Václav Klička

Drion opouští Zemi

ČÁST PRVNÍ

GUOLA, KVĚT JEDOVATÝ

1

Když jsem toho starého muže v podivném bílém turbanu pozval dál a pozorně si ho prohlédl, bleskla mi hlavou myšlenka, že musel právě zažít nějakou nehodu. To, co měl na hlavě, nebyl vlastně žádný turban, ale krví prosáklý obvaz, vyrobený dost nešikovně z útržků bílé látky. Prasklo na to přinejmenším jedno staré prostěradlo. Zpod obvazu mu na všechny strany čouhaly chomáče šedivých vlasů. Neklidné oči, plné úzkosti a stesku, těkaly zmateně po všech koutcích mého příbytku, jako by hledaly bezpečný úkryt.

Byl to otylý stařík nápadně bledého obličeje. Představil se jako inženýr Jurij Nikolajevič Burkoň a hned udýchaně prohlásil, že mi musí sdělit něco nesmírně důležitého. Zeptal jsem se ho přirozeně, proč si k tomu vybral zrovna mne. S povzdechem odvětil, že mě tak trochu zná z mých publikací a z toho čerpá naději, že ho neodmítnu. Jinde by prý určitě narazil na naprosté nepochopení. Tím si mě rychle získal, a tak jsem tedy bez dalších okolků svolil, že ho vyslechnu, i když se mi na něm ledacos nelíbilo.

Byl tichý podzimní podvečer. Svět za okny pomaloučku modral, a já jsem trávil o samotě příjemnou černou hodinku. Nebyl jsem tudíž vyrušen z žádné důležité práce, a proto jsem si řekl, ať si tedy starý pán posedí, ať si uleví povídáním. Třeba to bude i zajímavé. Připravil jsem pro něj šálek čaje, přilil navrch pořádnou dávku rumu a usadil se pak naproti, abych vyslechl to nesmírně důležité sdělení.

Starý pán blábolil zpočátku něco o svém úrazu a přitom se několikrát dotkl prsty levého spánku, kde mu obvazem prosákla ošklivá rudá skvrna. Vyrozuměl jsem z jeho slov, že se mu to stalo doma, že uklouzl a uhodil se hlavou o roh stolu, dlouho ležel v bezvědomí a nikdo mu neposkytl pomoc, protože bydlí sám. „To víte, starý mládenec, důchodce …,“ – a že než se probral a tu ránu na hlavě si jakžtakž ošetřil, ztratil dost krve – „hotové tratoliště, pane, hrůza se podívat!“ Pro tu ztrátu krve a snad i pro lehčí otřes mozku pocítil nevolnost a musel usednout do křesla. A v tom okamžiku prý se mu v hlavě zničehonic rozsvítilo.

Chtěl tím říci, že mu najednou oživla paměť a on si s oslnivou jasností vzpomněl na něco, co zažil před takovými padesáti lety. Po celý život prý to v něm bylo jakoby zastřené, protože tenkrát, hned po té příhodě, mu to z paměti uměle vymazali. A prý to bylo tím, že ta dávná příhoda měla nesmírný všelidský význam a měla být utajena. A také by to asi utajené zůstalo, nebýt jeho náhodného úrazu. A jelikož to dodnes nepozbylo významu; i stařík si nebyl jist, že to náhlé oživení paměti potrvá, rozhodl se, že o tom neprodleně někomu poví, ať už to pak s tou ránou na hlavě dopadne, jak chce. A tak, místo aby šel na lékařskou pohotovost, vydal se rovnou ke mně. Znal můj dům a zvládl to pěšky, protože prý bydlí jen tři čísla ode mne.

Starý pán byl dýchavičný, a tak za každým druhým slovem sípavě nasával vzduch a co chvíli se dusil a kašlal. Trvalo mu půl hodiny, než byl s tím vysvětlováním hotov. Natolik ho to vyčerpalo, že se na pár minut odmlčel a věnoval se čaji. Ta jeho ztráta paměti mi sice připadala jako nevkusný vtip, ale nechal jsem to zatím plavat a soucitně se zeptal:

„Zažil jste asi opravdu něco hrozného, Juriji Nikolajeviči, že vás to i po padesáti letech tak sebralo.“

Inženýr Burkoft se vzchopil:

„Říkáte hrozného? Ne, to není to pravé slovo. Něco neuvěřitelného! Už je tomu padesát let. Celý dlouhý život! A teprve teď jsem si na všechno vzpomněl. A také jsem pochopil: Jsem největší zločinec, jakého kdy zplodilo lidstvo. Vrah stamiliónů lidí! Nevěříte? Bodejť byste věřil! Dovedu si představit, jak se vám asi jevím. Mějte však se mnou strpení. Povím vám všechno a nechám pak na vás, jestli jsem, nebo nejsem ten neslýchaný vrah …”

Znovu se odmlčel a zhluboka se napil již zcela vychladlého čaje. Po tom jeho nehorázném přiznání se mi tak trochu sevřel žaludek a raději jsem se už na nic neptal. Představa, že sedím o samotě s šílencem, jehož vědomí je zatíženo utkvělou myšlenkou, že spáchal bezpočet hromadných vražd, mi úplně vzala řeč.

Inženýr Burkoň mezitím pookřál a byl schopen mluvit dál. Byl při tom stále klidnější a jeho řeč se pomalu vyrovnávala. Zpočátku jsem mu naslouchal dosti nepozorně, leč posléze mě strhlo to jeho vyprávění natolik, že jsem nadobro zapomněl na svoje temné obavy.

„Bylo to na konci dvacátých let,“ rozpovídal se můj podivný host. „Ano, bylo to dávno, hodně dávno. Teď jsem troska, ale tenkrát, pane, mi bylo všehovšudy dvaadvacet a byl jsem studentem druhého ročníku moskevského geologického institutu. Vy si tehdejší dobu těžko můžete pamatovat. Musel jste tehdy být malý kluk. Ale já tu dobu prožil, bylo to moje mládí. Jo, jo, byla to doba bouřlivá a krutá, ale svým způsobem i úchvatná. První pětiletka, stavby titánského rozmachu, celá obrovská země v pohybu, jako za stěhování národů. Železo, ocel, litina znamenaly víc než chléb. Ano, víc. Nová naleziště železné rudy se hledala všude. Ale hlavně tam, kde bylo nablízku uhlí. A tak se tedy podrobilo průzkumu i horstvo Altaj. Poblíž Šurábské uhelné pánve se měla najít železná ruda. Byla tam vyslána geologická výprava a já jsem se jí zúčastnil coby student praktikant. Jo, jo, byl jsem tenkrát mladý, štíhlounký, kudrnatý študáček, plný elánu, romantiky a touhy po dobrodružství. Hrnul jsem se do těch nejnebezpečnějších míst, prahl po hrdinských činech. Nabízeli mi Ural, Sibiř nebo Sučan, ale já jsem si vybral Altaj. Kvůli Chudojarchánovi… Byl jste někdy na Altaji nebo na Pamíru? Nebyl? Tak si to těžko dokážete představit. Ale zkuste to. Je to mohutné pohoří spojené s Pamírem a moc si s ním nezadá co do výšky svých štítů. Velkolepé a divoké uskupení holých skal, bezedných průrev a příkrých srázů. A všechno gigantické, měřené na kilometry. A nad tím velebné bílé čapky zasněžených vrcholů. Pnou se vám k nebi do takové výšky, že někdy ani nevíte, jestli jsou to hory, nebo mraky. Voda v té kamenné pustině měla nezřídka větší cenu než zlato. Všelijakou jedovatou havětí se to tam jen hemžilo. A navíc se tam potulovaly zbytky basmačů, těch, co se modlili k Alláhovi a stříleli z anglických karabin. A do toho všeho pralo subtropické slunce se zběsilostí až padesáti stupňů ve stínu. Zkrátka takový bohem zavržený kraj. A my jsme tam museli pracovat…

Naše průzkumná skupina byla poměrně malá: všeho všudy sedmnáct účastníků. Vedoucím výpravy byl inženýr Plavunov. Vidím ho jako teď: dvoumetrový ramenatý muž s dlouhým, zlatově světlým plnovousem a klidnýma šedomodrýma očima. V celém jeho vzezření bylo něco z ruských bohatýrů. Měl s sebou dceru Natašu, studentku geologie jako já. Druhý inženýr byl cizinec, Čech, jménem Václav Jiskra. Jestli si pamatujete, neměli jsme tehdy dostatek technických kádrů a museli jsme zvát odborníky ze všech konců světa: Němce, Američany a také z Československa. Šestadvacetiletý inženýr Jiskra k nám přijel na dva roky, a hned ho šoupli do té nejtěžší výpravy. Možná že si o to řekl sám jako já. Moc se mu tam líbilo a zakrátko se v tom altajském pekle cítil jako doma. Zevnějškem se náramně hodil do páru s Plavunovem. Stejně urostlý, stejně atleticky stavěný, jenže mladý, a proto ne tak robustní a bez těch pomalých, skoro vznešených pohybů. Byl mrštný, rychlý, černovlasý a snědý jako Tádžik. Dosud nechápu, proč se Nataša nezakoukala do toho Čecha, proč dala přednost mě. Ale to není podstatné. Přidáte-li k těmto třem mou maličkost, dostanete celé geologické jádro naší výpravy. Dále jsme měli průvodce Chanbeka Zakirova a jeho desetiletého synka Rasula. Vdovec Zakirov neměl nikoho, kdo by mu kluka ohlídal, a tak ho tahal s sebou po horách. A rošťáku Rasulovi se to moc líbilo. My, dospělí, jsme mu říkali Rasulek a všelijak jsme mu nadržovali.

Pro ochranu před bandami basmačů nám přidělili šest mladých vojáčků pod velením třiadvacetiletého četaře Petra Lapina. Víc dát nemohli, a proto i ostatní členové výpravy byli vyzbrojeni ručnicemi. A nakonec tu byli čtyři poháněči z místních obyvatel. Měli na starosti karavanu z tuctu malých středoasijských oslíků, kteří nesli na svých hřbetech veškerý náš náklad. A to byl celý náš oddíl, kterému se říkalo geologická výprava s důležitým státním úkolem.

Dostali jsme se velmi hluboko do nehostinné skalnaté krajiny a plné dva měsíce jsme se plahočili uprostřed holých nahnědlých útesů, pronikali do temných tajuplných roklí, zlézali strmé kamenné srázy. Konečně se nám podařilo objevit docela slušné naleziště železné rudy. V té době jsem se již nadobro zamiloval do Nataši Plavunovové. Když mi řekla, že mě má taky ráda, div jsem se štěstím nezbláznil. Zkrátka a dobře, k onomu dni, kdy jsme postavili trvalý stanový tábor u paty Železné hory, byl jsem ten nejšťastnější člověk pod sluncem …“

Inženýr Burkoň se nechal unést vzpomínkami a vypravoval hluboko do noci. Naslouchal jsem mu s neochabujícím zájmem. Když byl se svým příběhem hotov, úplně se uklidnil a choval se již zcela normálně.

„Tak co tomu říkáte?“ zeptal se dychtivě.

„Dá se to poslouchat,“ odpověděl jsem vyhýbavě.

„To znamená, že mi nevěříte. Inu, budiž, s tím se nedá nic dělat. Přesto bych vás prosil ještě o jednu laskavost: zaznamenejte to aspoň ve stručnosti. Ano, sepište to a uschovejte. Mám pocit, že se to jednou může hodit a pak to snad objasní i řadu zajímavých okolností. No a když to nebude k ničemu, tak se toho snad taky moc nestane. Slibte mi, prosím vás, že to dáte na papír.“

„Dobře, Juriji Nikolajeviči, slibuji vám to.“

„Díky, vřelé díky! Věděl jsem, že mě neodmítnete!“

Pak se zvedl a začal se loučit. Nabídl jsem se, že ho doprovodím domů, ale odmítl to. Prý už je docela v pořádku a raději si přece zajde na pohotovost. Tak jsem ho nechal jit.

Daný slib jsem poctivě splnil a celý Burkoňův příběh hned začerstva sepsal. Později jsem připojil k rukopisu několik dokladů a fotografií, které mi stařík dodatečně přinesl. Vše jsem uložil do modrých desek a uschoval až na dno zásuvky. Byl jsem si jist, že příběh „největšího zločince všech dob“ se již nikdy nedostane na světlo boží.

Uběhlo několik let. Zpočátku jsem si sem tam vzpomněl na fantastické dobrodružství geologické výpravy inženýra Plavunova, ale časem se mi to nadobro z hlavy vykouřilo. Tím spíš, že ani můj nový známý inženýr Burkoň po té noční návštěvě u mne nezůstal dlouho naživu. Již po několika měsících tiše skonal v nemocnici na mozkovou mrtvici. Nikdy jsem neměl sebemenší nutkání, abych „vzpomínky“ inženýra Burkoně zveřejnil. Byl jsem přesvědčen, že na nich není zbla pravdy. A tu po uplynutí pěti let se najednou stalo něco, co obrátilo všechno vzhůru nohama a naráz změnilo můj postoj k té záležitosti. Byla to událost takového rázu … Ostatně bude snad rozumnější, když o ní zatím pomlčím a napřed obeznámím čtenáře s obsahem modrých desek.

Rukopis jsem musel značně zkrátit, přepracovat a upravit do formy románu, jen tak se ten příběh mohl dostat na veřejnost. Vynechal jsem přitom mnohé detaily odborného rázu o geologickém průzkumu Železné hory a vůbec všechno, co nemá přímou souvislost s hlavními událostmi. A tak se tedy celý ten děj začíná odvíjet od onoho významného dne, kdy do hor přišlo jaro.

2

Do hor přišlo jaro. Na vypálených pustých svazích se sem tam začervenaly koberce tulipánů, zazelenaly trávníčky horských bylin. Začátkem dubna již nabylo slunce plné síly.

V poledních hodinách spěchali všichni obyvatelé malého tábora pod stany. Odpočívali geologové, kteří od časného rána stačili naplnit nejeden pytel rudnými vzorky; odpočívali poháněči, když předtím v noci napásli koně a osly na zelené náhorní planině a ráno je napojili v bouřlivé říčce, vzdálené od tábora necelé tři kilometry.

Jen malý oddíl vojáků pod velením četaře Lapina neúnavně hlídkoval kolem tábora, objížděl na koních hory v blízkém okolí.

Toto bezpečnostní opatření nebylo přehnané. Pří instruování Plavunova o úkolech výpravy mluvil komisař v Taškentu dosti obšírně a podrobně o jistém Abdulovi Chudojarchánovi, pohlaváru již značné zdecimované a prořídlé, leč stále ještě nebezpečné bandy basmačů, jež se ukryla před rudými kárnými oddíly kdesi na rozhraní Altaje a Pamíru. Zatím sice panoval vůkol naprostý klid, ale to ještě vůbec nic neznamenalo. Třeba se ten hrdlořez Chudojarchán zatím nedověděl, že k Železné hoře přišla geologická výprava.

Ostatně ten klid v horách nikoho neukolébal. Všichni znali jeho pravou cenu, a proto byla nálada v táboře stále poněkud napjatá. V nemalé míře k tomu přispívala i skutečnost, že průvodce Zakirov, který již před čtrnácti dny odjel do Šurábu s prvními mapami naleziště a prvními vzorky rudy, jako by se do země propadl. Měl se vrátit už před týdnem, měl přivést k Železné hoře velkou karavanu s partou dělníků, vrtným zařízením, zásobou potravin, trhavinami, čerstvou poštou a kdoví s čím ještě. Dosud se ale nevrátil a nikdo z výpravy nevěděl, co si o tom má myslet.

Na lidi těžce doléhala nejistota a podivný klid v okolí jim šel tím více na nervy. A tu se přihodilo něco, čím se ta dusná atmosféra důkladně vybila.

Inženýr Václav Jiskra, který obýval stan společně s Jurou Burkoněm a malým Rasulkem, dřímal na plstěné dece z velbloudí srsti, která chránila před sekáči rohatými, škorpióny a jiným jedovatým hmyzem. Hustou clonou dřímoty doléhaly k němu hlasy dvou jeho mladších spolubydlících. Jura si napůl žertem, napůl vážně dobíral Rasulka vyptáváním na jeho zmizelého otce a dotčený chlapec mu odpovídal s velkým vzrušením a div u toho nebrečel.

„Copak ty můžeš vědět, Rasulku, co má tvůj otec za luhem?“ útočil Jurka. „Sám ses před chvílí přiznal, že se zná s Chudojarchánem. Přiznal ses, nebo ne?“

„Můj ata je rudý džigit!“ tenkým hláskem odporoval Rasulek. „Můj ata ne tak známý s Chudojarchán, jak ty říkat! Můj ata není kunak Chudojarchán! Můj ata střílel na Chudojarchán, na ten basmač! Arkan mu házel na hlava! Takový byl kunak! Ale kurbaši basmač ujel, střílel na kůň můj ata a ujel!“

„A to tvůj taťka bojoval sám s Chudojarchánem?“

„Proč sám? V rudý oddíl bojoval! Znáš rudý velitel Izmailbekov v Šurábu?“

„Ale jo, slyšel jsem o Izmailbekovovi.“

„Můj ata byl rudý džigit u Izmailbekov!“

„Odkud to ale víš?“

„Můj ata sám říkat!“

„Přestaň už s tím ataata! Otec ti to mohl klidně nalhat.“

Takové podezření bylo víc, než mohl Rasulek snést.

„Ty jest blbec, Jurka! Takový velký, takový chytrý, hlavní škola chodíš, a takový blbec! Můj ata nikdy nelhat! Můj ata rudý džigit! Ty sám, Jurko, jest basmač, bandita a blbec! Řeknu Nataše, nebude tě mít rád!“

„Že tě to baví, Juro, takhle dráždit kluka. Nech ho už, prosím tě, na pokoji!“ ozval se konečně Václav Jiskra.

Burkoň mu nestačil odpovědět. V tom okamžiku k nim dolehl vzdálený dusot koňských kopyt, který se kvapem blížil. Zřejmě kdosi tryskem přijížděl do tábora.

„Můj ata přijel! Můj ata!“ radostně zavřeštěl Rasulek a jako střela vyletěl ze stanu.

Jura, kterému se tento osamocený jezdec nezdál, rychle vystrčil hlavu ven, aby zjistil, kdo to je. Za okamžik se otočil k Jiskroví a vzrušeně zvolal:

„Vstávej, Václave! Přihnal se Peťka Lapin, málem uštval koně! Určitě se něco děje! Pojď honem!“

Jiskrova ospalost byla v mžiku ta tam. Vyskočil a běžel za Jurou ke stanu Plavunova.

Rasulek, velice rozhořčený omylem, už tu byl. Lapin ještě nic nehlásil. Jen hltavě pil vodu z plechového hrnku a spokojeně při tom funěl. Když se napil, utřel si rukávem blůzy temně opálený obličej, stočil si z útržku novin machorkové cigáro a zapálil si.

„Tak co se stalo, Petře Ivanoviči?“ nevydržel to Plavunov.

Lapin zamrkal vybledlými řasami, jako by dával odpověď morseovkou, dopřál si ještě jednoho pořádného čouda a s rozvážným klidem se rozhovořil:

„Popravdě řečeno, Nikolaji Fjodoryči, ani sám vlastně nevím, co se to děje. Bylo to asi takhle. Jedu na koni a rozhlížím se po horách. Nikde nic, jenom ještěrky se tu a tam mihnou koni před kopyty. Kluci jedou za mnou a mlčí jako zařezaní. Asi z toho pekelnýho horka. Podíval jsem se na nebe, taková oslnivá modř, že by to jednomu oči vycuclo. A najednou koukám, bílá tečka. Napřed jsem si myslel, že se mi před očima dělají mžitky. Tak jsem si je protřel, a heleme se, ta bílá muška se pořád plazí po obloze. Na ptáka ale nevypadá. Tak vám na ni zamířím dalekohled. Do boha japonskýho, víte, co jsem spatřil?“

„Určitě papírovýho draka, kterýho ten rošťák Chudojarchán vypustil do povětří, aby nás v tý nudě kapku pobavil,“ pokusil se Jura zavtipkovat, ale Lapin se na něj ani nepodíval. Ostatní neříkali nic a jen čekali, co jim četař prozradí.

Napětí však opadlo, protože Chudojarchán určitě po obloze nelítá a cokoli létajícího nemohlo geology přivést z míry. Proto ta trpělivost a klidné vyčkávání.

„Uviděl jsem bílý balón,“ slavnostně pronesl Lapin.

„Balón? Jaký balón?“ podivil se Plavunov a vyměnil si s Jiskrou rychlý, znepokojený pohled. Oba v tu chvíli napadla stejná myšlenka: úpal.

Lapin však jejich pohledy zachytil a byl dotčen.

„Nemusíte na sebe mrkat, nemluvím z cesty,“ řekl s důrazem. „Berte si to, jak chcete, ale já jsem opravdu spatřil bílou kouli, která nemůže být nic jiného než balón. A ten balón neletí jen tak nad námi. Kdyby si to hasil pryč, tak bych se na něj vykašlal a vůbec bych vás nealarmoval. Ale ten neřád si to míří dolů a určitě přistane někde poblíž tábora. A to už je jiná věc. Nařídil jsem Jegorovovi, aby balón nepouštěl z očí, a sám jsem se rozjel za vámi. A teďka, jestli máte zájem, můžete se přesvědčit na vlastní oči. Bude už vidět i odsud.“

„Nedá se nic dělat, půjdeme se tedy na ten balón podívat,“ klidně pravil Plavunov, vzal dalekohled a vykročil ze stanu do poledního vedra. Ostatní se vyhrnuli za ním. Rasulek se točil kolem dospělých, tahal je za rukávy a pisklavě vykřikoval, co že je to za balón a proč přiletěl. Nikdo mu ale nevěnoval pozornost.

Když prošli labyrintem mezi balvany rozházenými na úpatí hory, vyšplhali se na plošinu, pod níž byla zřízena ohrada pro koně.

„Koukejte, tamhle je!“ zvolal Lapin a ukázal na azurové nebe sálající žárem, na němž oslnivě žhnulo obrovské slunce.

A opravdu, na pozadí čistého blankytu polední oblohy dalo se i pouhým okem rozeznat cosi bílého a kulatého. Svítilo to a jiskřilo v paprscích slunce, jako by to byla koule uplácaná z onoho netknuté bělostného sněhu, co sé třpytil na vrcholcích dalekých majestátních štítů. Plavunov se dlouho díval na tu kuličku dalekohledem, až ho rozbolely oči.

„Čert ví, co to může být,“ pokrčil rameny a předal dalekohled Jiskrovi.

Ale ani mladý český inženýr se neměl k tomu, aby vyslovil nějakou domněnku o podivném létajícím předmětu. Jen starostlivě potřásl hlavou. Dalekohledu se pak zmocnila Nataša a také Juru konečně napadlo, aby si od Lapina vypůjčil druhý dalekohled. Studenti se dívali dlouho a důkladně, dokud je nevyrušil žalostný výkřik ošizeného Rasulka:

„Já chci taky! Já musím taky koukat bílý balón!“

Dostal najednou dva dalekohledy a uklidnil se, když si jeden pověsil na krk a druhý přitiskl k očím.

„Tak co, mládeži, co tomu říkáte?“ zeptal se Plavunov. –

„Záhadný jev přírody,“ řekla zamyšleně Nataša.

„Co tě vede, maličká, jakýpak jev přírody!“ rozčileně zvolal Jura. „V životě jsem neslyšel, aby příroda vytvářela takové přesné kulaté útvary, které navíc samy od sebe plachtí v povětří!“

„A co kulové blesky!“ opáčila Nataša.

„To není kulový blesk,“ vložil se do toho Jiskra. „Jednak na to nevypadá už jen svou velikostí a jednak žádný kulový blesk nevznikne na tak čisté obloze. Ale ať už je to, co chce, mně osobně se ta věcička vůbec nelíbí. Už těch záhadných jevů přírody máme víc, než je zdrávo. Jednou se nám ztratí Zakirov, pak se zas nad táborem objeví nějaký balón. Čeho je moc, toho je příliš, přátelé. Pravda, napohled ten balón nevypadá nijak nebezpečně. Žádný koš nebo nějakou gondolu nenese a to znamená, že určitě letí bez posádky. To bychom měli jisté, ale nemůžeme se tím spokojit. Nemáme tušení, čím je nahuštěn a proč přiletěl zrovna sem. Navrhuji proto, abychom ho raději nechali být. Člověk nikdy neví.“

„Proč nechat být! Vypálíme na něj salvu, až přistane, a je po problémech!“ vykřikl Jura.

„Teď se mi líbíš, studente,“ pravil Lapin. „je to nejlepší, co mužem udělat. Rozstřílíme ho na cucky, dřív než nám něco vyvede. Nemám pravdu, Nikolaji Fjodoryči?“

„Nemáte, četaři. Myslíte příliš přímočaře.“

„Já musím myslet přímočaře a přitom za dva rohy dopředu. Jsme blízko státních hranic, Nikolaji Fjodoryči!“

„Počkejte, přátelé, nenechte se unášet vášněmi,“ rozvážně řekl Plavunov. „Naše situace je sice opravdu složitá, ale z toho vůbec nevyplývá, že tento záhadný balón musíme ignorovat nebo honem zničit střelbou. Nejsme přece divoši z nějakých tichomořských ostrovů, abychom zuřivě ničili vše, co přesahuje naše chápání. Ne, přátelé, my s tím naložíme jinak. Především naprosto vylučuji možnost, že je v tom nějaké nebezpečí. Nejspíš je to balón vypuštěný našimi vědci pro nějaké výzkumné účely. Něco jako meteorologická sonda nebo tak. A proto nejenže ho nesmíme zlikvidovat nebo ztratit, ale naopak musíme učinit vše, aby byl zachován a předán tomu, komu patří. A nyní dost už těch úvah a dohadů. Polední odpočinek se pro dnešek ruší. Rychle se ustrojte a osedlejte koně. Zbraně pro každý případ s sebou. Za patnáct minut vyrazíme!“

Rozkaz vedoucího výpravy byl proveden rychle a s nevšední ochotou. Všichni byli rádi, že se děje něco mimořádného. Jen Jiskra šel do ohrady pro koně se zřejmou nechutí.

3

Když pět ozbrojených jezdců, z nichž jeden měl před sebou v sedle desetiletého chlapce, dorazilo na vysokou náhorní planinu, vzdálenou od tábora slabé dva kilometry, byl již záhadný balón pouhých sto metrů od povrchu země a jevil se lidským zrakům v celé své kráse. Nicméně ani teď na sebe nic neprozradil sebemenším nápadným detailem.

Na planině se k Plavunovovu hloučku připojil šestičlenný ozbrojený oddíl vedený Jegorovem. Ten hned hlásil četaři, že rozkaz je splněn, že balón byl ostře sledován až sem na planinu a že v jeho chování nebylo pozorováno nic podezřelého. Plavunov pak odvedl všechny na okraj planiny, kde se tyčilo několik útesů podobných vykotlaným zubům. Zde nařídil, aby sestoupili z koní a ukryli se za balvany, jichž se tu povalovaly celé kupy. Odsud pak dychtivě sledovali přistání bílého balonu.

Balón se snášel stále níž a níž. Blížil se k zemi pomalu, jakoby s nechutí. Nyní bylo vidět, že je to pořádný kus, nádherný ve své stříbřité neposkvrněné bělosti a v té přesné dokonalosti geometrického tvaru. Byla to precizně tvarovaná, hladká koule bez jediného viditelného švu nebo rýhy. Velikostí se vyrovnala čtyřposchoďovému domu. Lidé na ni civěli jako na zjevení a snad ani nedýchali.

„Dobře že nefouká vítr,“ vzrušeně zašeptal Jura. „Jinak by nám odletěl kdovíkam.“

„A kdopak do něj chtěl pálit ze všech pušek?“ posměšně špitla Nataša.

„Ticho, mládeži, nechte si to napotom!“ pokáral je Plavunov.

A vtom, jako by to byla odpověď na Jurovy obavy, zavanul od zasněžených horských vrcholů čerstvý větřík. Otevřenou loukou, porostlou mladými, jasně zelenými výhonky horských travin, rozeběhly se jedna za druhou rychlé vlnky. A co balón? Ten se ani nezakymácel, ani nezachvěl, jako by vítr na něj vůbec neplatil.

„To koukáte, co! Vítr s ním ani nehnul!“ nadšeně zvolal Jura, a tentokrát se už Nataša neozvala.

Balón se teď snášel kolmo k zemi, jako by si už předem vybral určité místo pro přistání. Za okamžik se dotkl louky, měkce se od ní odrazil, znovu klesl a konečně znehybněl, jako obrovská hrouda šlehačky na obrovské zelené míse.

Lidé ukrytí za balvany mlčeli a užasle zírali na ten záhadný dar nebes. Napjaté ticho rozťal zvonivý hlas Rasulkův:

„Přistál! Přistál! Jaký moc hezký! Jaký moc kulatý!“

Tento nadšený výkřik kluka, který byl u vytržení nad tou podívanou, jako by všechny najednou probudil.

„Tak co, přátelé,“ řekl Plavunov s úsměvem a rozhlédl se po svém oddílu, „přesvědčili jste se, že se náš host chová docela slušně a že s ním nemusíme nakládat jaký s diverzantem?“

„Zatím je to tak. Ale co bude dál, to se uvidí,“ poznamenal Lapin, který se nenechal jen tak snadno přesvědčit.

„V tom máte pravdu, Petře Ivanoviči,“ pokračoval Plavunov. „Dokud však je v klidu, měli bychom si ho prohlédnout hezky zblízka. Ale ne všichni. Vy, Petře Ivanoviči, budete jako vždy dbát se svým oddílem o bezpečnost. Ty, Natašo, zůstaneš s Rasulkem. Půjdu tedy já, Václav Josefovič a Jura.“

Rasulek se zakabonil, ale odporovat se neodvážil. Zato ale Nataša se hrozně rozhorlila nad takovým ústrkem:

„Tak to teda ne! Když půjdeš ty, táto, a Jura, musím jít taky! Co si tu bez vás počnu, když se vám tam opravdu něco stane? A potom, sám jsi přece říkal, že vylučuješ možnost nebezpečí. A teď se na to chystáš jako na průzkum v týlu nepřítele! Jdu taky!“

S těmito slovy Nataša první opustila úkryt a rozhodným krokem si to namířila k balónu. Za ní se jako splašený rozběhl Jura a teprve pak vykročili oba inženýři. Nad porušením kázně vlastní dcerou Plavunov jen povážlivě potřásl hlavou. Oba s Jiskrou kráčeli k balónu pomalými, dlouhými kroky, oba velcí a důležití jako moudří duchové hor. V půli cesty také Nataša a Jura zpomalili kroky, takže inženýři je snadno dohonili. Ke kouli se pak přiblížili společně, a aniž by se smluvili, zastavili se naráz asi pět metrů před ní. Dlouho stáli mlčky…

„Na sondu je to příliš velké,“ pronesl tiše Plavunov. „Může mít v průměru čtrnáct až patnáct metrů. Látka je dokonale napnutá, a to by mělo znamenat, že plyn neuchází. Proč tedy klesl k zemi? Proč neletěl povětřím dál? Co ho donutilo k přistání?“

Nikdo mu neodpověděl.

Pohled na balón zblízka vyvolal v Jiskrovi velmi divný dojem. V první chvíli se ho zmocnil pocit, že stojí před něčím neskonale velkým, složitým a lidskému chápání na hony vzdáleným. Připadal si pojednou malý a bezmocný. Uvědomoval si však, že to není způsobeno velikostí koule. Viděl přece mnohem větší balóny, viděl vzducholodě a nikdy se před nimi necítil tak nicotný. Muselo tu být něco jiného. Ale co…? Další jeho úvahy byly přerušeny tím, že kdesi v nejzazším koutku jeho vědomí se zčistajasna zrodilo odporné embryo strachu a začalo nezadržitelně narůstat do obludných rozměrů hrůzy a děsu. Žádné vnější příčiny pro tak příšerné pocity neexistovaly, ale tato okolnost jen stupňovala zděšení. Jiskrovi přejel po zádech mráz a vlasy se mu zježily. Ledová ruka nezdolné živočišné paniky mu pomalu svírala hrdlo. Zároveň se však ve zbytcích jeho vědomí zmítala jiná bázeň: že se projeví před ostatními jako zbabělec. Jen mohutným vypětím vůle se držel na místě, tlumil v sobě touhu nelidsky zařvat a dát se na útěk.

V tu chvíli Jiskrovi vůbec nenapadlo, že by něco podobného mohli prožívat i jeho druhové. A přitom se každý z nich bez rozdílu stejně bál a každý se za to styděl a chtěl to utajit.

Jura, který byl svým strachem ohromen víc než ostatní, protože stál vedle milované dívky, ucítil pojednou na své ruce ledové tenké prsty. Trhl sebou leknutím a málem by vykřikl. Zavčas si ale uvědomil, že je to Nataša.

„Jurko, já se bojím, pojď odtud pryč!“ šeptla mu do ucha.

Aniž by někomu řekl jediné slovo, sevřel Natašinu ruku a vedl ji zpět k úkrytu. Dívka byla bledá a sotva se držela na nohou. Když Jiskra koutkem oka zahlédl, že Jura a Nataša odešli, vyčkal ještě chviličku, aby se neřeklo, a pak se také dal na ústup. Plavunov zůstal před balónem sám. Stál tam ve strnulé nehybnosti ještě několik okamžiků.

