještě dnes si ten krásný pocit něčeho naplněného, a zároveň nedostižného dovede připomenout.

„Víš co,“ řekla mu potom trochu zamyšleně. „Zajdi za trenérem Wimmerem a řekni mu, že tě posílám. Ať si tě vyzkouší,“ dodala ještě a s ním se zatočil svět.

Všiml si, že jeho dnešní soupeři ještě nevyšli ze šaten. Pomalu poklusával po hebkém trávníku, uvězněném oranžovým kobercem osmiproudé tartanové dráhy. Mechanicky udržoval svaly zahřáté a pružné.

Snažil se o absolutní uvolnění, aby nevnímal atmosféru kolem sebe. Potřeboval už konečně setřást tu deprimující nervozitu, která hrozila, že mu úplně sváže ruce a nohy. Musí se soustředit, soustředit na jediné – na závod, nejdůležitější závod dosavadní kariéry. Protože jenom dnešní úspěch mu otevře dveře k závodu ještě důležitějšímu, na kterém se sejdou ti nejlepší z celého světa.

Ale nepodařilo se mu to. V hlavě se zmateně předbíhaly poplašené myšlenky, škobrtaly jedna o druhou. Rezignoval, už se je ani nepokoušel zkrotit. Jak má běžet? Jakou zvolit taktiku? Co mu to radil trenér? Na koho si má dávat největší pozor?

„Tos to, kamaráde, trochu popletl,“ pochybovačně se usmál a nedůvěřivě zakroutil hlavou trenér Wimmer, když mu po pravdě odpověděl na dotaz, za kolik ten školní závod vlastně běžel.

Zatvářil se po trenérově reakci tak nešťastně, až se Wimmer bodře rozesmál: „Nic si z toho nedělej, z toho se přece nestřílí. Ale s tím časem bys byl málem žákovským rekordmanem. No nic, tak se převlékni a předvedeš mi, co v tobě opravdu je.“

Když doběhl, trenér rychle schoval ruku se stopkami za záda a tvářil se najednou hrozně vážně.

„Stylově to není nic valného, ale od toho jsou tady trenéři, aby tě to naučili. A zítra se koukej ukázat dřív, ať toho stihneš víc natrénovat. Budu rád, když tě tady mezi námi uvidím co nejčastěji!“

Tím vlastní uvítací ceromoniál skončil. Měl trochu obavy, jak ho přijmou ostatní kluci. Ale respekt si získal hned při prvním tréninku – utekl jim, kdy ho napadlo. Jenom uznale pomrkávali.

První větší úspěchy se dostavily rychle, jakoby samy od sebe. Na dráze se cítil výtečně, brzy neměl ve své věkové kategorii konkurenci. I ten žákovský rekord brzy překonal.

Dostal občanku, úspěšně složil přijímací zkoušky na průmyslovku. Studium zvládl lehce, stejně jako stále rostoucí tréninkové dávky.

Běhal, vítězil.

Týdny a měsíce se ztrácely v nedohledné propasti času se stejnou pravidelností, s jakou on kroužil po oválu dráhy. Už dávno neběhal za dorostence, oddíl dospělých potřeboval body v mistrovské soutěži, a tak funkcionáři rádi převedli mladičkého běžce na středních tratích mezi starší atlety.

Neprohrával ani s dospělými. Tehdy poprvé ho napadlo, že by jednou chtěl běhat v reprezentačním tílku. A co víc, že by to i bylo možné.

Ta myšlenka ho celého ovládla. Trénoval s obrovským nadšením, až ho trenér musel krotit. „Nemusíš se ztrhat teď najednou, musíš si nakládat postupně… Měj rozum, jinak z tebe opravdu velký běžec nikdy nebude,“ tvrdil Wimmer, ale on jako by ho neslyšel. Když to nešlo jinak, vracel se tajně po tréninku ještě jednou na stadión nebo běhal kolečka v parku. Doma si ve sklepě zařídil posilovnu.

Všechno šlo stále jako na drátku. Vojnu vlastně odběhal v Dukle. Za dva roky si nevybral jediné volno po službě, v tréninkovém deníku zaplnil všechny kolonky. Cítil se zdravý, silný. A tehdy také poprvé okusil, jak chutná reprezentace. Tričko s lvíčkem na prsou tenkrát pečlivě přeložil přes opěradlo židle a dlouho se na ně díval.

Druhý den vyhrál. Připadal si neporazitelný.

Do startu zbývala krátká chvíle. I když se soupeři pečlivě rozklusávali, cítil jejich kradmé pohledy. Věděl, že by měl vyhrát, že to všichni předpokládají, ale nikdo mu to neusnadní. Bude to honička, ve které budou všichni toužit po jediném – porazit ho. Porazit slavného šampióna. Kdo by nechtěl mít ve sbírce jeho skalp?

Teď už soupeře moc nevnímal, neviděl tribuny. V uších mu hučelo, oči viděly jediný cíl – vítězství.

Startér je řadil na startovní čáru. Před nimi patnáct set dlouhých metrů. Co všechno se může stát? Vedle něho nervózně zrychleně dýchal asi osmnáctiletý kluk. Nebo to je jeho vlastní dech? Nevěděl, jen mu blesklo hlavou, jak už je to dávno, co on…

Jezdil po celém světě a vítězství si navlékal na pomyslnou zlatou nitku jako jeho malá sestřička lesní jahody na stéblo trávy. Byl slavný, zvykl si, že se pohyboval ve společnost: známých osobností.

Když se jednou začas vrátil do rodného města, čekala ho tam maminka, táta a sestřička, která už nebyla malá, ze které vyrostla slečna skoro na vdávání. Všichni na něho byli hrdí a rádi se s ním procházeli ulicemi, dělalo jim dobře, že ho lidé poznávali. „To je on, podívejte, co všechno dokázal,“ říkali polohlasem kolemjdoucí a každý mu chtěl alespoň stisknout ruku.

Tenkrát si to ještě neuvědomoval, ale stávala se z něho opravdu hvězda.

„Dej si pozor, sláva, ta stoupne do hlavy každému. Zkazila život větším mistrům, než jsi ty…“

Smál se trenérovi, který stále častěji opakoval varovná slova. Smál se, bezstarostně přijímal hold svého okolí a vůbec netušil; že začíná být důkazem pravdivosti trenérových úvah.

Domů se vracíval stále méně, nebavilo ho odpovídat na každý pozdrav. Cítil se jako svázaný, uličky starobylého města mu najednou připadaly příliš úzké.

Zlobily ho neustálé trenérovy připomínky.

„Nejsem žádný zelenáč. Přece už sám dokážu zvážit, co si můžu dovolit a co potřebuju. To je nesmysl, abych musel stále jen poslouchat, jako nějaký začátečník. Jestli mají jít výkony ještě nahoru, musíme víc spolupracovat při tréninku,“ tvrdil, ale nepřiznal, že si spolupráci plete s hledáním úlev.

Nejednou, ho něco bolelo, tak skončil trénink a šel do kina. A přísné dodržování životosprávy považoval za zbytečné odříkání. To, co dřív dělal s láskou a nadšením, bylo najednou nepříjemnou povinností. Hledal výmluvy, aby nemusel odkroužit plánovaný počet kol na dráze a navzpírat v posilovně stanovenou sumu kilogramů. Tvářil se znuděně, hlavou škrtal o mraky. Dřív podepsal každý přistrčený notýsek, dovedl se vžít do pocitů kluků, kteří se ohřáli v blízkosti slavného atleta a odnesli si jako trofej jeho podpis. Teď už na ně neměl tolik času, jednou se dokonce rozkřičel na pořadatele, aby si udělal pořádek, že ho ta drobotina jen ruší ze soustředění před startem.

„Chci si přece taky něco užít. Copak budu chodit věčně spát hned, jak skončí večerníček?“ pustil se do trenéra, který mu vyčetl předchozí flám. Někdo ho viděl v nočním podniku a hned zateplá s tím běžel mezi atlety. Vychrlil na trenéra spoustu proč, byl to protiútok, kterému ustaraná trenérova tvář nedovedla čelit.

„Kdo si troufne mě porazit?“ vyrazil ze sebe poslední otázku i největší trumf.

Trenér pokrčil rameny.

Výstřel!

Odstartováno. Vyrazili jako chrti za neexistujícím zajícem.

Úmyslně se jako by trochu opozdil, nechtěl totiž riskovat, že mu někdo v té mele prvních desítek metrů šlápne na patu. Nechtěl riskovat pád, netroufal si do souboje loktů, kde nenadálé dloubnutí dokáže na chvilku vyrazit dech.

Klidně se zařadil na konec chumlu běžců:

Když se hlouček začal roztahovat do větší délky, nenápadně se posunul kupředu.

Už je třetí, teď kontroluje čelo závodu. Krátkým ohlédnutím zhodnotil situaci za sebou…

Najednou se ukázalo, že není neporazitelný.

Přišlo to jako blesk. Jako by před rychle jedoucím automobilem vyrostl náhle z asfaltové silnice za zatáčkou mohutný strom.

Byl to docela všední závod, který měl bez sebemenších problémů vyhrát. Pořadatelé ho dlouho přemlouvali, aby vůbec přijel, a významně přitom pomrkávali. Ještě před startem ho pozval předseda místního atletického oddílu do klubovny.

„Patnáctistovka je hlavním závodem programu, pro vítěze jsme připravili tuhle cenu.“ ševelil předseda a on uznale pokýval hlavou při pohledu na nádhernou křišťálovou vázu. Muselo to stát spoustu peněz, napadlo ho, a zalichotilo mu, jakou pro něho připravili snaživí organizátoři odměnu.

Jenomže nevyhrál. Na nejvyšší stupínek vystoupil nějaký neznámý místní dorostenec, který měl podle dohodnutého plánu dělat zajíce. Tedy, měl rozběhnout co nejrychleji závod. Jenomže se do toho pustil tak snaživě, že po prvním kole utíkal ostatním o deset metru. Ohlédl se, pak do toho ještě trochu odvážněji šlápl. Snažil se na něho dotáhnout, ale kluk proklopýtal cílem o dva kroky před ním, před slavným reprezentantem.

Místní diváci strnuli a pak spustili úplný uragán ovací.

Sportovní funkcionáři zase probodávali kluka nevraživými pohledy, ten ještě ani pořádně nevěděl, co se s ním děje. Pokladník nakonec přinesl z domova kávový servis, zabalili to jen tak do papíru, aby on, šampión, dostal k diplomu alespoň nějakou maličkost.

Styděl se. Bylo to potupné, zdrcující.

Od toho dne se odvíjel řetěz dalších porážek. Najednou dobíhal uprostřed, občas i na úplném konci závodního pole. Už dávno nebyl neporazitelný, už dávno neměl jeho skalp takovou cenu jako kdysi.

Závod je rychlý, až nečekaně rychlý. Odborníci předpovídali spíše poziční boj s dlouhým finišem.

Na čele zůstává už jen pětičlenná skupinka.

Pět lidí sípavě nabírá do plic vzduch a s hlubokým zafuněním jej zase vypouští. Pot stéká v lesklých praméncích, suchá a jasná trička ztmavla.

Teď! Teď, řekl si v duchu, je ta pravá chvíle. Až se té myšlenky polekal, ale ne, nesmí dát čas pochybnostem. Ještě okamžik sbíral odvahu a pak vyrazil, jako kdyby do cíle zbývalo už jen pár metrů.

Soupeři jako by zůstali chvíli stát, jeho nástup je zaskočil. Ještě, ještě okamžik musí tohle pekelné tempo vydržet, pak se může poohlédnout. Ne, je to dobré, nikdo za ním ze skupinky za jeho zády nevyběhl. Urputně bije tretrami o tartan a stejně zběsilým tempem mu krev buší ve spáncích.

Ano, už dávno nebyl neporazitelný. Ale ani v nejmenším si nepřipouštěl, že by někde udělal chybu. Hledal nedostatky všude kolem sebe. Z neúspěchů vinil především trenéra, vyčítal mu špatné metody přípravy, nadměrnou zátěž při tréninku, zastaralé myšlení a kdovíco ještě. Dopadlo to tak, jak to dopadnout muselo. Hrozně se pohádali a rozešli. Vlastně ne, on křičel, stále hlasitěji, Čím slabší mu připadaly vlastní argumenty. A pak se najednou trenér sebral a šel, tiše, mlčky.

Poslal za ním ještě několik zlých slov, že si vystačí sám, že nikoho nepotřebuje, tím spíš takového diletanta, který se chce jen přiživovat na jeho slávě.

Prohrával dál. A nejenom na dráze. Přátelé se mu začínali vyhýbat. Především ti, na kterých mu záleželo. Už nedokázal s nikým normálně promluvit. Byl podrážděný, agresivní útočil na každého, na všechno.

A potom přišla ta největší rána. Chyběl v nominaci na mezistátní utkání. Už nebyl reprezentantem.

Slyšel svůj přerývaný dech, lačně lapal po vzduchu. Najednou ten sípavý zvuk něco přehlušilo. Chvíli nechápal, co to je, ale najednou pochopil – zvonec. Rozhodčí ohlašují poslední kolo.

Poslední kolo, ještě předlouhých Čtyři sta metrů. Urputně běžel vstříc svému cíli. Z jeho kroku odcházela lehkost a vlévala se do něj tíha, jako by mu někdo každým metrem přidával závaží.

Krize ho přepadla stejně rychle jako nečekaně. Nemohl popadnout dech, roztavené olovo se rozlilo po celém těle. Plíce jako by přestaly přijímat tolik potřebný kyslík.

Ale bojoval dál.

Rval se s bolestnou grimasou. Zdolával vlastní slabost.