Tento silný, neohrožený muž, mající za sebou první světovou a občanskou válku, byl ohromen, pobouřen a zároveň úplně zdrcen tím, že zničehonic objevil ve své povaze tak odpornou a nízkou vlastnost, jako je bázlivost. Zmobilizoval veškerou svou vůli, aby potlačil strach. Avšak marně, ani největší vypětí vůle nemohlo zahnat ten nečekaný, příšerný záchvat. Ještě několik vteřin a Plavunov by byl zařval hrůzou a dal se na útěk cesta necesta. Nečekal však na to. Nesměl přece ztratit tvář. Pomalu se otočil a krok za krokem se vzdaloval od koule. Zdálky to vypadalo, že odchází v hlubokém zamyšlení.

S každým krokem, o nějž se vzdálenost mezi ním a koulí zvětšovala, cítil Plavunov s úlevou, že pouta strachu slábnou a vědomí se ho rychle zbavuje. V půli cesty mezi balónem a balvany již znovu plně nabyl obvyklé duševní rovnováhy. Bezděčně se zastavil, zhluboka se nadechl a pomalu se ohlédl. Čekal, že pohled na bílý balón v něm opět vyvolá prudký záchvat odporného strachu. Ale nestalo se to. Díval se na tu bílou hroudu s naprostým klidem a nechápal, proč by se jí měl bát. Byl tím dokonale zmaten.

Když se pak vrátil do úkrytu a pozorně si prohlédl tváře Jiskry, Burkoně a Nataši, nenašel na nich žádné stopy po nějakém strachu. Toto zjištění ho nadobro přesvědčilo, že to byl jenom on sám, kdo v blízkosti koule prožil ten náhlý příval děsu. Cítil se tím natolik pokořen a ponížen, že ho ani na okamžik nenapadla otázka, proč vlastně ten strach měl jen v blízkosti koule a proč ho vůbec nepocítil, když si kouli prohlížel z pětinásobné vzdálenosti. Byl příliš, vážně znepokojen stavem svých nervů, a proto ho tato prostá otázka ani nenapadla. Setrval ve svém omylu a tím se pak v nejbližších hodinách dopustil celé řady chyb.

4

Zážitek čtyř prvních průzkumníků, kteří se odvážili do blízkosti bílého balónu, zůstal utajenou záležitostí každého z nich, a proto v nejmenším neovlivnil celkově výtečnou náladu v oddílu. Záchvat strachu zmizel stejně záhadně, jako propukl, a zbylo po něm jen nervové rozechvění.

Nikdo proto neměl důvod k vážnému znepokojení.

Jako dříve panovalo nad horami velebné ticho, jako dříve zářilo slunce na vyblýskané modré obloze a jako dříve si v jeho paprscích podřimovaly zasněžené vrcholky horských velikánů. A stejně jako dřív se dívali lidé na roztodivnou bílou kouli jen a jen s dychtivou zvědavostí, ale bez sebemenšího neklidu, protože si ani zdaleka nedovedli představit, jakým nebezpečím by je asi tak mohla ohrozit tato třpytivá hříčka větrů.

Mezitím k místu děje přijeli na svých oslech také tádžičtí poháněči, kteří byli rovněž zvědaví na příčinu tak neobvyklého rozruchu. Pustili svá zvířata, aby se pásla na louce, a sami se houfně vydali ke kouli. Plavunov na ně mával a volal, ale ti chlapíci mu bud nerozuměli, nebo dělali, že ho neslyší. Několikrát obešli kouli ze všech stran, plácali se přitom do svých pestrých vatovaných chalátů a živě mezi sebou rozmlouvali. Teprve potom přišli k balvanům.

Předák poháněčů, veselý, černým plnovousem hustě zarostlý Mirza Ikramov, který jediný z party mluvil trochu rusky, přistoupil k Plavunovovi s ustaraným výrazem ve tváři a řekl:

„Ty, náčelníku, chytrá hlava, proč chodit sem? Ten velký bílý není dobrý. Musíš zahodit. Pfuj! Tam sedí šajtan, moc zlý šajtan.“

„Co tě to napadlo, Mirzo? Jaký šajtan? Uklidni se a řekni svým kamarádům, že se ničeho nemusejí bát. Žádný šajtan, žádný zlý duch v tom nesedí. Je to jen balón, krásný velký balón,“ klidně vysvětloval Plavunov.

„Není to basmačbalón, náčelníku?“ Mirza sklonil hlavu na stranu a šibalsky přimhouřil jedno oko. Plavunov se usmál:

„Kdepak, Mirzo, basmači by nedokázali vyrobit takový pěkný balón. Je to náš balón, sovětský. Je velmi důležitý pro vědu.“

Mirza se vesele zazubil a začal cosi živě vykládat svým druhům v rodné tádžičtině. Vousáči na to souhlasně kývali hlavami v černých beranicích a horlivě mu přitakávali.

Plavunov se zatím upřeně díval na nehybnou bílou kouli a přitom si zamyšleně hladil svůj nádherný plnovous. Ostatní ho mlčky pozorovali a čekali, jak se rozhodne. Nebyl to pro něj snadný oříšek, a proto se raději zeptal napřed na jejich mínění.

„Tak co s tím uděláme, přátelé? Má někdo nějaký dobrý nápad? Třeba vy, Václave Josefoviči.“

„Já trvám na tom, aby se s balónem nepodnikalo vůbec nic. Nemohu to nijak zdůvodnit, ale myslím si, že to bude to nejlepší, co vůbec můžeme udělat. Ať si tu zatím leží, a pak se uvidí,“ řekl klidně Jiskra.

„A co vy, četaři?“

„Pro mne za mne si s ním dělejte, co chcete. Ale kdybych o tom rozhodoval já, dal bych ho rozstřílet na cucky. Bylo by to nejjistější,“ řekl Lapin. „Na cucky je škoda!“ zvolal Burkoň. „Ta látka se nám může hodit. Ale jednu ránu bych do něj vypálil, aby splaskl.“

„Pořád se držíte těch svých divošských názorů,“ zamračeně pravil Plavunov. Na chvíli se odmlčel a promluvil již rozhodněji: „Vidím, že vás nic kloudného nenapadá. Zkusme to tedy trochu rozebrat. Co o tom víme a co nevíme? Víme, že je to balón, který sem přiletěl a přistál v blízkosti našeho tábora. Víme, že je bez posádky a také bez jakéhokoli nákladu. Známe jeho velikost, tvar a barvu. A to je tak všechno. Toho, co o něm nevíme, je mnohem víc. Nevíme, jak mohl přistát, když stále vypadá plně nahuštěný. Nevíme, proč nereagoval na závan větru. Nevíme, zda je tu náhodou, nebo záměrně. A tak dále. Necháme-li ho však tady na planině, jak to navrhuje inženýr Jiskra, určitě o něj přijdem. Pořádný vítr ho snadno odnese. A tady jsou zcela nablízku státní hranice. Může odletět do Afghánistánu, Indie, Iránu nebo Číny. A to by rozhodně nebylo správné. Střílet do něho teprve nesmíme. Vždyť nevíme, jakým plynem je nahuštěn. Může explodovat, ale může také zamořit celé okolí. A to by bylo zatraceně nepříjemné. Nemáme tedy jinou možnost než se ho ujmout. Proto nařizuji: balón se dopraví do tábora a tam se důkladně zajistí.“

„Jak ho chcete dostat do tábora?“ zeptal se Jiskra.

„To je to nejmenší,“ ušklíbl se Lapin. „Hodíme na něj provazy a zapřáhnem do nich osly. Ti ho snadno odvlečou.“

„To by nebylo dost vhodné, mohl by se roztrhat o nějaké ostré kamení,“ namítl Plavunov. A tu se opět ozval Mirza Ikramov: „Ty, náčelníku, poslouchej, jak dobře udělat. Seber všechny džigit a jeď do tábor. Tam dělej provaz, pevný arkan dělej, místo dobrý dělej. A tu bílý šajtan my tahal budem. Mirza tahal, Achmed tahal, Ibrahim tahal, Rašid taky tahal,“ a ukázal přitom na sebe a na každého ze svých druhů zvlášť.

Plavunov se podíval na Lapina:

„Můžeme jim svěřit takovou práci, Petře Ivanoviči?“

„Co by ne! Ať si s tím pohrají, když se jim tolik chce. Takoví chlapi to přece lehce zvládnou. Můžou ho koulet, popostrkávat, čutat do něj jako do fotbalového míče. A my zatím opravdu připravíme provazy a nějaké to vhodné místo.“

A tak tedy Mirza Ikramov dostal od Plavunova svolení k přepravě balónu a hned se k němu se svými druhy vydal. Plavunov, který je sledoval pohledem, pocítil najednou jakýsi divný neklid, jakési vnitřní varování. Užuž chtěl na Tádžiky zavolat, aby se balónu raději nedotýkali, ale když spatřil, jak šikovně a s chutí se pustili do práce, kousl se do rtů a neřekl ani slovo.

Mám já ale nervy nadranc, řekl si v duchu a vyhoupl se na koně. Všichni už dávno odjeli do tábora, ale Plavunov ještě drahnou chvíli zůstal na planině a napjatě pozoroval práci poháněčů.

S koulením balónu se to ukázalo všelijaké. Nechtěl se kutálet a hotovo. Asi měl v sobě nějaké vyvážené těžiště, což byla pro Plavunova další hádanka. Zato však se nechal nadzvednout a popostrčit dopředu. Tádžici na to rychle přišli a zanedlouho už byli na okraji planiny. V jejich chování nepostřehl Plavunov nic znepokojujícího. Rozjařeně poskakovali kolem balónu, rozhazovali rukama a křičeli na sebe jak pominutí. Zkrátka chovali se zcela normálně.

Jakmile se přesvědčil, že poháněči svou práci zvládnou a že jim žádné nebezpečí nehrozí, pobídl Plavunov koně a rozjel se klusem do tábora.

Zde se již také pracovalo naplno. Pro umístění balónu byl v Železné hoře vyhlédnut dosti prostorný výklenek. Potřeboval jen srazit některé ostré hrany a urovnat trochu zem. Plavunov se hned pustil do práce, která ho poněkud rozptýlila.

Dvě hodiny uběhly, aniž to někdo postřehl. Konečně byly provazy přichystány, výklenek ve skále upraven a do trhlin mezi kameny zaraženy pevné klíny, ale poháněči s bílou koulí pořád nikde. Plavunov začal být zase nervózní, ačkoli tentokrát to bylo z jiného důvodu.

„Beztak jsme kvůli tomu balónu narušili dnešní rozvrh práce. Už jsem měl mít všechny ranní vzorky roztříděny a zabaleny… Rasule, Rasulku, pojď ke mně, chlapče!“

Rasulek všeho nechal a ochotně přispěchal k náčelníkovi.

„Víš co, Rasulku, ty máš rychlé nohy, buď tak hodný a doběhni tamhle za tu skálu k zatáčce. Podívej se, co je s tím balónem.“

„Už běžím, náčelníku!“ vesele zvolal Rasulek a již si to pelášil v udaném směru.

Plavunov se za ním pár vteřin díval a pak řekl Jiskrovi: „Václave Josefoviči, prosím vás, dohlédněte tu na to, já už se opravdu musím věnovat vzorkům.“

Jiskra ho ujistil, že to tady zvládnou sami, a Plavunov odešel do svého stanu.

Rasulek mezitím dorazil ke skále a zmizel v zatáčce. Uběhla minuta, druhá a u skály se opět mihla jeho pestře vyšívaná čepička. Upaloval zpátky, jako by ho někdo honil. Zastavil se před Jiskrou a Lapinem, trochu si oddechl a pak ze sebe vysypal:

„Bílý koule vidět, Mirza nikde není vidět! Bílý koule stojí, nejde sem! Mirza, Achmed, Rašid, Ibrahim všechny utekla!“

„Do boha japonskýho!“ ulevil si Lapin.

„Nedá se nic dělat, Petře, musíš na to nasadit svoje vojsko,“ řekl Jiskra.

„Máš pravdu, Jegorove, ke mně!“

Na četařův rozkaz svolal svobodník Jegorov všech pět rudoarmějců a rázným krokem je vedl za skálu, kde podle Rasulka zůstal trčet zlořečený balón. Neuplynulo ani deset minut, když se ze zatáčky ukázal oblý, jako cukr bílý bok. Jegorov a pět vojáků hravě strkali kupředu skoro nic nevážící vzdušné těleso. Když byl balón dopraven do výklenku Železné hory, hlásil se Jegorov veliteli.

Lapin ho přerušil otázkou: „Co je s poháněči? Kde jsou?“

„Abych tak řekl, soudruhu veliteli, oni spí,“ bodře hlásil Jegorov. „Nechali balón balónem, zalezli do stínu pod skálou a chrnějí jako o půlnoci. Když jsem s Mirzou zatřepal, otevřel oko a zabručel: Hodně zlý šajtan! A v tu ránu chrápal dál. Leží tam všichni jako koťata. Snad přijdou sami, až se vychrápou.“

„Tak oni spí! My tady čekáme na ten pitomý balón, a páni si dávají dvacet. No nic, podívám se na ně sám. A ty, Jegorove, koukej, ať se kluci neulejvají a pořádně ten balón uvážou. Musí být jako přikovanej. A postav k němu jednoho maníka s flintou na stráž, aby se k tomu nikdo ani nepřiblížil. Je to státní majetek, jasné?“

„Jasné, soudruhu veliteli, provedu!“

Jiskra, který té rozmluvě se zájmem naslouchal, projevil najednou o ospalé Tádžiky nevšední starost:

„Poslyš, Petře, neměli bychom zavolat Plavunova, aby se na ně taky podíval?“

„Neblázni, člověče! Nebudeme přece pro každou blbost obtěžovat náčelníka výpravy. Ještě nám vynadá jak malým klukům. Co na tom, že spí? Celou noc pásli koně a teď je to trochu zmohlo. Jdu tam jen tak pro pořádek.“

„Dobrá, půjdu tedy s tebou. Taky pro pořádek.“

5

Čtyři silní a zdraví chlapi, od dětství navyklí té nejtěžší práci za jakéhokoli vedra, leželi nehybně ve stínu pod skálou. Leželi v nejmalebnějších polohách v těch svých květovaných chalátech a huňatých černých beranicích přímo na kamení a tvrdě spali. Dva z nich dokonce chrápali na celé kolo.

Jiskra a Lapin jimi začali prudce lomcovat a křičeli jim přímo do uší:

„Mirzo, probuď se! Musíte se přestěhovat do stanu. Tady spát nemůžete! Achmede, vstávej! Rašide, Ibrahime, hněte sebou! Tady nemůžete zůstat! Tak se přece proberte, chlapi! Mirzo! Achmede!“

Nebylo to ale nic platné. Spali tak tvrdě, jako by dostali koňskou dávku toho nejsilnějšího uspávacího prášku.

„Jak chceš, Petře, ale mně se to vůbec nelíbí,“ řekl nakonec Jiskra zamračeně. „Tohle nevypadá na obyčejný spánek. Museli by se přece probudit, nemyslíš?“

„Taky se mi to nezdá. Ale co je, prosím tě, mohlo tak složit?“

„Co jiného než ten zatracený balón. Měli jsme ho opravdu raději pohodit na planině.“

„Balón? Balón je uspal? To přece nemyslíš vážně, Václave!“

„Ale jo, docela vážně. Pamatuješ, co říkal Mirza Plavunovovi, když si prohlédl ten balón?“

„Jako o tom šajtanovi?“

„Právě, o šajtanovi. Mirza řekl jasně, že v kouli sedí zlý duch čili šajtan. A teď najednou ten prapodivný spánek. A co řekl Jegorovovi? Hodně zlý šajtan! A my je teď nemůžem vzbudit, ať děláme co děláme. Vypadá to na jakousi spavou nemoc a vyvolat ji mohl jedině ten bílý balón.“

„Balón nakazil lidi spavou nemocí? Nezlob se, Václave, vážím si tvé vzdělanosti, ale tohle ti nesežeru. Teďs to drobátko přehnal. Na spavou nemoc existuje příslušná moucha.“

„Počkej, nespěchej se závěry. Raději mi řekni tohle. Dostal ses aspoň jednou k tomu balónu do bezprostřední blízkosti?“

„To jo, to jsem se teda dostal. Když ho moji chlapci táhli do výklenku, byl jsem od něj chvíli pár kroků. A co má bejt?“

„Snaž se vzpomenout, jestlis v tom okamžiku neměl nějaký divný pocit.“

„Jak to myslíš?“.

„No, jestli ti najednou nebylo nějak divně po těle, a třeba i u srdce. Nevzpomínáš si?“

„Počkej, kamaráde, a víš, že jo? Když ta potvora byla ode mě pár kroků, sevřelo se mi srdce, až to zabolelo, a po zádech mi přejel mráz.“

„Tak vidíš. Stejný pocit jsem měl i já, když jsem stál před balónem tam na pláni, vedle Plavunova, Jury a Nataši, jenže jsem to pocítil mnohem silněji, protože jsme tam stáli několik minut. Jsem nyní naprosto přesvědčen, že ten nelidský strach, který se mě tam zmocnil, pocítili i ostatní, včetně Plavunova. Jenomže nikdo se k tomu nechtěl přiznat. Každý si myslel, že jenom on sám je takový zbabělec, a hrozně se za to styděl. Ale ten prostoduchý dobrák Mirza, stejně jako jeho kamarádi, v tom neviděl žádnou hanbu. Pro něho to byl šajtan a on také otevřeně řekl, že v balónu sedí šajtan. Mirza o své odvaze nepochyboval jako my, ale nechal se přesvědčit od učeného náčelníka, a teď na to doplatil i se svými kamarády. Usnuli všichni a ani nestačili dopravit ten zatracený balón na místo.“

Lapin se díval na Jiskru široce otevřenýma očima. Pak sotva slyšitelně hlesl:

„Šajtan, zlý šajtan … Tádžici ten balón nestačili dopravit, protože usnuli. Udělali to za ně moji chlapci. Taky nesli balón a teď ho vážou do provazů … Tak ty si myslíš, Václave, že i oni… Do boha japonskýho, to by byl malér! Za nima, honem!“

Lapin se najednou rozběhl k táboru a křičel při tom, že si mohl strhat hlasivky:

„Pryč od balónu! Všichni pryč od balónu! Nedotýkejte se ho!“

Jiskra, který si také najednou uvědomil možný rozsah neštěstí, dlouhými skoky vyrazil za četařem Lapinem, který v tu chvíli už možná ztratil svoje nepočetné vojsko.

Do tábora vtrhli zároveň a zde shledali, že balón už je pečlivě upevněn ve výklenku a že v uctivé vzdálenosti od něj stojí na stráži ozbrojený muž. Nebyl to však voják z Lapinova oddílu, nýbrž Jurka Burkoň.

Jiskra a Lapin se před ním zastavili a dlouho jen prudce oddechovali, aniž byli s to vypravit ze sebe jediné slovo. Jurka pozorně prozkoumal jejich zkřivené a upocené obličeje a zeptal se starostlivě:

„Pročpak dejcháte jako uštvaní koně? Dali jste si běh o závod, nebo vás honí můj dobrý přítel Abdul Chudojarchán?“

„Kdo tě určil do stráže? Kde je Jegorov a ostatní vojáci?“ s námahou ze sebe vypravil Lapin.

Burkoň udělal přihlouplý vylekaný obličej a s přehnanou horlivostí se postavil do pozoru:

„Poslušně hlásím, Vaše Blahorodí soudruhu veliteli, že váš udatný oddíl se k smrti utahal, než svázal tohohle tlustýho zajatce, a tak si šel v plné sestavě schrupnout čili dát si šlofíka. Avšak jsa pamětliv vašeho rozkazu, že ta zajatá potvora má být hlídaná, aby nám ji nikdo neotočil, požádal mě Jeho Blahorodí soudruh svobodník Jegorov, abych si odsloužil tři hodiny v armádě, což prý se mi potom započítá, a já jsem jeho žádosti vyhověl. Proto zde stojím s flintou coby strážný a hlásím Vašemu Blahorodí, že je vše v naprostém pořádku.“

„A kde je Nikolaj Fjodorovič? Kde jsou Rasulek a Nataša?“ nevšímaje si Jurova šaškování tiše se zeptal Jiskra.

„Kde by byli? Šéf odešel, ještě když jste tu byli, a Nataša, jakmile kluci přivalili toho tlusťocha, popadla Rasulka a hajdy za tátou do stanu. Jenom mi řekla, že jí ten balón hrozně jde na nervy. Já jsem chtěl vojákům s tím balónem pomoct, ale Jegorov mě zahnal. Prý to dostali za úkol oni, tak ať se jim do toho nepletu. Jen jsem tedy na ně čučel a občas něco poradil, a proto jsem asi zůstal docela fit. A co nového u vás? Kdepak je bojové seskupení Mirzy Ikramova? Nezdrhli ti vousáči k basmačům?“

Jura neměl nejmenší tušení, jaké hrozné neštěstí dolehlo na výpravu, a proto se klukovsky bavil dál. Jiskra a Lapin ho zatím nechali být a nic mu neřekli. Mlčky se otočili a rychle vykročili ke stanu, v němž byla kasárna malého vojenského útvaru.

Jegorov a pět dalších mladých vojáků leželi na svých spacích pytlech úplně vyřízení a ospalostí sotva víčka drželi.

„Co se tu děje, Jegorove? Proč se tu povalujete za bílého dne?“ zeptal se Lapin se strojenou přísností.

Jegorov se pokusil vstát, ale bylo to nad jeho síly. Bezmocně klesl zpátky na spacák a provinile hleděl na svého velitele.

„Nevím, soudruhu četaři, nějak nás to sebralo. Zničehonic taková ospalost. A všichni najednou. Jako ti Tádžici pod skálou. Čekal jsem na vás, ale už se to nedalo vydržet. Jen taktak, že jsme se dobelhali do stanu. Ale to nic, trochu se prospíme a budeme zase fit. Opravdu … Uvidíte..“

„Dobrá, chlapci, spěte. Všechno je v pořádku,“ kousaje se do rtů broukl Lapin. Pak kývl na Jiskru a rychle opustil stan.

Venku se zastavili a zapálili si.

„Do boha japonskýho!“ ulevil si Lapin po prvním pořádném šluku. „Čtyři tam a šest tady! Deset silných chlapů, bojové jádro celé výpravy, a takhle hloupě se složili. Spí jak nemluvňata… Pojď, Václave, k Plavunovovi, chtěl bych mu něco říct o tom vědecky cenném nálezu!“

„Uklidni se, Petře, třeba to ještě nebude tak zlé. Spánek přece ještě není smrt.“

„Nemusíš mě těšit, nejsem cukrová panenka! V naší situaci je to horší než smrt! Jsme přece uprostřed pustých hor a každou chvíli můžeme očekávat návštěvu basmačů! Zbyli jsme čtyři chlapi, děvče a malý kluk. Můžeme se v takové sestavě ubránit třeba jen desetičlenné tlupě? Nemůžeme. Můžeme vsednout na koně a hledat záchranu v útěku? Nemůžeme, protože máme na starosti těch deset spáčů. Co nám tedy zbývá? Jen jedno; co nejrychleji sbalit tábor a vrátit se i s těmi spícími chudáky do Šurábu.“

„Asi máš pravdu, Petře. Jdeme tedy.“

6

V Plavunovově stanu panovala klidná pohoda. Nikolaj Fjodorovič třídil vzorky a diktoval Nataše, která jeho údaje zapisovala do kartiček. Rasulek ukládal malé plátěné sáčky se vzorky do velkých dvojitých toren, určených pro hřbety oslíků, a tichounce si k tomu broukal monotónní tádžickou píseň.

„Nikolaji Fjodoroviči, nemohl byste s námi na moment ven?“

„Ovšemže, přátelé. Stalo se něco? Je už balón upoután?“

„S balónem je to v suchu. Je pevně uvázán ve výklenku a žádný vítr ho neodnese. Ale máme tu jiný problém,“ řekl Jiskra s klidnou věcností, která nešla dohromady s výrazem jeho tváře.

Plavunov se pozorně zadíval do obličeje jemu, pak Lapinovi, hned nato odložil práci, zvedl se a šel ven. Jiskra a Lapin ho odvedli co nejdál z doslechu Nataši a Rasulka.

„Tak povídej, četaři, je to víc tvoje záležitost,“ řekl Jiskra.

Lapin se prudce odvrátil a začal si balit cigáro. „Řekni to sám,“ prohodil. „Já bych se třeba neovládl …“

„Tak co se tu semlelo? Povídejte!“ zvolal Plavunov.

Jiskra to vzal od lesa a napřed podrobně vyprávěl o tom podivném strachu, který se ho zmocnil na pláni před balónem. Připomenul, že i Mirza mluvil o šajtanovi a že také Lapin se necítil ve své kůži, když vojáci nesli balón těsně kolem něj. Pak se trochu odmlčel a nakonec vyklopil jedním dechem, že čtyři poháněči nebyli s to dopravit balón až na místo, protože je přemohl podivný spánek, a že šesti vojákům, kteří za ně práci dokončili a balón ve výklenku uvázali, se stalo totéž.

„Spí nám deset chlapů, Nikolaji Fjodoroviči, a zatím je vůbec nemůžeme vzbudit. Jsme prakticky bezbranní v případě přepadení. Proto Petr navrhuje, abychom to tady sbalili a ihned odjeli.“

Plavunovova tvář se rázem proměnila v popelavou masku. Dlouho nebyl schopen slova a pak se s námahou zeptal;

„Jste přesvědčen, že to způsobil ten … ten balón?“

„Je to jedině možný logický závěr. Spí přece jen ti, co se tahali s tím zatraceným balónem… A co vy, Nikolaji Fjodoroviči, neměl jste tam na planině také nějaký divný pocit?“

Plavunov byl celý skleslý, jako by na něj naložili neúnosné břemeno.

Jen stěží se donutil k odpovědi:

„Ano, já také. Myslel jsem, že jsou to následky dvou prodělaných válek. Nechtěl jsem, aby se rozkřiklo, že vedoucí výpravy je s nervy vyřízený. Nikdy si neodpustím, že jsem to zamlčel …! Ale balón, ten balón! Je to vůbec možné? Obyčejná hedvábná látka …“

„Třeba není jen tak obyčejná! Třeba je napuštěna nějakým uspávacím svinstvem!“ zlostně prohodil Lapin. „Kdybyste mě poslechl, soudruhu náčelníku, a nechal ten neřád zlikvidovat, tak jsme teď nemuseli narychlo balit a prchat domů. Ale ani tak ještě nebudeme mít vyhráno, protože nevíme, co nás na zpáteční cestě čeká!“

Plavunov se podíval na četaře, pak na Jiskru. Bylo nezvyklé vidět, jak je tento velký, vždy sebejistý a rozhodný muž najednou zmaten a sklíčen vědomím své viny.

„Ano, ano, jistěže máte pravdu, Petře Ivanoviči,“ promluvil zastřeným hlasem. „Vraťme se do Šurábu … Ale ten balón mi proboha nevyčítejte. Každý vědecky myslící člověk by na mém místě jednal stejně. Ale vaše domněnka, že látka balónu je napuštěna nějakým uspávacím prostředkem, se mi nezdá. Spíš bych připustil, že je propustná a že se naši lidé nadýchali nějakého plynu. Ale uchází-li plyn, musí balón nezbytně zmenšit svůj objem, a nakonec i úplně splasknout. Víte co, pojďme a podíváme se na něj ještě jednou.“

Prošli mezi řadou balvanů a vyšil na plošinu před výklenkem ve skále. Zastavili se poblíž hlídkujícího Jury Burkoně a dlouho se mlčky dívali na balón.

„Objem má stejný, ale zdá se, že je nějaký matnější,“ tiše poznamenal Jiskra.

„Je teď ve stínu,“ stejně polohlasem odpověděl Plavunov.

„Do boha japonskýho, jak dlouho na něj budem jen tak civět? Proč po něm nehodíme aspoň šutrem, když už nesmíme střílet?“ rozčileně zvolal Lapin.

„Máte pravdu, Petře Ivanoviči, to bychom mohli zkusit. Přinejmenším se dozvíme, zda je látka stále napnutá. Ale najděte si k tomu nějaký hladký oblázek, aby se látka náhodou neprotrhla. Mohlo by to mít pro nás zlé následky.“

Lapin si našel malý oblázek a hodil ho opatrně směrem k balónu. Kamínek se lehce dotkl bílého povrchu a sklouzl na zem. Přitom se ozvalo tiché melodické cinknutí jako lžičkou o sklenici.

„No to je tedy k zbláznění! Je z kovu! Slyšeli jste to? Je jistojistě z kovu!“ vzrušeně zvolal Plavunov. „Ještě jednou, četaři, a už ho nešetřte!“ dodal s dřívější rozhodností.

Nyní Lapin zvedl nejbližší kámen, který našel u nohou. Byl to pořádný úlomek s ostrými hranami. Lapin ho potěžkal na dlani a pak prudkým pohybem, jako by to byl cvičný granát, jím mrštil do balónu. To byl tedy gong! Mohutný jasný zvuk se rozlil nad táborem a postupně zanikl v dalekých soutěskách. A co kámen? Ten se odrazil, odlétl stranou, aniž by na povrchu koule zanechal sebemenší stopu. Bylo to přímo ohromující.

„Učiněné zázraky!“ nadšeně zvolal Jura Burkou. „Teď už nám jenom zbejvá prásknout do něj z flinty! Mám?“

Lapin mu zahrozil pěstí:

„Strážný nesmí žvanit a zbytečně střílet! Hlídej a mlč!“

„Rozkaz, soudruhu veliteli!“

Jura si okázale hodil flintu na rameno a začal si to důležitě vykračovat mezi balvany. A Nikolaj Fjodorovič se díval na balón doširoka otevřenýma očima jako na skutečný zázrak, čuchal si vousy a přitom bručel:

„Už je to tak, už je to tak. Je bezpochyby z kovu. A není to ledajaký kov. Musí být tvrdý jako ocel a lehký … lehký jako co? Tady jsme v koncích. Cožpak existuje kov, který by se nechal zvednout do povětří nějakým plynem? A tohle přece letělo jako mýdlová bublina … Petře Ivanoviči!“

„Ano, soudruhu náčelníku.“

„Nechte si toho náčelníka a už se na mě nemračte. Chci vám pogratulovat, Petře Ivanoviči, k tomu nálezu. Objevil jste ho přece vy, a nebýt vás, tak jsme o něm ani nevěděli, a v noci by ho třeba vítr odnesl někam dál. Je to vaše zásluha, že jsme ten záhadný technický zázrak dostali do rukou. Není vyloučeno, že vás za to čeká velké vyznamenání.“

„Přeháníte, Nikolaji Fjodoroviči,“ zrozpačitěl Lapin.

„Ani trochu, milý četaři. Jen to mě hněte, že kvůli mé neopatrnosti jsme za to zaplatili příliš velkou cenu. A navíc budeme muset ten nález pohodit a rychle se stáhnout do Šurábu.“

„Uklidněte se, Nikolaji Fjodoroviči. Třeba to všechno dobře dopadne. Chlapi se vyspí a zase budou fit. A my to zatím nějak vydržíme,“ domlouval mu najednou Lapin.

„A co Chudojarchán?“ ironicky se zeptal Jiskra.

„Kdoví kde ten je!“ mávl Lapin rukou. Pak se podíval na slunce a starostlivě dodal: „Musíme Mirzu a jeho partu dopravit do tábora. A taky přihnat z planiny ty jejich oslíky.“

„Dobrá, jděte. A já se podívám na naše vojáčky,“ pravil Plavunov a zamířil ke stanu rudoarmějců.

„Co se vlastně stalo?“ znepokojeně se zeptal Jura Burkoň, když Plavunov odešel. Slyšel už toho dost, ale nebyl z toho moudrý.

Jiskra ho narychlo obeznámil se situací a pak už se společně s Lapinem věnoval přepravě spících Tádžiků do tábora. Přihnali oslíky z planiny, vyrobili z celtoviny provizorní nosítka a vydali se pro spáče. Když se pak smutná karavana vracela do tábora, ze stanu právě vyšla Nataša.

„Co se děje?“ vykřikla zděšeně, neboť ji napadlo, že to vezou mrtvá těla. Jiskra ji honem vyvedl z omylu, vy, světlil jí stav věcí a ubezpečil ji, že brzy to bude všechno zase v pořádku.

Nataša se poněkud uklidnila, ale strach jí z očí nevymizel, když pozorovala, jak poháněče přenášejí do vojenského stanu. Vojáci se mezitím už také pohroužili do tvrdého spánku. Tádžici byli uloženi vedle nich, aby to usnadnilo opatrování všech postižených.

„Ať zatím spí,“ šeptem pravil Plavunov, jako by se obával, že je vzbudí. „Budeme se u nich střídat. Když se jejich stav do rána nezlepší, pošlu Burkoně do Šurábu pro lékaře.“

7

Žhavý sluneční kotouč zapadl za hory a zaplavil přitom zasněžené vrcholky dalekých štítů ohnivou lávou. Vedro opadlo, jen rozpálené skály sálaly nastřádaným teplem.

Jura, kterého na stráží vystřídal Lapin, se honem rozběhl, aby se podíval na spáče, a pak se přidal k Jiskrovi, který už rozdělal oheň pro přípravu večeře. Kuchtili spolu a přeli se o každou maličkost, dokud jim na pomoc nepřispěchala Nataša.

„Co dělá Nikolaj Fjodorovič?“ zeptal se jí Jiskra.

„Nechce se ani hnout od těch chudáků. Jejich spánek mu dělá obrovské starosti. Naslouchá jejich dechu, kontroluje tep …“

„No a jaké to je?“

„Všechno mu připadá úplně normální. Ti lidé prostě spí. Až na to, že se nedají vzbudit, nejeví žádné známky onemocnění. Ani horečku nemají.“

Když byla večeře hotová, Nataša odešla, aby dala najíst Rasulkovi, a Jura nesl jídlo Lapinovi stojícímu na stráži. Na zpáteční cestě se stavil pro Plavunova.

„Jděte se najíst, Nikolaji Fjodoroviči, ať vám večeře nevystydne. Já to tady za vás ohlídám!“ zvolal hlasitě do stanu.

„Nekřič tolik,“ šeptem ho napomenul Plavunov.

„Proč, Nikolaji Fjodoroviči?“ podivil se Jura. „Vždyť bude dobře, jestli se vzbudí.“

„Jsou nemocní. A vůbec, nemám na jídlo ani pomyšlení.“

„Já vám to třeba přinesu sem.“

„Ne, ne, Juro, děkuju, zatím nechci.“

„A co ti spáči, budou o hladu?“

„Zatím se s tím nedá nic dělat. Počkáme do rána…“

„A už jdi, Juro, jdi. Jsi moc hlučný.“

Jura se vrátil k ohni a zde se spolu s Jiskrou pustil do večeře. Když už vyškrabával lžící svůj ešus, rozpovídal se:

„Říkej si, co chceš, Václave, ale tohle je určitě nějaká finta našich nepřátel. Kdyby to byl náš sovětský balón a k tomu ještě s tak nebezpečnou náplní, nenechali by ho jen tak lítat bez dohledu. Určitě by ho sledovali letadly. A tenhle přiletěl čertví odkud, uspal nám deset zdravých chlapů a teď ze sebe dělá kovovou záhadu. Ještěže jsme ho neosahali všichni. To by nás Chudojarchán zabral holýma rukama.“

„Co máš pořád s tím Chudojarchánem? Co ten s tím může mít společného?“ podrážděně vyjel Jiskra a uštěpačně dodal: „Třeba žádný Chudojarchán už dávno neexistuje. Třeba už odtáhl za kopečky, někam k Peršanům nebo k Afgháncům.“

„Jsi ty, Václave, typický idealista. To jste vy, Češi, všichni takoví? Nemrač se, nic ve zlém. Ale vem si Zakirova, který je nezvěstný. Podle tebe neexistuje ani on?“

„Nebuď směšný, Zakirova jsem přece viděl. Stejně jako tu zatracenou bílou kouli, která mi teď vrtá hlavou víc než všichni basmači dohromady.“

„Je to tvrdý oříšek i pro odborníka ze zahraničí, viď?“

„Já tě přece jenom něčím praštím!“

Zatímco se takhle přeli prakticky o ničem, jen aby zahnali svůj vnitřní neklid, padla na hory temná noc, bez měsíce, jen s tisíci jasnými hvězdami na černém nebi. Na spánek neměli ani pomyšlení. Samotné slovo spánek bylo nepříjemné a podezřelé. Oheň už dohoříval, nicméně do stanu se jim nechtělo. Čekali, že přijde Plavunov, ale ten se neobjevoval.

Byla asi jedna hodina po půlnoci, když se od výklenku s bílým balónem pojednou ozval hrozný rachot a skřípění. A hned nato zahřměla rána z pušky. Jiskra a Burkoň vyskočili a rozběhli se k balónu, přesvědčeni, že se Lapinovi něco přihodilo.

„Petře, kde jsi?“ zvolal Jiskra, když dorazili na místo. Ze tmy se vynořila postava četaře.

„Tady jsem, tady!“

„To ty jsi střílel?“

„Samo sebou. Ale ten rámus předtím, ten způsobil náš drahocenný vědecký nález. Máte s sebou nějaké světlo?“

„Jenom malý oharek svíčky.“

„To stačí.“

Zapálili svíčku a opatrně šli k balónu. Zastavili se sice v uctivé vzdálenosti, ale ne zas tak daleko, aby nepostřehli změnu, která se s balónem odehrála. Především změnil barvu: už nebyl stříbřitě bílý, ale šmolkově modrý. To však nebylo to hlavní. Největší úžas v nich vyvolalo, že balón se těžce zabořil do země. Široká žulová plotna, na níž byl usazen, praskla a byla rozdrcena na tříšť. Právě to nejspíš způsobilo ten hrozný rachot a praskot.

K hloučku před výklenkem se připojil ze tmy Plavunov. Asi ho také vyplašil ten randál. Mlčky se postavil vedle Jiskry, který držel oharek svíčky vysoko nad hlavou, a dlouho se díval na obludnou modrou kouli.

„To už tedy přestává úplně všechno,“ promluvil pak polohlasně. „Váš nález, četaři, nabývá na hodnotě každou hodinu. Lehounký létající balón, aťsi třeba i kovový, a najednou drtí pod sebou půl metru silnou žulovou plotnu.“

„Tomu už se nedá říkat balón,“ poznamenal Jiskra.

„Jistěže ne. Ale co to je?! Dal bych za to zbytek života, kdyby se nám to tajemství podařilo rozluštit.“

Byla to neklidná noc. Čtyři muži s nervy vybičovanými na nejvyšší míru byli připraveni každou chvíli k rozhodným činům. Zapomněli na spánek a střežili každý zvuk, který k nim doléhal od výklenku s podivnou koulí.

Tajemná koule se s hrozivým skřípěním prodírala pevnou horninou, pomalu se bořila do země a neustále měnila barvu. Na úsvitu, znavení bezesnou nocí a nervovým vypětím, shledali lidé, že se koule zabořila do horniny více než metr a dostala tmavě fialový odstín.

Když se nad hory vyvalilo slunce, do stráže u koule nastoupil Jiskra. Plavunov, kterého poslední události poznamenaly šedinami, vzal stranou Juru a řekl:

„Juro, hochu, potřebujeme lékaře. Mimo tebe nemám, koho bych poslal. Vyspi se dopoledne a jeď. Lékař tu musí být co nejdříve.“

Jura smutně svěsil hlavu a povzdechl si. Nechtělo se mu odjíždět z tábora právě teď, kdy se tajemství podivné koule vyostřilo, a dala se očekávat nová překvapení.

„Nikolaji Fjodoroviči, nešlo by s tím počkat do zítřejšího rána? Co když se chlapi probudí sami? Doktor nám pak zle vynadá?“

„Ať vynadá. Riskovat přesto nemůžem. Už skoro čtyřiadvacet hodin ti lidé neměli nic v ústech. Hrozí jim vysílení.“

„Proč, Nikolaji Fjodoroviči? Je v tom snad nějaký rozdíl, jestli doktor přijede za čtyři, nebo za pět dnů? Pro nás se ale za jediný den může všechno změnit. A co se týče vysílení, tak jsem někde četl, že jeden výtečník spal bez jídla a bez pití celý měsíc a vůbec nic se mu nestalo. Probudil se a byl hned jako rybička. A navíc mě přece potřebujete tady. Kdo požene dobytek napájet? Kdo ho bude pást? Snad ne Rasulek? A vůbec se tu nejedná o celý den. Než se vyspím, než se připravím, než napojím koně, stejně už bude večer. A to znamená, že se můj odjezd stejně odsune na ráno. No, nemám pravdu, Nikolaji Fjodoroviči?“

„Jsi mazaný, Burkoni, až běda. Protentokrát ti to vyšlo. Ale příště už to na mě nezkoušej, jestli se nám ti chudáci neprobudí, zítra za úsvitu vyrazíš, ať se děje cokoli. Dohodnuto?“

„Dohodnuto, Nikolaji Fjodoroviči!“

A Jura, nesmírně spokojený svým diplomatickým výkonem, se rozběhl, aby popřál Nataše dobré jitro a zároveň vzbudil Rasulka, který s ním určitě rád pojede na planinu napást koně a osly, než propukne vedro.

8

V dopoledních hodinách se s koulí odehrály další úžasné proměny. Zabořila se do horniny o další půlmetr a znovu změnila zbarvení. Byla nyní úplně černá. Nebyla to ale čerň matná, nýbrž jiskřivá, jako by tu kouli vysoustruhovali z obrovského kusu antracitu.

Jiskroví už zbývalo stát na stráži jen něco přes hodinu. Netěšil se však, že už mu ta služba skončí, protože se mu od koule nechtělo. Přitahovala ho jako magnet.

Několik hodin ji pozoroval za jasného denního světla a stále obdivoval její neklidné chování a neslýchanou váhu. Koule se kolébala jako živá, drtila pod sebou skálu a měnila zbarvení svého hladkého povrchu. Nyní se však zdá, že se již nadobro uklidnila. Nejspíš dosedla na nějakou mocnou bazaltovou plotnu a pevně se o ni opřela.

Bylo by zajímavé přiblížit se nyní k tomu černému obrovi a trochu si ho oťukat geologickým kladívkem. Změnila-li koule svou hmotnost a zbarvení, určitě změnila i svoje skryté nebezpečné vlastnosti. Třeba už vůbec nevyvolává strach a nehrozí spavou nemocí. Jak se o tom ale přesvědčit?

V tu chvíli se táborem rozlehl křik a dusot kopyt. Z ohrady se vyřítilo nevelké stádo lichokopytníků a za nimi na neosedlaných koních Jura a Rasulek. Tentokrát je hnali napájet k říčce a zřejmě je ta práce náramně bavila. Stádo se přehnalo táborem, zvedlo mračna prachu a brzy zmizelo za výčnělkem skály. A vtom Jiskra dostal nápad: oslík! Zvíře přece musí pudově poznat nebezpečí a vyhnout se mu. Jestli se však takový oslík přiblíží ke kouli a bude se při tom chovat naprosto klidně, bude to přece znamenat, že nebezpečí spánku již neexistuje.

Když se zvířata vyháněla k říčce nebo na pastvu, vždycky zůstával v ohradě jeden chudáček oslík. Nikdo ho s sebou nebral, protože s ním byly samé starosti. Bylo to takové líné nedochůdče, které nikdy ostatním nestačilo. Však mu již Mirza nejednou vyhrožoval, že ho nechá v horách chcípnout, aby ho sežrali supi. Potravu a vodu mu proto vždy nosili do ohrady. A toho oslíka si Jiskra přivedl ke kouli. Ostatně „přivedl“ to není to správné slovo. Chcípáček se musel chvíli táhnout za provaz, chvíli zase strkat zezadu. Ne že by nechtěl ke kouli, ten prostě nechtěl vůbec nikam.

A tu si Jiskra vzpomněl, že má po kapsách suchary a v polní láhvi ještě dost vody. Rozhodl se tedy, že oslíka naláká na suchary. Asi deset jich namočil ve vodě. Jeden dal hned oslíkovi sežrat, ostatní naházel v metrových odstupech až ke kouli. Poslední suchar spadl pod černý oblý bok. Oslík bude chtěj nechtěj nucen dotknout se koule, nebude-li chtít o tento suchar přijít. A to bude ta hlavní prověrka.

Důvěřivé zvíře se pustilo do sbírání pochoutky, aniž by ho Jiskra musel k tomu pobízet. Jeden suchar, druhý, třetí… Oslík se klidně blížil ke kouli. S náramnou chutí chroustal suchary a nejevil sebemenší známky neklidu. Pro poslední lahůdku musel hodně natáhnout krk a přitom se dotkl záhřivkem černého povrchu koule. Po té nenadálé hostině se oslík podíval na Jiskru dobráckýma očima, podrbal se o kouli plecí, setrval několik minut v jejím stínu, jako by věděl o Jiskrových záměrech a chtěl ho přesvědčit, že veškeré nebezpečí pominulo, pak se líně vydal zpět do prázdné ohrady. Jiskra sledoval počínání oslíka s obrovským vzrušením.

Jak to tak vypadalo, nebezpečí již opravdu pominulo. Jinak by se přece oslík tak klidně nechoval. Teď už snad bude možno přistoupit přímo ke kouli a trochu prozkoumat alespoň její povrch.

Jiskra vyndal z kapsy geologické kladívko a odhodlaně vykročil k černému obrovi. Nestačil však udělat ani pár kroků, když se za ním ozval klidný velitelský hlas: „Stůjte, inženýre Jiskro! Zpět!“

Jiskra sebou trhl a rychle se ohlédl. Ve stínu velkého balvanu stál Plavunov a stroze se na něho díval. Tvářil se tak, jako by nachytal mladého kolegu při něčem nedovoleném.

„To jste vy, Nikolaji Fjodoroviči? Myslel jsem, že spíte.“

Plavunov šel až k němu.

„Viděl jsem váš experiment s oslíkem, Václave Josefoviči. Bylo to velice vtipné a celkem správné. Přesto však vám nemohu dovolit, abyste se dotýkal koule. Odpovídám za vaši bezpečnost před ústředními úřady v Moskvě. Nechcete přece zkomplikovat mou i beztak těžkou situaci? Nebo se snad mýlím? Ne? Pak je to v pořádku. Půjčte mi vaše kladívko a zůstaňte zde. První prozkoumám kouli já sám. Kdyby se mi něco stalo, ihned sbalte tábor a vydejte se zpět do Šurábu. To je vše. A teď to kladívko.“

Proti takovým argumentům nemohl Jiskra nic namítat. Beze slova předal kladívko Plavunovovi a pak se jen díval, jak si počíná. Nikolaj Fjodorovič přistoupil těsně ke kouli a několik vteřin stál vedle ní zcela nehybně, jakoby zaposlouchán do sebe. Podíval se pak přes rameno na Jiskru a klidně pronesl:

„Pocity strachu a stísněnosti se vůbec neobjevují. Ani v nejmenší míře. Tep mám klidný, vědomí jasné. Nevypadá to tak, jak tomu bylo po jejím přistání. A nyní jí trochu sáhneme na kůži.“

S těmito slovy zvedl ruku a opatrně přejel dlaní černý povrch. Své dojmy ihned hlásil Jiskroví:

„Vnější obal koule je studený a dokonale hladký, jako leštěný mramor. Je to ale zcela určitě nějaký kov. Nedokážu však určit jeho druh, a tudíž je to kov neznámý, lépe řečeno, neznámá kovová slitina obrovské hmotnosti. A nyní ji vyzkouším na zvuk a odraz.“

Několikrát uhodil do koule kladívkem, napřed lehounce, pak stále silněji a silněji. Koule se na to ozývala jasným kovovým hlasem, čistším a lahodnějším než cinkání stříbra. Zvuky se slévaly v jednotlivý kolísavý tou, jako když zvoní zvony. Plavunov se do nich napjatě zaposlouchával, ale zřejmě z nich nevytěžil žádnou novou informaci. Pokrčil tedy rameny a vrátil se k Jiskrovi.

„Vaše domněnka, Václave Josefoviči, se plně potvrdila. Koule už není nebezpečná. Bohužel nás tato skutečnost nepřiblížila ani o krůček k odhalení jejího tajemství.“

„Je to sice opravdu tak, Nikolaji Fjodoroviči,“ pravil na to Jiskra, „ale ať si je ta koule sebevíc záhadná, má určité vlastnosti, které nám dovolují, abychom si přinejmenším zauvažovali o jejím původu. My dva, Nikolaji Fjodoroviči, jsme tu jediní odborníci s náležitou přípravou. Vy navíc máte i velké zkušenosti. Co kdybychom si sedli někam do stínu a celou věc náležitě probrali? Chtěl bych vám vyložit některé své myšlenky a vyslechnout váš názor na jisté věci. Nejste-li ovšem po té probdělé noci unaven.“

„Jakápak únava, Václave Josefoviči. Mám toho také plnou hlavu a rád si to trochu uspořádám.“

Usedli na kameny, zapálili si a nějakou chvíli mlčky kouřili. Plavunov se upřeně díval na černou kouli a Jiskra bloudil pohledem po vrcholcích hor.

„Já vás poslouchám, Václave Josefoviči,“ ozval se Plavunov.

Jiskra se ihned vzchopil:

„Promiňte, Nikolaji Fjodoroviči, trochu jsem se zamyslel. A nyní k věci. Po celou dnešní noc a pak tady na stráži mě pronásleduje utkvělá myšlenka, že tahle koule, která nám způsobila tolik nepříjemností, je vlastně nález nepředstavitelně cennější než celá tato hora s milióny tun železné rudy.“

„Podivná myšlenka, velmi podivná,“ zabručel Plavunov.

„Připouštím. Ale nechte mě mluvit. Víme oba velmi dobře, že tato koule letěla vzduchem a zlehounka přistála na planině. Náš první dojem byl, že je to jakýsi aerostatický balón, jakási sonda nebo něco takového. Zkrátka obyčejný létající balón.“

„Ne tak docela obyčejný, Václave Josefoviči.“

„Správně. Nezdál se nám zcela obyčejný: Spíš byl právě neobyčejný, nezvyklý, nepochopitelný co do svého účelu, ale přesto to byl pro nás balón čili velký látkový pytel naplněný lehkým plynem, dejme tomu vodíkem nebo héliem, a neprodyšně uzavřený. Bylo to tak?“

„Samozřejmě. Jinak jsme to přece brát ani nemohli.“

„Dobře, postoupíme tedy o kousek dál. Dokud ten balón byl lehký a měl bílou barvu, vyvolával na kratší vzdálenost nepřekonatelný pocit strachu a při bezprostředním styku paralyzoval ústřední nervovou soustavu natolik, že člověk upadal do tvrdého spánku, podobného letargii. Byl však balón v oné době útvarem hebkým a elastickým? O tom nic přesného nevíme, ale máme dostatečný důvod tvrdit, že nebyl. Když dostal jasně šmolkové zbarvení, zkoušeli jsme ho a zjistili, že vydává jasně kovový zvuk. Je to dostatečný argument pro tvrzení, že jeho hmota zůstávala stejná a měnily se pouze její funkční vlastnosti. Nikdy to tedy nebyl lehounký balón, ale vždycky to byla těžká kovová koule. Když začala po přistání měnit barvu a hmotnost, mohlo to znamenat jen jedno: vypnula motory a chladla. Po uplynutí čtyřiadvaceti hodin již byla uhlově černá a zabořila se do tvrdé horniny na půldruhého metru. A nyní mi řekněte, Nikolaji Fjodoroviči, jakou hmotnost musí mít těleso takového rozsahu, aby v klidném stavu, bez sebemenšího nárazu dokázalo rozdrtit pod sebou tak silný žulový plát a zabořit se do skály na lakovou hloubku. Nevíte? Nenamáhejte se s výpočty, už jsem je provedl, i když ne docela přesně. Jde to do několika set miliónů tun.“

„Nemožné!“ zvolal Plavunov rozčileně. „Je to úplná nehoráznost, Václave Josefoviči! Uvažte přece, že i kdyby byla z jednolitého kusu zlata, ani pak by tolik nevážila. Zdaleka ne!“

„Naprosto s vámi souhlasím. Kdyby ta koule byla ze zlata, vůbec by se do skály neprobořila. Musí být tedy z nějakého jiného materiálu, jehož hmotnost je mnohonásobně větší než hmotnost zlata.“

Jiskra se odmlčel, jako by sbíral síly, než vysloví to hlavní. Plavunov1 napjatě čekal, co bude. Konečně Jiskra pokračoval:

„Moje astronomické znalosti jsou dosti kusé. Přesto však si dovoluji tvrdit, že látka o takové hmotnosti byla objevena jen u některých modrých hvězd. Pokud si vzpomínám, jedna z takových hvězd nese jméno Van Maanena. Krychlový centimetr hmoty této hvězdy váží několik tun. To by tak přibližně odpovídalo naší kouli… Ale ani na Zemi, ani na jiných tělesech naší sluneční soustavy se hmota o takové hutnosti vůbec nevyskytuje, ba se ani vyskytovat nemůže. Závěr už je nabíledni. Ať už má naše koule jakýkoli původ, rozhodně však nepochází ani ze Země, ani z naší sluneční soustavy.“.

„Už ta vaše poznámka, že koule vypnula motory a chladla, mě velice zarazila, Václave Josefoviči. Nepozastavil jsem se nad tím, protože jsem měl za to, že je to jen takové obrazné přirovnání. Nyní však pozoruji, že stavíte stále odvážnější hypotézy.“

„Připouštím, Nikolaji Fjodoroviči, že se to tak může jevit. Ale fakta a matematické výpočty vylučují emoce. Máte snad po ruce nějakou jinou hypotézu?“

„Prozatím, bohužel, nemám.“

„Tak vidíte. Koule není vyrobena na Zemi, a tudíž její původ je mimozemský, ať už je to jakkoli fantastické. Je vyrobena nebo vznikla někde v kosmu. Nejspíš nikoli v kosmu blízkém, ale značně vzdáleném. Řekl jsem ‚byla vyrobena nebo vznikla‘. Správná však je asi ta první domněnka, že totiž nevznikla cestou přirozenou, nýbrž byla vyrobena pro jakýsi účel. Její letové vlastnosti, její proměny co do váhy a barvy, její vyzařování neznámých, ale člověku škodlivých paprsků, její dokonalý kulovitý tvar – to všechno svědčí o tom, že máme před sebou nikoli meteorit nebo bolid nebo jiné kosmické těleso, ale výtvor rozumu nesmírně od nás vzdálené a nesmírně oproti nám vyspělé civilizace.“

„Jak vás tak poslouchám, Václave Josefoviči, napadá mě, že jste asi velký milovník fantastických románů. Už jen zbývá, abyste mě začal přesvědčovat, že z té koule vylezou ohyzdní Marťani a začnou válku proti lidstvu,“ řekl podrážděně Plavunov.

„Vaše výtka by byla zcela na místě, Nikolaji Fjodoroviči,“ opáčil Jiskra poněkud dotčeně, „kdybychom teď seděli v Moskvě v restauraci Praga při plzeňském pivě a já bych vám vypravoval hrůzostrašnou historku o kosmické černé kouli v altajských horách. Ale my spolu sedíme právě uprostřed těch altajských hor a máme před sebou doslova na dosah ruky onu kosmickou černou kouli. Před chvílí jste ji hladil a oťukával.“

Plavunov se bezděčně znovu na tu kouli podíval, chvíli mlčel, jako by si to v hlavě srovnával, a pak se rozhovořil ve zcela jiném tónu:

„Nemějte mi za zlé můj skepticismus, Václave Josefoviči, a pochopte mě. V mém věku se takové věci těžko přijímají s úplnou bezprostředností a samozřejmostí. Příčí se to rozumu, cit to odmítá, ačkoli skutečnost přerůstá veškerý rozum a odporuje každému citu. V jednom máte stoprocentní pravdu: musí to být host z kosmu. Rozhodně to však není meteorit, ani bolid nebo zbloudilý asteroid. Tyhle beztvaré úlomky hmoty se vždycky přiřítí jako blesk, chrlí oheň a z větší části shoří v atmosféře. Dopadnou-li na zem, pak při tom nadělají velký rámus a buď vám vyvrtají v povrchu planety díru, anebo vybouchnou a roztříští se na drobné úlomky. Avšak náš host z kosmu přistál tiše, se vší opatrností. Podívejme se ale na jinou stránku tohoto problému. Vypočítal jste monstrózní hmotnost tohoto tělesa. Dejme tomu, že správně. V tom případě ale nemůže být uvnitř duté, a tudíž nemůže mít žádné mechanismy, nebo dokonce posádku. Proč tedy přiletělo do těchto pustých hor?“

„Tyto otázky jsem si kladl také, Nikolaji Fjodoroviči. Zde je možno vybudovat nekonečný řetěz dohadů a domněnek. Může to být jen a jen první signál daleké mimozemské civilizace pro navázání kontaktu s námi. Ale může to být i na dálku řízená obrovská superbomba, schopná nadobro vyhladit na Zemi všechno živé a připravit tak vpád nějakých kosmických dobyvatelů. Mezi těmito dvěma krajními hypotézami je možno postavit stovky dalších a všechny budou v té či oné míře pravděpodobné. Co se pak týče té vnitřní dutiny, vstupních otvorů, technického vybavení a všeho ostatního, co vám připadá zhola nemožné u tak jednolité a těžké koule, všechno to může mít, i když si to prakticky nedokážeme ani představit. Připouštím dokonce, že uvnitř koule může být i posádka, která nás v tuto chvíli pozoruje, naslouchá naší rozmluvě, a snad i žasne nad naší technickou zaostalostí.“

Nad posledními Jiskrovými slovy se Plavunov zle zamračil a s netajeným neklidem se znovu podíval na kouli. Avšak záhadný černý host nejevil sebemenší známky nějaké činnosti. Byl naprosto nehybný a hladký a zdálo se, že se tou svou nedobytností a záhadností vysmívá naivnímu rozumování pozemšťanů.

„Chtěl jsem ráno poslat Burkoně do Šurábu pro lékaře,“ pravil po chvilce Plavunov. „Ale ten mladý chytrák mě přemluvil, abych s tím počkal do zítřka. Nyní jsem rád, že jsem k tomu svolil. Do zítřejšího rána stačíme připravit podrobné hlášení o té naší kouli. Dobře že jste tak otevřeně vyslovil svoje úvahy, Václave josefoviči. Abych řekl pravdu, také se mi něco takového vnucovalo, ale zaháněl jsem to. S léty se člověk stává otrokem předsudků. Máte pravdu, ta koule je teď to nejdůležitější. Všechno před ní ustupuje do pozadí: rudné naleziště, Chudojarchán, ba i chorobný spánek našich nebohých kamarádů. Proč je to nejdůležitější? Protože to může s sebou nést jak neslýchané blaho pro celé lidstvo, tak i jeho zkázu. Dokud je čas, musíme o tom podat zprávu všem lidem. Mám jen obavy, že to naše hlášení nikdo nevezme vážně. Dovedu si představit sebe na místě těch úředních činitelů, kteří to budou číst. Taky bych řekl, že se ten vedoucí výpravy zbláznil.“

„Nebojte se, Nikolaji Fjodoroviči, podepíšeme se pod to všichni. Do boha japonskýho, snad si nebudou myslet, že se tu zbláznilo pět dospělých lidí najednou!“

Ano, byl to četař Lapin. Přistoupil k inženýrům s puškou na zádech a hned si začal balit machorkové cigáro.

„Jste tu už dlouho, Petře Ivanoviči?“ zeptal se Plavunov.

„Skoro od začátku vaší rozmluvy. Přišel jsem vystřídat Václava, ale když jsem uviděl, jak si tu hezky povídáte, tak jsem vás nechtěl rušit. Stál jsem a poslouchal. Nemáte mi to za zlé, Nikolaji Fjodoryči?“

„Naopak, četaři, jsem rád, že jste to všechno slyšel. Alespoň vám nemusím nic vykládat.“

„Vypadá to tedy, že jsem objevil ne ledajaký kovový balón, ale opravdový kosmický koráb! To je teda gól! Už to vidím, jak noviny celého světa uvádějí na prvních stránkách: četař Lapin byl první, kdo spatřil na obloze blížící se kosmický koráb!“

„Škoda že jsem s sebou nevzal foťák. Hned bych tě, Petře, zvěčnil vedle té černé koule,“ usmál se Jiskra.

„Jen si dělej legraci. Foťák by nám teď opravdu přišel vhod. Nemám pravdu, Nikolaji Fjodoroviči?“

„Jistě. Snímek koule by byl velmi cennou přílohou k našemu hlášení. No nic, snad tomu uvěří i tak, když to všichni podepíšeme. Tak já tedy jdu na to hlášení. Bude to fuška. Stavte se u mne, Václave Josefoviči, až se trochu prospíte, pomůžete mi s tím.“

„Dobře, Nikolaji Fjodoroviči.“

Plavunov odešel a Jiskra s Lapinem ještě hezkou chvíli seděli ve stínu balvanu, kouřili a povídali si o kosmu.

9

Horký den se pomalu vlekl nad horami. V táboře geologů panovalo napjaté ticho. Všichni byli plni očekávání čehosi nepředstavitelného a ohromujícího. Zatím se však nedělo vůbec nic.

Na stráži vedle černé koule stál Petr Lapin. Jiskra po dlouhé službě vyspával v prázdném stanu poháněčů. Plavunov ve svém stanu upíjel z hrnku horký zelený čaj, který mu zde vydatně nahrazoval kávu, a diktoval Nataše podrobnou zprávu o posledních událostech. Při popisu koule se nutil do nejvyšší zdrženlivosti a protokolární konkrétnosti. Vyhýbal se jakýmkoli vlastním závěrům. Však si je úřady udělají samy. Šurábské městské orgány žádal, aby mu neprodleně poslaly lidi i materiál a aby zahájily pátrání po Chanbeku Zakirovovi v případě, že se v Šurábu neobjevil.

Jurka Burkoň, který se už také stačil vyspat, a měl proto dobrou náladu, se připravoval na cestu do Šurábu. Umínil si, že to tam a zpět otočí co nejrychleji, nejvýše za tři dny, a pro tak šílenou jízdu přes neschůdné hory se musel připravit obzvlášť důkladně. Nataše svatosvatě slíbil, že se po cestě nebude pouštět do žádných dobrodružství, a tím ji uklidnil. Horší to měl ale s malým Rasulkem. Když se klučina dozvěděl, že ráno za úsvitu vyrazí Jura do Šurábu, přisál se k němu jako pijavice, nešel od něho na krok a vytrvale škemral, aby ho vzal s sebou.

„Rasul je dobrý džigit, Juro! Vezmi Rasul do Šuráb. Ata nepřijel, ata je nemocný. Rasul musí do Šuráb za svůj ata. Koní přece mnoho! Vezmi, Juro, Rasul džigit do Šuráb!“

„Dej mi pokoj!“ zlobil se Jura. „Jak tě mohu vzít, ty džigite usmrkaný! Budu uhánět bez spánku a odpočinku až do Šurábu. Kdoví, jestli to koně vydrží! Copak se přitom můžu piplat s tebou? Musíš být rozumný. A o otce se nestrachuj, nic se mu nestalo. Určitě se v tom Šurábu jen tak zdržel. Ona to není maličkost vyzvednout ve skladu spoustu věcí, dát dohromady novou karavanu, najmout poháněče. Na to je třeba čas, nemyslíš?“

Ale na Rasulka takové argumenty neplatily. Stále vedl svou: „Můj ata je rudý džigit. Nemusí dlouho chodil prosil. Můj ata jít za rudý velitel Izmailbekov a hned dostal všechno. Proč tedy dlouho nepřijel? Aha, vidíš! Je nemocný, moc nemocný! Leží s horečka, volá na svůj chlapec Rasul. Kde je můj chlapeček Rasuldžan, kde je můj maličký? Vaj, vaj! Ooo, Juro, vezmi Rasul do Šuráb!“

„Koukejme se, najednou jsi maličký chlapeček Rasulek! Jen se mi nerozbreč, džigite!“

„Rasul nikdy nebrečel. Rasul zná hory, Jura nezná. Sám Jura zabloudil, zahynul, a s Rasul den noc a přijel do Šuráb!“

„No to mě teda podržte! Ty jsi ale mazanej špunt! Ale na tohle mě nenachytáš. Víš vůbec, co je u toho nejdůležitější? Nevíš. Tak já ti to prozradím: Chudojarchán, basmači. Co když na ně někde narazím? Víš, co pak bude? Šílená honička, střelba! Budu rád, když z toho vyváznu sám. A s tebou? S tebou zaručeně zařvu. Oba zařvem. Jestli nás Chudojarchán dopadne, tak si piš, že nás pilafem nepohostí. Spíš z nás nadělá šašlik.“

Ale ani basmačů se Rasulek nezalekl. Začal Juru horlivě přesvědčovat, že umí střílet a že od táty zná v horách takové stezky, o kterých ani Chudojarchán nemá potuchy. Jura už nevěděl, jak se kluka zbavit, a uchýlil se tedy ke lsti.

„Dobrá, džigite, když na tom tolik trváš, uzavřem spolu dohodu. Poslouchej mě dobře. Jestliže se nám černá koule před mým odjezdem otevře, tak tě s sebou vezmu, ať už to pak dopadne, jak chce. Když se ale neotevře, tak mi dáš pokoj: zůstaneš v táboře a budeš tu hezky čekat na svého tátu. Platí?“

Rasulek byl na váhách. Jeho černá očka hleděla na Juru pochybovačně. Tušil nějakou lest, a proto se opatrně zeptal:

„Řekni, Juro, pravdu. Musí černý balón otevřít?“

„To víš, že se musí otevřít! Jakpak jinak, když je to kosmický koráb. Říkal to Plavunov a Václav taky. Je to jen otázka času. Možná že se otevře za hodinu a možná až za deset dní. Poroučet si nenechá. Až to uzná za vhodné, tak se otevře.“

Rasulek ještě chvíli přemítal, pak se šibalsky usmál a podal Jurovi ruku:

„Dobro, Juro, platí. Bude černý balón otevřít, jede Rasul džigit s tebou do Šuráb.“

Jura stiskl malou osmahlou ručku a spokojeně zabručel:

„Dobrá, dohodnuto. A teď cupitej pryč a už mě neotravuj.“

Rasul zvolal něco tádžicky a vesele odběhl pryč.

Ten prcek si určitě něco usmyslel, napadlo hned Juru, ale když si vzpomněl, že koule už není nebezpečná, a navíc je dobře hlídaná, přestal si dělat starosti a plně se věnoval své práci.