Trvalo to věčnost.

Zdálo se mu, že se zastavil. Nechápal, proč se přes něho nepřehnali ostatní soupeři.

Ve skutečnosti to byl jen zlomek času, dvacet klopýtavých kroků. Nikdo netušil, jak těžká krize na něho dolehla.

Mozek se vyjasnil.

Běžel dál. Jen tvář vyjadřovala utrpení, které před chvílí prožíval.

Nic ho nebavilo. Nebylo divu, že opustil i svoji velkou sportovní lásku. Přestal běhat.

A měl vztek. Obrovský vztek na celý svět, který mu tolik ukřivdil.

Z hvězdy se stal padající meteorit, který má jedinou šanci – shořet v atmosféře.

Většinou nic nedělal, jen se bez cíle potuloval po městě. A pokaždé skončil tam, kde se našlo pár ochotných rádoby obdivovatelů. Byl zase největší – alespoň ve svých vzpomínkách, které přibarvoval úměrně s množstvím vypitého alkoholu. Místní ochmelkové mu začali říkat s posměšným zabarvením v hlase – šampión.

„Šampióne, pojď si dát ještě jednu na mě,“ zvali ho postupně jeho kumpáni a on, který si ani neuvědomil, že je druhým pro posměch, znovu a znovu vyprávěl své příběhy.

Domů se vracel pozdě v noci, nejistým vrávoravým krokem, naštvaný na všechny, kteří mu podtrhávají pevnou zem pod nohama.

Rovinka, potom zatáčka a posledních sto metrů. A pak bílá páska napnutá nad tartanovou řekou.

Krize byla v nenávratnu. Běžel dál, ukrajoval další z posledních desítek metrů, dělících ho od tolik vytouženého cíle.

Šlehl pohledem na tribunu do míst, kde seděla Katka. Chtěl, aby mu dodala sílu. Samozřejmě že ji nemohl vidět, ale namlouval si, že ji poznal. Pokusil se zrychlit…

Jednou, když se vracel v povznesené náladě domů, zakopl a upadl. Byl podvečer a stalo se mu to kousek od atletického stadiónu. Z jeho brány se právě vyřítili dva malí, asi tak desetiletí kluci, sportovní tašky přes ramena.

Zarazili se.

„Hele,“ zareagoval jeden z nich, „to je Trojan…“

„Kterej Trojan?“ ptal se druhý.

„Copak to nevíš, kdo byl Trojan? Přece mistr republiky, reprezentant, rekordman. Začínal tady u nás, právě na tomhle stadiónu…“

Ale nedopověděl, protože kamarád ho rázně přerušil: „Kecáš. Tohle že je Trojan? To je nějaký opilec…“

Mátožně se vydrápal na nohy, ani se neohlédl a nejistým krokem odcházel.

Druhý den odjel za svým trenérem. Mluvili spolu snad celou věčnost. Nikdy není jednoduché přiznat chybu. A taky není lehké uvěřit někomu, kdo při první vážné zkoušce zklamal.

Trenér ho nejdřív odmítal, ale po dlouhém přemlouvání nakonec souhlasil.

Začali spolu znovu.

Trénoval jako nikdy předtím. Žádná zátěž mu nebyla dost velká. Dřel, trpěl, ale bral to jako trest za všechny promarněné dny.

Forma se vracela jen pomalu, ale přece jen cítil, že mu to zase bude běhat. Jen neměl jistotu, jestli může být tak dobrý jako dřív. Jako by přečkal nějakou krizi, jako by ty minulé dny ani nepatřily jemu.

Když stál po dlouhé době znovu na startu, bylo mu, jako by začínal novou čistou kapitolu. Byl to sváteční pocit, při kterém se zároveň trochu styděl.

Něco se dělo. Stadiónem se převalila hektická vzrušená vlna. Nejdřív zahučela, pak se vzepjala do vyšších tónů, přelila se přes tribuny a za alejí, lemující stadión, se rozstříkla do neartikulovaných střípků.

Podvědomě se otočil.

Od klubka, které se za ním hnalo, se oddělil jeden běžec. Nezadržitelně se k němu přibližoval.

Vyděsil se. Uvědomil si, že nic neslyší. Copak ohluchl?

Koutkem oka registroval, jak diváci vstávají, vyskakují ze svých míst. Neslyšel nic.

To ticho bylo horší než tíha, která mu ještě před okamžikem svírala nohy.

A najednou v tom neskutečném tichu uslyšel lehounký šelest treter, opírajících se o tartan.

Byl to slabounký zvuk, ale jemu rval ušní bubínky.

Teď si uvědomil i soupeřův přerývaný dech.

Naráz mu jako úder hromu pronikla do uší gigantická lavina zvuků.

Exploze.

Jekot stadiónu.

Teď cítil, jak nepatrná vzdálenost ho dělí od jeho soupeře.

Ve vrcholu oblouku se ten druhý pokusil dostat před něho, ale to by musel hodné obíhat. Stále si držel vedení.

Cíl byl nekonečně daleko. Ještě cílová rovinka, celá dlouhá cílová rovinka, rozmazaná potem, stékajícím do očí.

Najednou jako by se čas zastavil a vrátil se zpátky. Znovu se loučil s Katkou, znovu slyšel její slova: „… a kdyby to náhodou nevyšlo, svět se nezboří,“ tak nějak to myslela. Teď to pochopil. Teprve teď si uvědomil smysl všech dlouhých debat o žebříčku hodnot, o tom, proč je třeba se o něco prát. V duchu s ní souhlasil, ale nikdy to neřekl nahlas, naopak, bránil a obhajoval svůj názor.

Teď pochopil, že Katka má pravdu.

Když vybíhal ze zatáčky a spatřil tam vzadu, na konci předlouhé rovinky, oslnivě zářící bílou pásku, udělal něco, čím šokoval celý stadión.

Opustil vnitřní dráhu. Uvolnil nejvýhodnější postavení a dal svému soupeři možnost zaútočit.

Diváci v první chvíli mysleli, že snad klopýtl a vybočil z ideálního směru.

Stadión na chvíli zmlkl.

Ale nebylo to ohlušující ticho, které ho tak zaskočilo před několika okamžiky. Byl to dlouhý, neskutečný tichý vzdech překvapení.

A pak se rozbouřil uragán hlasů.

Běželi těsně vedle sebe, rameno na rameni. Vysávali neúprosně poslední zbytky sil, které zůstaly v unaveném organismu.

Zbývalo posledních pár metrů. Ztratil několik centimetrů.

Cílem proběhli téměř současně, ale to už věděl, že skončil druhý.

Udělal pár mechanických kroků, předklonil se, lokty opřel o kolena, jen pomalu se mu vracela do těla ztracená síla. Nebyl si jistý, jestli ho unavené nohy donesou těch pár kroků, aby pogratuloval úspěšnějšímu soupeři, když před něho najednou padl stín.

Zvedl hlavu. S napřaženou rukou před ním stál vítěz, právě ten kluk, který vedle něho tak nervózně přešlapoval na startu. V jeho unavených očích teď četl obdiv i poděkování.

Věděl, že to byl dobrý závod.

NIKDY JSEM JI NEMĚL RÁD

Abych se přiznal, tak jsem doktorku Nagyovou nikdy neměl rád. Říkám vám to předem jenom proto, abyste dobře věděl, co jsem k ní vždycky cítil.

Když jsem se s ní setkal poprvé, to nám oběma bylo o dobrých dvacet let méně. A jí asi o pět víc než mně. V devatenácti jsem ohlásil přestup do pražského oddílu, protože se rodiče rozvedli, otec odjel někam na sever Čech, kde pracoval na železnici, a maminka se odstěhovala k sestře do Karlina. Boxoval jsem už doma, a tak jsem se hned druhý den ráno, potom, co jsme z malého náklaďáčku vyložili pár kusů nábytku a pár krabic šatstva, hnal do nejbližšího oddílu na trénink.

Frantovi Michalcovi, který tam byl tehdy trenérem, jsem vysvětlil situaci. Dohodli jsme se, že potřebné záležitosti s přestupem vyřídí. Potom mě poslal bušit do boxerského pytle. A nakonec mě ještě zahnal do posilovny. Když jsem zmučený a mokrý stál pod sprchou, řekl mi, abych přišel příští pondělí. Ale do té doby už musím mít vyřízenou prohlídku u sportovní lékařky. Dohodl mi to na pozítří, v sedm ráno. Poděkoval jsem mu a zanesl si vše do mozkových závitů, protože tehdy jsem ještě všelijaké ty zápisníky nepotřeboval.

Před ordinací jsem postával už od půl sedmé. Měl jsem docela naspěch, protože prázdniny pomalu končily a já měl před sebou ještě spoustu zařizování. Po maturitě jsem totiž udělal přijímací zkoušky na vysokou školu v Liberci, a teď jsem měl docela starosti s tím, aby mi povolili navštěvovat pražskou techniku. Moc se mi nechtělo ztratit rok, a tak jsem z toho byl trochu nervózní. Právě jsem dumal o tom, jestli to všechno stihnu. Box, škola. A potom, už u nás doma jsem se o boxu pokoušel psát do okresních novin, a tady bych v tom samozřejmě rád pokračoval.

Ale moje zamyšlení přerušil dravý hlas: „Peřinka!“

Vyskočil jsem ze židle a zamířil do pootevřených dveří ordinace. Byla to právě ta chvíle, kdy jsem doktorku Nagyovou spatřil poprvé. A od těch prvních okamžiků mi byla nesympatická. Snad to bylo i trochu podvědomé, protože jsem tehdy zastával názor, že lékařem boxerů by měl být muž. I když, po pravdě řečeno, Nagyová svým zjevem odpovídala spíše chlapovi než jemné mladé ženě. Jak jsem už řekl, nebylo jí v té době ještě ani pětadvacet, ale měla hrubý obličej s hluboko zapadlýma očima, orámovaný polodlouhými, věčně umaštěnými vlasy. Mocné tělo bylo těsně obepnuté bílým pláštěm, z vykasaných rukávů vyčuhovaly svalnaté paže s tmavými chloupky.

Vzala si mě hned ostře do parády, a poté, co jsem odtamtud za slabou půlhodinku vypadl, měl jsem toho opravdu plné zuby. A když jsem si navíc představil, že se kolem mě bude motat při každém utkání a skoro při každém tréninku, udělalo se mi z toho zle od žaludku. Raději jsem ten nepříjemný pocit rychle zahnal a spěchal jsem na studijní oddělení, kde jsem měl být o půl deváté.

Nakonec to na fakultě vyšlo, a tak jsem se mohl těšit na první opravdový trénink v novém oddíle, pro který jsem chtěl ze sebe vydat všechno.

Michalec na mě už v pondělí čekal. „Tak co. študente?“ přivítal mě, a já jsem si uvědomil, že se za těch pár dní pořádně informoval.

Pozdravil jsem ho a pokrčil rameny, že jako nevím, co bych měl odpovědět. Povzbudivě se na mě sice ušklíbl, ale nahlas pronesl: „Doktorka říkala, že to s tebou není moc růžový. A ona tomu rozumí. Prej jsi na boxera dost měkkej. No, jen se moc necukej!“ Uklidňoval mě, když jsem se chtěl ohradit. „Poptal jsem se na tebe u Karla Vošmerky, a ten mi řek, že sice nejsi žádnej bijec, ale myslí ti to a máš rychlý nohy.“

S dojetím jsem si připomněl Karla Vošmerku, u kterého jsem začínal a trénoval od svých třinácti let. Zastával názor, že boxer není rváč a box není mela ve vesnické hospodě, ale vznešený šerm pěstí. Proto mi také dělalo moc dobře, když jsem dokázal soupeře něčím přelstít nebo mu uniknout před drtivou ranou. Ovšem Vošmerka mi také připomínal, že když nezměním způsob vedení boje, když nedokážu pořádně praštit, nikdy to nikam v tomhle chlapském sportu nedotáhnu. Ale byl natolik rozumný, že mě nenutil, nepředělával, protože věděl, že jiný být ani nechci.

Michalec mě přátelsky plácl po rameni a dodal: „Tak já to s tebou taky zkusím.“

Poprvé jsem nastoupil v novém dresu proti takovému pořízkovi. Podsaditý kluk, říkali o něm, že má odboxováno asi čtyřicet zápasů. Z toho vyhrál pětadvacet, patnáct dokonce před limitem. Mlátil kolem sebe hlava nehlava, tak jsem ho nechal, aby se nejdřív trošku vyřádil. Lítal po ringu a já uhýbal. Mohl jsem si to tenkrát dovolit, jen jsem se vznášel. V druhém kole začal popadat dech a rukama už jen tak plácal do vzduchu. Když mě netrefil v prvním, tak ve druhém sotva, jen si musím dávat bacha, říkal jsem si a občas jsem mu dal najevo, že nejsem nějaký terč, do kterého se pokouší trefit, ale že ho dovedu sám trochu zmáčknout. Ve třetím kole toho měl chlapec plné zuby. Věděl jsem, že vedu vysoko na body, za celý zápas mě vlastně ani jednou nezasáhl. Tak jsem střádal bodíky a viděl jsem přitom jeho oči. Vůbec nebyly zlé, bylo v nich překvapení, nejistota, bezradnost. Bylo jasné, že hoch už nemůže a že se na gong těší jako sousedovic Terezka na vánoční stromek.

Zápas skončil a já se docela spokojeně vysoukal z ringu.

„Co to bylo za šaškárnu?“ vyjel na mě Michalec hned v šatně.

Nerozuměl jsem mu.