Jura měl pravdu – v Rasulkově hlavě skutečně uzrál jistý záměr. Zatím ho ale nijak nedal najevo. Po příkladu Jury se věnoval horečným přípravám na dalekou cestu. Věděl možná líp než Jura, co je k tomu potřeba. Teprve když se docela setmělo, vytratil se Rasulek ze stanu Plavunovových a kličkuje mezi balvany nehlučně se rozběhl ke kouli.

Na stráži stál opět Jiskra. Burkoň byl od služby osvobozen, protože měl před sebou namáhavou cestu do Šurábu. Střídali se tu tedy jen Jiskra a Lapin.

Zabrán do svých myšlenek, Jiskra vůbec nevnímal, co se kolem děje. Díval se upřeně do hvězdné oblohy, která mu najednou připadala jako bezedná propast, a zkoušel v duchu uhádnout, z jakého koutku nekonečného vesmíru přiletěl na Zem černý kosmický koráb, tak nemožně těžký a záhadný. Nezpozoroval proto, jak vedle něj proklouzla malá postavička a bleskurychle zmizela ve výklenku, kde stála koule.

Rasulek něžně hladil studený bok koule a něco jí přitom šeptal tádžicky. Avšak koule zůstávala němá a nehybná. Chlapec vyčkal několik minut, pak nahmatal jeden z provazů a začal po něm šplhat nahoru. Když vylezl až na vrchol koule, ulehl zde opatrně na hladký povrch, přitiskl se k němu tváří a znovu začal cosi tiše hovořit a hladil přitom studený kov oběma dlaněmi. Opět mluvil ve své mateřštině. Smysl jeho řeči spočíval v tom, že úpěnlivě prosil kouli, aby se určitě ještě této noci otevřela. Svěřil se jí, že jinak ho Jura nevezme do Šurábu, ale on že do Šurábu potřebuje, protože tam na něj čeká jeho nemocný otec, odvážný rudý džigit Chanbek Zakirov, který udatně bojoval s největším basmačem Chudojarchánem a který na celém světě nemá nikoho než právě syna Rasula.

Dlouho, předlouho, možná hodinu, a možná i déle, ležel Rasulek na povrchu koule a žadonil, aby se otevřela. Přitom jí vypravoval nejen o otci a o sobě, ale také o džigitech spících záhadným spánkem, o Jurovi a Nataše, o Václavu Jiskroví, který přijel z dalekých krajin, o náčelníku Plavunovovi a o rudém veliteli Lapinovi. Na závěr, jako by si nebyl jistý, že mu koule porozuměla, stručně opakoval svou prosbu lámanou ruštinou:

„Musíš přece stejně otevřít! Zítra nebo teď, jaký pro tebe rozdíl? A Rasul potřebuje teď, hodně moc potřebuje! Ty jsi hodný, dobrý, moc hezký černý balón, udělej otevřít teď! Aspoň malinký dírka udělej!“

Po tomto závěru Rasulek znovu nahmatal provaz, pevně se ho chopil a jal se opatrně sklouzávat dolů. Byl již v prostředku koule, když najednou pocítil, že v boku, kterého se dotýkal tělem, vznikl otvor. „Otevřel se! Otevřel se! Hodný!“ zaradoval se chlapec. Ale v tom okamžiku ho cosi neviditelného objalo, zahalilo, odtrhlo mu ruce od provazu, přikrylo čímsi měkkým a příjemně vonícím a odneslo s sebou do tmy. Chlapec se lekl natolik, že pozbyl vědomí, ale předtím ještě stačil pronikavě vykřiknout.

Tento zoufalý Rasulkův výkřik škubl Jiskrou tak silně, že mu málem vypadla puška, kterou držel lehce v ruce. Poznal, odkud výkřik zazněl, a vrhl se k výklenku. Napřed nespatřil nic zvláštního. Koule byla stále stejně černá a nehybná. Když se však přiblížil těsně k ní a zvedl rozsvícenou svíčku vysoko nad hlavu, málem také vykřikl úžasem. V oblém boku koule, přesně uprostřed strany obrácené k táboru, zel kulatý otvor o průměru nejméně půldruhého metru. Okraje měl zaoblené a bez sebemenší stopy po nějakém příklopu. Kulatý černý tunel jako obrovské potrubí vedl kamsi do tmy.

Pro zaregistrování těchto několika detailů stačilo Jiskrovi doslova pár vteřin. Hbitě pak sfoukl svíčku a opatrně se vzdálil pozpátku, dokud se neopřel zády o nejbližší balvan, Zde se pak zastavil a již nadhodil pušku, aby vypálil poplašnou ránu, ale včas se zarazil. Zavěsil pušku na rameno a dlouho stál nehybně v napjatém očekávání. Ten zoufalý výkřik mu stále zněl v uších. Kdo to mohl být? Nebo to snad bylo skřípění otevírajícího se vstupu? Těžko se to dá připustit, znělo to příliš živě a zoufale. Hleděl do tmy, v níž se skrývala koule, napjatě naslouchal, ale už vůbec nic nepostřehl. Bylo to hrůznější, než kdyby z otvoru vylezly ohnivé nestvůry. Když se během půlhodiny vůbec nic nezměnilo, obešel Jiskra balvan a rychlým krokem se pustil k Plavunovově stanu.

10

Jura měl té noci ošklivý sen. Zdálo se mu, že uhání na koni horskými stezkami a za ním se s divokým řevem a hvízdotem řítí celá basmačská banda Chudojarchána. Najednou zahlédl vpředu vchod do úzké soutěsky. Vrhl se do ní plným tryskem. Byla to těsná průrva a stále se klikatila. Kopyta jeho koně duněla s mnohonásobnou ozvěnou. Po stranách čněly do výše kolmé skalní stěny. A tu po další zatáčce poznal Jura s hrůzou, že ta proláklina nikam nevede, že končí rovněž nepřístupnou kolmou stěnou. Byla to past. A zezadu se neodvratně blížil řev, hvízdání a dusot kopyt. Jura seskočil ze sedla a rozběhl se podél stěny v zoufalé naději, že se na ni někde vyšplhá. A tu v hlubokém výklenku skály spatřil černou kouli. Honem k ní, tam je záchrana! Když dorazil ke kouli a slyšel již řítící se bandu zcela blízko, pochopil, že je to konec. Koule totiž byla neprodyšně uzavřena, její povrch byl hladký a studený. Zmocnila se ho smrtelná hrůza. Padl na kamení a zakryl si obličej rukama. A tak s bušícím srdcem čekal na seknutí šavlí nebo na výstřel do týlu. A vtom mu přímo do ucha zazněla slova:

„Vstávej, vstávej, koule se otevřela!“

Přitom jím někdo dosti bezohledně lomcoval. Jura se okamžitě probudil a posadil se na spacáku. Ve stanu byla tma, ale někdo vedle něho těžce oddechoval.

„Kdo tu je? Co se stalo?“ zvolal Jura pořád ještě celý pod dojmem hrůzného snu.

„Tiše, nehulákej! To jsem já, Václav. Koule se otevřela, Juro! Ted teprve přijde to hlavní! Plavunov se rozhodl, že ihned opustíme tábor. Pojď, musíme osedlat koně!“ přiškrceným hlasem vysypal mu novinu Jiskra.

„Nekecáš?“ zasípal Jura.

„Sám jsem ten otvor viděl! Mám přece stráž! Tak hni sebou, ty ospalče!“

Jiskrův hlas se chvěl obrovským vzrušením. Nebyl to však strach před neznámým, ale netajené nadšení z nejúžasnějšího dobrodružství, jaké vůbec může člověka potkat.

Jura vylítl a začal se rychle oblékat. V hlavě měl ze všeho úplný galimatyáš a chvílemi se mu zdálo, že to není skutečnost, ale pokračování jeho ošklivého snu. Dostal z toho třesavku a dlouho se nemohl strefit do nohavice. Jiskra se mezitím opět ozval ze tmy:

„Hele, nevíš, kde je Rasulek? U Plavunovových není. Nataša řekla, že asi odešel na noc k tobě. Není tu někde?“

„Není. Už včera jsem ho poslal pryč. Ostatně škrtni si zápalkou, snad se nic nestane. Včera mě pořád otravoval, abych ho vzal s sebou do Šurábu. Pak utekl a víc jsem ho neviděl. Počkej, ten kluk měl něco za lubem. Musíme spočítat koně. Sázím hlavu, že nám ujel do Šurábu sám. Ten je všeho schopen.“

„Dobrá, podívám se ještě do jiných stanů. A ty se neloudej!“

„Už to bude. Jen co si najdu boty. A jakpak to bylo, že se ta koule otevřela?“

„Nevím, viděl jsem už hotovou díru. Otvor, tedy, kulatý. Jako kdyby ho někdo vcucl dovnitř. A přitom se ozvalo takové tenké žalostné zakvílení. Asi ji to bolelo.“

„Koho to bolelo?“

„No tu kouli přece!“

„Neblbni mi hlavu. Beztak se z toho celý třesu. A co z tý díry, nevylezlo nic?“

„Zatím nic … Musím toho rošťáka najít. Sraz je u ohrady.“

„Dobrá, za chvilinku jsem tam!“

Jiskra se tiše vytratil ze stanu a Jura byl rázem klidnější, když zůstal sám. Třesavka zmizela, hlava se mu vyjasnila. Již přesnými pohyby dokončil oblékání, připnul si sumky s náboji, popadl flintu a pospíchal k ohradě.

To jsem zvědav, jestli i teď budu muset do Šurábu, pomyslil si v běhu, ale hned na to zapomněl. Když dorazil k ohradě, rozeznal ve tmě obrysy tří jezdců. Jeden z nich držel za uzdu dva další osedlané koně. Byli to Plavunov, Nataša a Lapin.

„To jsi ty, Burkoni?“ tlumeným hlasem se zeptal Plavunov.

„Ano, Nikolaji Fjodoroviči.“

„Proč sám? Kde je Rasulek? Kde je Jiskra?“

„Rasulek u mě nespal. Nevím, kde je. Václav ho šel hledat.“

„Co to mluvíš, Juro!“ ozvala se starostlivě Nataša. „Jak to, že Rasulek u tebe nespal? Byla už úplná tma, když od nás odešel. Všimla jsem si toho. Kam by tedy šel, když ne k tobě?“

„Nevím, Natašo, kam ten dareba šel, ale u mě rozhodně nebyl. Včera, Nikolaji Fjodoroviči, mě celé odpoledne otravoval, abych ho vzal s sebou do Šurábu. Pořád mlel dokola, vem, Juro, Rasul džigit s sebou. Já mu to samozřejmě vymlouval, ale on si říct nedal. Co když si v noci osedlal koně a upláchl?“

„Žádný kůň nechybí, Burkoni,“ řekl stroze četař Lapin.

„Nevadí, ten rošťák se mohl spokojit i s oslem.“

„To nemůžu posoudit, osly jsem nepočítal.“

Ze tmy se vynořila vysoká Jiskrova postava. Přišel sám a nečekaje na dotazy hlásil:

„Rasulek není k nalezení. Prohledal jsem všechny stany. Nejspíš nám opravdu ujel v noci do Šurábu. Naše spáče jsem také zkontroloval. Je tam všechno beze změn.“

„Jasné,“ úsečně řekl Plavunov a chvíli mlčel, jako by naposledy zkoumal všechny okolnosti vzniklé situace. Ostatní čekali, co jim ještě poví, než dá povel k odjezdu.

Kůň pod Plavunovem hlasitě odfrkl a potřásl hlavou, přičemž mu na uzdě zacinkaly plíšky. Plavunov si odkašlal a s nesmírnou vážností řekl:

„Octli jsme se, přátelé, v mimořádně složité situaci. Deset našich kamarádů je v bezvládném stavu. Spí a není v našich silách je vzbudit. Zakirov, kterého jsme poslali do Šurábu, svěřil nám svého syna Rasula. Chlapec se ztratil, a to je naše další velká odpovědnost. Avšak přes to prese všechno zastávám názor, že musíme neprodleně opustit tábor. Pochopte mě správně. Nepícháme jako zbabělci před neznámým nebezpečím. Je to jiné. Jsme jediní svědkové událostí, jaké se nikdy v dějinách lidstva nenaskytly a hned tak ani nenaskytnou. Ať už to, co se tu v nejbližších hodinách odehraje, přinese lidstvu dobro nebo zlo, jsme povinni uvidět co nejvíce, abychom mohli podat pravdivé svědectví, až se nás zeptají. Nemáme právo vystavovat se sebemenšímu riziku bez ohledu na závažnost pohnutek. Jsme tu nyní jediní představitelé lidstva, kterým připadl historický úkol setkat se tváří v tvář s neznámou kosmickou civilizací. Jenom proto opouštíme nyní tábor a v něm našich deset bezmocných kamarádů a možná i toho chlapce Rasulka. V hloubi duše jsem pevně přesvědčen, že kosmický aparát nás v žádném případě neohrozí. Ale situace nám ukládá nejvyšší ostražitost. Souhlasíte?“

Na tuto otázku nikdo ani nehlesl, ale nikdo také nevyslovil nějakou námitku. Plavunovovy argumenty byly mlčky přijaty.

„Dobrá, zřejmě se mnou souhlasíte. Daleko stejně nepojedem. Myslím, že stačí za tu skálu, která je u zatáčky. A nyní vpřed!“

Jiskra a Burkoň převzali od Lapina svoje koně a vyhoupli se do sedel. Malý oddíl se rozjel směrem ke skále, za níž se nedávno uložili ke spánku chudáci poháněči. Dorazili k ní za pár minut. Za skálou se Plavunov zastavil a nařídil, aby sesedli z koní.

„Lepší pozorovatelnu, než je tahle, nenajdem,“ řekl přitom na vysvětlenou. „Až se rozední, bude odsud koule dobře vidět. Sami přitom budem v úkrytu a zároveň budeme mít po ruce koně a volnou cestu pro ústup. Vy, Petře Ivanoviči, a ty, Burkoni, vyšplhejte se s dalekohledy na skálu a vemte tábor pod neustálý dohled. Hlaste nám dolů všechno, co zpozorujete.“

Nikdo Plavunovovi neodporoval. Situace byla natolik mimořádná, že nikoho ani nenapadlo odmlouvat. Burkoň a Lapin svěřili svoje koně Jiskrovi, zavěsili si pušky přes hlavu na záda a jali se šplhat na útes. Nebyl vysoký, jen asi jako dvoupatrový dům, měl ale strmé a hladké stěny. Když ho pozorovatelé šťastně zdolali, objevili nahoře dosti pohodlnou plošinku asi dvakrát tři metry, na níž se jakžtakž uvelebili a zamířili dalekohledy na tábor.

Zezdola k nim doléhal Plavunovův hlas:

„Tak co, jaké to tam je? Nespadnete?“

„Je tu moc fajn, Nikolaji Fjodoroviči! Vy byste se tu s Václavem nesrovnali, ale pro nás s Jurkou je to akorát!“ živě odpověděl Lapin.

„Vidíte něco?“

„Vůbec nic! Hora je černá, noc je černá, koule je taky černá!“

„Nevadí, stejně nespouštějte z tábora oči!“

„Spolehněte se, Nikolaji Fjodoroviči!“

11

Dlouho panovalo na vrcholku útesu stejně jako dole u jeho paty hluboké ticho. Jura měl dojem, že se čas zastavil a již se nikdy nehne z místa. Ze všech sil namáhal zrak upřený do noční tmy a snažil se v ní rozeznat aspoň něco. Oči mu z takového vypětí začaly brzy slzet.

Napadlo ho, že by mohl nabídnout Lapinovi, aby vedli pozorování střídavě, a stačil ho dokonce i oslovit: „Hele, Peťko, neslzejí ti oči?“

Ale dál se nedostal. Právě v tomto okamžiku dolehlo k nim od tábora pronikavé zaržání koně a vzápětí, jako by ho ten zvonivý koňský hlas vyvolal, vyrazil nad táborem oslnivý kužel světla.

„Už to začíná!“ jak pominutý zařval Jura, okamžitě zapomněl, o čem to s Lapinem chtěl mluvit, a pocítil, jak se mu po zádech svezla studená vlna nevýslovného nadšení.

„Copak tam u vás začíná?“ ozval se zezdola Plavunov. Odpověděl mu Lapin s klidnou vojenskou věcností: „V táboře je vidět jasný kužel světla. Jako z reflektoru obrovské síly. Zdrojem světla je bezpochyby koule. Vůči nám má paprsek frontální polohu. Osvětluje skoro celý náš tábor, mimo ohradu s dobytkem, která zůstala stranou. Jsou dobře viditelné stany a řada balvanů. Koule samozřejmě vidět není. Nic živého se v osvětleném pásmu nepohybuje. To je zatím vše. V pozorování pokračujeme.“

„Teda, Peťko, ty máš ale nervy!“ uznale zašeptal Jura.

„My, vojáci, si nesmíme dovolit paniku a hysterické žvásty, drobečku,“ suše odpověděl Lapin.

„To světlo je nehybné?“ zeptal se zezdola Plavunov.

„Zatím jo. Svítí pořád ve stejném směru.“

„Dobrá, pozorujte dál a hlaste každou maličkost!“

A zase ticho, tísnivé, napjaté, nemilosrdně drásající nervy. Uběhla snad slabá hodina, ale lidem to připadalo jako celá věčnost. A pak to přišlo. Ano, přišlo to, na co všichni netrpělivě čekali, ačkoli tomu v hloubi duše nevěřili. Přišlo to ve chvíli, kdy už si každý myslel, že strašlivé nervové napětí nevydrží. Odehrálo se to ale tak prostě a jednoduše, že o nějakém zázraku se tu nedalo ani mluvit.

Ve zdroji mocného světelného paprsku se jedna za druhou objevily dvě lidské postavy: vpředu světlá, stříbřitě bílá, zářící, za ní pak pomenší a celá tmavá.

„Lidé, Nikolaji Fjodoroviči, živí lidé!“ zařval Jura, že si málem strhal hlasivky, škubl sebou přitom tak prudce, že nebýt Lapinovy pohotovosti, určitě by spadl z útesu.

„Neblázni, študente, mohl ses zabít,“ přísně ho napomenul Lapin, který nejevil žádné známky vzrušení.

„Jací lidé? Kolik? Co dělají?“ jeden přes druhého volali zezdola Plavunov, Jiskra a Nataša.

„Jsou dva. Jeden je ve světlém obleku, druhý v tmavém,“ s okázalou důkladností hlásil Lapin. „Oba jsou malé postavy. Ten, co je v tmavém obleku, je o hlavu menší než ten první a velmi se podobá klukovi…“

„Ale vždyť je to přece …,“ s úžasem zvolal Jura, ale Lapin, ho ostře okřikl:

„Zavři zobák, Burkoni! Rušíš hlášení!“

„Tak už se nehádejte!“ netrpělivě zasáhl Plavunov. „Ty, Burkoni, mlč už proboha a vy, Lapine, pokračujte s tím vaším hlášením! Tak co je to za lidi?“

„Pokračuji! v hlášení. Člověk menší postavy se právě otočil obličejem ke mně. Burkoňova domněnka se potvrdila. Ten malý a tmavý je náš Rasulek. Vypadá to, že je nejen živý, ale i docela zdravý.“

„Třeba ten druhý je taky někdo z našich!“ ozvala se Nataša.

„Ne, ten druhý není náš,“ klidně odpověděl Lapin. „Ten druhý vůbec není náš. Má na sobě podivné šaty. Je to něco jako přiléhavá kombinéza, celá z lesklých stříbrných šupin nebo z něčeho podobného. Co do velikosti, je ten člověk určitě menší než Nataša. A k tomu ke všemu je nějak marod a nohy mu špatně slouží. Pořád se potácí a přidržuje se Rasulka.“

„Co vlastně dělají?“ zeptal se Plavunov.

„Šourají se pomalu k vašemu stanu, Nikolaji Fjodoryči. Asi je to Rasulkův nápad, odvést toho vrávorajícího kosmoletce k vedoucímu výpravy … Pozor! Cizinec se zapotácel nějak moc! Rozhodil rukama! Teď klesl k zemi jak podťatý. Rasulek kolem něho pobíhá a určitě vříská o pomoc!“

„Musíme k nim, musíme jim pomoct! Nikolaji Fjodoroviči, musíme k nim!“ křičel Jura, a aniž by čekal na rozkaz, hbitě sestoupil z útesu dolů.

„Ukončit pozorování! Všichni na koně a za mnou do tábora!“ rozhodným hlasem zavelel Plavunov a první vyrazil k táboru. Těsně za ním uháněla Nataša, pak v malém odstupu Jura a zcela pozadu Jiskra a rozvážný Lapin.

Ta živelná neorganizovaná jízda se Lapinovi vůbec nelíbila. Hnal sice koně ze všech sil, aby stačil Jiskroví, ale přitom hlasitě nadával:

„Do boha japonskýho, větší panikáře a citlivky jsem neviděl! Ať do mě hrom uhodí, jestli se ti inteligenti někdy naučí rozvážně chovat! Kde je ta vyzdvihovaná ostražitost? Kde je opatrnost? Proč se napřed neudělá průzkum? Že se tam zhroutil? A co když je to nějaká léčka?“

Jiskra mu neodpovídal, ačkoli s ním v duchu plně souhlasil.

12

Kopyta koní zarachotila po kamení a zarazila se ve tmě. Jezdci zastavili, aniž by zajeli do osvětleného pásnut.

„Opatrnosti není nikdy nazbyt,“ prohlásil Plavunov a svižně seskočil ze sedla. „Inženýr Jiskra, Burkoň a Nataša zůstanou zde. Se mnou půjde pouze soudruh Lapin. A žádné námitky, prosím. Petře Ivanoviči, pojďte!“

Plavunov a Lapin vkročili do jasného světla, jen zběžně se podívali na černou kouli a rychle se pustili k Rasulkovi. Ti, co zůstali ve tmě, je pozorovali se závistí.

Rasulek jim běžel naproti:

„Podívej, náčelníku, jaká moc nemocná Miel! Třeba honem pomáhat, aby neumřel!“

Plavunov a Lapin se sklonili nad podivně oblečenou postavičkou a s úžasem poznali, že je to dívka neobyčejné krásy. Ležela na kamenech jako utržená květina, byla bledá a oči měla zavřené. Rasulek si přisedl vedle ní na bobek. S nadějí vzhlížel k Plavunovovi svýma černýma uplakanýma očima a nepřestával ho prosit, aby honem pomohl Miel, než umře.

Ale Plavunov a Lapin snad Rasulkův nářek a úpěnlivé prosby ani

nevnímali. Stáli tu nad dívkou zcela ohromeni a neschopni slova. Čekali všechno možné, jenom ne tohle.

Skutečnost, že z koule vystoupila bytost podobná pozemšťanům, byla sice velkým překvapením, ale sama o sobě. rámec možností nepřesahovala. Ze to ale nebyl

žádný svalnatý superman, jak bý se slušelo na pořádného kosmického pilota, nýbrž křehká a krásná dívka, a k tomu mladičká, to je úplně přivedlo z míry. Kdyby byl z koule vylezl fantastický tvor s deseti chapadly a pěti hranatýma očima, určitě by to byli přijali spíš jako samozřejmost, protože na něco takového byli připraveni, a tudíž by to pro ně nebylo tak otřesné.

Nakonec se Lapin podrbal za uchem a stručně vyjádřil svoje ohromení obvyklým „do boha japonskýho“. Plavunov ho napomenul, že by teď neměl klít, a obrátil se k Rasulkovi:

„Kdo je to, Rasulku? Co s ní je?“

Chlapec bezmocně pokrčil rameny:

„Byl jsem v černý balón. Ona je moc hodný, moc dobrý Miel. Tady mluví, moc dobře mluví…,“ a s těmito slovy ukázal prstíčkem na svou hruď a rozplakal se ještě více.

Plavunov pochopil, že se toho v tu chvíli od Rasulka moc nedozví, a zamával proto na ty tři, co čekali v záloze u koní:

„Všichni sem! Rychle!“

Za minutu se kolem krásné mimozemšťanky a naříkajícího Rasulka shromáždilo všech pět zbylých účastníků výpravy. Zase jen civěli na kosmickou dívku jak u vytržení a chudáčka Rasulka si ani nevšimli. Nikdo se ani nezeptal, jak to, že spolu s tou dívkou vystoupil z balónu, jak se k ní vůbec dostal a jak je možné, že ji zná jménem.

„Bože, ta je krásná!“ zašeptala Nataša trochu závistivě. Pak se podívala na užaslé muže, zamračila se a hlasitě se zeptala:

„O čem vlastně přemýšlíte? Snad by se měla odnést do stanu a položit na něco měkčího, než je kamení, ne?“

„Jistě, samozřejmě!“ vzrušeně přitakal Plavunov a vypadal při tom, jako by se zrovna probudil. Rozhlédl se po ostatních mužích a dodal: „Proč vlastně stojíme? Musíme ji přece opravdu odnést do stanu …“

Jižjiž se sklonil k dívce a opatrně jí sáhl na rameno, když vtom k němu přistoupil Jiskra a s podivnou rozhodností řekl:

„Dovolte, Nikolaji Fjodoroviči, odnesu ji sám.“

Plavunov mlčky ustoupil, Jiskra s naprostou samozřejmostí uchopil dívku do náruče a vykročil s ní k Plavunovově stanu. V patách za ním běžel Rasulek a opodál šli všichni ostatní.

„Dělá, jako by každý den přenášel kosmická děvčata,“ řekl Jura potichu Lapinovi, ale ten ho odbyl mávnutím ruky.

Ve stanu dívku uložili na Natašinu postel. Jiskra se na ni dlouze a upřeně podíval a pak rychle odešel pryč.

„Musíš zůstat s ní, Natašo,“ řekl Plavunov dceři. „Pomoz jí nějak. Třeba to na ní nějak rozepni, aby se jí líp dýchalo, nebo ji pokrop studenou vodou. Zkrátka něco udělej, aby se probrala. Rasulek zůstane s tebou, abys ho mohla pro nás poslat, kdyby něco. Promluvíme si spolu později. Budu zatím v Jiskrově stanu.“

Poté Plavunov odešel. Venku na něj Jura a Lapin ihned zaútočili otázkami. Jen Jiskra stál mlčky, zahloubán do vlastních myšlenek. Plavunov na ty dva zvědavce zamával rukama:

„Buďte zticha, proboha! Tady nesmíte dělat rámus! Pojďte!“

V Jiskrově stanu si zapálili svíčku a usedli na spacáky. Plavunov obhlédl vzrušené tváře svých druhů, pohladil si vousy a pravil s povzdechem:

„Neptejte se mě na nic, přátelé. Sám nic nevím a ničemu nerozumím. Vím jen, že se ta kosmická letkyně jmenuje Miel, jestli ovšem Rasulek něco nepopletl. Tvrdí sice, že mu to sama řekla, ale kdoví jak to bylo ve skutečnosti a co tím vlastně myslela. Prozatím je to všechno. Co s tím má co dělat ten malý klučina, jak se dostal do černé koule a co znamená mdloba té dívky, to vám zatím vysvětlit nemohu, protože to sám nevím. Až Miel přijde k sobě, dozvíme se všechno.“

Na to mu nikdo nic neřekl, jen Jiskra zamyšleně pronesl, jako by mluvil sám k sobě:

„Miel, Miel… Podivné sice, ale docela hezké jméno. U nás máme podobné – Milena. Ale Miel je hezčí… Miel,“ opakoval ještě jednou a zaposlouchal se do toho melodického zvuku.

A tu se do věci vložil Lapin. Byl najednou zamračený, a když začal mluvit, hlas mu trochu chraptěl rozčilením:

„Nějak jste všichni zaražení a naměkko. Nejvíc ty, Václave. Ani tě nepoznávám. Mně se to ale hrozně nelíbí, jestli mám být upřímný, tak jsem očekával od té černé koule něco docela jiného. Černá kosmická loď, těžší než celá ta hora železné rudy, a najednou z ní vyleze hezounká holka. A svou kosmickou návštěvu začíná tím, že nám omdlí jako nějaká hysterka. Podle mě je to nejhorší, co nás mohlo potkat.“

„A co jsi vlastně čekal, Petře?“ zeptal se Jiskra.

„Ledacos. Z takové obludné koule se mohly objevit třeba nějaké nestvůry. Třeba nějací krokodýlové s železnými zobáky.“

„Ale jděte, Petře Ivanoviči. Já nechci krokodýly s železnými zobáky. Ať je to raději hezká dívka.“

„Pročpak, Nikolaji Fjodoryči?“

„Proč? Jak bych vám to řekl. Je to jaksi přijatelnější a klidnější. Slabá hezká dívka, to se dá různě vysvětlit. Třeba v kosmu zabloudila a dostala se k nám náhodou. Je to prosté, je to lidské a není v tom žádné nebezpečí. Ale nestvůry? Kdoví jaké by to s nimi bylo. Určitě bychom si s nimi netroufli jen tak lehce navázat kontakt.“

Lapin vyndal svůj pytlík s machorkou, ubalil si pořádné cigáro a pak s důrazem pronesl:

„Musíte tomu rozumět líp nežli já, Nikolaji Fjodoryči. Jste dvakrát starší než já a stokrát vzdělanější. Stane-li se však něco, ponesu za to odpovědnost já. Jsem tu pořád ještě velitelem vaší vojenské ochrany, i když už nemám jediného muže. Mám pravdu?“

„Dejme tomu, že máte. Jenže stále nechápu, co vás vlastně znepokojuje, milý četaři.“

„Povím vám to.“ Lapin si zapálil cigáro o plamen svíčky, několikrát mohutně zabafal a pokračoval: „Proč bych vlastně dal přednost nějakým nestvůrám před touto příliš krásnou a příliš slabou dívkou …“

Odmlčel se a jen zuřivě dýmal. Plavunov ho pobídl:

„Na to jsem opravdu zvědav, Petře Ivanoviči.“

„Tak tedy poslouchejte. Jsem z nás čtyř člověk nejprostší a nejmíň vzdělaný. Ale jsem voják a jsem vycvičený pro bdělost a ostražitost. Normálně musím vidět za dva rohy, a v té nynější šlamastyce i za deset. A tak tedy z vojenskýho hlediska mě tu mnohé věci znepokojují. Nemohu kupříkladu uvěřit, že by se v mezihvězdných prostorách prohánělo v tak mohutném stroji stvořeníčko slabé a neduživé. Jestli k nám někdo poslal takovou nedomrlou dívenku, určitě ji musel vybavit spolehlivou obranou s účinnými zbraněmi. Myslíte, že kdyby se nedostala k nám, ale k nějakým lidožroutům, že by se od nich klidně nechala zbaštit? I kdyby ji našli v bezvědomí jako my? To byste se tedy spletli. Ani v bezvědomí není určitě bezbranná. Čím slabší je napohled, tím silnější musí být ve skutečnosti. Nás však ta její domnělá slabost nadobro demobilizovala a jsme ochotní se s tou holkou piplat, jako by to byla naše drahá sestřička. Koukám, že tuhle Václav už je úplně naměkko. A ve skutečnosti to může být horší nestvůra než nějaký krokodýl s železným zobákem. Ale až na to přijdeme, může být pozdě. Zkrátka a dobře, ať si je to Miel, ať si je to ženská, ale bdělost, ostražitost a rozvahu především. Nezapomínejte, že se ta křehule nerozpakovala a uspala nám hned při přistání deset nejbojovnějších chlapů. Nechci tvrdit najisto, že to provedla úmyslně, ale prosím, abyste na to pořád pamatovali.“

U Jiskry a Jury vyvolalo Lapinovo prohlášení bouřlivý protest. Rozpoutala se prudká diskuse, při níž se dohady a domněnky sypaly jak z protrženého pytle. Krása a bezbrannost kosmické cestovatelky si podmanila všechny mimo Lapina. Jiskra a Jura o překot přesvědčovali četaře, že je to nejspíš nějaká uprchlice, kterou někdo pronásleduje, že přistála na Zemi nouzově nebo proto, aby tu dostala azyl, že jí nejspíš budou muset pomáhat a všemožně ji chránit. A ona pak za to předá lidstvu tajemství svého kosmického stroje a kdoví jaké ještě vymoženosti kosmické vědy a techniky. Plavunov je doplňoval tvrzením, že vyvinutá kosmická civilizace musí být vysoce humánní a zbavena jakékoli agresivity a krutosti. Lapinovi bylo z toho nanic a říkal tomu všemu škodlivé intelektuálské žvanění.

Čas při této diskusi ubíhal velmi rychle, a žádný z nich proto nepostřehl, že noc už se chýlí ke konci.

13

Stanový závěs odletěl stranou a objevila se Nataša. Její kulatá pihovatá tvářička byla velice vážná, ba dá se říci slavnostní. Řekla pomalu a s důrazem:

„Miel přišla k sobě a prosí vás, abyste ji navštívili.“

Muži, aniž by se na něco vyptávali, vstali, trochu se upravili a vykročili za Natašou. Už svítalo a bylo poněkud chladno. Nebo to bylo tím obrovským vzrušením?

Do Plavunovova stanu vcházeli opatrně jako do pokoje, kde leží těžce nemocný. Sedali si přímo na velbloudí deku hned u vchodu.

Miel seděla na skládací stoličce. V jejích velkých nazelenalých očích se odráželo mihotavé světlo svíčky. Tvář měla smutnou, malá ústa s růžovými rty pootevřená, dýchala pomalu a hluboce a bylo znát, že každé nadechnutí jí působí značnou námahu, ne-li bolest. Rasulek se jí uvelebil u nohou a vzhlížel k ní s dětskou oddaností.