„S takovým baletem jdi do Národního, lidi chtěj vidět chlapy. Ten ubožák byl na lopatě a ty kolem něho tancuješ, jen abys ho náhodou trochu silněji nepraštil. S tímhle si u mě, chlapče, moc nezaboxuješ.“

Jako kdyby mě polil studenou vodou.

„Ale vždyť to bylo jasný. Přece nešlo o krev…“

Nasupeně vyrazil ze dveří a já si tři měsíce v mistrovském utkání nezaboxoval. Na mém místě zkoušeli nového kluka, prý to měl být velký objev. Asi byl. O technice toho moc nevěděl. Ale párkrát se mu podařilo uhodit soupeře. To asi bylo něco podle Michalcova gusta. A naše doktorka se mohla rozplynout blahem. Jenomže pak si tenhle talent zlomil ruku a já byl zase dobrej. Což o to, trénoval jsem poctivě, neměl jsem se co bát. Odboxoval jsem pár mačů, jenom jednou jsem prohrál, a to stejně dík tomu, že bodoví rozhodčí nechtěli nechat prohrát domácí hvězdu. Lidi šíleli a Michalec něco nesrozumitelně pokřikoval. Moc bych za to nedal, že ječel něco jako „zab ho“, ale jestli to bylo přesně tak, to bych s jistotou tvrdit nemohl. Michalec po zápase nadával jako obvykle, ale já ho už nějak nebral. Když jsem si vzpomněl na dobráka Vošmerku, tak bych brečel. Pořád jsem si nemohl srovnat v hlavě, proč takový správný chlap zůstal někde druhý a proč takovíhle jako Michalec žijou ve slávě.

Ten nový kluk měl s rukou pořád komplikace, špatně mu srostla, a tak po každé lamentaci končil Michalec tím svým obvyklým: „Tak já to s tebou ještě zkusím.“

Zkoušel to tři roky a doktorka Nagyová mu vehementně pomáhala, až mě oba natolik otrávili, že jsem boxu nechal. Dodělal jsem v klidu školu a po třech nepříliš zdařilých letech ve vývojové kanceláři jedné obří fabriky jsem si udělal postgraduál na žurnalistice a začal konečně o boxu psát v novinách. Postupem času mě to opravdu chytlo a našel jsem na sportu, který jsem tolik miloval i nenáviděl, mnoho krásného i nového.

Jedinou podstatnou skvrnou byla skutečnost, že kariéra doktorky Nagyové byla velice úspěšná. Nakonec se stala lékařkou národního mužstva. „Ale my už se přece známe,“ přivítala mě s nuceným úsměvem, když jsem si s ní potřeboval, už jako sportovní novinář, popovídat. Napadlo mě, že se nikdy neuměla smát a nenaučila se to ani za ty roky, co jsme se neviděli. Upřímně řečeno, to téma, které jsem si na ni připravil, k usmívání zrovna nebylo.

„Tak se aspoň můžeme bavit na úrovni,“ dodala. „Nemám ráda, když někdo chce psát o něčem, co ani sám pořádné nepoznal. A vy jste přece byl docela dobrý boxer. Jenom, pravda, trochu měkký, pokud si vzpomínám. To víte, box je den ode dne tvrdší…“

Po debatách s ostatními boxery jsem dospěl k závěru, že jim ordinovala nějaké preparáty, se kterými to nebylo všechno v úplném pořádku. Tak jsem se jí opatrně zeptal. Zabalil jsem to do křehoučkého, jemného obalu – co ona si myslí o podpůrných prostředcích a jak ona, jako reprezentační lékařka, spolupracuje s chemiky a biochemiky. A to jsem jí neměl říkat. Z očí jí vyšlehly blesky: „Tak s tím, chlapče, opatrně. To by se muselo dokázat. A házet na někoho špínu a nějaká podezření, no… to bychom se taky mohli sejít u soudu!“

Pokýval jsem hlavou a omluvil se. Nic jsem, samozřejmě, nemohl dokázat. Jenom jedno jsem z toho rozhovoru získal. Jistotu. Předtím to bylo jen podezření, teď mně to bylo jasné. Takhle reagovat může opravdu jen někdo, koho zasáhnete na hodně citlivém místě.

Potom se na pár let naše oboustranně napjaté vztahy poněkud uklidnily. Odešla totiž od reprezentantů a věnovala se výhradně vědecké práci. Asi bych ji měl spíš obdivovat, protože prý dosáhla vynikající výsledky v psychofarmakologii. Ale já jsem měl pořád před očima obličeje několika kluků, kteří se skelným pohledem nastupovali do ringu, aby tam do sebe klidně nechali bušit. Ignorovali rady trenéra, vůbec se nekryli a šli za jediným úderem, který rozhodne utkání. A musím uznat, že se jim to většinou podařilo. Po zápase se skoro pokaždé sesypali, ale to už je měla zase v práci Nagyová a velice brzy je postavila na nohy. Lidé kolem měli v tu chvíli jiné starosti, připravoval se borec další váhy, a dostat znovu na nohy kluka, který ze sebe vydal v ringu i poslední špetičku sil, to přece bylo věcí doktorky. A jak už jsem jednou řekl, nikdy se mi nepovedlo jí něco dokázat.

Snad ji vědecká práce přestala uspokojovat, ale je fakt, že se asi před rokem zase vrátila k boxerům. Přitom však nešla k národnímu družstvu, ale jen k oddílu, ve kterém jsem se s ní setkal. Připadla mi jiná, když jsem ji zase po letech uviděl. Obličej ještě hrubší, stejně jako hlas. Kluci s úšklebkem říkali, že ta má k ženské stejně daleko jako oni. Pomluvy mě nikdy nezajímaly, a tak jsem se rozchechtaných debat na toto téma neúčastnil.

O to bedlivěji jsem však sledoval její práci. Postupem času jsem vypozoroval, že se hlavně věnuje třem nejmladším v mužstvu a nejstaršímu, Vladkovi Geprtovi. Benjamínci byli sice velkými nadějemi našeho boxingu, mnozí dokonce tvrdili, že i evropského, ale jejich úspěchy od chvíle, kdy se k mužstvu vrátila Nagyová, narůstaly přímo geometrickou řadou. O tom, že si vybojují reprezentační tričko, nikdo nepochyboval.

A s Vladkem to bylo obdobné. Je sice pravda, že byl nejzkušenějším borcem v reprezentaci, ale svůj vrchol výkonnosti už měl za sebou. Vlastně přesluhoval. Ale v jeho váze se zatím nenašel nikdo, kdo by ho dokázal po všech stránkách nahradit, a ták se pral v mezinárodním ringu dál. Trenéři i svaz se s ním dohodli, že ještě tuhle sezónu, a potom z reprezentace odejde. Ostatně tomuto řešení odpovídaly i jeho výsledky. Pro mužstvo už znamenal mnohem víc mimo ring než v něm. Bodů teď moc nezískával.

Ale po příchodu doktorky Nagyové do oddílu byl najednou jako znovuzrozený. Kráčel od vítězství k vítězství nejen v domácím, ale i v mezinárodním ringu.

Na mistrovství Evropy, kde i přes nesporné zkušenosti, snahu a nezměrnou bojovnost už několikrát nepříjemně zklamal a propadl, získal letos titul a zlatou medaili. A když k tomu navíc připočteme, že ti tři nejmladší si vedli víc než úspěšně a přivezli po třetích místech a bronzu, byl to snad největší úspěch v historii našeho boxu.

Všichni byli nadšeni. Tělovýchovní funkcionáři se nosili jako holubi, kteří se předvádějí před svou vyvolenou. „Příprava má konečné svůj pevný systém. Převzali jsme to nejlepší od našich soupeřů, nejnovější poznatky z příslušných vědních oborů převádíme velmi rychle do praxe. Vybíráme odolné typy, které jsou schopny nést zátěž vrcholového tréninku.“

Trenéři v rozhovorech vychvalovali své metody a svorně mluvili nejen o renesanci našeho boxu, ale i o vzniku nové boxerské školy. Novináři se rozplývali a zahraničním expertům údivem poklesla čelist.

Mně se to ale příliš nezdálo. Ale ani tentokrát, stejně jako před lety, jsem neměl v ruce jeden jediný důkaz.

„Poslyš, chtěl bych si s tebou vážně promluvit,“ zastavil jsem jednou Vladka Geprta.

„Nic proti tomu,“ nasadil překvapený úsměv, když jsem staronovou hvězdu, tak ho pojmenovali nadšení novinářští kolegové, oslovil jednou cestou do boxerské haly.

„Ale jenom nevím, co já bych ti ještě mohl povídat. Co rád jím? Kolik spořádám v neděli k obědu bifteků a jak relaxuju po tréninku? O tom všem se už psalo. Nevím, nevím, jestli právě já jsem ještě pro čtenáře zajímavý…“

„Doba se mění. Víš, nechci se tě dotknout, ale máš už svoje roky, zkrátka bych chtěl vědět, kde se v tobě bere ten druhý dech. Určitě by hodně lidí zajímal způsob tvé přípravy. Jak dokážeš hospodařit s časem, jakým způsobem dosahuješ tak vysoké kvality. Rozhodně toho zvládneš víc než před deseti lety, když jsi byl na vrcholu. Určitě trénuješ intenzivněji. A mě by zajímalo jak…“

Díval se na mě přemítavě, pak potřásl hlavou.

„Nevím, jaks přišel na to, že jsem na tom vrcholu byl zrovna před deseti léty. Medaili z mistrovství Evropy jsem přece přivezl až letos, to si nepamatuješ? A s tou přípravou? Klidně se mě zeptej, jaké jídlo mám nejraději nebo jakou zrovna čtu knížku. To ostatní fakt není zajímavé.“

„A podíl doktorky Nagyové? O tom by se nedalo nic napsat?“

Nejraději bych si dal pohlavek v ten moment, kdy jsem tuhle otázku vyslovil. Vladkovi totiž najednou tak nějak podivně ztemněly oči, objevil se v nich zlý záblesk, až jsem se vylekal, že mi jednu vrazí. A od něho bych ránu vážně dostat nechtěl. Ale záblesk zmizel. Upřel na mě mrazivý pohled, zaťukal mohutným ukazováčkem na hodinky.

„Vážený pane novináři. Každý máme svůj čas. A já musím jít. Takže se mějte…“

A rychle odkráčel.

Jenomže já mu nedal pokoj. Na doktorku Nagyovou jsem stáčel řeč při každém našem setkání. A pokaždé v tu chvíli ustal hovor a milý Vladek Geprt pádil pryč, jako by mu za patami hořelo. Při dalším setkání byl zas o stupínek nevrlejší.

Dokonce si mě tenkrát zavolali na výbor svazu boxu. Byli ohromně milí, prý kdybych něco potřeboval, že se mám obrátit na tiskového mluvčího, všechno se dozvím. A že musím pochopit, že někteří reprezentanti se ne pokaždé dokážou chovat vhodně, abych to omluvil, že každý prožívá různé předstartovní stavy a nervová vypětí, a právě proto se mám obracet na toho oficiálního mluvčího, abych se vyvaroval případného nedorozumění. Myslím, že tenkrát nikdo nevěděl, o čem to vlastně mluvíme, a ti lidé nanejvýš tušili, že něco nebude úplně v pořádku. Ale výsledky byly ohromné, a tak raději nikdo nepátral, co se za nimi skrývá.

A teď se, pane vyšetřovateli, dostávám ke chvílím, kdy se mi konečně vyjasnilo. Pokud si vzpomínáte, tak asi před čtvrt rokem jsme – tedy oddíl, za který jsem v Praze začínal a který stále ještě považuji za svůj – vybojovali utkání s Jiskrou. Byl to boj, který měl s konečnou platností rozhodnout o titulu mistra republiky. Měli jsme v tabulce o dva body víc než Jiskra, a tak nám stačil nerozhodný výsledek. Ale družstvo, které mělo ve svém středu čtyři medailisty z mistrovství Evropy, myslelo a mělo samozřejmě na víc. Byla to chlapská bitva, při které nechybělo nic, co má obecenstvo na boxu rádo.

Po osmi utkáních jsme měli jen šest bodů, které získali tři nejmladší. Vůbec to nevypadalo pěkně, nerozhodný výsledek byl teď naší jedinou nadějí. Do ringu nastupovala devátá dvojice, počítali jsme s jasným vítězstvím, protože v červeném rohu stál mistr Evropy, Vladek Geprt. Prý to byl fantastický boj, já jsem z něj viděl jen úvodní gong. V tom okamžiku totiž za mnou přiběhl sekretář oddílu, že je zle. Komár, to byla naše supertěžká váha, se zhroutil a nemůže nastoupit. Nagyová říkala, že je to srdeční kolaps. Už ho odvezli do nemocnice.

Běžel jsem za sekretářem do zákulisí arény. V šatně vášnivě diskutovalo několik sportovních funkcionářů, trenér a doktorka Nagyová. Motali se tam ještě nějací lidé, ale ty jsem neznal. Hodnotila se a rozebírala situace. Všem bylo jasné, že ty dva body nesmíme ztratit, jinak se můžeme s titulem rozloučit. A to teď bylo ze všeho nejdůležitější.

Když jsem je tak poslouchal, najednou mi bleskl hlavou nápad. Zpočátku to byla jen myšlenka s nejasnými, rozmazanými konturami, ale brzy se mi podařilo je zaostřit. Ještě jednou jsem si ji nechal proběhnout hlavou.

Potom jsem rázně vkročil do hloučku navzájem se překřikujících lidí a vytáhl odtamtud doktorku Nagyovou a předsedu oddílu. Musím, pane vyšetřovateli, zdůraznit, že je to čestný chlap, který s celou tou věcí nemá nic společného. Ostatně, to vám ani nemusím vykládat, o tom jste se už určitě přesvědčil sám.