Když všichni usedli a s protichůdnými pocity se zahleděli na tajemnou návštěvnici, začala mluvit. Hovořila zcela dobrou ruštinou a její hlas zněl melodicky, ačkoli dosti tiše. Nebylo těžko pochopit, že to nemluví ona sama, neboť její rty zůstávaly nehybné, nýbrž jakýsi přístroj ukrytý na jejích prsou. První slova, která Miel pronesla, zněla asi takto:

„Přišel od vás signál, že potřebujete pomoc. Musela jsem proto opustit Drion o celý den dříve, než je to předepsáno bezpečnostním řádem. Proto jsem k vám přišla tak slabá a zcela nepřipravená ke kontaktu. Ted je ale všechno v pořádku. Cítím se skoro úplně normálně a mohu vám pomoci. Řekněte mi tedy, jaké neštěstí vás potkalo.“

Plavunov byl natolik vzrušen, že jen stěží dal dohromady patřičnou odpověď:

„Především vás vítáme na naší planetě, Miel. Vítáme vás, ačkoli účel vaší návštěvy neznáme. Ale o pomoc jsme vás nežádali. Jde tu patrně o jakési nedorozumění. Je sice pravda, že nás postihlo neštěstí, vyvolané vaším příletem, nicméně jsme vás o nic neprosili. Nemohli jsme přece ani tušit, že je něco takového možné. Černou kouli jsme pokládali za jednolitý útvar. Byla pro nás záhadná, ale nějakou posádku jsme v ní rozhodně nečekali.“

„O pomoc prosilo vaše dítě Rasulek,“ pravila Miel a její dlouhé bílé prsty se lehounce dotkly chlapcovy černovlasé hlavy. „Vidím teď, že to udělalo o své vůli a že jste o tom ani nevěděli. Vaše dítě dostalo nápad, který by vám dospělým určitě připadal naivní a směšný. Děti nemají zábrany a předsudky a v tom je jejich veliká výhoda. Na podstatě věci to ale vůbec nic nemění. Jen mi řekněte, co se vám přihodilo.“

„Máme zatím jedinou starost, Miel. Deset našich kamarádu přišlo do styku s koulí, když ještě byla lehká a bílá. Přenášeli ji a upevňovali na nynějším místě. Měli jsme totiž za to, že je to jakýsi balón. A tak byli naši kamarádi postiženi podivným spánkem. Nemůžeme je žádným způsobem vzbudit.“

„To není žádné velké neštěstí. Drion nevyzařuje paprsky nebezpečné životu. Spánek vašich druhů potrvá přesně sto dvacet hodin. Pak se probudí sami a budou zdravější než předtím. Máte ještě něco?“

„Ano. Potřebovali bychom, aby byli vzbuzeni ihned. Mohla byste to udělat?“

„jistě že bych mohla, ale způsobím jim takovým zásahem značnou újmu na zdraví. Proč s tím vlastně tolik spěcháte? Jsou ti lidé pro svůj spánek vystaveni nějakému nebezpečí?“

„Tak doslova to není, ale my je potřebujeme. Máme zde v horách určitý pracovní úkol, který musíme splnit, a náhradu za ty lidi jen tak neseženem. Jsme totiž velmi daleko od obydlených míst.“

„To je mi známo. Ale vám už přece zbývá čekat jen něco přes osmdesát hodin. Nevydržíte to?“

„Ale ano, vydržíme, i když je to velice nepříjemné, protože tu jsou určité komplikace. Nejsou však nevyhnutelné, a proto se o nich zatím nemusí mluvit. Tím jsou tedy naše starosti vyřízeny. Nyní bychom chtěli udělat něco pro vás, Miel. Nepotřebujete v něčem naši pomoc?“

„Už jste mi přece pomohli. Nenechali jste mě ležet na kamenech a poskytli mi přístřeší ve svém domě. Děkuji vám, Nikolaji Fjodoroviči, děkuji vám i vašim přátelům. A nedivte se, prosím, že znám vaše jméno.“ Můj logátor vstřebává vnější informace velice rychle a spolehlivě. Začal vás studovat ještě dříve, než Drion přistál. A nyní to nejdůležitější. Zavítala jsem na vaši planetu jen na velmi krátkou dobu a mám zde rovněž určitý pracovní úkol, který musím splnit. Za tři dny musí Drion pokračovat v cestě. Ale podrobnosti mi zatím odpusťte. Až později. Jsem velice unavená …“

„Proč jste k nám přiletěla? Co tu chcete?“ ostrým hlasem zvolal Lapin a prudce se postavil.

„Přišla jsem k vám s dobrým posláním. Avšak pro jeho splnění vás musím lépe poznat. Prosím, abyste mě za šest hodin navštívili v Orionu. Tam se navzájem poznáme.“

„Přiletěla jste sama, nebo máte v tom svém Drionu další členy posádky?“ vyptával se Lapin stále ostřeji.

„Přiletěla jsem úplně sama. Není třeba moc lidí, jsou to dokonalé přístroje.“

„To je hezké, že máte dokonalé přístroje, ale mně se nelíbí, že s námi mluvíte jako nějaký revizor. A přitom jste porušila státní hranice naší země a co víc, i hranice naší planety. Správně bychom vás měli zatknout a vyšetřit!“ otevřeně zaútočil Lapin.

„Soudruhu Lapine, okamžitě s tím přestaňte!“ důrazně ho vyzval Plavunov. „Nemůžete přece od návštěvy z kosmu chtít nějaké vstupní vízum! Chováte se nesmyslně!“

„To by napřed musela dokázat, že je z kosmu. Může to být taky prachobyčejná špiónka!“ nevzdával se Lapin.

„O tom si promluvíme později. A nyní už proboha mlčte!“ rozhodným hlasem pronesl Plavunov a obrátil se k Miel: „Drion, to je ten váš kosmický aparát?“

„Ano, Drion, to je ta černá koule, kterou jste uvázali ve výklenku skály.“

Plavunov zrudl rozpaky a Lapin se znovu rozkřikl:

„Proč se nám posmíváte, když jste opravdu z kosmu? Neuvázali jsme těžkou kouli, ale lehounký bílý balón. Je snad na tom něco k smíchu? A vůbec, co když odmítneme jakékoli další jednání, dokud nám neřeknete, co jste zač a jaký tu máte úkol? Jsme tu snad doma, ne?“

Tentokrát ho Plavunov nenapomenul. Zřejmě s ním v duchu souhlasil. Miel zůstávala naprosto klidná:

„Jistěže vám všechno vysvětlím. Ne však teď, protože se musím ihned vrátit do Drionu. Tak přijdete ke mně za šest hodin?“

„Dobře, Miel, my vám věříme. Přijdeme k vám všichni, jak tu jsme,“ odpověděl honem Plavunov za všechny, nečekaje, až Lapin zase plácne nějakou hrubost.

„Jsem ráda. Budu vás tedy očekávat. A nyní mi dovolte, abych se vzdálila.“

Zvedla se a všichni se také honem postavili, aby jí uvolnili cestu. Miel pomalu vyšla ze stanu a zamířila k černé kouli. Šla opatrně, ale už se nepotácela. Lidé ji zpovzdálí doprovázeli.

Už se skoro docela rozednilo, ale světlo z koule stále ještě ozařovalo tábor. Když Miel přišla těsně ke kouli, vylítlo z otvoru cosi bílého a přikrylo ji. Ve zlomku vteřiny to pak zmizelo a Miel také. Lidé si to nestačili ani prohlédnout. Několik vteřin nato zhasl i ten světelný paprsek.

14

První rozmluva s kosmickou cestovatelkou učinila na Petra Lapina špatný dojem a ještě víc rozjitřila jeho nejhorší obavy.

„To že je návštěva z kosmu? Taková nafoukaná a nevychovaná holka? O všem ostatním už ani nemluvím! Jsem jen obyčejný nevzdělaný Pozemšťan, ale takhle bych se na jejím místě nechoval! V první řadě bych se zeptal, jestli je to lidem vhod, že jsem k nim s tím svým Drionem vtrhl. A pak bych se zeptal, jestli tu smím splnit nějaký ten svůj úkol, ať už je, jak chce nevinný. A ona? Nepozdravila, neomluvila se, jsem tu na skok, nemám čas se s vámi moc bavit, koukejte za mnou přijít, abych z vás mohla tahat rozumy! To je nějaký kosmický jednání? Vypadá to na nějakou náramně ošklivou boudu!“ prohlásil rezolutně, když se všichni vrátili do Plavunovova stanu, a zhasli svíčku, která už nebyla zapotřebí.

„Proč jste tak agresivní, Petře Ivanoviči? Zatím přece nemáme sebemenší důvod, abychom ji z něčeho podezřívali,“ mírnil ho Plavunov.

„Jsem voják a mám k tomu poněkud jiný přístup než vy, Nikolaji Fjodoryči. A mimochodem o tom porušení státních hranic, to nebylo tak docela hloupé, jak jste mi naznačil.“

„Ale to snad není hlavní důvod, proč jste na ni zanevřel. Budu rád, když nám své stanovisko vysvětlíte podrobněji.“

„Beze všeho. Ta neznámá osoba zde jasně prohlásila, že má u nás jakési zvláštní poslání. Doufám, že tu nemusím vysvětlovat, že se to poslání netýká jen a jen naší geologické výpravy. Určitě se vztahuje k celému našemu státu, ba dokonce k celé naší planetě. Proč tedy si ta kosmická návštěva vybrala tak odlehlé místo a tak málo připravený hlouček lidí, kteří ani nemají možnost, aby se spojili se svými úřady? Nebo myslíte, že jste zplnomocněni vyjednávat jménem sovětského lidu, nebo dokonce celého lidstva? Nemůžete přece tvrdit, že je to jenom náhoda! Je příliš dobře vybavena dokonalými přístroji, aby to nějak popletla. A jestli jste si všiml, řekla přece sama, že jí je známo, že přistála na pustém místě. Nezlobte se, Nikolaji Fjodoryči, ale mně to připadá, že nás má za divochy, kteří jí prodají celou planetu za pár flašek vodky. Jestli vám tohle všechno vůbec nic neříká, tak už teda nevím.“

„Ale jo, Petře Ivanoviči, říká, moc mi to říká,“ povzdechl si Plavunov. „Abych vám řekl pravdu, také se mi to nezdá. Taková historická událost celosvětového významu, první přímý kontakt s mimozemskou civilizací, a najednou všechno tak chudé a primitivní až běda. Kde jsou delegace ode všech zemí světa? Kde jsou slavnostní projevy? Kde jsou týmy vědců a umělců? Kde jsou dopisovatelé, fotografové, filmoví kronikáři? Místo toho všeho ubohý stan se svíčkou a hlouček bezradných lidí. Je to velice divné …“

„Třeba je to tak lepší,“ opatrně poznamenal Jiskra. „Takové prosté sousedské vztahy.“

„Jen abychom na tu sousedku nedoplatili,“ zabručel Lapin.

„Je hezká a chytrá,“ řekla zasněně Nataša.

„Miel je hodný, moc hodný!“ zvolal Rasulek.

„Kdyby měla špatné úmysly, nemusela by s námi vůbec vyjednávat,“ vyslovil svůj názor Jura Burkoň.

„Je to kosmická vyzvědačka,“ trval na svém Lapin.

„Nesmysl. Slyšel jsi přece, že může sbírat informace i bez přímého kontaktu,“ řekl Jiskra.

„Tak dost už těch sporů,“ zarazil je Plavunov. „Ať nám raději Rasulek poví, jak se k té hodné Miel dostal a o jakou pomoc prosil černou kouli. Tak co, Rasulku, povíš nám to?“

Chlapec velice ochotně přisvědčil. V rozrušení komolil slova víc než obvykle, nicméně pověděl dosti srozumitelně o své dohodě s Jurou Burkoněm a jak se po setmění rozběhl k černé kouli a prosil ji, aby se otevřela. Když dospěl k okamžiku, kdy se mu černá koule opravdu otevřela a „vzala džigit Rasul k sobě“, zrozpačitěl a zmlkl. Na otázku, co bylo dále, rozhodil ručkama a řekl, že potom spal a měl krásné sny, a když se probudil, spatřil Miel. Začala s ním laskavě mluvit, pak ho vzala za ruku a vedla z koule ven.

A zahlédl něco uvnitř koule? O, ano, viděl přece hodnou Miel. A jinak? Jinak už nic. To tam byla tma? Ne, tma tam nebyla, bylo tam krásné světlo. Ale opravdu neviděl nic než jenom Miel.

Chlapec se zřejmě sám hrozně divil tomu, že nic neviděl, ale bylo to asi opravdu tak. Nejspíš Miel prostě nechtěla, aby něco předem viděl. Plavunov ho tedy nechal být a dovolil mu, aby si běžel ven. Ostatním pak řekl:

„První kontakt s mimozemskou civilizací, přátelé, máme za sebou. Ať už je to jakkoli nedůstojné našeho slavného lidstva, musíme to zatím brát, jak to je. Nic jiného nám totiž ani nezbývá, tím spíš, že za tři dny Drion opustí Zemi. Shrneme si zatím to, co jsme se dověděli. V první řadě o těch našich spících kamarádech. Snad můžeme v této věci Miel důvěřovat, a proto zatím považujme tento problém za vyřešený. A nyní k té návštěvě Drionu. Myslím, že se za Miel opravdu musíme vydat a vyslechnout její sdělení. Samozřejmě že ze sebe nebudeme dělat žádnou zplnomocněnou delegaci a také odmítneme brát na sebe jakékoli závazky. Vyslechnout ji ale musíme, protože je nezbytně nutné vědět, jaké má u nás poslání. Slíbil jsem jí sice, že tam přijdeme všichni, ale teď si myslím, že by to nebylo dost rozumné. Nemohu jen tak přejít to, co nám řekl Petr Ivanovič. Má svým způsobem pravdu, a proto musíme být opatrní. Jsem toho názoru, že první návštěvu u Miel vykonají jenom dva z nás. Já tam jít musím, protože nemám právo se tomuto odpovědnému úkolu vyhnout. Ale kdo bude ten druhý? Nejlépe by se hodil Lapin právě pro ten svůj nesmlouvavý postoj, ale nemohu vám vzít jediného vojáka schopného organizovat obranu, kdyby se něco semlelo. Inženýra Jiskru vám také vzít nemohu, a navíc ho nesmím vystavovat nebezpečí…“

„S tím nesouhlasím!“ přerušil ho Jiskra dotčeně. „Je to záležitost všech lidí a tady už nerozhoduje, jestli jsem cizinec, nebo ne. Ve vztahu k Miel jsme rovnocenní obyvatelé planety Země, bez rozdílu národností a státní příslušnosti. Jsem vám tedy plně k dispozici, Nikolaji Fjodoroviči!“

„Že jsme před Miel rovnocenní, v tom máte naprostou pravdu, Václave Josefoviči. Ale jste tu po mně jediný inženýr, kterému mohu svěřit jak geologické záležitosti výpravy, tak i celkové rozhodování pro případ, že bych se nevrátil. To je vám snad jasné?“

„Je to chabý argument, ale budiž…,“ otráveně zamumlal Jiskra a zapálil si cigaretu.

„Zbývají Nataša a Jura Burkoň,“ pokračoval Plavunov. „Nataša se pro tento úkol nehodí, protože je to vlastně bojový průzkum a nevíme, co nás v tom Drionu čeká. Zbývá tedy Jura. Je fyzicky zdatný, je šikovný, odvážný a vtipný. A tyhle vlastnosti se pro náš úkol budou náramně hodit. Půjdeš se mnou, Burkoni?“

„S radostí, Nikolaji Fjodoroviči!“

„Když půjde Jura, půjdu já taky!“ zvolala Nataša. „Miel je žena a já se s ní určitě lépe dohodnu než ty, táto! Nech nás jít s Jurou oba. Jestli je to léčka a padneme do zajetí, tak ať jsme v tom spolu!“

„Na tom něco je, Nikolaji Fjodoroviči,“ řekl Jura.

„Ještě ty ji v tom podporuj!“ utrhl se na něj Plavunov. „A ty, Natašo, se přestaň chovat jako malá holka! Ještě budeš mít možnost mluvit s Miel. Zatím se ale musíš smířit s tím, že na průzkum půjdeme my dva, ať už je to pro tebe jakkoli těžké. Uvědom si, že jiné řešení tu prostě není!“

Nataša se odvrátila a kousla se do rtů. Nesouhlasila s otcem, ale podrobila se mu, protože předem věděla, že jinak nedá.

Plavunov pak pokračoval:

„Nyní se já a Jura budeme připravovat na tu odpovědnou návštěvu a vy ostatní běžte spát. Za pět hodin vás vzbudím a budete mít pohotovost. Tobě, Natašo, svěřuju Rasulka. Dej na něho pozor, ať zase něco nevyvede.“

Jiskra a Lapin odešli mlčky. Ani jeden, ani druhý nebyl s řešením spokojen. Nataša si utřela slzy a šla hledat Rasulka. Když Plavunov a Burkoň osaměli, Jura se zeptal:

„A jak se budeme připravovat, Nikolaji Fjodoroviči? Budeme se dávat do pucu a přišívat knoflíky jako vojáci před příjezdem generála?“

„To také, Juro. Ovšemže se dáme trochu do pořádku. Ale to není to nejdůležitější. V první řadě musíme předem promyslet, jak se v Drionu budeme chovat a na co všechno se budeme Miel vyptávat. Kdo je, odkud přiletěla, jakou civilizaci zastupuje, v čem spočívá její poslání na Zemi, proč zavítala do hor, a ne do míst hustě obydlených, a tak dále. Otázek bude velmi mnoho. Dávat se do pucu budeme až na konec …“

Šest hodin uběhlo jako voda. Nový horký den již planul v plné síle. Nedaleko černé koule se shromáždilo všech šest zbylých účastníků výpravy. Plavunov s upraveným plnovousem a v čisté bílé košili dával poslední pokyny těm, co zůstávali v táboře:

„Ať se děje cokoli, v žádném případě nesmíte propadnout panice. Dbejte o vlastní bezpečnost, pozorujte Drion zpovzdálí a z dobrého úkrytu a mějte volnou cestu pro ústup. Všechno zaznamenávejte a čekejte. Poslední termín našeho návratu je dnešní půlnoc. Nevrátíme-li se, jednejte, jak uznáte za vhodné. Jako svého zástupce tu nechávám vás, Václave Josefoviči. Jsem přesvědčen, že v případě nutnosti zvolíte správný postup. To je vše. Loučit se nebudeme, protože zůstáváme s vámi v táboře, i když v poněkud nezvyklém příbytku. Juro, jdeme!“

„Dej na sebe pozor, Juro!“ zvolala Nataša.

„Nic se neboj, já se vrátím!“ vesele se zazubil Jura, který byl také nezvykle čistý a učesaný, zamával na pozdrav a vykročil za Plavunovem k černé kouli.

„Juro, táto, čekáme na vás! Zlomte vaz!“ vykřikla ještě Nataša. Jura se otočil a poslal jí hubičku.

Když Plavunov a Burkoň dorazili těsně ke kouli, zastavili se přesně na tom místě, na němž za úsvitu stála Miel. Čekali, že na ně rovněž spadne něco bílého, co je v mžiku oka odnese dovnitř Drionu. Nebylo jim při tom nijak valně, ale stáli nehybně a odhodlaně jako vojáci na čestné stráži. Minuty míjely jedna za druhou, ale záhadné cosi se nezjevovalo. Připadalo jim to trapné a už po sobě bezradně pokukovali, když vtom spatřili, že z otvoru Drionu se k nim soukají široké červené schody. Uhnuli, aby se schodiště opřelo o zem, a ulehčeně se na sebe usmáli.

„Schody jsou přistaveny, Nikolaji Fjodoroviči, můžeme jít,“ pravil tiše Jura.

Oba rázně vykročili nahoru.

15

Ve vstupním otvoru se museli sehnout. Ale jakmile ho překročili, octli se ve vysoké prostorné hale ozářené jasným světlem. Uprostřed haly na lesklé zrcadlové podlaze stála Miel ve svém stříbřitém oděvu. Vypadala mnohem svěžejší a na tváři jí zářil přívětivý úsměv. Z přístroje, který měla na prsou, se ozvala melodická řeč: „Vítám vás na palubě Drionu, přátelé. Mrzí mě ale, Nikolaji Fjodoroviči, že mi nedůvěřujete. Slíbil jste přece, že přijdete všichni, a zatím jste s sebou vzal jenom Juru Burkoně. To však nevadí. Vynasnažím se, abych vás dlouho nezdržela. Nechci, aby se vaši přátelé o vás zbytečně strachovali. Následujte mě, prosím, a ničeho se nebojte.“

Po těchto slovech se Miel otočila a zamířila do nitra Drionu. Zmatení a poněkud zahanbení muži se pustili za ní. V růžových stěnách se před Miel otvíraly stále nové oválné otvory, jako by se okolní hmota podřizovala jejímu pohledu nebo její vůli. Plavunov a Burkoň kráčeli mlčky za svou hostitelkou a jen se v duchu divili, odkud v té poměrně nevelké kouli mohly vzniknout tak rozsáhlé sály a tak dlouhé přímé chodby. Plavunov to připisoval hypnóze nebo nějakému optickému klamu.

Když vstoupili do velké modré haly, Miel se zastavila a řekla:

„Posaďte se, prosím vás, do křesel a soustřeďte se.“

Rozhlédli se a opodál spatřili dvě modrá křesla. Byli by přísahali, že ještě před chvíli byla hala úplně prázdná. Vyměnili si pohledy a usedli do křesel.

Za těch pár vteřin, co byli k hostitelce otočeni zády, stačila nehlučně zmizet. Měli teď před sebou naprosto prázdný prostor. Uvědomili si však už, že tyto magické efekty zdaleka nejsou to hlavní, ozbrojili se proto trpělivostí a čekali, co bude dál. Seděli nyní a hleděli na protilehlou stěnu, od níž je oddělovalo asi deset metrů. Svým zbarvením se podobala čisté obloze nad horami za jasného slunečného dne. Zdála se také stejně hluboká. Pohled na ni byl docela příjemný, a tak tedy na ni civěli a mlčeli.

Několik minut panovalo v hale naprosté ticho. A najednou neznámo odkud zazněl zesílený hlas neviditelné Miel:

„Poslouchejte, drazí přátelé, a dívejte se! Buďte pozorní a vnímaví! To, co vám nyní předvedu, je určeno všem lidem vaší planety. Nevadí, že to zhlédnete jen vy dva. Podle vás si učiním úsudek o vývoji rozumu na vaší planetě, o minulosti i budoucnosti všeho vašeho lidstva. Proč na to stačíte jen vy dva? Vysvětlím vám to zcela stručně. Aby se poznalo složení celého oceánu, není zapotřebí ho zkoumat v celé jeho nezměrnosti. Stačí k tomu vzít dvě kapky mořské vody. Poví toho o oceánu víc než dost. A nyní několik slov o tom, kdo jsem a odkud jsem k vám přišla. Jsem vyslankyní Ortomiránu, což ve vaší řeči může znamenat tolik jako Svaz tisíce planet. Toto velké seskupení slunečních soustav a obydlených planet se nalézá ve středu Galaxie. Později vám o tom povím víc. Teď ale trochu názorné symboliky. Na jedné z planet Ortomiránu se vyskytuje unikátní strom, množící se výhradně kořeny, ačkoli v období své zralosti kvete. Tento strom se nazývá guola. Zapamatujte si, přátelé, toto slovo: guola. Strom se rozvíjí a roste s obdivuhodnou, téměř zázračnou rychlostí a v určité době se obaluje květy nevídané krásy. Hleďte!“

Modrá stěna před Plavunovem a Burkoněm se najednou proměnila v obrovskou obrazovku. Ne, nebylo to podobné televizi, která tenkrát ještě neexistovala, ale filmovému plátnu teprve ne. Bylo to spíš jako velké dokořán otevřené okno do neznámého světa. A ihned se objevil strom se sytě zelenými, dlouhými, mečům podobnými listy, s mohutným kmenem a krásnými, rozložitými silnými větvemi. A na tom stromě se najednou začaly rozvíjet květy – nádherné velké květy podobné růžím, ale větší a třpytící se jako drahokamy nejrůznějších barev. Květy obalily strom tak hustě, že brzy nebylo vidět ani větve, ani listy.

Plavunov a Burkoň na to hleděli jako u vytržení. Přitom se hlas neviditelné Miel stále rozléhal halou.

A najednou opět nastalo hrobové ticho. Ale strom na obrazovce stále zářil a jiskřil tisíci jasných barev, a divákům už pomalu připadalo, že to, co ho obaluje, nejsou květy, ale jakýsi velký pestrobarevný hmyz, nenasytný a krutý. Nakonec strom nevydržel útok vlastních květů. Napřed začaly opadávat dlouhé zežloutlé listy, pak se začaly lámat celé výhonky a trsy, a nakonec i ty silné a dlouhé větve. Zůstal jen černý, jakoby zuhelnatělý kmen. Strom umřel a u jeho podnoží se válely opadané květy. Teď již hnily a rychle se měnily v bláto.

Znovu se ozval hlas Miel, nyní tlumený a smutný:

„Krásné a hojné jsou květy guoly, leč bohužel jsou naplněny prudkým jedem. Rozkvétající rychle a v úžasném množství, ale, hned jak rozkvetou, zabijí strom, který je stvořil, a s ním i sebe. Zahynou, aniž by daly plody. Zapamatujte si, přátelé, toto slovo, nejhroznější a nejsmutnější ze všech, které znám: guola!“

Obrazovka zhasla a mrtvý strom zmizel. Zas tu byla jen azurově modrá stěna. Hlas Miel byl nyní klidnější. Začala vyprávět o své daleké vlasti a o tom tajuplném poslání, které ji přivedlo na planetu Zemi.

16

Gigantické kosmické seskupení rozumem ovládnutých světů, jež se za nekonečně dlouhou dobu rozvinulo ve středové oblasti naší Galaxie, nedalo se přesně definovat slovy pozemských jazyků. Miel použila slova „stát“, ale Ortomirán nebyl státem v našem obvyklém chápání. Byl to útvar kosmický a jeho rozsáhlost se vymykala lidské představivosti. Civilizačně ovládnutý a organizovaný kosmos zabíral tu prostor o průměru sta světelných let. Je těžko si představit tak nesmírnou rozlehlost. Pro nás je naše Slunce dalekým, nedostižným tělesem, ačkoli jeho paprsek letí k Zemi všeho všudy osm minut. A v Ortomiránu by takový paprsek potřeboval celé století, aby ho proťal středem od jedné hranice k druhé.

V názvu Svaz tisíce planet určuje to tisíc jen množství planet, na nichž se samostatně vyvinula rozumná civilizace. Ve skutečnosti tento spojený kosmický útvar zahrnoval tisíce slunečních soustav a desítky tisíc planet. Je to opravdu něco velkého a úchvatného, nicméně v porovnání s celou naší Galaxií, která se skládá ze stovek miliard hvězd, je samozřejmě i tento gigantický Ortomirán pouhou kapkou v moři.

Organizačním a řídícím jádrem Ortomiránu se stala planeta Auriula, třetí planeta v soustavě hvězdy Doaklény, která podle tvrzení Miel byla velmi podobná našemu Slunci. Ve svém celkovém vývoji pokročil Ortomirán tak daleko, že pro Miel bylo těžko vyprávět o něm Pozemšťanům něco zcela konkrétního. V pozemské řeči, kterou její přístroj ovládl ne zcela dokonale, jí chyběly příslušné pojmy, termíny a názvosloví a z reálií pozemského života neznala nezbytné návaznosti, aby to či ono objasnila pomocí podobenství. Vše ortomiránské mělo formy natolik vzdálené pozemským podobám, že jakýkoli po

kus přizpůsobit je úrovni lidí byl předem odsouzen k nezdaru.

Něco však pochopili dokonale, ba dokonce s uspokojením uvítali. Bylo to sdělení o tom, že na žádné z planet Ortomiránu, a tudíž pravděpodobně ani nikde v celé Galaxii neexistují jiné formy rozumného života než právě lidské. Pro Plavunova a Burkoně to bylo zadostiučiněním a útěchou a oba si bezděčně vzpomněli, jak četař Lapin mluvil o krokodýlech s železnými zobáky. Ne, ne, nikde nejsou rozumné obludy, v celém nekonečném kosmickém prostoru se rozumný život formuje do lidské podoby, a to je právě dobré a uklidňující.

Jinak ale ta složitost cizího neznámého světa dolehla na Plavunova a Burkoně velmi těžce. Užasle naslouchali vyprávění Miel a užasle sledovali barvité prostorové obrazy na modré stěně. Něco však na ně zapůsobilo obzvlášť silným dojmem. Byl to Omniment.

Miel o něm řekla:

„Omniment je gigantický umělý mozek, vybudovaný na planetě Auriule. Řídí a koordinuje činnost všech obyvatel Ortomiránu, jejichž počet dosahuje několika set trilionů. Z tohoto obrovského množství živých lidských mozků prýští nekonečný proud myšlenek a nápadů. Omniment tyto myšlenky sbírá, podrobuje rozboru a uspořádává do logických soustav. Na tomto podkladě pak činí závěry, poskytuje rady, konstruktivně koordinuje ideje ve vědě a technice, v umění a politice a v jiných oblastech života. Tím plně vylučuje souběžnost výzkumů, opakovaných nápadů a neplodných směrů, což v konečném výsledku znamená nesmírnou úsporu duševní energie. Bez takového ideového centra by byla činnost lidského rozumu primitivní, omezená a chaotická. Omniment zná všechno, zaznamenává i tu nejmenší stopu myšlenky, která se jen mihla v mozku lidského jedince a vzápětí zhasla, byla zapomenuta nebo potlačena. Omniment ji však podchytí, zařadí do určité soustavy a pak ji buď rozvine samostatně, má-li už dostatek podkladů na dané téma, nebo ji vyšle zpět do lidského mozku, aby v něm uzrála a zdokonalila se. Vybírá si k tomu nejvhodnějšího jedince, nebo dokonce i několik jedinců, kteří pro rozpracování této myšlenky mají nejlepší předpoklady. Sleduje pak jejích tvůrčí myšlenkovou činnost, koordinuje ji a napovídá optimální řešení.“

Toto líčení už nebylo doprovázeno obrazy na stěně, a proto si Plavunov dovolil poznámku:

„Promiňte, Miel, ale pokud jsem to pochopil, ten váš Omniment nadobro vylučuje jakékoli autorství a osobní zásluhy jednotlivců! U vás tedy nikdo neví, kdo je skutečným autorem toho či onoho objevu, vynálezu, nebo dokonce i uměleckého díla.“

„Už dávno jsme se zřekli pojmu autorství a vlastnického přístupu ke svým idejím,“ odpověděla Miel. „Naše myšlenky se soustřeďují v Omnimentu a jeho prostřednictvím patří všem obyvatelům Ortomiránu.“

„Ale to je přece naprostý zánik lidské osobnosti! Musí to přece nezbytně vést k degradaci jedince! K úplné stagnaci duševního vývoje!“ pohoršeně zvolal Plavunov.

„Mýlíte se. Vývoj osobnosti vůbec není podmíněn pocitem vlastnictví na takzvané nadání a určité individuální schopnosti. V určitém stadiu lidského vývoje je tato fikce nezbytně nutná. Je to však pořád jen fikce. Ve skutečnosti ale žádné nadání, ba ani ta vrcholná genialita není a nemůže být zásluhou jednotlivé osoby. Je to vždy jen a jen výsledek mnoha souhrnných faktorů, z nichž stačí uvést genetické mutace všech pokolení a celkový vývoj společnosti. Mimo lidskou společnost se žádný sebenadanější jednotlivec vyvinout nemůže. To snad už víte. Je to tedy vždy jen a jen celospolečenská záležitost. Každá myšlenka, každý tvůrčí akt je výsledkem biologické evoluce, všeobecného společenského, vědeckého a kulturního vývoje. A na tom mají zásluhu nejen všichni žijící členové lidské společnosti, ale i veškerá předchozí pokolení lidí, zúčastněná na vytváření určité uzavřené civilizace. Žádný tvůrčí akt jednotlivce nevzniká ve vzduchoprázdnu. Musí být připraven geneticky a civilizačně. Je tedy přinejmenším naivní vyzdvihovat jednotlivce za to, že objevil nový zákon přírody, stvořil geniální umělecké dílo nebo vynalezl nový stroj.“

„Možná že je to naivní, ale zcela určitě je to hluboce lidské,“ trval na svém Plavunov. „Jména svých géniů ctí každý národ, a těch největších i celé lidstvo. Nedovedu si dost dobře představit, že by naše civilizace vyškrtla ze svých dějin taková jména jako Homér, Darwin nebo Edison. Těch slavných jmen jsou tisíce a každé z nich s úctou chováme v paměti. Bez nich by naše kultura přestala existovat. To nejsou pouze jména, to jsou mezníky, ba někdy celé epochy ve vývoji vědy, literatury, umění!“

„Ctíte jména nebo díla?“

„Oboje! Je to přece těsně spjato! Raffaelova Madona je geniální obraz a je nemyslitelný bez jména Raffael!“

„Byl by ten obraz méně přitažlivý a esteticky působivý, kdyby jméno autora zůstalo neznámé?“

„To snad ne. Ale člověk potřebuje pocítit vděčnost k určitému Mistrovi…“

„Stejně dobře může cítit vděčnost k celému lidstvu, které dokázalo Mistra vychovat a poskytovat mu možnost, aby se tak velkolepě projevil. Představte si, že při pohledu na Raffaelovu Madonu, o níž jste se zmínil, by si mohl každý, i ten nejméně obdařený příslušník vašeho lidstva pomyslet: Jak je to úchvatně krásné a jací jsme to nadaní lidé, že můžeme něco takového vytvořit! Taková myšlenka je pro člověka povznášející a má nedozírnou výchovnou účinnost. Žádný člověk se pak nebude cítit zbytečný v lidské společnosti nebo méněcenný. A bude to správné, protože zbyteční a méněcenní lidé vůbec neexistují.“

Hlas Miel se na chvíli odmlčel, a když se pak znovu ozval, zazněl jakýmsi novým, vážnějším a hlubším tónem:

„V průběhu postupného formování Ortomiránu, přátelé, nashromáždil Omniment obrovské množství informací o kosmu. Když je zpracoval, poradil lidem, aby rozšířili průzkum co nejhlouběji do Galaxie a nasbírali co nejvíce údajů o planetách, na nichž existuje rozumný život. Tento průzkum se prováděl během několika tisíciletí. Z údajů o půlmiliónu obydlených planet, které se během té doby staly objektem skrytého pozorování a výzkumu, vyšlo postupně najevo, že se na některých planetách vyvíjí rozum tak bouřlivě a nespoutaně, že celé dějiny jeho civilizace představují nekonečný řetěz jakýchsi vývojových výbuchů, jakýchsi podivných explozí, zapříčiněných bezpochyby nedostatkem sociální a etické rovnováhy. Války, hladomory, epidemie, vykořisťování a vyhlazování obrovských lidských mas, krutosti, mučírny, popravy, žalářování a kdovíjaké ještě ukrutnosti a na závěr všeho pak úplné sebezničení, zpustošení celé planety, úplný zánik rozumu a života v daném koutku vesmíru. Takový je osud těchto záhadných civilizací, které s neslýchanou rychlostí dosahují vrcholného vývoje, nashromáždí nesmírné kulturní poklady a nakonec pak skončí globální sebevraždou.