Tak tedy, vytáhl jsem ty dva a odvedl je na chodbu.

„Snad by se to dalo ještě zachránit,“ vysypal jsem ze sebe. „Třeba by se to mohlo povést.“

Podívali se na sebe a já měl v té chvíli dojem, že se mnou zatřesou, aby ten nápad ze mě co nejrychleji vypadl.

„Má to háček, bez pomoci tady paní doktorky Nagyové to nepůjde.“

Předseda se tvářil dál nechápavě, ale jí jsem poznal na očích, že jí to přece jenom dochází. Navenek na sobě nedala nic znát.

„Přece se pamatujete, že jsem dřív boxoval, a když mám čas, tak si s klukama občas i zatrénuju. Známky mám zaplacené, registraci vyřízenou, na lékařské prohlídce jsem byl před měsícem – prosím, tady je moje legitimace. Na soupisce jsem snad ještě taky, tam by mohl pomalu každý, kdo si u nás bouchnul do boxerského pytle, vždyť je nás pár…“

Věděl jsem, že doktorku přesvědčovat nemusím. A taky mi bylo jasné, že rozhodující slovo řekne právě ona. Předseda se na mě jen tak utrápeně podíval, přejel očima po mé zaoblující se postavě a dodal: „Do té supertěžké patříš, o tom se nedá pochybovat. Jenom nevím, jestli si to můžu vzít na svědomí poslat tě pro takový výprask. Máš jedinou šanci, že oni tu supertěžkou nepostaví, že se tam něco stane. To, že jsi ochotný nechat si nařezat, to nám dva body nezajistí…“

Doktorka Nagyová ale najednou spustila úplný vodopád slov: „Tyhle řeči teď nemají cenu, jenom ztrácíme čas. Dejte mi deset minut a uvidíte,“ ukázala na mne, „že ostudu neudělá.“

Přidal jsem se k ní. Předseda se na nás nejdřív díval jako na dva chovance ústavu pro duševně choré na týdenní dovolené. Ale postupem času měkl a po chvíli váhání souhlasil. Ty dva body, přesněji řečeno představa, že by je mohl ztratit, sehrály určitě své. A důvěra ve schopnosti doktorky Nagyové asi ještě víc. Moc dobře totiž věděl, že kluci, které před utkáním připravuje právě ona, neprohrávají. Snad proto se rozhodl, že to riskne.

Zhluboka jsem si oddechl a vrazil mu do ruky svůj registrační průkaz. Odběhl zařídit potřebné. Zůstali jsme s doktorkou Nagyovou sami. Otočila se na podpatku a gestem mě pozvala či spíše přikázala, abych ji následoval. Vstoupili jsme do nevelké, ale dokonale vybavené ordinace, kterou v areálu vybudovali právě z popudu doktorky Nagyové.

Ukázala mi prstem na oprýskanou kovovou otáčecí židličku, která se kdysi honosila bílou barvou. Sama se sklonila nad svým doktorským kufříkem. Chvilku v něm cosi kutila. Když se zase narovnala, držela v dlani injekční stříkačku. Vysoko ji zvedla, proti oknu zazářila jiskřivá bezbarvá tekutina. Nepatrně stiskla píst, z jehly vystříklo několik stříbřitých kapiček a rozprsklo se v prostoru.

Rozhlédla se, ze stolu vzala gumový pás a podala mi ho. Vyhrnul jsem si rukáv a stáhl paži nad loktem. Několikrát jsem rukou zapumpoval. Potom jsem paži napnul. Zručně vpíchla jehlu do žíly, která vystoupila a pulsovala v loketní jamce. Zabolelo to.

Po několika málo sekundách jehlu vytáhla a injekční stříkačku odhodila na stůl. Na ranku okamžitě přitiskla tampón. Asi po dvou minutách ho opatrně nadzdvihla. Ranka už nekrvácela, krevní podlitina se mi také neudělala. Doktorka Nagyová odešla do rohu ordinace a zašátrala rukou ve své kabelce. Když se vrátila ke mně, držela v ruce něco, co mi vyrazilo dech. Dózičku s pudrem. Nějak jsem si tu věc v jejích prstech neuměl dát dohromady s touhle ženou. Ale ukázalo se, že pudr slouží ke skutečně praktickému účelu. Pečlivě a velice ostražitě mi zapudrovala loketní jamku, sfoukla přebytečný narůžovělý prach a spokojeně po tom místě přejela palcem. Určitě v tom měla praxi, protože se nedalo skutečně nic poznat. Plácla mě chlapsky po ramenou a vystrčila z ordinace.

Po celou tu dobu nepadlo mezi námi ani jediné slovo.

Stál jsem na hlavní chodbě, která vedla kolem dokola hlavního sálu. Cítil jsem, že se se mnou něco děje. Nitro mi pomalu ale jistě zaplavovala vlna sebevědomí. Byl jsem silný, nepřekonatelný, neporazitelný. Prostě tak gigantický, že Muhammad Ali byl proti mně uslintaným nemluvnětem.

Ale nějak jsem se neuměl soustředit. Chyběl mi cíl, směr, kterým bych to své sebevědomí a ohromnou sílu mohl vybít. Podvědomě jsem tušil, že bych měl někam jít a něco udělat, ale nevěděl jsem co a kam. Z té hrozivé nejistoty mě vysvobodil předseda oddílu.

„Kde, člověče, vězíš? Tos měl spoustu řečí, a teď abych tě hledal po všech čertech. Nebo sis to rozmyslel? Vždyť už jsi pryč nejmíň deset minut!“

„Ale ne, všechno je v pořádku, předsedo…“

Mluvil jsem pomalu, dával jsem si pozor, abych zřetelně vyslovoval, a cítil jsem, jak mi začíná jít hrozně na nervy. Naštěstí už mě jenom mlčky popadl za ruku a táhl mě pryč. Šel jsem za ním, najednou jsem cítil jistotu, že se blíží moje velká chvíle.

Ve světlé místnosti mě svlékli, postavili na váhu a mladý doktor, který si nade mnou mohl ukroutit hlavu, mě pozorně prohlédl. Zkontroloval mi tlak i srdce, poklepal na několika místech na hlavu, nadzvedl oční víčka a nakonec přece jen souhlasně přikývl. Čísi ruce mi rychle navlékly suspenzor, tričko a trenýrky, chrániče na klouby rukou a konečně natáhly i rukavice. V tu chvíli se mi v hlavě rozsvítilo a začal jsem rozeznávat lidi kolem sebe. A úplně přesně jsem i věděl, co a jak musím udělat. Musím teď jít do ringu a toho, koho mi tam předhodí, rozdrtit, zničit, zabít.

Když jsem s županem přehozeným přes ramena procházel úzkou uličkou mezi sedadly k ringu, čekal už můj soupeř ve svém rohu. Štěstí, že jsem měl platný registrační průkaz. Takže jsem mohl nastoupit jako náhradník. Po šesti schůdcích jsem vystoupil nahoru, trenér roztáhl provazy, abych mezi nimi mohl proklouznout do ringu. Že by se mi to podařilo nějak zvlášť slavně, to se říct nedá.

Právě v tom okamžiku místní rozhlas oznámil, že v posledním duelu došlo ke změně. Komár pro náhlou indispozici nenastoupí a místo něj bude boxovat… Moje jméno však zaniklo v bouři pískotu, řevu a smíchu, která v aréně propukla, jakmile jsem odložil župan a stál tam v záři reflektorů v plné své kráse…

Co vám mám o tom ještě povídat. Slyšel jste to už určitě od několika lidí. Nějakou chvíli jsem do sebe nechal bušit, protože mě možnost nějaké obrany a krytí se vůbec nezajímala. Potom jsem třikrát vší silou uhodil a rozhodčímu už nezbylo nic jiného, než předčasně ukončit boj.

Uragán nadšení, který se v aréně strhl, byl k neutišení. Ale toho kluka odnesli na nosítkách, a už se z toho neprobral. Doktoři na klinice dělali, co mohli, ale zázraky ještě neumějí. Zlomenina spodiny lebeční a dolní čelisti, silné pohmoždění pravého nadočnicového oblouku, totálně rozdrcená nosní přepážka, silné krvácení do mozku a já už ani nevím, co na něm ještě našli. Jako by se srazil s rychlíkem.

Já si jen pamatuju, že mě nadšení fanoušci nosili na ramenou po ringu. Nikdo z nás ještě tehdy nevěděl, jak zlé je to s tím klukem, se kterým uháněla sanitka na kliniku. Potom se mi najednou udělalo zle a zhasl jsem.

Když jsem se zase probral, skláněla se nade mnou doktorka Nagyová. V ruce držela injekční stříkačku, a jakmile uviděla, že jsem otevřel oči, poplácala mě po tváři, jako koně po zadku. Zhruba asi tak po pěti minutách jsem byl zase fit. Ale to přišli s tou hroznou zprávou z kliniky, kde jim ten kluk umřel pod rukama na operačním stole.

No, a od té chvíle jsem tady u vás, pane vyšetřovateli, a tohle všechno vám vyprávím už ani nevím pokolikáté. Ovšem důkaz o tom, že by mi doktorka Nagyová píchla nějaké svinstvo, které ze mne udělalo zvíře s nesmírnou silou, nemám. Všechny testy, které mi lékaři udělali, když jsem se jim svěřil se svým podezřením, byly negativní. Po tu dobu, kdy se věnovala vědecké práci, asi nezahálela, hledala neutralizační prostředek a docela určitě ho našla. A když jsem se složil, tak mi ho píchla.

Ale důkazy proti ní nemám žádné. Jenom to, co jsem prožil, a potom toho kluka, který už do ringu nikdy nenastoupí. Ale toho asi připočtete na moje konto, protože stejně jako všichni ostatní věříte tomu, že jsem ho touhle cestou zlikvidoval, protože mi přebral moji mladou a hezkou ženu. Celý rok jsme spolu žili klidně a spokojeně, ale potom začala vyvádět a odešla. Rozdíl dvaceti let se ukázal jako příliš velký. Odešla s tou supertěžkou váhou z Jiskry. Byl to chlap jako vystřižený z módního žurnálu, v ringu vždycky elegantní, rychlý a inteligentní. Pokud vím, byl takový i v soukromém životě.

Byl…

BYL TO VÝSTUP ROKU?

„Kamile, tak to teda ne, to po mně nechtěj!“ doktor rázně odstrčil židli, až opěradlem prudce narazila do zdi, a vyskočil od stolu. „Moc dobře víš, že něco takového přece nemůžu udělat…,“ rozhodil bezmocně rukama.

„Musíš, Radku, prostě musíš,“ rozhodně prohlásil nevelký štíhlý mladík v huňatém vytahaném svetru a sepraných džínsách. „A já vím, že ty to dokážeš, já ti prostě věřím. Máme na to rok…“

„Ták ty mi věříš, jo?“ teď už podrážděně vyštěkl Radek. „Rok, prosím tě, co je to rok?“

Zvedl vysoko obě ruce dlaněmi obrácenými před sebe a prudce jimi hmitl, až málem shodil vázu se třemi rudými karafiáty na stole. V poslední chvíli ale to nezkrotné gesto zvládl, vázu zachytil a opatrně postavil zase na stůl.

Snad ho ta nepatrná příhoda uklidnila, protože dál už pokračoval spíše s ironií v hlase: „Ty si to představuješ jako mravenec vědeckotechnickou revoluci. Opravdu si myslíš, že je to tak jednoduché? Že prostě jen sáhnu někam pod laboratorní stůl jako v mototechně pod pult, vytáhnu odtud zkumavku se zázračnou tekutinou, přimíchám do ní cosi ještě podivuhodnějšího, co svět dosud nepoznal – a je to hotové?“

„Ale,“ znejistěl Kamil, „vždyť jsi přece říkal, že jsi s tím výzkumem už dost daleko…“.

„Prosím tě, nech toho,“ zvýšil zase doktor hlas. „Základní výzkum a laboratorní zkoušky, to je jedna věc. A to, co po mně chceš, druhá. Já přece ještě ani v nejmenším netuším, co by to s tebou udělalo, co by to s tebou mohlo udělat,“ opravil se s neskrývaným důrazem na slovo mohlo. Když ale Kamil ten rozdíl nepocítil, jen rezignovaně máchl rukou. „Nejsi přece bílá myš anebo laboratorní pes, který když pojde, tak se jenom jednoduše odepíše z výkazu…“

„No jo,“ uklidňoval ho Kamil. „Já vím, že to je něco úplně jinýho než opsaná písemka z matiky na gymplu. Ale ty jsi přece expert. Copak nechceš vědět, jak to působí na lidi?“

„Nech toho… Nech toho, nebo…,“ křikl Radek, jako by se Kamil dotkl citlivého místa, ale rychle se zase ovládl. „Jasně že to chci vědět. Ale takhle v žádném případě nemůžu riskovat. To by totiž už nebyl experiment, ale naprosto nezodpovědný hazard. Hazard s tvým životem. Uvědomuješ si to vůbec? A potom, já jsem vědec, a ne nějaký šarlatán a podvodník…“

„Vzpomínáš si, jak jsi mi s nadšením vyprávěl o Pasteurovi, který poprvé očkoval devítiletého kluka pokousaného vzteklým psem…“

„Kamile, co to sem pleteš,“ skočil mu rázně do řeči doktor. „To bylo přece něco úplně jiného. Tehdy Šlo o sérum proti vzteklině, na kterou umíraly stovky lidí. Ale ten můj preparát…,“ nedokončil a pátravě se na kamaráda podíval.

Ten také chvíli mlčel, ale nevzdal se: „Vždyť po tobě nechci, abys to na mně zkoušel hned. Pořád ti přece opakuju, že na to máme ještě rok. Celý rok na tom ještě můžeš dělat, zdokonalovat to, vychytat všechny chyby.“

„Rok v téhle práci nic neznamená…“

Oba zmlkli. Najednou měli dojem, že se jejich spor dostal do slepé uličky.

Kamil po chvíli zalovil ve sportovní brašně. Něco z ní vyndal, položil na bílý stul a láskyplně pohladil dlaní. Byla to velká fotografie.

„Vidíš, to je ona.“

Radek se usmál, napětí se rozplynulo: „Prosím tě, vždyť se tváříš, jako bys mi ukazoval fotku své holky. A zatím…,“ cvrnkl prstem do fotografie.

Kamil se uraženě natáhl po snímku, který sklouzl ke kraji stolu.

„Blázne. Holka, ta ti uteče, ani nevíš kdy a jak. Ale hora zůstane. A vůbec to s ní není jednoduchý. Musíš ji pochopit, poznat, sblížit se s ní, protože s ní musíš souznít. Já vím, asi si teď myslíš, že se tady oháním velkými slovy, a skutečnost je jiná. Ale já si fakt myslím, že s horou je to opravdu těžší než s holkou, protože tady ti jde o krk. Stačí, když ji jenom trochu podceníš, když s ní nenajdeš společnou řeč – a zabije tě!“

„Počkej! Ukaž mi tu fotku,“ natáhl Radek ruku. Chvíli si snímek pozorně prohlížel a potom potichu řekl: „Tak kvůli tomu…“

Celý se schoulil do lékařského pláště, jako by ho najednou sevřela olbřímí ledová ruka: „Snad tě chápu. Ty tam prostě musíš. Za každou cenu. Jsi blázen, nedáš si říct. Ale měl bys znát hranice…“

Kamil rozhořčeně zamával rukama a protestoval: „Hranice! Kde jsou vůbec hranice? Hranice čeho? Kamaráde, víš, jak se taky jezdilo do hor? S elektrickýma vrtačkama. To přece nebyli žádní horolezci. Zůstala po nich zjizvená skála. A toho kraválu. To se nedalo vydržet. Kdyby hory mohly dát někomu pár facek, tak tu sebranku umlátily.“

„Počkej, počkej,“ skočil mu prudce do řeči Radek. „A ten tvůj způsob to, k čemu mě tady přemlouváš, je snad fér?“

„Proboha, Radku! Jenom žádný kázání o etice a morálce. Hory znám mnohem líp než ty. A je to rozhodně férovější než celá ta technika, která se do kopců stěhuje. Ty si ani nedovedeš představit, jaké smetiště po sobě jedna taková středně velká expedice nechá. Kdo by se taky s odpadky a se vším, co už není potřeba, zase tahal zpátky, že jo?“

„Ale to, cos mi ukázal, Kamile, to se přece jen tak vylézt nedá…“

„Musí to jít. Uvidíš, že to dokážeme. Když mi pomůžeš, určitě to dokážu.“

„Nevím, jestli si od toho neslibuješ víc, než je vůbec možné.“

„Dík, Radku, já jsem věděl, že seš kamarád. Tak kdy se do toho dáme?“ spustil Kamil vodopád slov, který nepřipouštěl žádný odpor.

„No,“ zaváhal ještě lékař, ale potom se přece jen rozhodl, „tak teda přijď příští středu. Zkusit to snad můžeme. A potom uvidíme…“

Kamil vyběhl z kliniky a nejraději by skákal radostí a štěstím objímal celý svět. Přitom si ale moc dobře uvědomoval, že vlastně udělal jenom první krok. Co krok, nepatrný krůček. Ale veledůležitý. A tak ho přímo zahlcoval pocit vnitřní jistoty, že to dokáže. Že splní, co si předsevzal.

Podíval se na hodinky a mimoděk přidal do kroku. Za půl hodiny začíná oddílová schůze. A dnes jsou na pořadu kromě jiného i informace o připravovaném zájezdu do Alp.

Kamil už měl za sebou hezkých pár výstupů na písku, dost si cenil i několika tras ve Vysokých Tatrách. Ale to všechno mu stále nestačilo, stále mu to připadalo málo. Snil o tom, že zdolá nějakou dosud nepřekonanou horu, chtěl být někde první.

„No jo,“ smál se včera táta, „to je těch tvejch bláznivejch devatenáct let,“ když Kamil nadšeně vyprávěl o svých touhách a maminka jen starostlivě potřásala hlavou. A nahlas přemítala, že by si měl raději namluvit nějaké pořádné děvče, aby se víc držel doma.

„Co doma, mami,“ s rozzářenýma očima odpovídal Kamil. „Čeká mě svět. A v něm kopce, které špičkami propichují nebe. A já na ně vylezu,“ dodal ještě a rozevřel náruč ve všeříkajícím gestu.

Maminka jen posmutněle mačkala v hrsti kapesník, protože ho ani trochu nechápala. A hlavně se o něho moc bála.

První část oddílové schůze pohltily obvyklé formality, tentokrát však trvaly jen chvíli. Všichni už napjatě a nedočkavě čekali, kdy začne to opravdu zajímavé. To, na co se těšili.

Michal, nejzkušenější z celé jejich horolezecké party, chtěl promítnout pár diapozitivů. A potom… Potom už se měly kout veliké plány.

Samozřejmě že všichni, se kterými se pro plánovaný zájezd počítalo, byli tady. Na promítání zůstali i někteří z těch, kteří přísným výběrem neprošli. Ti, co nedokázali spolknout zklamání, se okázale trousili ven.

„Tak na tohle si brousí zuby horolezecká elita snad z celého světa. Ale co naplat, tam se stejně nikdo nedostane. Takže je to jenom takový sen. Hezké pokoukání, a dost.“

Cvak, na plátně zasvítil další obrázek.

„Promiň, můžeš to vrátit?“ ozval se do ticha Kamil.

„Jak chceš,“ souhlasil Michal a na stěně se znovu objevil obraz, který dopoledne v černobílém provedení ukazoval Kamil svému příteli Radkovi.

„To budem hodně slavný, až tuhle skálu uděláme, co?“ zeptal se Kamil nevinně. Vzadu někdo posměšně vyprskl.

„Ne že bych tě, Kamile, podceňoval, ale…,“ Michal se zarazil, jako by si rozmýšlel, jestli má vyslovit to, co má na jazyku. Potom se rozhodl a dodal: „Ale uvědom si, že ses do výpravy dostal s odřenýma ušima, vlastně na poslední chvíli.“

Michal se už chystal, že bude pokračovat v promítání. Ale znovu se podíval na Kamila, a když viděl, jak se tváří, neodpustil si poznámku: „Myslím si, že na takovouhle stěnu nikdo z nás nemá. Samozřejmě ani ty…“

„Ale,“ pokusil se Kamil o odpor. Michal si však nenechal vzít slovo:

„Už to, co v Alpách polezeme, je natolik náročné, že pro mnohé z nás to bude špičkový výkon, který třeba nikdy v životě nezopakují. Tak si to uvědom, zůstaň na zemi, nenech se unášet nesmyslnými představami. A chci ti říct ještě jednu věc: Nepřipustím, aby kdokoliv zanášel jakékoli rušivé nálady do výpravy. Je to jasné?“

„Jo, to je mi jasný,“ přikývl Kamil. „Já jsem chtěl jen říct, že by nebylo špatné, kdybychom takovou stěnu někdy zlezli…“

„Třeba ji někdy polezeš. Ale kamaráde, to chce taky pořádný balík peněz, abys pod tu skálu mohl nastěhovat skoro celé železářství. A to není právě levná legrace,“ pokoušel se rázně ukončit debatu Michal.

„A bez těch metráků železa by to nešlo?“ nehodlal jen tak snadno ustoupit Kamil. „Copak se to jinak nedá zvládnout?“

Michal zkoprněl, nevěřil vlastním uším. Jen ze sebe vyrazil: „Ďáblovu past? To myslíš vážně?“

Kamilovi bleskla hlavou návštěva u Radka a raději rychle spolkl všechno, co by v té chvíli ze sebe nejraději vysypal. Hned se ale ovládl, a když si sedal, smířlivé dodal: „No jo, promiň. Máš pravdu, zapomeň na to.“

Jenom Karel, šestnáctiletý divous, který s očima navrch hlavy sledoval jejich střet, zašeptal, aby ho všichni slyšeli: „A proč se tomu vůbec říká Ďáblova past?“ Kdyby ho stále nehlídali, ochotně by si srazil vaz na kterékoliv skále.

Michal si uvědomil, že se celá debata, která tak neškodně začala, stáčí nebezpečným směrem. Napadlo ho, jestli ji nemá rázně ukončit. Ale to by nic nevyřešilo, řekl si v duchu. Nejrozumnější bude, když to Karlovi i všem ostatním hezky vysvětlí.

„Ona ta stěna na první pohled opravdu není nepřekonatelná. Ale jen se pořádně podívej na ten diák. Já vím, že fotka může trochu zkreslovat, ale i z ní je jasné, že stěna je celá převislá. Někde víc, jinde míň, ale všude. Nemůžeš zpátky, nemáš kam ustoupit, protože se to nijak nedá slaňovat. Hodíš lano a zůstane ti viset v hloubce, ke skále máš daleko, strašně daleko. A tak ti zbývá jediná cesta, pořád nahoru. Kamil se ptal, jestli by to nešlo bez železa. Ale jak? Bez skob a dalšího materiálu se neposuneš ani o metr. A jen si spočítej kolik bys toho potřeboval, kolik bys toho musel tahat s sebou, když má ta skála víc než tisíc metrů. A to ještě není všechno. Taky tam musíš nějak přečkat noc, a možná, že ne jednu. Ono to totiž tím převisem zase tak moc rychle nejde. A přitom sebou musíš pořádně hodit, protože jsou tam dost tvrdé podmínky. Ďáblova past, to je skála, která je jako obrovitý vztyčený prst. Osamělá, točí se tam všechny možné větry, které v Alpách zafoukají. Stálé počasí tam nevydrží ani den, vichřice ječí, že neslyšíš kamaráda, který tě dobírá pár metrů nad tebou. No, a to všechno mezi třemi a čtyřmi tisícovkami nadmořské výšky, takže ti ani není dvakrát dobře po těle. Kdo není na tyhle výšky zvyklý, má problémy…“

Michal skončil a rozhlédl se. Bylo jasné, že se jeho vyprávění neminulo účinkem. Oddechl si, protože zažehnal nebezpečí, že se ke Kamilovi ještě někdo přidá.

Ale Kamil si přece jenom ještě neodpustil poznámku: „Tak já ti teda taky něco řeknu, Michale. Ne proto, abych se s tebou přel, jestli máme Ďáblovu past zkusit, nebo ne. To, co ti chci povědět, platí obecně. Já vím, že na žádný velký slova nejste, ale přesto…“ Kamil se najednou zarazil, jako by mu došel dech. Po chvíli mlčení, které nikdo nepřerušil, řekl: „Já si totiž myslím, že svět by se asi nikdy nepohnul ani o kousek dopředu, kdyby po něm neběhali blázni, kteří si usmyslí, že dokážou nemožné,“ teď se otočil k Michalovi a mluvil jen k němu: „Tebe to nikdy nelákalo? Tys n; kdy nezatoužil vylézt něco, o čem se traduje, že to nejde? Tys nikdy necítil to,“ a Kamil se píchl prstem do hrudi, „co tě někam žene, co ti slibuje, že to dokážeš, že se dostaneš až nahoru?“

„Co bych lhal, lákalo,“ poctivě přiznal Michal. „Ale když mluvíme právě o Ďáblově pasti, asi nevíš, že si ta skála vybírá krutou daň. Už tam zůstalo dvanáct mrtvých. Dvanáct lidí se pokusilo uskutečnit to tvoje nemožné. Rozumíš, Kamile? Zůstali tam všichni do jednoho. A já nejdu nahoru jenom proto, abych někam vylezl, abych tu horu zdolal, ale taky proto, abych se dostal dolů. Já vím, asi ti to připadá trochu slabošské, ale já se musím dostat dolů nejenom kvůli svým dvěma klukům a Věře, která se pokaždé bojí, jestli se jim vrátím, ale třeba i kvůli takovým bláznům, jako jsi ty, abych jim všechny ty jejich blbosti včas rozmluvil.“

„Víš, Radku,“ začal trochu nervózně Kamil, poté co podle dohody přišel ve středu do ordinace, „když jsem přišel do oddílu, pozvali mě na první lezení do Šárky.“

Radek si připravoval všechno potřebné k vyšetření. Nechal Kamila, jen ať se vypovídá, alespoň se mu uleví, uklidní se, spadne z něho napětí, a snad i ta špetka strachu, kterou má každý před lékařem.

„Jak vkročíš do toho. překrásnýho údolí hned pod Džbánem,“ pokračoval Kamil, „tak tam je po pravé straně kámen. Je to vlastně takový malý převis. Tam se všichni zastavili a Michal, to je náš vedoucí a je ve stěně opravdu vynikající, povídá: ‚Hele, bažante, tohle vylez, a pak jsi náš. Tohle totiž musí zdolat každý nováček, který chce k nám do oddílu. Tak si potrap hlavu, my zatím půjdeme na něco pořádného.‘“

Kamil si pomalu přetahoval svetr přes hlavu, košili pečlivě složil a stál teď před Radkem svlečený do půl těla.