Milióny ortomiránských vědců zkoumaly tento zlověstný jev z pokolení do pokolení. Konečně pak Omniment prohlásil, že údajů a myšlenek o tomto problému je nastřádáno dostatečné množství. Uspořádal pak veškerý materiál a vypracoval způsob, jakým se rozum, postižený zhoubnou chorobou, dá zachránit. Ta strašlivá choroba dostala na návrh vědců název g u o l a. Celé tři století pak probíhaly přípravy na celogalaktickou záchrannou akci. Bylo třeba vytvořit vhodné kosmické lodě, rozpracovat deguolizační preparát s rychlou globální účinností, vybrat a vycvičit tisíce kosmonautů. Omniment doporučil, aby za vyslance dobré vůle byly určeny výhradně ženy, neboť, jak to přesvědčivě dokázal, jen ženy mají všechny předpoklady k tomu, aby toto poslání humanity a spásy uskutečnily s nejvyšší citlivostí a jemností. Ve zvláštních střediscích na různých planetách nastoupily výcvik přísně vybrané dívky. Já jsem měla štěstí dostat se mezi dvacet tisíc vyvolených.

Ke konci našeho výcviku byla dokončena i práce na výrobě Drionů. Zkoumání problematiky Drionů započalo sice mnohem dříve, než vznikl Velký projekt deguolizace Galaxie, a původně se to dělalo pro naprosto jiný účel, ale pak se shledalo, že právě Driony jsou tím nejdokonalejším kosmickým dopravním prostředkem. Jsou prakticky nezranitelné, jsou schopny vyvinout světelnou rychlost a mají v sobě bohatou zásobu svinutého prostoru. Navíc jsou vyrobeny ze zvláštní psychohmoty, a dají se proto řídit prostými impulsy vůle.

A pak nastal ten slavný okamžik. Celý Ortomirán se s námi loučil a sledoval náš odlet. Dvacet tisíc Drionů vyrazilo současně z nesčetných kosmodromů a vydalo se na cestu do nejrůznějších končin Galaxie. Ten můj a sto devadesát devět jiných startovaly z hlavního kosmodromu na Auriule, neboť právě tato planeta je mým rodištěm a domovem. Všechny kosmonautky měly jeden a týž úkol: hledat světy postižené guolou a zachraňovat je před jistou záhubou. Byly jsme k tomu vybaveny tím nejdokonalejším deguolizačním prostředkem.

Léčení za pomoci deguolizátoru spočívá v tom, že podle stupně guoly se deseti až tisícinásobně zpomaluje rozvoj civilizace, zjemňují se mravy, vznikají příznivé podmínky pro nastolení sociální a etické rovnováhy a úplně se odstraňuje zhoubná agresivita.

Navštívila jsem již šest set šedesát pět planet. Vaše je šestistá šedesátá šestá. Určitě vás bude zajímat, kolik případů guoly jsem objevila. Není to žádné tajemství. Guolu jsem zjistila na poměrně malém počtu planet: jen na patnácti. Z toho jsem dvanáct civilizací zachránila, tři pak našla již po jejich zániku. Mrtvé, planety, pustá polozbořená města, lidské stíny na ohněm sežehnutých stěnách. Ušetřím vás a nebudu vám ukazovat tyto hrůzné obrazy zkázy způsobené guolou.“

17

Mielin hlas zmlkl a v hale nastalo hluboké ticho. Plavunov a Burkoň zůstávali nehybně sedět s očima upřenýma do bezedného blankytu protilehlé stěny.

Konečně se Plavunov rozhlédl prázdnou halou, přejel si dlaněmi tváře, pohladil si plnovous a tiše pravil:

„Kdo by si kdy pomyslil, že někde v kosmických dálavách lidé jako my dosáhli takových výšin. Máme co dohánět, Juro … A stejně je to obdivuhodné, jak je ten náš vesmír uspořádán…“

„Nic si z toho nedělejte, Nikolaji Fjodoroviči!“ se zápalem zvolal Burkoň. „My taky nejsme jen tak ledajací hlupáci. Ti Ortomiránci si mohli dovolit zkoumat jeden jediný problém několik tisíciletí. Zřejmě jim na čase moc nezáleží. A u nás přece celé dějiny mají jen těch několik tisíc let. A stačili jsme toho dost. A co toho ještě dokážem! Určitě je dohoníme a předhoníme, když tam nad každou otázkou budou dumat tak dlouho i s tím svým zázračným Omnimentem… Ale to léčení od té guoly, to teda vymysleli opravdu chytře. Vypadá to, Nikolaji Fjodoroviči, že Miel je vlastně lékařka v kosmickém měřítku. Léčí planety a lidstva! No to je přece ohromné! A Peťka Lapin plácal, že se jí bojí víc, než kdyby to byli krokodýlové s železnými zobáky. Vždycky jsem říkal, že je dubová palice …“

„Nech toho, Juro, vždyť nás určitě slyší!“

Burkoň se k Plavunovovi naklonil a zašeptal mu do ucha:

„Víte, co by teď mohlo přijít, Nikolaji Fjodoroviči?“

„No copak?“

„Něco pořádného na zub. Jsme tu na návštěvě už kolik hodin, ale pohoštění pořád žádné. Jeden by tu zahynul hlady i bez guoly.“

„Že ti není hanba, Burkoni!“

„Ale co, říkám to přece jen tak vám, ne? A hlad mám opravdu jako vlk. Po takovém filmu a přednášce mi nějak vytrávilo. Kdyby zplnomocněným vyslancům planety Země dala aspoň kus chleba …“

„Musíš to, Juro, vydržet. Myslím, že nám už Miel ukázala všechno a snad nás už nechá odejít. Ujistíme ji, že naše planeta nemá s guolou nic společného a pak s námi určitě nebude ztrácet čas. Má toho před sebou ještě moc.“

„S tou guolou to není tak jisté, přátelé,“ ozvala se pojednou Miel zcela nablízku.

Plavunov a Burkoň sebou trhli a rychle se ohlédli. Miel, která přišla neznámo odkud, se k nim blížila s laskavým úsměvem. Po jejím boku klouzal po zrcadlové podlaze podivný oválný předmět jasně oranžové barvy. Byl velký asi jako stůl pro několik osob a také se do jisté míry stolu podobal, až snad na to, že místo hladké desky měl nahoře stříšku ve tvaru polokoule. Předmět se pohyboval samočinně a zastavil se před Plavunovem a Burkoněm, že ho měli na dosah ruky.

„Poněkud jste si pospíšili se závěrem, Nikolaji Fjodoroviči,“ pokračoval zvučný hlas z přístroje na hrudi Miel, zatímco dívčiny oči zkoumaly udivené tváře hostů. „Zdržím vás tu ještě asi tak tři hodiny. Abyste však nezeslábli, nabízím vám jídlo. Je připraveno přesně podle vzoru toho, co si sami pro sebe připravujete. V tom se logátor Drionu nemohl splést. Přeji vám dobrou chuť, přátelé!“

S těmito slovy se lehce dotkla povrchu polokoule, ta se rozevřela uprostřed, její stěny se po stranách zasunuly a vznikl tak stůl, na kterém stály plechové misky a hrnky. Bylo to obvyklé jídlo pro geology uvařené na ohni a čpící kouřem.

Když Jura ochutnal obsah své misky, ušklíbl se a pravil šeptem:

„No těbůh! Je to okopírovaný ze včerejší večeře, kterou jsme ukuchtili společně s Jiskrou: je to připálený a přesolený až hrůza! Tomu se říká smůla!“

Plavunov na něj zahrozil prstem a s přehnanou vřelostí pronesl slova díků. Zatímco jedli, promluvila k nim Miel takto:

„Nyní víte, přátelé, kdo jsem a proč jsem k vám zavítala. Pevně věřím, že mi pomůžete v uskutečnění mého poslání. Nebude to pro vás nikterak těžké. Jeden z vás mi musí zcela stručně vypovědět dějiny vaší civilizace, druhý pak bude vyprávět o současnosti a perspektivách budoucnosti. Bez podrobností, jen tak povšechně. Jen to, co víte. Tyto kusé údaje mi naprosto postačí.“

Plavunov přestal jíst a zvedl hlavu. V očích se mu zjevil výraz napjaté pozornosti.

„Chcete zjistit, Miel, zda je naše lidstvo zdravé?“

„Ano, musím to zjistit, je to má povinnost.“

„Pokládáte nás dva za dostatečně kompetentní představitele celé naší civilizace?“

„Nevyhledávám vynikající znalce s širokou erudicí a kompetencí. Stačí mi znalosti obyčejných průměrných zástupců dané civilizace. Jste přece na vaše poměry dosti vzdělaní lidé a vaše vědomosti musí zahrnovat to nejpodstatnější o vývoji rozumu, mravech, vzájemných vztazích a způsobu života na vaší planetě. Nebo se snad mýlím a vy patříte ke skupině zaostalých ve vývoji?“

„K tomu se přece nikdo nikdy nepřizná. Ale my ke skupině zaostalých opravdu nepatříme. Jsme docela dobrý průměr a naše vzdělání je na dnešní poměry jistě velice solidní. Absolvoval jsem vysoké učení technické, jsem inženýr geolog. Můj mladý kolega je student druhého ročníku geologického institutu.“

„Znáte tedy dějiny a život na planetě dosti dobře?“

„To tedy známe. Ale pro dalekosáhlé závěry je to snad málo. K tomu je přece třeba sociologů, historiků, filozofů, ba i vysoce kvalifikovaných politiků.“

„Uklidněte se, Nikolaji Fjodoroviči. Závěry bude dělat logátor, který k tomu má všechny předpoklady a je spolehlivě přesný.“

„Dobře, vidím, že jinak nedáte. V tom případě, nebudete-li mít námitky, dějiny si vezmu na starost já. Můj přítel je mnohem mladší, bude mu víc slušet, aby mluvil o budoucnosti.

„Naprosto s vámi souhlasím.“

Plavunov odstrčil misku, vypil naráz z plechového hrnku čirou studenou vodu a prudce se zvedl z křesla.

„Jsem připraven, Miel.“

„Nespěchejte, váš přítel se ještě nenasytil.“

Ale Burkoň už také škrábal lžící na dně misky. Pak rovněž vyprázdnil svůj plecháček a také vstal.

„Děkuji za výborné pohoštění, Miel,“ uklonil se obřadně.

„Jsem ráda, že vám chutnalo.“

Miel se dotkla rukou stolu, polokoule se zavřela a vzápětí se znovu rozevřela. Nádobí po prostém polním obědě zmizelo. Nyní na desce stolu stál třpytivý broušený pohár, naplněný tmavě fialovou tekutinou. Miel zvedla pohár a podala ho Plavunovovi.

„Vypijte to, Nikolaji Fjodoroviči, a nemějte žádné obavy. Ten nápoj vás pouze uklidní a uvolní veškeré bloky vaší paměti.“

Po kratičkém zaváhání přijal Plavunov pohár a úžasem se celý změnil v obličeji. Byl zkušený geolog, a proto na první dotek poznal, že pohár je vyroben z nejtvrdšího minerálu, jaký zná příroda – z diamantu.

„Jen pijte, pijte,“ jemně ho pobídla Miel, která snad ani nepochopila, proč si ten pohár prohlíží s takovým obdivem.

A Plavunov to vypil.

Ne, nebyla to žádná odporná medicína. Spíše šťáva z jakýchsi neznámých plodů. Ale chuťově to bylo příjemné a osvěžující, něco jako ananasová a jahodová šťáva dohromady.

Stůl sevřel nad pohárem své krovky a tiše se odsunul stranou. Miel vybídla hosty, aby znovu usedli do křesel. Plavunovovi pak dala na hlavu lesklou kovovou obruč, zhotovenou z neznámé, naprosto lehounké slitiny.

„Je to jako svatozář,“ broukl si Jura a bezděčně se usmál.

Miel se upřeně zahleděla inženýrovi do očí a řekla:

„Zavřete oči, soustřeďte se a vzpomínejte v duchu na všechno, co je vám známo z minulosti vašeho lidstva.“

Plavunov zavřel oči a hned se ho zmocnil pocit, jako by se propadával do černé propasti. Nepozbyl při tom vědomí ani si nepřestal uvědomovat své „já“, ale naprosto ztratil schopnost řídit se vlastní vůlí. Byl předtím rozhodnut, že ukáže dějiny lidstva jen po té lepší stránce: jak se rozvíjelo zemědělství a chov dobytka, jak vznikala města a řemesla, jak se budovaly chrámy a paláce, jak se rozvíjela technika a věda. Ale všechna jeho předsevzetí ztroskotala. Před jeho vnitřním zrakem se rozletěly obrazy z dávné minulosti v rychlém a neúprosném sledu. Nebyl schopen zastavit tento zběsilý tok, ba kupodivu si to nyní ani nepřál. Nikdy neviděl tyto výjevy, ale byl si jist, že si je nevymýšlí, že nezadržitelně prýští z jakýchsi nejtajnějších koutů jeho paměti.

Modrá stěna před Burkoněm se rozzářila, dostala prostorovou hloubku a vzápětí ukázala první živé obrazy z historie lidstva. Juru to natolik zaujalo, že ani nepostřehl, jak se Miel opět kamsi ztratila.

18

Na gigantické obrazovce probíhala stavba pyramidy. V palčivých paprscích jižního slunce se pomalu pohybovaly tisícové zástupy polonahých otroků s tmavou pokožkou. Táhli na provazech obrovské kamenné kvádry vzhůru po úpatí rozestavěné pyramidy, obklopené ze všech stran podivným lešením z kamení a mazlavého jílu. Každé spřežení otroků poháněli dozorci v krátkých pruhovaných sukních. Co chvíli na lesklá zpocená záda lidských tahounů dopadaly kruté rány býkovců a holí. Bylo slyšet táhlé úpění, zuřivé výkřiky a břitké šlehy. U paty pyramidy se válelo několik mrtvol, na nichž nebojácně hodovali supi.

Starý Egypt, zakabonil se Burkoň s nelibostí. Tohleto by Nikolaj Fjodorovič ukazovat neměl. Kdoví co si o nás ta kosmická doktorka pomyslí…

Netušil, že Plavunov není schopen řídit tok informací, které překonaly všechny zábrany a vyřítily se z jeho paměti jako voda z protržené hráze. Některé vzpomínky byly takového rázu, že by je ani sám Plavunov nikdy v sobě nehledal. Posléze však tyto barvité a nesmírně živé obrazy uchvátily Burkoně natolik, že zapomněl, kde je a proč se vlastně tento nevídaný film promítá.

Před jeho zraky se vystřídaly tisíce krátkých výjevů z lidských dějin. Některé se rozvíjely podrobněji, jiné zase trvaly jen pár vteřin a byly naprosto úryvkovité. Občas se mihly tak rychle, že si Jura ani nestačil uvědomit, o jakou historickou epochu se vlastně jedná. Zhlédl takto válečná tažení faraóna Ramsese II., bitvy s Etiopy a Libyjci uprostřed pouště, obléhání Tróje, nesčíslné armády Peršanů, jež se pokusily o dobytí malé statečné Hellady, válečné vozy Alexandra Makedonského, běsnící Hannibalovy slony, Caesarovy legie v okřídlených helmách, bezpočetné hordy Attilových Hunů na huňatých podsaditých konících, křižáky v těžkém brnění, plápolající hranice svaté inkvizice, ničivé výpravy španělských conquistadorů proti bezbranným a mírumilovným městům Inků a Aztéků a mnohé, mnohé jiné.

Byly to jen útržky dějin, ale pojil je jeden společný znak: vášnivá a bezohledná destrukce. V každém výjevu byly bitvy, vpády, obléhání, požáry, popravy, válečná tažení, masakry, hekatomby, hladomory, epidemie, vyvražďování a znovu války, války a války.

A nebylo to jen barevné a stereoskopické, ale dokonale živé jako ta nejpravější skutečnost. Vypadalo to, jako by se tyto výjevy odehrávaly za širokánským, dokořán otevřeným oknem, kterým se dovnitř co chvíli vedraly ostré závany různorodých pachů: lidí a zvířat, krve a dýmu.

Jen zřídka se mezi krvavými událostmi mihl mírový obrázek: svátek rozvodnění Nilu, starořecké divadlo, Ulug Begova hvězdárna nebo Kolumbovy karavely.

Mnohé úryvky byly pro Burkoně zcela neznámé, jiné uhadoval a některé poznával okamžitě. Ihned kupříkladu poznal železné pluky mongolské jízdy, s níž dobyl Rusko Čingischánův vnuk – chán Batu, ale zároveň se vůbec nemohl vyznat v nekonečných válkách středověké Evropy a pletl si Karla IV. s Karlem Velikým.

Postupně, jak se obrazy přibližovaly k dějinám novodobým, ubýval počet neznámých epizod, avšak zároveň nabývaly války na krutosti, zbraně se zdokonalovaly a množství obětí rostlo. Po Napoleonových taženích a po jeho neslavném útěku z, Ruska poznával již Burkoň všechno napořád. Úryvky byly pořád delší a podrobnější. První světové válce věnoval Plavunov celou minutu a bylo toho ažaž. Bojoval přece sám na frontě a na vlastní oči viděl hrůzné výsledky plynového útoku. Ruskou občanskou válku ukázal rovněž velmi podrobně. Také jí se zúčastnil: pobíjel bělogvardějce a interventy na pěti frontách. Perekop, rozdrcení Wrangela a – konec. Obrazovka zhasla.

Nějakou chvíli seděl ještě Plavunov zcela nehybně, pak pomalu otevřel oči. Zároveň se objevila i Miel. Opatrně sňala z inženýrovy hlavy lesklou obruč, pak ustoupila o dva kroky dozadu a se vzrušeným úžasem si prohlížela hosty, jako by je spatřila poprvé.

„Tak co, Miel, je to špatné, že?“ s nuceným úsměvem se zeptal Plavunov. Miel neodpověděla. Stále se dívala na Pozemšťany široce otevřenýma očima a v těch očích se zračila bolest i lítost, soucit i žal.

Jura to nevydržel a zvolal:

„Počkejte, Miel, nedělejte ukvapené závěry. Dovolte mi napřed, abych vám ukázal, jak to všechno vyřešíme! S tím zabíjením skoncujeme sami, uvidíte!“

Smutné oči Miel se upřely na Juru, zahleděly se do jeho vzrušené tváře a trochu zjasněly. Štíhlá ruka se velitelsky vztáhla k zaoblenému stolu. Ten poslušně připlul před ni a zastavil se. Jemný dotek prstů, a polokoule se rozevřela. Na stolní desce se opět třpytil diamantový pohár, naplněný temně fialovou tekutinou.

Miel se na Juru povzbudivě usmála a mlčky mu pohár podala. Burkoň se vyhoupl z křesla, vzal nápoj z dívčiných rukou a vypil jeho obsah jedním dechem. Když znovu usedl do křesla, přistoupila k němu Miel s tou svou lesklou obručí. Než mu ji dala na hlavu, naklonil se k němu Plavunov a řekl s hlubokou vážností:

„Je to teď na tobě, Burkoni. Pověz celou pravdu, všechno, čemu tě učili a o čem sníš sám, když myslíš na naši budoucnost. Je to důležité, Burkoni …“

„Nemějte obavy, Nikolaji Fjodoroviči, všechno je mi jasné. Vynasnažím se, abych tu naši krvavou minulost smazal,“ řekl Jura odhodlaně.

A do toho zazněl melodický hlas Miel, která už mu položila obruč na hlavu:

„Zavřete oči, příteli, zavřete oči! Soustřeďte se a rozpomeňte se na všechno, co je vám známo o současné situaci na vaší planetě a o perspektivách budoucnosti vaší civilizace.“

Jura zavřel oči. Plavunov se nachýlil v křesle dopředu, upřel nedočkavý pohled na modrou stěnu a starostlivě zamumlal: „Jen aby se nenechal unést city a nepřehnal to…“

Široká obrazovka se rozsvítila, rozletěla se do hloubky nesmírného prostranství a rázem se naplnila jakýmisi podivnými, bouřlivě se zmítajícími, jasně rudými proudy. Plavunov sebou trhl a ještě víc se posunul kupředu, ale v příštím okamžiku se uklidnil a ulehčeně se opřel zády o opěradlo křesla. Pochopil, že ty jasně rudé proudy nejsou nic jiného než záplava vlajek nad prvomájovým průvodem na Rudém náměstí v Moskvě.

Tím Jura Burkoň zahájil líčení současnosti i budoucnosti své země, jsa hluboce přesvědčen, že se to stejnou měrou vztahuje i na celé lidstvo. Po prvomájovém průvodu se na obrazovce zjevily obrazy gigantických staveb, nekonečných lánů obilí, vědeckých ústavů, škol a sportovních hřišť. Jelikož současnost připadala Jurovi jako nekonečný řetěz obdivuhodných proměn, nemohl ji tak docela oddělit od budoucnosti, a proto se v jeho líčení tyto dva prvky neustále prolínaly. Mnohdy ani Plavunov nedokázal pochopit, co je míněno jako současnost a co se vztahuje k budoucnosti. Obrazy byly schematicky prosté, ba někdy plakátově naivní a sem tam v nich náznakově prostupovaly i motivy vyloženě ortomiránské, jež Jurovi bezděčně utkvěly v paměti. Ukázal třeba, jak lidé budují kanál přes mrtvou písečnou poušť. A hned nato, jakoby mávnutím čarovného proutku, se proměnila poušť v bavlníkové pole, v kvetoucí sady a sídliště krásných barevných domů, kulatého, vyloženě ortomiránského tvaru.

Jura nezapomněl ani na obrazy všeobecného míru. Ukázal je snad poněkud zjednodušeně, přesto však svým způsobem přesvědčivě. Ozbrojení lidé se střetávají u hraničních sloupů. Nikoli aby spolu bojovali. Spíš kvůli přátelské besedě. Chvíli se dohadují, pak zahazují zbraně a radostně se objímají. A hned nato se proměňují v mírumilovné zemědělce a dělníky. Společně pak budují továrny a města, sklízejí úrodu a slaví svátky. Má to symbolizovat Mír, Práci a Bratrství. Je to dětsky prosté, ale přesné a působivé.

Dlouho ukazoval Burkoň mír a štěstí, které co nevidět zavládnou na planetě Zemi a jednou provždy oddělí lidstvo od jeho temné krvavé minulosti, až ho to úplně vyčerpalo. Konečně obrazovka zhasla a byla z ní opět klidná modravá stěna. Jurův obličej byl bledý, po tvářích mu stékaly praménky potu. Miel k němu přistoupila se shovívavým úsměvem a opatrně mu sundala z hlavy obruč. Teprve nyní otevřel oči, protřel si je a s nadějí pohlédl na Miel.

„Bylo to dobré? Přesvědčil jsem vás?“ zeptal se tiše.

Miel smutně zavrtěla hlavou.

„Příliš mnoho krve v minulosti. Neznáte cenu života, nelpíte na něm. Všechna vaše krásná předsevzetí mohou ztroskotat. A pak se už nic nedá napravit.“

„Počkejte, Miel …! Ještě moment…“

Burkoň se hluboce nadechl a pokračoval:

„Dovolte mi ještě jeden pokus. Bez obrázků. Budu vám jen tak vyprávět něco ze života. Z mého života. Smím?“

„To je vaše právo, příteli. Vyprávějte.“

Plavunov se díval na Burkoně značně zneklidněn.

„O čem chceš ještě vyprávět? Copak nevidíš, že je to marné?“

„Jen klid, Nikolaji Fjodoroviči, je to dobrý nápad. A zároveň naše poslední šance.“

„Když myslíš …“

Burkoň upřel na Miel odhodlaný pohled a začal mluvit: pomalu, těžce, jako by vysekával slova do žulové desky:

„Pro ty nekonečné války v minulosti, Miel, jste se rozhodla, že nás označíte za nemocné guolou a podrobíte té vaší deguolizaci. Vidím vám to na očích a celkem to chápu. Vy máte u vás v Ortomiránu ten zázračný Omniment, který je moudrý a neomylný, a my tu na Zemi nemáme nic než krvavou minulost a dle vašeho úsudku nejistou budoucnost. Náš případ je však docela zvláštní. Jsem přesvědčen, že ani ten váš Omniment takový případ nepředvídal, ba ani nemohl předvídat. Různorodost vesmíru je nekonečná. Aspoň jsme se tomu tak učili. Nebudu vám vypravovat celý svůj život. Bylo by to příliš dlouhé. Povím vám jen jednu příhodu o svém otci Nikolaji Burkoňovi. Povím vám, jak před šesti lety zahynul.“

Jura si olízl rty, sevřel boční opěradla křesla, až mu zbělely klouby prstů, a pokračoval:

„Válka už tenkrát nebyla. Ale nepřátel jsme měli ještě moc a moc. Ostatně máme je dodnes … Můj otec byl vesnický učitel. Ale obou válek se zúčastnil: do první světové musel, do občanské šel dobrovolně. Pětkrát byl raněn, jen zázrakem zůstal naživu. Když jsme porazili bělogvardějce a interventy, vrátil se otec do rodné vsi. Byl vášnivým stoupencem nového směru v našem životě, a proto bez meškání začal ten nový směr uskutečňovat i u nás na vsi. Školu však nenechal, učil děti dál, protože pro něj nový život a vzdělanost byly jedno a totéž. Ano, učil, a přitom organizoval na vsi první komunu z chudých bezzemků. Bohatí sedláci zuřivě otce nenáviděli, ale chudina na něj nedala dopustit. Život v komuně byl lepší, pracovalo se na svém a nikoli pro kulaky a statkáře. Chudina na otci lpěla a komuna začala prosperovat. Nepřátelé se tedy rozhodli, že s otcem skoncují. Byli přesvědčeni, že bez vůdce se komuna sama od sebe rozpadne. Jednou na jaře kvečeru svolal otec do školy starší žáky. Chtěl si s nimi nacvičit nové písně k Prvnímu máji. To je u nás takový svátek. Bylo mi tenkrát čtrnáct let, a tak jsem taky přišel. My, kluci a holky, jsme seděli ve třídě v těsném půlkruhu a otec stál před námi. Vidím ho jako teď. Měl pohublý obličej s dlouhou jizvou od rány šavlí a husté černé vlasy. A oči měl modré a veselé. Byl ve staré vojenské blůze a dlouhý vojenský kabát měl přehozený jen tak přes ramena. Ve škole se netopilo, protože se dřívím šetřilo pro vyučování. Hlas měl otec trochu chraptivý, ale stejně zpíval hezky. Stál zády k oknu a předzpívával nám píseň Lokomotiva letí vpřed. Za oknem se již docela setmělo. Najednou zařinčelo sklo a vysypalo se. A zároveň k otcovým nohám dopadla podomácku vyrobená bomba. Syčela a sypala jiskry od doutnáku. Žáci ztuhli, nikdo ani nevykřikl. A otec neváhal ani vteřinu, protože ihned pochopil: vybuchne-li bomba takto na zemi, může zabít nebo zmrzačit některé z dětí. Padl tedy na bombu a přikryl ji svým tělem. A hned nato explodovala …“

Jura se odmlčel, polkl naprázdno a ukončil vyprávění tlumeným, chvějícím se hlasem:

„Můj otec mi zahynul před očima. Z nás, jeho žáků, nebyl nikdo ani zraněn. Celý výbuch dostal učitel Nikolaj Burkoň do svého těla. Nás to jen potřísnilo jeho krví…“

A zase krátká pomlka. Poslední slova pronesl se zvláštním důrazem a silou:

„To není ojedinělý případ, Miel. Takoví lidé se pustili do přestavby našeho světa. To nejsou fantastové a snílkové. Jednají na podkladě přesně rozpracované společenské vědy. A jedním ze základních principů této vědy je, že nic není posvátnější a cennější než lidský život. Přitom sami jsou ochotni přinést jakoukoli oběť včetně vlastního života pro štěstí a život jiných lidí. Jsou tvrdí k nepřátelům, ale ještě tvrdší jsou sami k sobě. Není hrdinského činu, před nímž by couvli, jde-li o to, aby učinili lidstvo šťastným, zbavili je válek a vykořisťování. Neleknou se ani guoly, Miel! Odstraní tuto nemoc sami a učiní z naší planety tak krásný a dokonalý svět, že i Ortomirán ho bude obdivovat. Přísahám vám při památce svého otce, že se tak stane!“

Když Burkoň domluvil, rozprostřelo se halou hluboké ticho. Miel hleděla na Juru, jako by čekala, že bude pokračovat. V jejím pohledu se zračil obdiv s jen nepatrným stínem pochybnosti.

Burkoň se otočil k Plavunovovi.

„Řekl jsem to dobře, Nikolaji Fjodoroviči?“

„Výborně, Juro! Bylo to lepší než všechny ty tvoje agitační obrázky!“ vzrušeně zvolal Plavunov. Pak pohlédl na Miel, hlasitě si odkašlal a s trpkým úsměvem dodal: „Ostatně nepřísluší mi, abych to posuzoval. Vyslechneme si, co nám na to řekne náš přísný kosmický kontrolor.“

Miel na něj vrhla vážný pohled a řekla:

„Příběh člověka, který bez váhání obětoval vlastní život pro záchranu jiných, na mě učinil hluboký dojem. V tomto příběhu je víc přesvědčivých informací o budoucnosti vašeho lidstva než v tisících vědeckých traktátů. Vedou-li vaši civilizaci lidé jako ten učitel, co položil život za svoje žáky, nepokládám za nutné vyhlásit u vás stav guoly. Je ale tomu opravdu tak? Máte takových lidí dost, aby strhli za sebou veškeré lidstvo? A je-li tomu tak, dokáží změnit svou lidskou podstatu a vymýtit z ní guolu? Nevyvolají na planetě ještě hroznější válečnou katastrofu ve jménu života, štěstí a míru? Z minulosti jste mi, Nikolaji Fjodoroviči, ukázal svatou inkvizici, která trestala lidi upálením zaživa. Nemůžete mi říct, ve jménu čeho se konaly tak kruté popravy?“

„Bylo to období nejhlubšího temna v lidských dějinách, Miel,“ pokrčil Plavunov rameny. „Inkvizice upalovala kacíře. Domnívala se, že tím zachraňuje jejich duše před věčným ohněm pekla.“

„To znamená, že páchala hrůzostrašné ukrutnosti z těch nejlepších pohnutek, upalovala lidi pro blaho jejich duše. Je to otřesné, přátelé, a to právě nejlépe charakterizuje vaše lidstvo.“

„Ale to bylo přece období tmářství a náboženských bludů!“ zvolal Plavunov. „Nyní je to něco jiného! Máme přesnou společenskou vědu a chceme dát lidem štěstí zde na zemi!“

„Kéž by tomu tak bylo! Nedivte se však, že mám určité pochyby, a nebuďte tím hned dotčeni. Nepochybuji o upřímnosti a čestnosti vašich pohnutek, ale jen a jen o přesnosti informací. Pro lásku k vlasti, pro lásku ke svému lidstvu a rodné planetě můžete bezděčně zveličovat význam jednotlivých jevů a tím se dopustit neodčinitelné chyby. Hluboce si vážím vašich citů, ale v nynější situaci nemohou rozhodovat city. Je tu třeba přesných a prověřených faktů. Já se přece také nesmím zmýlit. Jen jednou jsem dala na city a jen taktak že jsem tím nepřivedla k zániku nádhernou obydlenou planetu se zajímavou a svéráznou lidskou civilizací. Nechala jsem se tam od lidí přesvědčit, že guolu, kterou tam jisto jistě měli, dokážou zdolat vlastními silami, že k tomu mají naprosto spolehlivé vědecké prostředky. Už jsem nastoupila do Drionu, abych tu nádhernou planetu opustila, když vtom zachytil logátor úpěnlivé volání o pomoc. Vyšla jsem ven a dozvěděla se, že na planetě právě vypukla strašlivá nukleární válka. Obě znepřátelené strany ji rozpoutaly ve jménu pokroku, míru a štěstí lidstva. Zastavila jsem válku, přestože již stačila způsobit planetě nesmírnou škodu: několik set miliónů mrtvých a tisíce rozbořených měst, nemluvě o zamoření radioaktivním zářením. Zachránila jsem jejich civilizaci, sice těžce zraněnou a napolo zničenou, ale přece žijící. I té radioaktivity jsem je zbavila. Nyní tam lidé budou žít. Zacelí si rány a budou žít věčně. Ale ty stovky miliónů mrtvých mám na svědomí já a to pro mne není lehké.“

Když Miel domluvila, vyměnili si Plavunov s Burkoněm pohledy a oba současně povstali z křesel.