„Tak se natáhni, vyšetření ti neodpustím,“ poznamenal Radek a hned kamaráda povzbudil: „No tak, povídej. Jak to bylo dál?“

„Byl jsem pod tou jejich skálou dřív, než vylezli první délku lana. Když mě Michal uviděl, zakřičel z výšky: ‚Přece jsem ti jasně říkal, že nejdřív musíš vylézt na ten šutr.‘ A já zařičel nadšením: ‚Stalo se, kapitáne.‘ A on na mě zase řval, jestli to nebyl nějaký švindl. Jenom jsem se chechtal a vzrušeně jsem povykoval, že je to jenom taková malá pastička. Chce to jen trochu přemýšlet a pak už to není žádné zvláštní lezení. Kdo na to přijde, je nahoře natotata, a třeba i stokrát za sebou. Michal se hned spustil dolů, uznale mě poplácal po zádech a povídal: ‚Tak to jsme tady taky měli frajera, který běžel domů pro skoby, protože bez nich to prý nejde. Je vidět, že ti to pálí. Tak my tě bereme. Že jo, kluci! zařval nahoru do stěny. Odpověděl mu hurónský pokřik. A tak mě vzali…“

„Počkej! Teď se zhluboka nadechni. A nedýchat! Tak, a teď zase hluboký nádech,“ dirigoval ho Radek. „Už zase můžeš povídat. Ještě jsi mi neřekl to nejdůležitější. Jak ses vlastně na ten kámen dostal?“

„Byl to chyták, ale dal se docela snadno vyřešit. I když zpočátku jsem z toho byl tak trochu vyplašenej. Nebylo tam totiž, za co by ses chytil. Natahoval jsem se, jak nejvíc jsem mohl, stál jsem na špičkách, ale pořád nic. Tak jsem povyskočil, co se mohlo stát? Bylo to jen takových pět, nanejvýš deset centimetrů. A za hranou toho šutru byla kapsa, prostě chyt, že by ses tam klidně dostal brankářskou lapačkou. Čapnul jsem se a nepustil. Pak už stačilo jenom se pořádně přitáhnout. Legrace, co?“ usmíval se Kamil.

„Nerozmyslel sis to?“ zvážněl najednou Radek, ale Kamil rezolutně zatřásl hlavou: „Přece jsme se už dohodli, nebo ne? Jenom, prosím tě, nedělej, jako bys nevěděl, co všechno už lidi užívají. Kdybys naházel na hromadu všechen ten dynamit, který do sebe někteří sportovci ve světě ládují, tak by to vyhodilo do vzduchu celé Alpy. A na druhou stranu musíš uznat, že často taková pilulka na povzbuzení zachránila lidem život. Stačilo, že člověk vyčerpáním neusnul, pořádně se mu rozproudila krev a začalo mu to znovu naplno myslet…“

„Trošku to zjednodušuješ,“ ohradil se Radek. „A víš, co se stalo, když ten člověk najednou tuhle berličku ztratil? Víš, kam došli ti, co se takhle podpírali denně a najednou zjistili, že bez toho už nemůžou dál? Museli toho, čemu ty říkáš dynamit, brát pořád víc a víc, až skončili v nemocnici. To v lepším případě, v tom horším pod zemí. Ale vlastně, kdo ví, co je pro takového člověka lepší a co horší…“ Pak se skoro rozkřičel: „Najednou nebyli schopní vyřešit bez prášku jakýkoliv problém. A to už vůbec nemluvím o vyhrocených životních situacích. Oni nezvládli ani to, co život normálně přináší. A buď si jistej, že o narkomanech toho vím víc než tyl“

„Ale Radku, tohle po tobě přece nechci,“ vzal ho Kamil konejšivě kolem ramen. „Domluvili jsme se, dal jsem ti slovo, že tě ve všem poslechnu. A tak to taky bude. Budeš mě mít stále pod kontrolou, nic nemůžeme pokazit, vůbec nic se nemůže stát. Uvědom si, že je to i tvoje životní šance. Nechci se té dotknout, ale podívej se na to taky takhle. Ty svoje pokusy děláš už roky, a kdo o tobě ví? Vymyslels věci, které můžou změnit celý svět, posunout lidstvo zase o pořádný kus dopředu. Tak proč se tomu bráníš?“

„Bojím se, Kamile, prostě se bojím,“ skoro neslyšně hlesl Radek. „Copak je v historii málo případů, kdy skvělou myšlenku dokázali lidé zneužít? Mám ti je tady snad vypočítávat?“

Ale Kamil raději tuhle debatu rychle ukončil: „Tak ukaž, cos mi připravil jako první dávku…“

„Jen se podívejte na Kamila,“ jásal Michal na přípravném táboře, který absolvovali ve Vysokých Tatrách. „Tady vidíte,“ otočil se vztyčeným ukazováčkem k ostatním, „že když někdo opravdu chce, může to někam dotáhnout. Když přišel do oddílu, bylo to takové tintítko, a vidíte, co se z něho vyklubalo.“

Shrnul na hromádku těch několik archů papíru, na kterých měl zaznamenán program i poznámky o jednotlivých členech oddílu.

Potom si vzal Kamila stranou a dodal: „Je to fakt dobrý, Kamile. Když ti to půjde takhle dál, bude z tebe jednou vynikající horolezec. A musím se přiznat, že mě už teď udivuje, jakou máš perfektní techniku lezení…“

„Na to, abyste měli sílu v prstech, nestačí jenom lézt. Jen se přiznejte, kdo z vás chodí po ulici a mačká něco v ruce,“ vyjel večer v jídelně při hodnocení denního programu karatelským tónem Michal.

Někdo se uchichtl a Michal naoko zaúpěl: „Marku, dívčí dlaň se samozřejmě nepočítá. Ach jo, s váma jsou starosti. Ale kdo z vás mačká v zimě sněhové koule, aby měl otužilejší prsty? No jo, to se pánové procházejí zásadně v rukavičkách. Už se na vás tedy těším, až v těch rukavicích nastoupíte. To budete mít cit pro skálu!“ dodal s neskrývanou ironií.

„Ale Ďáblova past je přece celá převislá, tam se sníh neudrží,“ poznamenal s nevinným úsměvem Bedřich a Michal vytřeštil oči.

„To se mi snad jenom zdá. Sotva to jednomu vyženu z hlavy, už začne bláznit druhý. Béďo, vždyť ty máš problémy doma ve Skaláku, na čtyřkovým lezení. Tak co je to za nesmyslný řeči?“

„To já jenom tak, aby byla trochu legrace,“ zahučel Bedřich, kterého ten Michalův výpad znervózněl, a neklidně poposedl na židli, jako by ho pálila.

Když se všichni sesedli ke kytaře, Kamil se potichu vytratil. Postával venku před horskou chatou a očima bloudil v hloubce pod sebou. Shluk mihotavých světel dole, to. bylo město, na obloze zářily hvězdy. Nikdy v životě nebyl romantik, žil vlastně jenom bojem a vítězstvím, překonáváním sebe sama a druhých, ale přesto ho takovéto chvíle pokaždé trochu roztesknily. Záviděl klukům z oddílu, těm, kteří měli někoho rádi. Záviděl jim, že teď spolu sedí uvnitř a přizvukují kytaře.

Najednou ho napadlo, že potom, až to dokáže a bude slavný, půjde všechno samo. Zbaví se trapně nekonečných okamžiků mlčení.

Poodešel ještě dál od chaty, sedl si na velký plochý balvan a zasnil se.

Představoval si, jak všude, kde se objeví, se na něho holky jen sesypou. Kamile, vyprávěj, no tak, nenech se prosit, jaký to bylo? To ses opravdu ani trošku nebál? A jaks to vůbec dokázal?

A on bude vyprávět, nezapomene na okamžiky nebezpečí, které se zaperlí jako kapičky potu. Ale pokaždé, i když bude mluvit o chvílích, které mohly být nenávratně poslední, se bude mírně usmívat, aby dal všem najevo, že ho jen tak něco nerozhází, že si umí poradit v každé, byť té sebenebezpečnější situaci.

Až vypoví všechno, pošeptá Jitce, že to vlastně přece jen ještě není všechno. Že by jí moc rád vyprávěl něco, co ostatní nemusejí slyšet. Stejně by to nepochopili a asi by se tomu i smáli. Ale ona to pochopí, protože je to o ní a jenom pro ni.

Víš, chtěl jsem nahoru něco vynést, něco jenom pro tebe. A tohle jsem zase na památku přinesl tobě, rozevřel prázdnou dlaň, na které jako by zářil kousek kamene z té výšky.

Pohrával si s tou myšlenkou, několikrát si celou situaci v duchu znovu opakoval a převyprávěl. Usmíval se do noci.

Z Tater se vracel navýsost spokojený. Ještě nikdy v životě necítil takovou sílu. Byl přímo nabitý energií, sebejistotou. Žádná překážka ve stěně nebyla pro něho dost těžká.

Nejraději by lezl sám, úplně sám a bez jištění, rychleji, stále rychleji, výš a ještě výše… Ale ne, krotil se, ještě ne, ještě nenastal čas. Ta pravá chvíle teprve přijde.

„Kamile, jak to chodíš, narovnej se,“ kárala ho maminka, když se vrátil domů. „Trápí tě něco? Jako bys na zádech vláčel balvan kdovíjakých starostí. Takový mladý kluk, a chodí? jako stařec nad hrobem…“

„Co pořád máš, dej mi už konečně pokoj,“ utrhl se Kamil, ale hned se zarazil. Uvědomil si, že to přehnal. Je jenom zbytečně podrážděný.

Maminka beze slova odešla do ložnice a Kamil se zdrceně sesunul do křesla. Najednou si připadal hrozně unavený, nesnesitelně ho bolela hlava a klouby. Zkusil se pořádně protáhnout, rozhýbat, ale ruce a nohy ho nějak neposlouchaly. Už to nešlo, měl pocit, jako by se mu zkracovaly šlachy. To nic není, dostali jsme v Tatrách pořádně do těla, odháněl od sebe nepříjemné myšlenky. Odjíždíme až za měsíc, to mám dost času, abych se dal do pořádku.

Radkovi raději o svých potížích nic neřekl.

„Tak ti přeju, aby ti to všechno vyšlo. Ať ten kopec zdoláš. Ale slib mi, že se budeš držet jen toho, co jsme vyzkoušeli,“ připomínal Radek, když se s ním Kamil těsně před odjezdem loučil. „Jednu kávovou lžičku denně, abys nevypadl z rytmu, přece jenom sis už na ty dávky zvykl. Až se vrátíš, budeme je pomalu snižovat, až přestaneš úplně. Dám ti dvě lahvičky, kdybys třeba náhodou jednu rozbil. Přeju ti, aby to vyšlo. A abyste se všichni vrátili domů. Zdraví abyste se vrátili.“

Radek stiskl Kamilovi pevně ruku: „Jestli si vzpomeneš, pošli mi pohled. Budu rád. A ještě něco, nemysli si, že to musíš vylézt za každou cenu.“

„Dík, Radku.“

Kamil vyšel ze dveří, ale na chodbě se ještě zastavil a pomalu se otočil: „Já to, Radku, dokážu, teď už vím docela určitě, že to dokážu. Včera večer jsem byl v Šárce. Jako tenkrát, vzpomínáš, jak jsem ti vyprávěl, když jsem přišel poprvé do oddílu. A zkusil jsem to na tom prvním šutru.“

Radek se rozesmál: „No ne, co ty, hvězda, která poleze čtyřtisícovku v Alpách, hledáš na začátečnickém kameni?“

Ale Kamil zůstal úplně vážný, jen pomalu a důrazně odříkával slova.

„Víš, Radku, já jsem na ten kámen vylezl, rozumíš, vylezl! Vůbec jsem si nestoupal na špičky, ani nevyskakoval a nehledal rukama tu schovanou kapsu. Chápeš vůbec, co ti tady povídám? Já jsem tam přišel a lezl. Rozumíš, Radku?“ znovu se zeptal Kamil. „Já jsem to normálně vylezl. Jsi skvělý, fantastický vědec. Jednička. Já prostě nemám slov. Jednou ohromíš svět!“

„Ne, nevidím ani sebemenší důvod, proč bych něco měnil. Program je přece naprosto jasný, všichni jsme jej schválili po přesném stanovení už doma. Ale protože vidím, že na to někteří z vás zapomněli, tak jej v kostce zopakuju a shrnu,“ trochu podrážděně říkal Michal.

„První dny několik aklimatizačních pochodů, pak teprve přijdou těžší věci. Nejspíš se rozdělíme na dvě party. Ale to rozhodnu až potom, podle toho, v jaké kdo bude formě. Třeba na Kamila bych ještě před sezónou nevsadil ani pětník, a on se z něho vyklubal perfektní lezec.“

Michal skončil úvodní řeč, sbalil mapu a hnal všechny spát.

„A žádné ponocování. Zatím nemáme co slavit. Na to si počkáme, až se nám opravdu něco povede. Pokud se nám vůbec něco povede,“ dodal s káravě vztyčeným prstem, svým oblíbeným gestem. „Po cestě toho máme všichni dost, ráno je brzy budíček – ve čtyři. Nono, bez poznámek, tady to není jako v Šárce, nikdo se nemůže vymlouvat, že mu ujela tramvaj,“ dodal ještě místo přání dobré noci a první odešel do svého pokoje. Ostatní se pomalu trousili za ním.

V malé klubovně zůstal jen Kamil s Bedřichem. Ten se zvedal, že také zmizí, když ho Kamil chytil za ruku. „Počkej ještě chvíli, počkej, Béďo. Chci ti něco říct, vlastně bych se s tebou chtěl o něčem poradit.“

Bedřich se zarazil, otočil se k němu a čekal.