„Pokud jsem vás pochopil, nacházíte jistou podobnost mezi naší Zemí a onou napolo zničenou planetou,“ pravil Plavunov zastřeným hlasem. „Máme tomu rozumět tak, že i o nás pochybujete?“

„Dnes večer, přátelé, se ještě jednou uvidíme. Přijdu k vám před setměním. Pak si o tom promluvíme. A nyní dovolte, abych vás vyprovodila k východu,“ řekla Miel vyhýbavě a pokynula jim; aby ji následovali.

19

„Miel nám neuvěřila, protože nepochopila ani nás, ani podstatu našeho života. Jestliže nic nepodnikneme, máme tu deguolizaci jistou. Přitom ale vůbec nevíme, co bychom mohli podniknout.“

Těmito slovy ukončil Plavunov své vyprávění o návštěvě Drionu a o jednání se zástupkyní Ortomiránu. Ve stanu pak zavládlo tísnivé ticho. Dokonce i Rasulek zmlkl a jen neklidně zkoumal pohledem ustarané obličeje dospělých.

První porušil toto tíživé ticho Petr Lapin. Zvedl se, rozhodným trhnutím na sobě urovnal vojenskou blůzu a s rozvážným klidem pravil:

„Mám k vám jednu závažnou otázku, Nikolaji Fjodoryči. Čímpak ta kosmická doktorka léčí lidstvo nemocné guolou? Lidí přece máme na Zemi moc, skoro dvě miliardy. Než každému strčí do huby pilulku, uplyne tisíc let.“

„Jaképak pilulky, prosím vás,“ unaveně řekl Plavunov. „Miel vypouští do atmosféry planety jakýsi plyn. Prý nemá ani zápach, ani chuť, ani barvu. Prostě něco, co se ani nedá postřehnout. Lidé se toho nadýchají, molekuly plynu okamžitě vniknou do buněk organismu a vyvolají v nich genetickou mutaci. Tím se úplně změní povaha lidí. Stanou se pomalí a dobromyslní jako želvy.“

„Tráví teda lidi plynem, potvora,“ zlostně uzavřel Lapin. Chvíli přemýšlel a opět se zeptal:

„A z čehopak asi má to svoje lesklé odění?“

„Nevím. A k čemu to potřebujete, Petře Ivanoviči?“

„K čemu?‘ Chtěl bych vědět, jestli ho kulka z dobré vojenské flinty prorazí nebo ne.“

„Cože? Kam to vlastně míříte, četaři?“

„Vy nechápete, soudruhu náčelníku expedice? Tak vám to teda vysvětlím. Když se nám tu hezkou, chytrou a hodnou Miel nepodaří přivést k rozumu po dobrém a ona nepřestane strkat nos do cizích věcí, pak bude záhodno naložit s ní jako s obyčejnou diverzantkou. A nemusíme při tom brát ohled na to, že je odkudsi z kosmu.“

„Vy jste se dočista zbláznil, Lapine!“ zvolal Plavunov.

Také ostatní se na četaře osopili: Jiskra, Burkoň i Nataša. Nařkli ho z kulturní zaostalosti, primitivní hrubosti a krvelačnosti. Lapin zvedl ruce a prosil je, aby ho nechali domluvit.

A když všichni ztichli, pokračoval:

„Dobrá, souhlasím, kulka, to by bylo proti všem zákonům a dobrým mravům. Budiž. Necháme kulku jen pro krajní případ. Ale máme tu jinou možnost. Co kdybychom té krasotince hodili na hlavu pytel, svázali ji, aby se nemohla pohnout, hodili přes sedlo a odvezli ji do Šurábu. Tam už si s ní úřady poradí. U nás ve státě jsou přece kompetentní orgány, které tu záležitost s guolou vyřídí mnohem odpovědněji než my. Zabijeme tím dvě mouchy jednou ranou: odvrátíme nucené léčení plynem a zároveň předáme našemu státu ten zázračný kosmický koráb Drion. Za takový krásný dárek nám určitě poděkují. Když vám vaše zjemnělé svědomí nedovolí provést něco takového, vezmu ten úkol na sebe a ujišťuju vás, že ho provedu dokonale. Tak co, líbí se vám tenhle plán?“

Kdepak, ani tento plán se nikomu nelíbil. Znovu se na Lapinovu hlavu svezl příval výčitek a obvinění. Když poznal, že jeho radikální návrhy neprojdou, mávl rukou a usedl stranou dávaje celým svým vzhledem najevo, že se tedy podřizuje většině, ale myslí si své.

A tu se o slovo přihlásil Václav Jiskra:

„Tohle k ničemu nepovede, přátelé,“ řekl pohoršené. „Byl jsem sice také pobouřen Petrovými návrhy, taky jsem mu nadával, ale nezdá se mi, že jsme jednali správně. Petr přišel aspoň s nějakými návrhy, kdežto my jsme jen křičeli a nadávali. A vůbec jsme si nedali práci, abychom ty jeho návrhy s náležitou pozorností prozkoumali. Náš přístup k věci rozhodně není správný. Sice se nám Petrovy návrhy zdají naprosto nepřijatelné, nesmí si ale myslet, že jsme úzkoprsí citlivkové a že odmítáme jeho návrhy jen z důvodů morálních. Nechrne proto zatím stranou vše, co neznemožňuje přímo praktickou realizaci těchto návrhů. I tak se mi jejich uskutečnění zdá naprosto nemožné. Včera nám Jura sám vykládal o tom, že Miel již navštívila stovky jiných planet a že se jí nikde nic nestalo …“

„Ale u nás se stane!“ výhružně zvolal Lapin.

„Počkej, Petře, ještě jsem neskončil. Stane se! To není tak jednoduché. Myslíš jen na obranyschopnost samotné Miel. Ale je tu přece také ten její Drion a ten logátor, přístroje tak složité a tak účinné, že si to ani nedovedeme představit. Jsem přesvědčen, že jsou schopny zaznamenávat nejen naše rozmluvy, ale i naše myšlenky. Jakýkoli náš záměr tyto přístroje bezpochyby zaregistrují, sdělí Miel a podniknou všechna účinná opatření pro její ochranu. Unášet Miel v pytli, střílet do ní z pušky nebo jakkoli jinak ohrožovat její život a svobodu – takovými kovbojkami se jen zesměšníme, uděláme si ostudu, aniž bychom něčeho dosáhli. A to není všechno. Takovým jednáním pouze potvrdíme, že tu guolu opravdu máme a že si v ní libujeme. To za prvé. A za druhé, máme přece ještě možnost přesvědčit Miel po dobrém. Zatím přece neřekla, že nás chce podrobit deguolizaci. Je to tak, Nikolaji Fjodoroviči, nebo se mýlím?“

„Přímo to neřekla. Ale i tak je to přece jasné. Naše dějiny guolu potvrzují a o našich schopnostech zdolat ji vlastními silami Miel pochybuje. Nechce brát na sebe odpovědnost za naši případnou totální zkázu. Po této stránce je mi její povaha naprosto jasná.“

„Pochybuje o našich schopnostech zdolat guolu vlastními silami, chce nás zachránit před jistou záhubou. Jsme v situaci nemocného před přísným lékařem. Nemocný nechce brát odporný lék a ulehnout na lůžko. Tvrdí, že se uzdraví sám přirozenou cestou, že tu nemoc prostě přechodí a potlačí. Doktor však o té nemoci ví mnohem víc než pacient a má oprávněné obavy, že bez náležitého léčení nemocný chorobě podlehne a nakonec umře. Takový dialog s lékařem je sám o sobě pro vzpurného pacienta velice těžký. Máli však lékař možnost podniknout násilné léčení, stává se pacientův odpor naprosto nesmyslným. Nezbývá tedy nic jiného než nemoc zcela popírat. Je to jediné východisko. Musíme pevně zaujmout stanovisko, že u nás na Zemi žádná guola neexistuje, a hotovo.“

„A co když opravdu existuje?“ zeptala se Nataša.

„Na to teď nesmíme myslet,“ odpověděl Jiskra. „Musíme přesvědčit Miel, že naše lidstvo je naprosto zdravé a že deguolizace by nám jedině uškodila.“

„A proč by nám vlastně uškodila?“ nedala se odbýt Nataša. „Copak tichý, mírný a spokojený život bez válek, bez násilí, bez nenávisti nepřinese lidstvu opravdové štěstí? Proč se vlastně tomu léčení tolik bráníme, když všechno nasvědčuje tomu, že tu guolu opravdu máme? Oč nám vlastně jde? Abychom se dál nenáviděli a navzájem se zabíjeli? Vám, mužům, snad opravdu jde o to válčení. Život beze zbraní si snad ani nedovedete představit. Ale my, ženy, chceme jen mír a blahobyt, lásku a jistou budoucnost. A vůbec, kdo z vás je schopen vzít na sebe odpovědnost za osud celého našeho lidstva? Co když ta guola u nás opravdu je a v budoucnu jí všichni podlehneme? Nebylo by rozumnější nechat Miel, aby všechno rozhodla sama?“

„Natašo, vzpamatuj se! Co to povídáš!“ pohoršené zvolal Jura.

„Co? Že jsem pro věčný mír na Zemi a pro štěstí všech lidí! Co se ti na tom nezdá?“

„Bereš to příliš jednoduše, Natašo,“ řekl dceři Plavunov. „Všichni jsme samozřejmě pro mír na celém světě. Ale zapomínáš, že deguolizace celkově zpomalí náš vývoj. Možná stokrát, možná i tisíckrát. Dovedeš si vůbec představit, co to znamená? Objevy a vynálezy, které nyní následují po desetiletích, budou pak přicházet ve staletých až tisíciletých intervalech. Pokrok vědy a techniky se prakticky zastaví. Život na Zemi, podobný nyní bouřlivému horskému potoku, se promění ve stojatý bahnitý rybník. Desítky generací budou žít v hluboké stagnaci, bez sebemenších změn. Ciolkovskij předpovídá, že v nejbližších desetiletích vyrazí lidstvo do kosmických prostorů. Po deguolizaci na to budeme čekat tisíce let!“

„A co na tom, když při tom budeme šťastní? Proč vlastně tolik spěcháme? Já osobně do toho kosmu vůbec nepospíchám. I na Zemi máme zatím práce dost. A představ si, táto, že by navždy zmizely všechny zbraně a armády…“

„Babské tlachy!“ zuřivě vykřikl Lapin. „Bavíme se tady o vyložených hloupostech! Musíme myslet, jak z toho, a ne žvanit o míru a štěstí! Až se nadejcháme toho plynu, bude pozdě! Proměníme se pak v hlupáky a budeme se bratříčkovat i s tím lotrem Chudojarchánem… I co, věčná škoda, že ti moji chlapci spí! Zatkl bych vás všechny a držel v arestu tak dlouho, dokud bych si to nevyřídil s tou kosmickou doktorkou podle svého. Ještě byste mi potom děkovali. Ale bez mých vojáků jsem v menšině, a tak si teda dělejte, co chcete!“

S těmito slovy se Lapin zvedl a odešel ze stanu.

„Vidíte, jak se Lapin vzteká,“ řekla Nataša. „Toho ale docela chápu. Je voják a chce zůstat vojákem. Po deguolizaci by se musel přeškolit na nějaké užitečné řemeslo. Ale vás, geologové, vůbec nechápu. Máte takové mírové povolání, a přesto se chováte skoro stejně jako ten neurvalec Lapin.“

„Nech toho už, Natašo. Nemá to cenu,“ řekl unaveně Plavunov. Podíval se pak na Jiskru a Burkoně a s povzdechem dodal: „Zkusíme tedy to, co radíte vy, Václave Josefoviči. Budeme guolu všemožně popírat…“

Když slunce zapadlo, Jiskra, Nataša a Rasulek se vydali k Drionu, aby uvítali Miel a doprovodili ji do Plavunovova stanu. Zde už bylo úzkostlivě uklizeno a hořelo tu několik svíček. Lapin, který sem přišel na poslední chvíli, ironicky prohlédl všechny ty přípravy, ale poznámek se zdržel. Sedl si stranou a začal si balit cigáro.

Kosmická doktorka na sebe nenechala čekat.

Při každém novém setkání s Miel žasli lidé nad změnami, které se s ní odehrávaly. Ještě neuplynulo ani čtyřiadvacet hodin od okamžiku, kdy ji našli v mdlobách, a už to nebyla ani ona smutná a ztrápená dívka, o kterou pečovala Nataša, ani ta klidná a laskavá hostitelka, která Plavunova a Burkoně přijímala v Drionu. Nyní do stanu vkročila energická mladá žena, jejíž zlatavé očí svítily odhodlaností a výraz obličeje mluvil o nezkrotné vůli. Byla to tatáž Miel ve stříbřitém oděvu, ale nikdo by už o ní neřekl, že je milá a hodná. Už se to k ní prostě nehodilo.

Když vstoupila do stanu, pozorně se rozhlédla po všech přítomných, a zvlášť dlouhý a zkoumavý pohled věnovala Petru Lapinovi. Plavunov a Burkoň se zvedli a mlčky se jí uklonili. Lapin se omezil na to, že zašlápl to svoje cigáro. Miel popošla doprostřed stanu a zde usedla na skládací židličku, kterou pro ni připravili. Jiskra, Nataša a Rasulek usedli hned u vchodu na houni. Burkoň si také sedl. Jen Plavunov zůstal stát, dávaje tím najevo, že mluvčím skupiny bude i nadále on. K němu také Miel promluvila:

„Nemějte mi za zlé, Nikolaji Fjodoroviči, že jsem vám v Drionu neřekla nic o výsledcích svého zkoumání. Nechtěla jsem vás předčasně zarmoutit svým osobním názorem. Ostatně přišel jste na to sám, jaký byl můj názor. Naštěstí nemám rozhodující slovo v tak odpovědné a složité otázce. Lidský rozum je omezený a snadno se zmýlí. Všechny získané informace postoupily do logátoru, který nepodléhá žádným citům a nepřipouští chybné rozhodnutí. Je to tím spolehlivější, že informace dostal přímo od vás, a nikoli mým prostřednictvím. Přišla jsem vám tedy sdělit rozhodnutí, které logátor učinil.“

Odmlčela se a znovu se pozorně zahleděla do vzrušených tváří lidí. Nikdo ani nehlesl, nikdo se nepohnul. Miel tedy pokračovala:

„Rozum zasažený guolou má jen zřídkakdy dostatek schopností a možností, aby ji zdolal vlastními silami. Na otázku, zda vaše civilizace trpí guolou, odpověděl logátor kladně. Nasvědčují tomu bohužel všechny symptomy: neobyčejně rychlý vývoj, strašlivé množství krvavých konfliktů, žádná etická a sociální rovnováha v průběhu historického vývoje, rozhodný protest proti deguolizaci. Nicméně rozhodnout o tom, zda vaše civilizace představuje právě onen výjimečný případ, kdy existuje možnost potlačit guolu vlastními silami, či nikoli, logátor Drionu není schopen. Takovou práci zvládne pouze Omniment. Jen tento supermozek je schopen přijmout a zpracovat informace o miliardách lidí, kteří žili dříve a žijí dnes na vaší planetě. Avšak nemám možnost spojit se s Omnimentem. Situace, jak vidíte, je velmi složitá a závažná. Jelikož však spravedlnosti musí být vždy učiněno zadost, poradil mi logátor, abych vás vyzkoušela ještě jednou. Dal mi tři otázky, na které mi musíte odpovědět. Podle toho pak vyzní konečný výsledek. Přijímáte tuto podmínku?“

„Jinou možnost přece nemáme, Miel. Tažte se,“ klidně odpověděl Plavunov, skrývaje své obrovské vnitřní napětí.

„Dobře. První otázka zní takto: máte nepřátele?“

Plavunov nespěchal s odpovědí. Radil se pohledem se svými druhy. Všichni mu nenápadně přikývli. Všichni, mimo Natašu a malého Rasulka.

„Ano, Miel, mám nepřátele,“ pevně řekl Plavunov. „Jsem stoupencem míru, práce, svobody, rovnosti a bratrství nejen pro všechny lidi naší planety, ale pro všechny rozumné bytosti v celé Galaxii. Ten, kdo táhne lidstvo do propasti válek, bezpráví, útlaku a násilí, je můj zapřísáhlý nepřítel. Jinými slovy jsem proti guole, a všichni, kdo ji podporují, jsou moji nepřátelé.“

„Rozumím vám, Nikolaji Fjodoroviči. A nyní druhá otázka. Když bojujete se svými nepřáteli, jste schopen je někdy politovat a ušetřit?“

Tentokrát se Plavunov ani chvíli nerozpakoval:

„Záleží na okolnostech. Nepřítele, který přizná svou porážku a prosí o milost, ušetřím. Nejenže mu daruji život, ale i možnost, aby si uvědomil svoje chyby a napravil je. Je to jedna z hlavních zásad našeho humanismu.“

„Dobře. A nyní si představte takovou situaci. V urputném boji vás dostal nepřítel na okraj propasti. Užuž vás do ní shodí. Vaše smrt je nevyhnutelná. Ale máte ještě možnost strhnout s sebou do propasti i toho nepřítele, aby zahynul s vámi. Otázka zní: jak se v takové situaci zachováte – darujete nepříteli život, nebo ho donutíte, aby zahynul s vámi?“

Plavunov se opět rozhlédl po svých druzích. Nataša otce varovala rozhodným záporem. Lapin energicky kýval a ukazoval palcem dolů. Ostatní byli v rozpacích a žádné znamení mu nedali. Plavunov si pročísl prsty plnovous a pokrčil rameny.

„Má to být v zápalu bitvy, boje?“ zeptal se pro jistotu.

„Ano, Nikolaji Fjodoroviči, přesně tak.“

„Inu což, nejsem tolstojovec, a také ho ze sebe dělat nebudu,“ rozhodl se konečně Plavunov. „Když boj, tak boj. V boji za spravedlivou věc nemohu šetřit ani sebe, ani nepřítele. Kdybych musel umřít, ale měl bych přitom poslední možnost zabít i jednoho ze svých nepřátel, neváhal bych tak učinit. Jistě, Miel, strhl bych lotra s sebou do propasti!“

„A nic by vám nevadilo, že potomci toho vašeho nepřítele by mohli být vašimi stoupenci a být prospěšní celému lidstvu?“

„Na to bych v takovou chvíli nemyslel.“

„Děkuji vám za upřímnost, milý příteli.“

20

Šest párů očí hledělo na kosmickou dívku s napjatým očekáváním. Jaký rozsudek vysloví? Potvrdí tu hroznou guolu, nebo ne? Ale Miel nepospíchala s rozhodujícím výrokem. Chvíli opětovala jejich upřené pohledy a pak řekla:

„Nevím, zda to správně pochopíte, ale musím vám nyní tlumočit jisté podobenství z programu logátoru. Budou to jeho slova, která teď uslyšíte z mého mluvicího přístroje. Berte je proto s rezervou a zamyslete se jen nad jejich smyslem. A dále už logátor:

„Na jisté planetě, daleko od hranic spojeného souhvězdí Ortomiránu, byly kdysi dvě soupeřící mocnosti, dva mohutné státy. Jmenovaly se Hogaron a Allamiva. Každý z nich chtěl prosadit vlastní způsob života na celé planetě, ale každý ovládal jen její třetinu. Poslední třetina připadala na stovky drobných státečků, které se bály obou mocných soupeřů, a celkem vzato se nechtěly dostat do područí ani jedné, ani druhé strany. Je přitom zajímavé, že podstatný rozdíl mezi způsobem života v Hogaronu a Allamivě prakticky neexistoval. Jejich obyvatelé patřili ke stejnému biologickému druhu, dýchali stejný vzduch, potřebovali stejnou potravu. Když se zástupci obou mocností postavili vedle sebe, byli k nerozeznání, neboť se nelišili ani barvou pleti, ani způsobem oblékání, ani chováním. Snad jen mluvili poněkud odlišnou řečí. Celý rozdíl mezi nimi spočíval v tom, že Hogaron stavěl domy do šířky a hloubky, zatímco v Allamivě se pnuly budovy do závratných výšek. No a snad se ještě přidržovali odlišných zásad při rozdělování životních potřeb mezi obyvatelstvem. Ale nakonec stejně tam i tam museli všem dávat všechno, protože jinak by jim obyvatelstvo vymřelo.

Nevraživost mezi Hogaronem a Allamivou dospěla tak daleko, že se začaly připravovat na válku mezi sebou. Naplnily arzenály takovým množstvím jaderných zbraní, že by stačily stokrát jeden druhého zničit i s tou třetí třetinou, která za nic nemohla, ba i s celou planetou. A čím víc zbraní hromadily, tím větší strach jeden z druhého měly. A strach, jak je známo po celé Galaxii, je špatný rádce a často dožene k útoku pro nic a za nic. Jen ze strachu, aby druhá strana nezaútočila první.

A tak se jednou stalo, že vztahy mezi Hogaronem a Allamivou se zhoršily natolik, že válka se stala naprosto nevyhnutelnou. A tehdy se sešla vláda Allamivy k poslední poradě. Na programu byla jedna jediná otázka: Máme zaútočit první, když už jistojistě víme, že nepřítel je odhodlán k boji a každou chvíli může sám zahájit útok? A tu se o slovo přihlásil nejstarší člen vlády, devadesátiletý stařec Parm. Řekl:

»Jsem starý a stejně brzo umřu a nemuselo by mi tedy na tom všem záležet. Ale nemyslím v tuto osudnou chvíli ani na sebe, ani na vás, ani na mocný národ Allamivanů. Myslím teď na všechny lidi naší planety, na rozumný život na ní. Ten život musí být zachován. A nechť to navěky zůstane v paměti všech budoucích pokolení, že Allamivané raději zemřeli, než aby zničili život na planetě. Vyzývám vás proto, přátelé, abyste nejen sami první neútočili, ale ani neodpovídali odvetným útokem na útok proradných Hogaroňanů. Ať Allamiva zahyne a ať si Hogaron zůstane netknutý. Bude to pro něj stejně porážka. Všechny nepřipojené malé národy a postupně i všechen hogaronský lid pochopí, že naše ideje výškových domů jsou správnější, protože právě tyto ideje nám vnukly myšlenku obětovat se pro záchranu života na planetě. A co může víc přesvědčit než šlechetnost a obětavost! Naše ideje pak rozkvetou po celé planetě, včetně samotného zpupného Hogaronu, jehož ideje širokých domů budou navěky poznamenány jako nelidské a zhoubné. Po celém světě se pak budou stavět jen výškové domy a sláva ušlechtilé Allamivy bude žít navěky. Zvítězíme tak nad našimi soupeři svou smrtí, když jsme je nedokázali přesvědčit svým příkladným životem. Ať žijí nehynoucí ideje vysokých domů! Věčná sláva Allamivě a jejímu hrdinskému lidu! «

Allamivské vládě se tato slova zalíbila, a usnesla se proto, že Parmův návrh uskuteční. Zablokovali natrvalo přístupy k tlačítkům totálního raketového útoku a tiše se rozešli do svých domovů, aby tu v kruhu blízkých přijali nevyhnutelnou smrt. Jediný starý Parm zůstal ve vysoké vládní budově u přímého telefonu, který spojoval šéfa státu Allamivy s šéfem státu Hogaronu. Celou noc probděl Parm v hlubokém zamyšlení, a teprve za úsvitu telefon zazvonil. Ohlásil se šéf státu Hogaronu a zeptal se:

»Proč neútočíte? Nebo snad čekáte, až vás napadneme první a teprve potom odpálíte ničivou odvetu? Ale na tom přece nemůže záležet! Nebude pak stejně jediné živé duše na planetě, která by řekla: Hogaron byl agresor, Allamiva se jen bránila. Nebo snad vám tato skutečnost nedošla? «

»I došla, « řekl Parm. »Ale včera večer jsme se na poslední poradě usnesli, že na váš útok neodpovíme. Rozhodli jsme se, že za cenu svých životů a za cenu naší krásné země zachráníme život na planetě. Celou noc jsme čekali na váš útok a na smrt. Ale vy jste nezaútočili. Proč? «

Dlouho mlčel šéf státu Hogaronu a pak pomalu pronesl:

»To je zvláštní. My jsme neútočili z naprosto stejných důvodů. Také jsme se včera večer usnesli na poslední poradě, že raději zahynem sami, ale život na planetě uchováme. Jsem opravdu překvapen, že i vy v té vaší Allamivě jste se zmohli na takovou šlechetnou obětavost. Asi na těch vysokých domech přece jen něco bude. «

»Jsem rovněž překvapen, « řekl starý Parm. »Musím nyní uznat, že ideje širokých domů nenabádají jen k proradnosti a zločinům. Musím o tom rychle informovat našeho šéfa státu a naši vládu! «

»Udělejte to a zároveň vyřiďte vašemu veleváženému panu vladaři, že ho co nejsrdečněji zvu na návštěvu Hogaronu. Bude mým milým a vítaným hostem. Vždyť obě naše země zůstaly zachovány díky neslýchané ušlechtilosti našich vlád. Jsme lidé, pane Parme, v první řadě lidé, a pak teprve vyznavači odlišných urbanistických učení. Teprve teď jsem to plně pochopil. Buďte zdráv! «

Jak vidíte, ušlechtilostí se dosáhlo mnohem více než hrozbami a zbrojením.

Po této noci nastal přelom. Všechny nukleární zbraně na planetě byly zničeny a datum odvráceného zániku planety bylo prohlášeno celosvětovým svátkem. Soupeření mezi Hogaronem a Allamivou trvalo sice i nadále, ale už nikdy nevyhrazovaly jeden druhému válkou. A každoročně v Den záchrany světa otevíraly dokořán své hranice, aby se lidé obou zemí bez zábran navzájem navštěvovali a na vlastní oči pozorovali život v domech širokých a v domech pnoucích se do výšky. A sami se rozhodli, co je účelnější.“

Potud logátor. Sama od sebe k tomu dodám, že je to skutečný příklad, kdy guola na planetě byla zažehnána vlastními silami jejích obyvatel. A nyní slyšte rozhodnutí. Jménem Ortomiránu, který mě pověřil nejhumánnější misí v dějinách Galaxie, považuji za svou povinnost sdělit vám, lidé planety Země, že vaše lidstvo trpí guolou v té nejtěžší formě. Jelikož jsem nezískala sebemenší údaje, jež by svědčily o tom, že zdoláte guolu vlastními silami a vyhnete se tak úplnému sebezničení a likvidaci veškerého života na planetě, musím u vás vyhlásit akutní stav guoly a podrobit vás záchrannému léčení. Poslední zkouška, uskutečněná na radu logátoru, toto rozhodnutí jen potvrdila.“

„Proč potvrdila? Co se vám na mých odpovědích nelíbilo?“ zeptal se Plavunov zastřeným hlasem.

„Nešetříte životů, ani svých, ani cizích. V případě střetnutí, jaké vzniklo mezi Hogaronem a Allamivou, nebyli byste schopni myslet na záchranu života na planetě a zříci se odvety na útok. A kdyby k vám přišlo tisíc moudrých Parmů a přemlouvali vás, jen byste se jim vysmáli a vyhnali je jako blázny. Jste příliš mstiví, agresivní a malicherní ve své nenávisti. Nevyčítám vám to, protože za to vskutku nemůžete. Avšak léčení je nezbytné ve vašem zájmu, i když to prozatím nedovedete ani pochopit, ani ocenit.“

„Toto rozhodnutí je konečné a žádné odvolání proti němu již není možné?“

„Je mi líto, ale je to tak.“

Nastalo ticho – hluboké, tíživé, jako v tom nejhlubším podzemí. Nataša se zničehonic rozeštkala a schovala si obličej do dlaní. Vzápětí se hlasitě rozplakal Rasulek. A do toho zazněl ostrý hlas četaře Lapina, plný nezkrotného hněvu a odhodlání:

„Tak tohle už je příliš! Tohle nestrpím! Co si vlastně o nás myslí! Uvidíme tedy, kdo s koho!“

S těmito slovy zuřivě trhl pouzdrem s pistolí.

Vtom však Miel pozvedla ruku, v níž najednou měla malý lesklý předmět podobný elektrické svítilničce. Z malé čočky vyrazil oslnivý modrý paprsek, tenký jako jehla. Proťal přítmí ve stanu, dotkl se zlehka Lapinovy hlavy a hned nato zmizel.

Petr, který už stačil vytrhnout z pouzdra pistoli, se pojednou celý změnil. Výraz zlostné odhodlanosti zmizel, oči změkly, rysy obličeje se uhladily. Na rtech se mu objevil veselý dobrácký úsměv. Nechápavě otáčel v ruce pistoli, dívaje se na ni, jako by to byl neznámý předmět, s nímž si vůbec neví rady, a pak ji s odporem odhodil na zem. Podíval se na Plavunova, podrbal se za uchem a řekl s mírnou starostlivostí:

„Nikolaji Fjodoryči, že jsme dneska zapomněli napojit koně? Neměl bych to udělat teď?“

Plavunov mu neodpověděl. S hrůzou se díval tu na Lapina, tu zas na Miel a nebyl schopen slova. Jen jeho ruka bezděčně čechrala plnovous. Zdálo by se to divné, ale tento zralý zkušený muž si teprve v tuto chvíli plně uvědomil všechnu vážnost, rozsáhlost a reálnost toho, co se tu za jeho účasti odehrává. Byl tím doslova ohromen a zdrcen.

Miel uschovala svou svítilničku a řekla:

„Během této noci a zítřejšího dne, přátelé, máte možnost se připravit na proměny, které se s vámi stanou. Jaké tyto proměny budou, můžete soudit podle vašeho druha Petra Lapina. Byla jsem nucena podrobit ho radiační deguolizaci o něco dříve, protože se projevil jako jednotlivec obzvlášť agresivní, a tím i nebezpečný. Věděla jsem o jeho psychických výkyvech, a proto jsem si s sebou přinesla miliár. Paprsek miliáru má stejnou účinnost jako plynný deguolizátor, i když nevyvolává genetické změny. Jak se tedy můžete snadno přesvědčit, léčení na guolu se ani v nejmenším nedotýká intelektu a jeho tvůrčího potenciálu. Blokuje sice dočasně paměť, protože z ní musí vymazat všechny škodlivé pojmy, ale plně zachovává užitečné vědomosti, talenty, kulturní návyky a podobně. Po deguolizaci bude váš další vývoj probíhat přibližně stejným tempem, jako probíhal u nás na Auriule. Čeká vás tedy šťastný a blahobytný život, který nebude nikdy ničím narušen. Deguolizace vaší planety započne přesně za čtyřiadvacet hodin od této chvíle. Drion bude po tu dobu uzavřen. Budete-li mě z nějaké mimořádně naléhavé příčiny potřebovat, pošlete za mnou chlapce Rasulka. Drion na něj velice dobře reaguje a ihned ho přijme. Přeji vám dlouhý a šťastný život, přátelé!“

Poté se Miel zvedla a rázným krokem odešla. Nikdo ji nevyprovázel, nikdo se ji nepokusil zastavit a také nikdo nepronesl ani slovo, dokud nezmizela. Pak se ale všichni vrhli k Lapinovi, začali ho burcovat a zahrnovat otázkami. Měli o něj strach, to je pravda, ale hlavně byli zvědaví, jak asi sami budou vypadat po uplynutí čtyřiadvaceti hodin.

Lapin se na své druhy usmíval širokým dobráckým úsměvem a ochotně odpovídal na jejich otázky. Byly to však velmi podivné odpovědi. Všechny znal, všechny, oslovoval jmény, ale neměl sebemenší představu o tom, že jsou geologickou expedicí a že objevili v horách bohaté naleziště železné rudy, ale o Chudojarchánovi a basmačích jako by slyšel poprvé v životě, a už vůbec nechápal, jaké může z jejich strany hrozit nebezpečí. Věděl, že je Petr Lapin, pamatoval si svoje dětství, rodiče, kamarády, ale dočista zapomněl na svoje vojenské povolání a nad takovými slovy jako karabina, pistole, granát, bodák, kulomet a podobně, jen nechápavě krčil rameny.

Když se přesvědčili, že se jejich Petr Lapin, ten nesmlouvavý, udatný a bojovný četař, stal úplně jiným člověkem – tichým, jemným, klidným a naivním jako dítě, pocítili strach a odpor k tomu, co je vbrzku čeká. Dokonce i Nataša, která tak horlivě obhajovala deguolizaci, podívala se na Juru ustrašenýma očima a chvějícím se hlasem zašeptala:

„Tak to i z nás budou takoví… takoví hlupáčci? No to je přece děsné, to nesmíme připustit…

Nikdo jí na to neodpověděl.