„Napadlo mě,“ začal zpočátku nejistě Kamil, jako by nevěděl, jestli mu to má říct. Potom se ale rozhodl: „Víš, celou tu dobu si říkám, jestli bysme přece jen neměli zkusit tu Ďáblovu past. To už by byl pořádný výkon, ale Michal s tím vůbec nepočítá. Tys o té stěně taky mluvil, že jo?“ zeptal se s neskrývanou nadějí v hlase.

Ale Bedřich se rozesmál: „Neblbni, to byl fór. Hele, kdyby si Marek nezlomil nohu, tak tady nejsem. Co s náhradníkem? To si musíš najít jiného parťáka. A vůbec, proč to neřekneš Michalovi?“

Srabe, pomyslel si Kamil, ale nahlas jen řekl: „No jo, zapomeň na to,“ a mávl smířlivé rukou.

Poslední čtyři dny.

Zbývají už jen čtyři dny, pátý den sbalit a odjet domů.

Kamil se nedokázal na nic soustředit. Hlavou mu vířila jediná utkvělá myšlenka. Byl podrážděný, navztekaný, hned vyletěl, už se rozhádal snad s každým z party. Ale ani nezpozoroval, že se mu ostatní vyhýbají, raději mu jdou z cesty, jen aby se s ním nemuseli bavit. Prostě to neregistroval.

„Proč do toho nechceš jít? Sakra, můžeš mi konečně říct, proč do toho nechceš jít?“ křičel přede všemi nepříčetně Kamil na Michala. „Přiznej se, že se bojíš! Tak si klidně zůstaň dole! Nikdo tě nenutí! A netvař se, jenom se proboha netvař, že jsme tady na školním výletě! A nech si ty svoje moralistický kecy o tom, že nás musíš chránit…“

Kamil ječel, ostatní jen užasle poslouchali jeho hysterický výlev. I Michal, který se jako by celý schoulil do sebe.

„No tak se přiznej, že se bojíš!“ vyštěkl znovu Kamil.

„Tak dobře,“ skočil mu ostře do řeči Michal a udeřil prudce pěstí do těžké dubové lavice. „Tak tedy dobře! Řeknu ti to na rovinu, aby ses náhodou necítil ukřivděný. Můžu ti říct všechno. Ty sice moc dobře, nejlíp z nás všech, lezeš rukama i nohama. Ale nějak se ti vytratila hlava a srdce. Horolezectví, to není sport…, vlastně,“ opravil se, protože se nechal příliš vmést. „Vlastně to není jenom sport. Je to taky pořádný kus filozofie. A k tomu se musíš dopracovat. Musíš si vyzkoušet na vlastní kůži, co jsou to do krve rozedřený prsty, modřiny, který ti nemilosrdně nadělá skála, výrony i zlomeniny, naražená žebra, úpal nebo zase zápal plic. Tys nic z toho zatím nezažil. Na osmitisícovku nemůžeš seskočit padákem, musíš na ni vylézt. Ale než přijde tvůj čas a ty si na ni troufneš, tak musíš vylézt na sedmi a šestitisícovky. A před nimi se musíš vyškrábat třeba na tyhle alpské vršky. A ještě předtím mockrát, a třeba až do úplného znechucení lézt v Tatrách a mučit se na pískovci. Ale ani tohle všechno ještě není to hlavní. A nepřerušuj mě!“ ostře reagoval na Kamilův pokus dostat se ke slovu.

„My jsme si tě taky vyslechli, tak teď zas chvíli poslouchej ty! Víš; Kamile, já mám odpovědnost za to, že vás všechny přivezu celé a zdravé zpátky. Co povím tvojí mámě, když se nevrátíš? Samozřejmě, každý, kdo leze po skalách, si moc dobře uvědomuje, že se může stát neštěstí. To je daň, se kterou všichni vědomě počítáme. Ale nikdy tomu nebudu nahrávat. A vždycky musím přesně vědět, na co si můžu troufnout a k čemu jsem ještě nedozrál. Dokážu se vrátit a taky umím rozpoznat, na co nemám, a třeba ani nikdy mít nebudu,“ Michal se zhluboka nadechl a rozhlédl se po ostatních.

„Tak takhle dlouhý projev jsem neměl, ani nepamatuju,“ pokusil se o úsměv. A po chvíli mlčení dodal: „Ale abych nezamluvil ten tvůj problém, který ti nedá spát. Ďáblova past…“

Suše si odkašlal a potom rozhodl: „Jestli si najdeš parťáka, tak to zkus. Klidně to zkus…“

Kamil okamžitě pochopil, že v těch slovech byla jistota, že se nikdo nenajde. Proto ta Michalova velkorysá nabídka. Rozhlédl se po kamarádech, ale všichni uhýbali očima.

Jenom Martin se podíval zpříma: „Je to marné, Kamile, nikdo s tebou nepůjde.“

Ztichle a podmračeně se rozcházeli do svých pokojů. Nebyl to sice žádný luxus, ale tahle horolezecká chata jim posloužila docela dobře.

Původně měli zamluvenou chatu, ze které to bylo blíž k nástupům do některých stěn, Ale čtrnáct dní před odjezdem dostal Michal telegram, ve kterém se majitel chaty omlouval, že lituje, ale musí ji pronajmout…

To víte, kšeft je kšeft, komentoval to Michal. A nahonem sháněli náhradu. Několik dní to vypadalo, že snad budou bez střechy nad hlavou. Celá výprava byla ohrožena. Nakonec přece jenom všechno dobře dopadlo a rádi vzali zavděk i touhle nevelkou chatou. Zvláště když po slabé hodince chůze mohli už pořádně lézt. Pevnou střechu ocenili nejvíc tehdy, když jim dvě noci burácela nad hlavami pořádná bouřka.

„Ty si nepůjdeš lehnout?“ otočil se Michal ke Kamilovi. Ten mu neodpověděl. Slepě a bez jediného pohybu se díval do zdi. Michal nad ním chvíli postál s nataženou dlaní, ale potom jen pokrčil rameny a vystupoval po vrzajících schodech do svého pokoje.

Na posledním se ještě otočil, nadechl se, jako by chtěl něco dodat, ale když viděl, že se Kamil ani nepohnul, beze slova odešel.

Kamilovi bylo hrozně. Připadal si prázdný jako vymačkaný citrón, vyprahlý, bez jediné nepatrné kapičky síly. Nemohl se ani pohnout. Celý jeho dosavadní svět se zhroutil, zřítil a roztříštil se na nespočet mikroskopických střípků. A teď se ještě rozpoutala nelítostná vichřice a rozmetala je do všech koutů vesmíru.

Najednou ho bodlo pod levou lopatkou. Bolest vystřelila do paže, zabrněla v prstech a vracela se zpátky. To ho probralo, vrátil se do života. Vzpamatoval se. Pomalu pohnul ztuhlými prsty, paží…

Zvedl se a nechápavě se rozhlédl kolem sebe. Byl v klubovně sám. Hlavou mu zavířil nesmyslně zrychlený film o tom, co se tady odehrálo před několika málo minutami. Nebo to byly hodiny? Nevěděl.

Po chvíli mátožně vyšel před chatu.

To je konec. Proč sem vůbec jezdil? Pro těch pár nicotných výstupů nesčetněkrát vyšlapanými horolezeckými cestami? Pro to, aby se doma chlubil nějakou bezvýznamnou čtyřtisícovkou? Někomu to snad stačí, ale jemu ne, on chce víc, daleko víc.

Najednou ho napadlo, co vlastně řekne Radkovi? Že ten preparát zkoušeli zbytečně, že to vlastně ani nemohl použít? Přece vůbec nejde o to, aby byl Radek i s tím svým Objevem slavný. Mnohem důležitější je, co všechno by lidé s jeho pomocí dokázali: lépe by viděli, byli by mnohem silnější, rychlejší, pružnější. A některé schopnosti by se mohly dál rozvíjet užíváním preparátů, připravených z hormonů některých živočichů.

Ta úvaha ho překvapila, ohromila.

„Copak to ještě nikoho nenapadlo?“ vykřikl nahlas do tiché alpské noci. Anebo…

Anebo to už někde někdo zkouší, experimentuje. Třeba se tímhle problémem dávno zabývá nějaký vědecký tým. A až se vrátí domů a přečte si noviny, tak zjistí, že už to dokázali. Může se vůbec Radkovi podívat do očí? Je to všechno k vzteku! Proč se jen k němu všichni otočili zády, proč s ním nikdo nechce zdolat Ďáblovu past?

Ne, to nepřipustí, to nesmí připustit. Už nemůže couvnout.

Vrátil se do chaty a potichu se vkradl do svého pokoje. Aleš s Martinem klidně oddechovali, dávno už měli půlnoc.

Je jim všechno fuk, pomyslel si hořce. Kam je Michal pošle, tak půjdou, jako ovečky. K čemu to je?

Ostražitě zašátral pod palandou. Vytáhl připravený kletr, cepín, karabinu a skoby. Všechno bylo na svém místě, přesně tak, jak si to předem připravil. Snad už tehdy, hned první den, když přijeli, a on tam ty věci tajně dával, podvědomě cítil, že v tomhle zůstane úplně sám.

V pěsti sevřel malou lékovku. Vzal si tu druhou, plnou lahvičku. V první zbývalo už jen po dně.

Stejně lehounce a nehlučně, jako vcházel dovnitř, se po špičkách vyplížil z vyhřáté chaty do jasné noci.

Zhluboka se nadechl. Trochu ho sice pobolívala záda a klouby, ale jinak se cítil v ohromné kondici. A právě teď si vzpomněl, jak v nějakém článku kdysi četl, že takhle se prý ohlašuje vrcholná sportovní forma. Jakoby mírnou únavou. Jestli je to opravdu tak, nic mu dnes neodolá. Ani Ďáblova past. Nečekaně a nelogicky mu proletělo hlavou, že bude slavný, ale ani ho to nevzrušilo.

Napadlo ho, že v chatě nechal spacák, nevzal si s sebou vůbec nic na bivakování. Ani v nejmenším si nepřipouštěl, že by mohl strávit noc ve stěně.

Michal by mé považoval za šílence, zašklebil se na měsíc, který zaplavoval úchvatné panoráma stříbrnými odlesky. Něco tak úžasného nikdy neviděl.

Teď není čas na romantiku, napomenul se a ostře vykročil po kamenité stezce.

Díky měsíčnímu svitu viděl dobře na cestu, ale stejně mu to trvalo skoro dvě hodiny, než se dostal k úpatí hrůzostrašně stěny. Dvakrát kolem ní přešli, kluci spíše se strachem než s obdivem, sáhli na chladný kámen. Tohle nebyla stěna kamarád, to byl krutý nelítostný soupeř.

Položil ruku na kámen, jako by naslouchal tepu srdce stěny. Jaká asi budeš? Odkopneš mě, nebo mi dovolíš přežít? Vyvoláš ve mně zoufalství a beznaděj, nebo mi pootevřeš branku k vrcholu?

Mám vůli a odvahu. A mám ještě něco, s čím se o tebe zatím ještě nikdo nepokusil. Neboj se, nechci ti ublížit, jenom tě pohladím, polaskám a půjdu vzhůru…

Mumlal nesouvislé věty s nepříčetným pohledem upřeným na skálu. Potom vyndal z kapsy bundy lahvičku, preparát doktora Radoslava Brauna. Kamaráda. Pamatuj si, skálo, jeho jméno, protože to bude už zítra moc slavné jméno.

„Stejně jako moje!“ dodal chraptivě, zatímco otočil uzávěrem.

A potom se napil. Vypil všechno.

Jedna lžička, co je to jedna lžička, Radku, já teď potřebuju jistotu, protože nechci v té stěně umřít. Ne, smrti se nebojím, ale mám strach z porážky.

Odhodil prázdnou lahvičku. Trochu se mu zatočila hlava. Podíval se nahoru, ale nic neviděl, všechno se ztrácelo ve tmě.

Nahmatal úzkou spáru, opatrně do ní vložil dlaň, ale přesto cítil, jak si o ostrý kámen rozdírá hřbet ruky. Ale nepovolil, nepoddal se bolesti. Přitahoval se teď nohou, tyhle akrobatické kousky předváděl jeden z těch, kteří ho kdysi učili, Boris. A ještě se přitom smál, to je, pánové, gymnastika, musíte být jako opičáci, pak vám to poleze samo.

Tak, ještě kousek, a zatloukal první skobu.

Postupoval vzhůru a cítil, že chytá druhý dech. Všechno teď bylo mnohem snazší. Dokonce přestal se samojištěním a už nevytloukal skoby.

Když ho pohladily první paprsky slunce, byl asi ve třetině stěny, ale to už jasně věděl, že postupuje stále rychleji, jako by se zmenšovala zemská přitažlivost. Zaplavil ho opojný pocit, radostí křičel a zpíval. Ale místo melodie se mu dral z hrdla jen jakýsi podivný sípot, téměř neslyšné zvuky.

To už nebylo lezení, ale fanatismus, se kterým šplhal vzhůru. Skála mu vůbec nepřipadala převislá, snadno se udržel i v těch nejkrkolomnějších místech.

Ani stěna teď nebyla nedobytná. Snadno nacházel místa, kde se chytil, opřel, odrazil, přitáhl. A všechno bez problémů, jako by se svět pootočil o devadesát stupňů a on jen kráčel po nepříliš příkrém svahu. Přitom si ale uvědomoval, že je v kolmé stěně, ale ztrácel pojem, kde je nahoře, a kde dole.

Jenom jednou se podíval dolů, ale byla to taková hloubka, že konce nedohlédl. Pod ním se jako rozevřená náruč převaloval mlžný opar a Kamil jen silou vůle překonal silné nutkání, aby se odlepil od stěny a letěl, lehounce se snášel do té syrové podušky.

Vydal se na další cestu vzhůru. Stále nahoru, musí jen nahoru. Ztrácel pojem o čase a prostoru.

A najednou byl jen strašlivě vyčerpaný, hučelo mu v hlavě, v kloubech a svalech vystřelovaly šípy nesnesitelné bolesti.

Připadal si v té ohromné skále nepatrný, ztracený.

Bál se…

Maminko, já chci k tobě, já se chci vrátit, odpusť mi to, prosím tě. Odpusť mi to, Michale. To ne, to jsem nechtěl… Jakou nesmyslnou cenu platíme za velké činy? Proč je poznání tak nesmírně kruté? Proč já…

Blouznivé myšlenky neodvratně zhasínaly kdesi v podvědomí.

Z posledních sil se přitáhl a odrazil se nohama, které by, kdyby se na ně podíval, nepoznal, a nehnutě ležel až nahoře, na malé plošince Ďáblovy pasti…

„Blahopřejeme. Byl to skvělý výkon. Jen několik otázek… Postupovali jste všichni tři najednou? Kdy jste ztratili Vaniše? Při sestupu? Jak to bylo…“

Michal stál bezmocně uprostřed nádražní haly, zatímco na něho ze všech stran dotírali zvědaví novináři.

Naštěstí ten sevřený kruh zvědavců, ze kterého nebylo úniku, rázně rozhrnul předseda horolezeckého svazu Lukáš Brousek.

„Neblázněte! Nechte toho! Odpoledne uspořádá horolezecký svaz tiskovou konferenci. Tam se všechno dovíte, Nechte je přece aspoň trochu odpočinout, vydechnout. Odpoledne vám budou k dispozici. Mají toho za sebou hodně, tak je nechte, ať se vzpamatují!“

Poslední slova doprovodil Brousek mrazivým pohledem, takže nikdo nepochyboval o tom, že je míní smrtelně vážně. Vzal Michala kamarádsky kolem ramen: „Pojď, určitě se ti stýská po dobré kávě. Jednu si spolu vypijeme, co říkáš. Kluci se ti zatím postarají o bagáž. A my si popovídáme…“

Usadili se u rohového stolku v malém bistru, hned naproti nádraží. Lukáš objednal kávu a potom se na Michala upřeně podíval.

„Připravíš písemnou zprávu, podrobnou, rozumíš! Ale já chci všechno vědět hned teď. Doufám, že si uvědomuješ, jaký z toho bude malér. Samozřejmě, sláva, ta tě nemine, ale průšvih, ten ti taky nikdo jen tak neodpáře!“

Předseda svazu se odmlčel, snad čekal, že se Michal bude nějak hájit. Usrkl kávu. Ale Michal mlčel, jen mechanicky míchal černou tekutinu.

A tak Brousek stroze pokračoval: „Bylo to hazardérství, to snad uznáš! I přesto, že to byl největší výstup roku a už teď nám jej závidí celý horolezecký svět. Je ti ale jasné, že kdybyste o tohle požádali před odjezdem, tak vás tam nikdo nepustil. Takovýhle nezodpovědný hazard by ti nikdo nepodepsal. Něco takového by si nikdo soudný nevzal na svědomí!“ Brousek se na chvíli přestal ovládat. Dolehly na něho všechny ty hodiny minulých dní, kdy se telefonem ze všemožných institucí veledůležitě ptali, kdo to vlastně povolil.

A všude aby opakoval a vysvětloval jedno a totéž: Nikdo z výboru horolezeckého svazu ten šílený výstup neschválil, tudíž nikdo nenese odpovědnost za smrt Kamila Vaniše. Nebyl to alibismus, Brousek už nejednou dokázal, že se nikdy nezříká odpovědnosti za akce, které schválil. Ale v tomhle případě…

„Ale… ale, já jsem tam nechtěl…,“ sotva slyšitelně zašeptal Michal, a tím přetrhl jeho úvahy.

„Nevymlouvej se, aspoň se tak hloupě nevymlouvej,“ vyletěl Lukáš a skoro vyrazil šálky z rukou udivené servírce, která právě procházela kolem jejich stolu.

„Promiňte,“ zamumlal zkroušeně na omluvu.

„Já ti nelžu, věř mi,“ zaprosil Michal, když se po chvíli oba uklidnili, a otřel si zpocené čelo. „Všechno ti povím.“

„No to bych prosil,“ zasyčel Brousek.

Michal upil trochu kávy a začal vyprávět.

„Původně jsme na Ďáblovu past ani nepomysleli. I když je pravda, že jsme o té zatracené stěně mluvili. Přesněji řečeno, na poslední oddílové schůzi před odjezdem najednou Kamil navrhl, abychom na tu stěnu šli. Tehdy mě ani ve snu nenapadlo, že to myslel takhle vážně. Samozřejmě že jsem proti tomu nesmyslnému nápadu rázně zakročil. Trochu jsme si vyměnili názory, a tím to skončilo.“

„Jak je vidět, tak neskončilo,“ spíš pro sebe si řekl Brousek.

„No jo,“ reagoval Michal, „copak jsem tehdy mohl tušit… To bych Kamila do Alp nevzal. Za žádnou cenu!“

Potom pokračoval: „Kamil se najednou choval jako mistr světa. Pozoroval jsem ho od té doby, kdy se dověděl, že jsme ho do té výpravy nominovali. Úplně se změnil. Byl podrážděný, na každého hned vyletěl, ztratil spoustu kamarádů. Ale zase je fakt, že se ohromně zlepšil. Opravdu se dostal do špičky, byl ve vynikající formě,“ Michal zase na chvíli přerušil vyprávění, jako by si rovnal myšlenky.

„Je to jenom moje chyba. Mělo mě to napadnout. Víš, ten večer jsme se chytli, začal o tom znovu. Věděl, že se náš pobyt chýlí ke konci a na velké věci už moc času nezbývá. A on byl tou Ďáblovou pastí přímo posedlý. Zariskoval jsem, ale věřil jsem, že ostatní kluci mají rozum. Když jsem poznal, že žádný argument pro něho není dost silný, uvědomil jsem si, že nějaké rozmlouvání nemá prostě cenu. A tak jsem mu přede všemi řekl, že když si najde parťáka, tak do stěny může. Věřil jsem, že se nikdo nepřihlásí. Nemýlil jsem se. Samozřejmě, nešel nikdo. Ale prosím tě, copak mě mohlo napadnout, že na to půjde sám?“

„Co se mi tady snažíš namluvit, Michale?“ skočil mu do řeči Lukáš. „Copak vy jste nešli ve třech?“

„Vůbec ne. Kamil šel sám. Prostě utekl. Ještě v noci. Přišli jsme na to až ráno. Byl už pryč, jen s nejnutnějším vybavením. V žádném případě to nemohl přežít. Nevzal si ani spacák. Nic, co by mu pomohlo přečkat ve stěně noc. Řeknu ti, Lukáši, byl to hrozný pocit. Já na to ráno do nejdelší smrti nezapomenu.“

Michal se odmlčel, teprve za chvíli pokračoval.

„Musel jsem se rychle rozhodnout. Přišel za mnou Honza, sám víš, že je to perfektní lezec. Všichni věděli, že je Kamil pryč, a Honza mi řekl, že ho v tom nemůžeme nechat. A tak jsme se domluvili. Ostatním jsem oznámil, že jdeme pro Kamila, ale že nemá cenu, aby šli s námi. Chtěli jsme se k němu dostat ve stěně a nějak mu pomoct. Věřil jsem, že to dokážeme, i když si na téhle stěně vylámala zuby všechna horolezecká esa a dole v údolí je pěkných pár křížů. Ale na to jsem v tu chvíli vůbec nemyslel. Víš,“ Michalovi se zlomil hlas, ale hned se zase ovládal: „Víš, já znám Kamilovu mámu. Když jsme odjížděli, telefonovala mi a prosila mě, abych dával na Kamila pozor. Tak jsem věřil… Ale co ti budu povídat. Sám moc dobře víš, jak ti je, když jdeš pro kamaráda.

Pod stěnu jsme doběhli, ale měl obrovský náskok. Moc jsme toho neviděli. A tak jsme šli podle nových skob. Pořád nahoru, ale najednou se stalo něco, co nikdy nepochopím. Skoby končily uprostřed stěny. Ale nezřítil se, na to můžu přísahat. To bysme přece dole poznali, i kdyby se zraněný někam odplazil. Bylo to neskutečné, připomněl jsem si Čapkovy Povídky z jedné kapsy…“ Michal se zhluboka nadechl, než pokračoval.

„Prostě se ztratil. Měl cit, obrovský cit pro skálu. A ten ho vedl dokonale i v noci. Vybral si tu nejlepší cestu. Ale já nevím, vážně nevím, co se stalo,“ zakončil naprosto bezradně vyčerpaný Michal.

Brousek mlčel, nechtěl ho přerušovat. Teď už chápal, že to, co výpravu potkalo, nebylo vůbec jednoduché.

Michal dopil kávu a vyprávěl dál: „Už jsme ani nemysleli na to, co se stalo a proč jsme v té strašlivé skále. Pravidelně jsme se střídali. Už jsem ti říkal, že Honza je fantastický lezec. Na té stěně je, já to snad, Lukáši, ani nespočítám, kolik je tam kritických míst. Asi bych ti teď měl vykládat o pevné vůli, o tom, že jsme v sobě vyburcovali něco, co nás dovedlo až k vrcholu. Ale to bych lhal. Víš, ono je to úplně jinak. To najednou poznáš, že už nemůžeš, že je to nad tvoje síly. Ale nevzdáš to, nemůžeš to vzdát, moc dobře si totiž uvědomuješ, že když toho necháš, tak tam umřeš. A tak to ještě zkusíš. Dolů se už nedostaneš, to je ti jasné. Dolů to už prostě nejde. Vede jediná cesta – vzhůru, pořád nahoru.

Honza jednou vypadl ze stěny, ale zvládli jsme to. Nebyl daleko od kruhu, jenom se lekl, jinak se nic nestalo. Dostal se zpátky ke skále. Pak jsme lezli pomaleji. Jednou jsme bivakovali, viseli jsme tam jako pavouci v síti a bylo nám tak hrozně, že jsme už ani nemohli nadávat. Prostě jsme jenom přečkávali noc, zdřevěnělí, promrzlí, hladoví. Vůbec jsme nemysleli na slávu, na to, že můžeme být první, kteří by se z Ďáblovy pasti dostali. Měli jsme jenom jedinou možnost, přežít. A taky pomoct Kamilovi.“

Michal se zhluboka nadechl a potom zvedl obě ruce v bezmocném gestu. Jako by marně zaháněl vzpomínky na to, co prožili v Ďáblově pasti.

Brousek ještě chvíli čekal, a když Michal nepokračoval, zeptal se: „Dobře, tak už na to nemysli. Sešli jste se vůbec s Kamilem?“

Michal jen rezignovaně zakroutil hlavou.

„Všechno mi to připadá úplně nesmyslné. Bojovali jsme o tři životy, a vyhráli jsme dva. Nahoru jsme se dostali v noci. Měli jsme štěstí.

Vítr moc nefoukal, a tak nás to nesundalo dolů. Dostali jsme se sice až nahoru, ale radost jsme z toho neměli. Rozumíš mi, Lukáši? Necítil jsem vůbec nic. Prostě nic, absolutní prázdno. Teprve po hodné chvíli jsme si uvědomili, že jsme přežili. A taky nám došlo, že tam Kamil nikde není. Leželi jsme úplně nahoře, a neměli jsme sílu k sestupu. V té tmě by to taky byl pěkný nesmysl. Tak jsme ještě jednou rozbalili spacáky a přikurtovali se ke skále.

Ráno jsme hledali nějaké stopy, ale nic nenasvědčovalo tomu, že by tam Kamil vystoupil. Vlaječka, nějaká maličkost, symbol, prostě nic. I když…“

Michal se rozpačitě odmlčel, jako by hledal vhodná slova. „Bylo to celé nějaké divné. Víš, Lukáši, co jsme nahoře úplně náhodou objevili? Mouchu. Takovou velikánskou mouchu. Jak se do takové nadmořské výšky dostala, to je mi záhadou. Byla mrtvá, ale jak se tam dostala, to nepochopím…“

Michal ještě jednou opakoval svá poslední slova a nechápavě kroutil hlavou.

„Takže Kamil…“

„Opravdu jsme udělali všechno možné. Sestoupili jsme normální cestou, doufali jsme, že se někde objeví. Znovu jsme se vrátili pod skálu a všechno kolem prozkoumali, jestli se někde nezřítil. Napadlo mě, že jsme prve třeba něco přehlédli. Ale ne, nezřítil se. Našli jsme tam jenom prázdnou lahvičku od léků. Jinak nic. Do stěny určitě nastoupil, na to dám krk, skoby tam ještě jsou… Ale jak to bylo dál, to je záhada. Prostě zmizel, nezlob se, já už o tom nechci, a ani nemůžu mluvit…“

„Já ti rozumím, Michale. A promiň, že jsem na tebe tak vyjel, ale netušil jsem, jak to bylo. Tohle mění situaci. Samozřejmě, udělals všechno, co bylo v tvých silách. A za to, co se stalo, za to vážně nemůžeš. Pojď, tady už nic nevymyslíme, odpoledne na tebe čekají novináři. Tak ať jsi ve formě.“

Zaplatili a vyšli na ulici. Od protějšího rohu se odpoutal muž a energicky jim zastoupil cestu.

„Promiňte, vy jste Michal Kolář? Já jsem doktor Radoslav Braun. Znal jsem…, znal jsem Kamila. Musím vám něco velice důležitého říct…“