„Tak jsme tedy zbyli jen čtyři, nepočítám-li Rasulka.“ s povzdechem pak řekl Plavunov a poradil všem, aby se šli vyspat.

21

A tak se tedy stalo, že tu poslední noc před nevyhnutelnými globálními proměnami zůstali při dobrém vědomí jen čtyři dospělí členové výpravy: její geologické jádro. Nikdo z nich samozřejmě ani oka nezamhouřil. Rasulek sice pochopil, že „hodná Miel“ jaksi ublížila jeho přátelům, ale nemohl samozřejmě ani tušit, v čem toto ublížení spočívá. Byl přesvědčen, že zítra bude všechno zase v pořádku, a proto klidně spal. A Petr Lapin byl nyní stejné dítě jako Rasulek a klidně chrupal vedle něho.

Jiskra a Burkoň se trochu rozptýlili tím, že zajeli se stádem koní a oslů k říčce, kde je napojili. Pak se ale vrátili do Plavunovova stanu, kde se pořád ještě svítilo, na spánek nebylo pomyšlení. Ti čtyři pak seděli kolem blikající svíčky a tiše rozmlouvali. Dosud si vymýšleli různé plány, jimiž by mohli na Miel zapůsobit a přimět ji, aby změnila rozhodnutí. Každý nový návrh důkladně rozebírali a snadno, pak shledávali, že je neuskutečnitelný.

Miel jim neuvěřila a přesvědčit ji nedokázali. Za čtyřiadvacet hodin, které jim zbývaly, už nemohli na věci vůbec nic změnit. Ani do Šurábu by se za tak krátkou dobu nedostali. Deguolizační plyn, zachycený vzdušnými proudy a větry, se rychle rozšíří po celé zeměkouli. Plynové masky? Ale kde je vzít pro všechny obyvatele planety? Nesmysl! Ani časově se to nedá zvládnout. A i kdyby nakrásně měli vysílačku, stejně by jim nikdo na světě neuvěřil a jejich výstraha by vyzněla naprázdno. Ach jo, ta Miel dobře věděla, proč si pro svůj průzkum vybírá jen odlehlá místa a jen malé, od světa odříznuté skupinky lidí. Kdyby jednala s vládami států, těžko by mohla tu svou deguolizaci tak snadno provádět…

Po půlnoci rozbolela Plavunova hlava. Dal si tedy studený obklad a ulehl na spacák. Nataša byla nyní zoufalejší než ostatní a co chvíli se opět dávala do pláče.

„Nech už toho, dceruško,“ konejšil ji otec. „Zbývá už jen dvacet hodin a pak bude po všem. Nějak to musíme vydržet…“

„Ted už nám může pomoct jenom zázrak,“ řekl Jiskra. „Ale zázraky se stávají jenom v pohádkách,“ dodal Burkoň.

A vtom, jako by to byla odpověď na tyto projevy beznaděje, ozval se zdálky dusot koňských kopyt. Všichni hned byli ve střehu. Plavunov se posadil na spacáku, Nataša přestala vzlykat. Rychlé dupání kopyt po kamení se povážlivě blížilo.

„Pojď se na to podívat, Václave. Žene se k nám nějaký zázrak, ale kdo ví, co nám nese,“ řekl Burkoň a vyndal zpod houní dvě pušky. Vzali si s Jiskrou každý jednu a kvapně se vytratili ze stanu.

„Buďte opatrní!“ zvolal za nimi Plavunov.

Tábor byl ponořen do naprosté tmy. Světlo z Drionu již nezářilo a sám Drion se už určitě znovu proměnil v neprodyšně uzavřenou kouli.

Cvakání kopyt se rychle blížilo. Za minutu se do tábora přiřítil plným tryskem neviditelný jezdec. Zarazil koně těsně u ohrady. Zřejmě to tu znal. Když ale sklouzl ze sedla a chystal se běžet k Plavunovově stanu, cvakly před ním ve tmě závěry pušek a přísný hlas zvolal:

„Stůj! Ruce vzhůru! Kdo jsi? Odkud jedeš?“

Postava neznámého se matně rýsovala ve tmě. Ale bylo vidět, jak rychle zvedl ruce. A hned začal mluvit hlasem ochraptělým a přerývaným:

„Já jest Zakirov, soudruzi! Chanbek Zakirov, průvodce pro expedice! Veď mě rychle k náčelník! Já utíkal od Chudojarchán! Ten pes basmač za dva tři hodina bude zde s celá banda! Třeba připravit obrana! Banda má dvacet šavlí! To nic, naši patnáct džigit s pušky moc dobrý! Veď honem k náčelník!“

Vychrlil to ze sebe jedním dechem a hned zmlkl. Bylo jen slyšet, jak namáhavě dýchá.

„Zakirov? Jo, zdá se, že jsi opravdu Zakirov. Dobrá, dej ruce dolů a běž napřed!“ řekl zkušenější Jiskra.

Když byl Zakirov přiveden do osvětleného stanu, vyrazil ze sebe Burkoň něco jako „no těbůh, ti tě ale zřídili!“ a Nataša vylekaně vykřikla a zakryla si obličej rukama. Bylo také proč. Zakirov byl bosý, bez čepice a na těle měl jen jakési cáry. Obličej měl samou modřinu a zaschlou krev. Na těle přes ty cáry mu byly vidět podlitiny a jizvy. Nemohlo být pochyb, že ten chudák prodělal pořádnou šlamastyku. Sotva vstoupil do stanu, hned se skácel na houni a ochraptěle zasípal:

„Dej napít! Voda dej!“

Plavunov, který při Zakirovově příchodu ihned vyskočil, nalil mu vlastnoručně plný plecháček vody. Zakirov ji hltavě vypil a chtěl ještě. Když uhasil strašlivou žízeň, nečekal na dotazy. Začal vyprávět sám, co se mu přihodilo.

Po cestě z tábora do Šurábu byl asi vystopován basmačskými hlídkami. Když se druhého dne večer, utrmácený dlouhou jízdou, uložil ve výklenku skály k noclehu a tvrdě usnul, přepadli ho v noci Chudojarchánovi basmači a vzali ho do zajetí. Nestačil se ani vzpamatovat, jak rychle byl odzbrojen a svázán. Hodili ho pak přes sedlo jeho vlastního koně a odvezli daleko do hor. Oči měl zavázané, takže nevěděl, kam s ním vlastně jedou. Vezli ho takto celou noc a pak celý den a za tu dobu mu ani jednou nedali najíst a napít, jen ho při zastávkách mlátili a zle mu spílali. Oči mu rozvázali, až když ho dopravili do jakési prostorné jeskyně. Bylo to asi trvalé stanoviště bandy, v němž se ukrývala před kárnými oddíly. Zatáhli Zakirova hluboko do podzemních chodeb a zde ho drželi celé dva týdny. Dennodenně ho řezali karabáči, tloukli pažbami pušek a píchali noži. Nutili ho, aby prozradil, co znamenají mapy a rudné vzorky, které u něj našli. Zakirov se však pevně rozhodl, že raději umře, než by jim vyzradil místo pobytu geologické výpravy. Chudojarchán z něj nedostal ani slovo.

Pak ale za basmači odkudsi přijel starý muslimský kněz molah, který jim přihnal pět oslů naložených pytli s potravinami. Ten zatracený molah znal hory jako svůj dvůr. Hned poznal, že na mapách je znázorněna Železná hora a že vzorky jsou z tamějšího rudného naleziště. Chudojarchán pak nemeškal a ihned vyrazil se svou bandou k Železné hoře, aby geologickou výpravu přepadl a zlikvidoval. Zajatce si basmači vzali s sebou. Rozhodli se, že ho oddělají, až si to vyřídí s geology. Molahovi se to však nelíbilo. Radil Chudojarchánovi, aby nechal zajatce zastřelit hned. Naštěstí ale byl vůdce basmačů velice panovačný a domýšlivý. Nikoho nenechal mluvit do svých rozhodnutí. Řekl molahovi, že zajatec se napřed musí podívat, jak jeho oddíl pobije ty ruské psy, a pak že mu vlastnoručně vyřízne dýkou to jeho podlé srdce. Molah se tedy vzdal, ale své kruté zášti vůči zajatci přece jen dal průchod. Pokaždé když se banda zastavila na nocleh nebo polední odpočinek, molah Zakirova vyslýchal a mučil. Chtěl znát počet členů expedice, sílu vojenského doprovodu a výzbroje. Používal při tom tak rafinovaných způsobů týrání, že zajatec co chvíli ztrácel bolestí vědomí. Nakonec pochopil, že ho chce molah umořit a že už nemá cenu se mu stavět na odpor. Začal tedy předstírat upřímné pokání a „prozradil“ molahovi, že v expedici je sedm geologů, deset poháněčů oslů a že vojenskou ochranu má na starosti jízdní oddíl patnácti vojáků pod velením poručíka a že s sebou mají kulomet maxim. Molah ho pak nechal na pokoji a jal se přemlouvat Chudojarchána, aby se toho přepadení vzdal a vrátil se do jeskyní. Ale Chudojarchán o tom nechtěl ani slyšet.

K poslednímu noclehu se basmači zastavili asi tři hodiny jízdy od tábora. Chtěli na úsvitu překvapit expedici nenadálým útokem a naráz ji zlikvidovat. Když nastala tma, podařilo se zoufalému Zakirovovi překousat provazy na rukou. Když se osvobodil, připlazil se tiše k strážnému a zaškrtil ho bez hlesnutí. Pak opatrně odvedl stranou osedlaného koně a ujel. Žádné pronásledování za sebou neslyšel, ale je si jist, že jeho útěk je již odhalen, protože se basmači střídali ve stráži každé dvě hodiny. Dá se proto předpokládat, že po uplynutí nějakých tří hodin dorazí banda k táboru a přepadne ho.

„Kolik mužů je v bandě?“ zeptal se Plavunov.

„Teď už jen dvacet a ještě sám Chudojarchán a ještě molah.“

„Jaké mají zbraně?“

„Moc obyčejný zbraň: šavle, dýka, karabina, pistol.“

„A mají kulomet?“

„V jeskyně já vidět rozbitý kulomet, s sebou nemají.“

„Dobrá, Zakirove, jsi pašák, jsi opravdový rudý džigit! Děkujeme ti za všechno! Najez se, hodinku si odpočiň a pak znovu do služby. Oblečení a pušku ti dáme.“

„Ano, náčelníku. A co moje malá kluk Rasul? Je tu v pořádku? Nezlobil?“

„Nezlobil a je v naprostém pořádku. Ted ale spí, nebuď ho zatím.“

„Tak, tak, Rasul budit netřeba. Ale džigit budit třeba, rudý velitel Lapin budit třeba. Málo čas, náčelníku.“

Plavunov smutně zavrtěl hlavou.

„Nikoho nebudeme budit, příteli Zakirove. Poslouchej mě dobře, protože na dlouhé vysvětlování opravdu není čas. Cos byl u basmačů v zajetí, zažili jsme tady také různé nepříjemnosti. Hlavní z nich je, že nám všichni vojáci a poháněči oslů usnuli dlouhodobým spánkem a neprobudí se dřív než za dva dny. Zavinila to černá koule, kterou ráno uvidíš. A četař Lapin se nám pomátl a už není schopen bojovat. Pro obranu tábora jsme tedy všeho všudy čtyři muži, nepočítám-li Natašu a tvého malého Rasulka.“

Zakirov vyjeveně zíral na Plavunova a drahnou chvíli nebyl schopen slova. Pak se chraptivým hlasem zeptal:

„Řekni pravda, náčelníku, všechny džigit zemřel?“

„Nezemřeli, příteli, mluvím pravdu. Jen spí a není je možno vzbudit. Bojovat proti bandě Chudojarchána budeme jen my čtyři, jak tu jsme: já, Jiskra, Burkoň a ty.“

„Čtyři džigit proti dvacet a dva basmač? A bez kulomet? Máš rozum, náčelníku? Izmailbekov je odvážný rudý velitel, ale tak málo proti tak moc on nikdy nebojovat! Všichni budem umřít: ty, Jiskra, Jura, Nataša, malý Rasul i džigit, co spí, i pomatený rudý velitel Lapin, i já, Chanbek Zakirov. Proč bojovat? Proč umřít? Třeba rychle na koně a jet pryč!“

„Nejde to, kamaráde! Těch našich deset spících džigitů nemůžeme přece nechat basmačům. A když je naložíme na koně, tak se daleko nedostaneme. Pojedeme příliš pomalu. Banda nás dohoní a na otevřeném místě snadno pobije. Tady se aspoň nějaký čas ubráníme. Ale tebe, soudruhu Zakirove, k ničemu nutit nebudu. Ani na to nemám právo. Ty už sis svoje vytrpěl, a navíc máš na starosti malého synka. Můžeš tedy klidně vzít dva koně a zavčas ujet i s Rasulkem někam do bezpečí. Než se ta banda s námi vypořádá, budete již daleko. Tak se tedy rozhodni.“

Chanbek Zakirov neváhal ani chvíli. Pobouřeně vyskočil a zvolal:

„Takový hanba rudý džigit Zakirov nikdy neudělat! I Rasul bude potom plivat na svůj otec, když to udělat! Já zůstal a bojoval proti banda! Když umřít, umřít všichni!“

Plavunov pohnutě stiskl statečnému průvodci ruku. Pak nařídil Nataše, aby se o něho postarala: dala mu najíst, ošetřila mu rány a sehnala mu něco na sebe. Sám potom pokynul Jiskrovi a Burkoňovi a odešel s nimi ze stanu. Když byli z doslechu, zastavil se a řekl:

„Jsme v pěkné bryndě, přátelé. Je to nanejvýš hloupé, ale je to tak: umřeme asi dřív, než Miel stačí provést tu všeobecnou deguolizaci. Napřed se nám zdálo, že máme zoufale málo času, a nyní ho máme zatraceně nazbyt: celých osmnáct hodin. Pochybuji, že dokážeme dlouho klást odpor takové přesile. A ústup nám znemožňují naši spáči. Banditi je podříznou a ani při tom nemrknou. Já osobně raději zemřu s nimi, než bych se zachránil na jejich účet. A co vy, přátelé?“

„Jsem s vámi a s Natašou až do konce!“ zvolal Burkoň.

„Neměl byste nás urážet takovými otázkami, Nikolaji Fjodoroviči,“ klidně a vážně dodal Jiskra.

„Odpusťte mi, jestli se vás to dotklo. Jenže v takové situaci je třeba, aby se každý rozhodl sám … Ale už toho nechrne. Jsem rád, že jsme všichni zajedno. Kdybychom měli kulomet a několik granátů, zůstal bych tady sám a vás všechny bych poslal pryč. Na frontě jsem býval v horších situacích. Ale tady jiné východisko není. A teď to hlavní. Musíme organizovat obranu a držet se do poslední možnosti. Třeba ta deguolizace započne dřív, než všichni padneme, a někdo z nás se dožije i příští noci …“

„Nikolaji Fjodoroviči, a co když požádáme o pomoc Miel?“ navrhl Jura. „Řekla přece, že se na ni můžeme obrátit za mimořádných okolností. Ona by ty basmače rychle vyřídila tou svou baterkou!“

„Žádat Miel o pomoc a tím potvrdit všechny její argumenty pro guolu? Vypadat před ní jako lháři? Ne, Burkoni, já osobně raději padnu. Nemysli na to, chlapče, nějak to vydržíme. A nyní k věci. Obranu zařídíme kolem černé koule. Je tam spousta balvanů, za kterými se dá skrýt. Spáče přeneseme do výklenku až ke kouli a zatarasíme je kameny před náhodnými střelami. Zbude-li čas, nahromadíme kameny i mezi jednotlivými balvany, abychom měli souvislou barikádu. Vodu, jídlo, zbraně, munici a veškerý geologický materiál přeneseme rovněž do výklenku. Koně a osly zaženeme k řece, tam budou v bezpečí. A nyní do práce, času nám přece jen zbývá málo!“

Nikdy v životě tito tři nepracovali tolik, jak o této noci. Ruce se jim chvěly únavou, nohy podlamovaly, pot jim stékal do očí, ale oni ničeho nedbali a s vypětím všech sil tahali potmě přes celý tábor náklady a lidi. Lapina a Rasulka vzbudili a odvedli do výklenku ke kouli, kde již leželi spící vojáci a poháněči. A co se týče Zakirova? Když se zotavil, poslali ho na koni do hor, aby střežil příjezd bandy a včas před ní varoval.

22

Miel seděla v modrém pokoji před řídicím pultem logátoru vysunutým ze zdi, hleděla upřeně na prázdnou obrazovku a usilovně přemýšlela. Občas se obrovská obrazovka rozsvítila, naplnila se různobarevnými mihotavými světélky a zároveň se pokojem rozlehly zvuky klidného mužského hlasu:

„Je načase dělat závěry! Je načase připravit aparaturu k provedení globální deguolizace!“

To se ozýval logátor, znepokojený dlouhým mlčením své velitelky. Automaticky se zapínal a upozorňoval, že je nejvyšší čas mít se k činům. Avšak Miel lehkým dotekem prstů vypínala logátor a světélka na obrazovce okamžitě mizela. V pokoji pak znovu panovalo hluboké ticho.

A Miel přemýšlela dál.

Poprvé za dlouhou dobu svého cestování neznámými prostory Galaxie měla co dělat s rozumem, který se nedal vtěsnat do rámce pokynů vypracovaných Omnimentem, žádal si zvláštního přístupu a jakéhosi neobvyklého rozhodnutí. Miel chápala, že formálně je třeba vyhlásit na planetě Zemi stav akutní guoly a podrobit její lidstvo nezbytnému léčení. V tomto ohledu je možné postupovat přesně podle pokynů. Navíc i ty odpovědi vousatého geologa na tři zkušební otázky se naprosto s pokyny ztotožňují. Přesto však jsou tu podivné rozpory. V pokynech je například řečeno, že lidstvo zatížené guolou se vždy skládá z jednotlivců, u nichž se neobyčejná nadanost spojuje se zjevnou krutostí, sobeckostí, agresivitou. Cožpak ale lidé, kteří navštívili Drion, odpovídají takové definici? Ne, neodpovídají. Rozhodně ne! Stačí si připomenout vyprávění o učiteli, který bez sebemenšího zaváhání obětoval vlastní život pro záchranu svých žáků. Kdyby ten učitel byl člověk krutý a sobecký, uskočil by stranou před bombou, a ta by pak explodovala uprostřed vylekaných dětí a určitě by mnohé z nich zabila nebo zmrzačila. Ale ten učitel dokázal okamžitě v sobě potlačit pud sebezáchovy, protože láska k dětem v něm byla silnější než tento přirozený pud. A miloval-li děti, pak musel milovat i všechny lidi. A jestliže lidé podobní tomuto učiteli vedou za sebou národy a vytvářejí ve společnosti sociální rovnováhu, pak je tu těžko mluvit o guole. Do věci takového lidstva by se nemělo zasahovat a uměle zpomalovat jeho přirozený vývoj. Nemůže přece za to, že náš Omniment nepředvídá takové neobvyklé spojení protichůdných znaků a nezahrnul možnost výskytu takových případů do svých moudrých pokynů. Ne, ne, lidstvo planety Země nesmí být podrobeno deguolizaci. I sebemenší deguolizační zásah se zde bude rovnat těžkému zločinu proti lidskosti…!

Je však možno postupovat v rozporu s pokyny?

Ne, to rozhodně ne!

Co tedy dělat? Poradit se s logátorem? Ale ten je přece naprogramován přesně podle pokynů, a proto nedokáže napovědět něco, co by pokynům odporovalo…

Čas plynul a Miel se pořád nemohla odhodlat k nějakému činu. Když odcházela od lidí, tvářila se suverénně, sebevědomě, jako citům nepřístupné ztělesnění vyšší spravedlnosti, jako pravá zástupkyně mocné hvězdné aglomerace, která ji zplnomocnila k tomu, aby rozhodovala o osudu planet, lidstva, civilizací. Vyhlásila stav akutní guoly a nutnost deguolizace jako nezvratné rozhodnutí Osudu. A lidé nyní čekají na nezbytné přeměny sklíčeni a roztrpčeni. Ano, lidé čekají, zatímco ona, rozhodčí jejich osudu, místo aby jednala se vší rozhodností a rychlostí, zmítá se v rozporuplném začarovaném kruhu jako obyčejná citlivá a dobrosrdečná žena.

Nevěděla nic o neštěstí, které postihlo tábor geologů, o smrtelném nebezpečí, jemuž byla hrstka Pozemšťanů najednou vystavena. Sdělit jí to mohl pouze bdělý a ostražitý logátor, který nepřetržitě pozoroval okolí Drionu, ale Miel ho nenechala mluvit. Když se automaticky zapínal a začínal svoje hlášení opakovaným nabádáním, že je načase připravovat deguolizaci, okamžitě ho vypínala, a tak jí nemohl sdělit nic o událostech v táboře, které si pořád nechával až na konec.

Tak uplynulo několik hodin.

Unavená bezvýsledným hledáním správného řešení, Miel koneckonců pochopila, že kontakt s logátorem je pro ni naprosto nezbytný. Musí se ho přinejmenším zeptat, zda pro ni existuje nějaká reálná možnost obejít pokyny a řídit se pouze vlastním svědomím. Neměla dosud důvod, aby kladla logátoru podobné otázky, a proto si ani zdaleka nepředstavovala, jaké to může mít následky. Věděla však, že logátor je zkonstruován a naprogramován samotným Omnimentem, že není závislý na tajemných silách mocného Drionu, ani na vůli člověka. Pamatovala si i to, že Omniment nepřipouští odchylky od svých pokynů, které považuje za vrchol dokonalosti, a nelítostně potlačuje vůli nedokonalého rozumu jednotlivce. Co když na její neslýchané drzou otázku zareaguje logátor tak, že jí vypoví poslušnost, uvede ji do stavu hluboké anabiózy a pak samostatně, automaticky, vykoná zločinné léčení této obdivuhodné planety?

Je to docela možné. Přesto však mu tu otázku musí položit, protože jiné východisko není. Logátor už má beztak podezření, že cosi není v pořádku, protože se zapíná stále častěji. Aby ho aspoň pro první chvíli oklamala, musí se chytit nějaké formální nelogičnosti v pokynech. Nejlépe něčeho, co je spojeno s pravidly lidskosti. Když to zabere, vyslechne pak logátor všechno, nač se ho chce dotázat. Jen se k tomu kroku rozhodnout.

Miel zavřela oči a představila si v duchu svého otce, věhlasného vědce, šedovlasého Auriulana Lagreema. Zeptala se ho v duchu, zda je správné to, co hodlá učinit. Tvrdé rysy otcovy tváře naráz změkly. Lagreem se na dceru usmál a zřetelně kývl na souhlas.

Chápala sice rozumem, že otcova vidina vyvolaná představou jí odpověděla podle jejího vlastního skrytého přání, přesto však pocítila značnou úlevu. Bez sebemenšího záchvěvu položila ruce na klávesnici řídícího pultu. Zde je krvavě červená klávesa maximálního zatížení logátoru. Nikdy se ji nedotýkala. Teď je to nutné …

Anebo raději nepodstupovat tak velké riziko? Nebude snad rozumnější, když ihned stiskne tuhle okrajovou černou klávesu s magnetickým jističem? Logátor pak bude nadobro vyřazen z provozu: všechny spoje v němu budou okamžitě spáleny. Nebude pak již schopen bránit jí v tom, aby jednala podle svého svědomí… Ne, ne, raději ne! Je to hrůza hrůzoucí! Drion zbavený logátoru bude pak něco jako člověk zbavený rozumu …!

Miel zahnala nebezpečné myšlenky a rychle stiskla prstem červenou klávesu. Její oči byly přitom upřeny na obrazovku. V mžiku oka se bledě modrá stěna proměnila v obrovský zářící rubín. Vzápětí se ozval klidný mužský hlas:

„Jsem zapnut na plnou kapacitu. K řešení úkolu mimořádné složitosti připraven.“

Hlasem, který se jí rozrušením změnil, Miel řekla:

„Dle pokynů podléhá planeta Země deguolizaoi. Z formálního hlediska je vyhlášení akutního stavu guoly naprosto správné. Zároveň však tu existují okolnosti, které vyžadují odvolání deguolizace. Pokyny o okolnostech takového druhu nic neříkají. Nařizují však přísně dodržovat pravidla lidskosti a jako nejzávažnější porušení těch to pravidel uvádějí neopodstatněné provedení deguolizačního zásahu. Vznikla tedy rozporná situace. Neprovedu-li deguolizaci, poruším pokyny, provedu-li deguolizaci, zase poruším pokyny, neboť budu jednat v rozporu s pravidly lidskosti. Chci proto vědět, zda pro mě existuje nějaká možnost, abych jednala dle vlastního uvážení, bez ohledu na pokyny. Žádám o odpověď bez jakýchkoli automatických opatření, protože jsem k žádnému konečnému rozhodnutí zatím nedospěla. Úkol je zformulován, povoluji pracovní zapojení na maximální mocnost.“

Obrazovka se rozžhavila tak, že byla podobná kypící vulkanické lávě. Bouřilo to v ní asi minutu. Pak začala rychle vyhasínat a konečně se ozval klidný hlas:

„Je-li logátor v provozu, porušení pokynů se rozhodně nepřipouští. Protichůdnost v popsané situaci je zdánlivá. Guola na planetě Zemi je nezvratnou skutečností a vyžaduje neprodleného deguolizačního zásahu. Vnitřní duševní konflikt je výsledek emocionální rozpolcenosti. Po ukončení deguolizace doporučuji důkladnou analýzu citových oblastí. Jinak podotýkám: vyslankyně Ortomiránu se musí za každou cenu podřídit pokynům Omnimentu. Jednat bez ohledu na pokyny je povoleno jen v takovém případě, jestliže je logátor vyřazen z provozu. Neradím však svévolně likvidovat správně fungující logátor. Rovná se to sebevraždě. Bez logátoru nebude Drion schopen nalézt zpáteční cestu do Ortomiránu. Bez logátoru zahyne člověk v kosmických prostorách na osamocenost a zoufalství. Podívej se, Miel, co tě čeká, zničíš-li svévolně logátor…“

„Netřeba!“ zvolala Miel. „Nechci nic vidět!“

V její představě vznikl najednou jasný obraz, jak se člověk v dlouhém vojenském kabátu vrhá na syčící pumu, aby svým tělem ochránil vylekané děti. V její představě dostal tento člověk, neznámo proč, tvář jejího otce Lagreema. Vidina se mihla a hned zmizela. Ale Miel už neváhala. Její ruka se vymrštila k magnetickému jističi, strhla ho a v dalším zlomku vteřiny prudce uhodila do černé klávesy. Modré stěny pokoje se na to ozvaly podivným kovovým zvukem, jako by se někde přetrhla obrovská kovová struna. Obrovský rubín zářící na obrazovce zmizel. Před očima Miel byl opět jen prázdný bleděmodrý panel. Tentokrát již navždycky.

23

Zakirovova předpověď o brzkém útoku basmačů se nesplnila. Chudojarchán se pravděpodobně vzdal nenadálého přepadení a změnil svoje plány, když zjistil, že ho zajatec přelstil a utekl. Ať už to bylo jakkoli, nastalo ráno a banda ještě pořád nedávala o sobě vědět.

Plavunov, Jiskra a Burkoň si hodinku odpočinuli, posilnili se jídlem a zeleným čajem a pak se znovu pustili do práce. Brzy se k nim připojila i Nataša, které byl v noci povolen několikahodinový spánek.

Všechny stany a spacáky, všechny pytle se vzorky rudy a zásobou jídla byly již přeneseny do „pevnosti“ a uloženy vedle černé koule. Nyní se geologové věnovali vybudování souvislé barikády mezi jednotlivými balvany. Tuto práci však již dodělat nestačili.

Ve čtvrt na sedm se do tábora přihnal Zakirov a hlásil, že se banda již objevila.

„Jede celý ten smečka basmačů, náčelníku! Ne moc rychle jede, po jeden basmač za sebou. První jede prašivý pes Chudojarchán, poslední jede prašivý starý pes molah!“

Zakirov seskočil ze sedla a odvedl koně do prázdné ohrady.

„Všichni ke mně!“ zvolal Plavunov.

Jiskra, Burkoň a Nataša odhodili kameny, které nesli k barikádě, a přistoupili ke svému veliteli. Za chvilku se k nim připojil i Zakirov.

Plavunov vypadal hrozně: plnovous rozcuchaný, obličej samá špinavá šmouha, oči zapadlé a horečně lesklé. Ostatně ani ti druzí nevypadali o nic lépe. Když si je Nikolaj Fjodorovič prohlédl zblízka, bezděčně se usmál:

„My ale vypadáme, co?“ Pak zvážněl a odkašlal si: „Na dlouhé řeči čas nemáme. Ani na loučení. Bojovat budeme až do konce, ale s umíráním ať mi nikdo nepospíchá. Náboje nešetřte, máme jich víc než dost. Na stejné střelecké pozici se dlouho nezdržujte. Vypálit jednu dvě rány – a hned se přemístit jinam. Ať si basmači myslí, že je nás dvakrát tolik. Do toho, děti, a žádný strach!“

Malý oddíl si rychle vybral asi tucet vhodných palebných postavení, opatřil každé nabitou puškou a zásobou nábojů a pak zalehl podél kamenného opevnění. Plavunov si zvolil místo uprostřed obranné linie. Zleva od něj se umístili Jiskra a Zakirov, zprava Nataša a Jura. Vzdálenosti mezi jednotlivými střelci dosahovaly pěti až osmi metrů. V těchto mezerách byly připraveny záložní střelecké pozice.

Slunce se pomalu šplhalo vzhůru po obloze a s každým krůčkem nabývalo stále většího žáru. Kolem stále ještě panovalo ničím nerušené ticho.

A najednou se v dálce ozvaly ostré hrdelní výkřiky a vzápětí se z úkrytu za skálou objevili první basmači.

Bylo jich jenom pět a zřejmě to byli průzkumníci. S pronikavým vřeštěním uháněli na koních k táboru, ale v polovině cesty se pojednou zarazili, vypálili nazdařbůh salvu z karabin, pak obrátili koně a ujížděli zpátky. Pevnost je vyprovodila několika výstřely, ale basmačům na takovou dálku vůbec neublížily, a ti se šťastně opět ukryli za skálou.

Střelba vzbudila Rasulka a Lapina.

Rasulek vyběhl z výklenku a ihned zahlédl svého otce. S radostným voláním se k němu rozběhl přes otevřené prostranství. Zakirov se ohlédl, spatřil běžícího syna a vrhl se mu naproti. Aniž by se zastavil, popadl ho za ruku a v běhu odvedl zpět do výklenku. Tam mu chvíli cosi vzrušeně vysvětloval v rodné tádžičtině. Pak se rychle vrátil na svoje místo. Byl také nejvyšší čas.

Na pěšinu před skálou se tentokrát vyvalila celá banda basmačů. S hrozivým řevem a pronikavým hvízdáním vyřítilo se proti pevnosti dvacet černovousých hrdlořezů. Hnali koně zběsilým tryskem a za jízdy pálili z karabin. Obránci tábora zahájili rychlou palbu. Stmelený jezdecký oddíl skýtal výborný cíl, do něhož by se strefilo i malé dítě. Výsledek se objevil záhy: několik koní se zřítilo na zem, další o ně zakopli a vyhodili jezdce ze sedla. Několik basmačů bylo zasaženo střelami, jezdecký útok uvízl asi sto metrů před opevněním. Zde basmači otočili koně a hnali je zpátky do úkrytu za skálou. Za nimi neustále hřměly výstřely.

Po prvním útoku zůstalo na prostranství mezi skálou a táborem pět zabitých nebo poraněných koní a tři vyřízení basmači. Čtyři koně bez jezdců splašeně uháněli kamsi stranou od tábora. Několik basmačů provázeno střelbou utíkalo ke skále pěšky. Bylo však nesnadné je zasáhnout v mračnech žlutého prachu, jež se zvedala nad pěšinou po tom nezdařilém jezdeckém útoku.

Když basmači zmizeli a střelba ztichla, zvedl Plavunov hlavu a vzrušeně zvolal:

„Je to dobré, přátelé, velmi dobré! Zbylo jich teď sedmnáct, a možná že i míň, když mají raněné! Ještě tři takové útoky a jsme z toho venku! Držte se, přátelé, a neklesejte na duchu!“

„Však my se držíme, Nikolaji Fjodoroviči!“ odpověděl za všechny Jura Burkoň. „Jen ať v těch nájezdech pokračují! Příště jich vyřídíme ještě víc!“

Ale jezdecký útok se už neopakoval.

Chudojarchán sice pochopil, že tábor brání nepatrná hrstka lidí a že obránci žádný kulomet nemají, ale vyložil si to po svém. První, co ho přirozeně napadlo, bylo, že je to léčka, že těch několik střelců ukrytých za balvany má jen odpoutat jeho pozornost a že hlavní vojenská skupina výpravy se mu chystá vpadnout do zad. Znepokojený takovou představou, vyslal do hor průzkumníky. Ti se vrátili již za hodinu a hlásili, že u nedaleké říčky objevili stádo neosedlaných koní a oslů. Koní prý je tam jedenáct a oslů patnáct. Toto zjištění zmátlo Chudojarchána ještě víc. Snížil se až k tomu, že přivolal k poradě starého molaha.

„Tak mi řekni, svatý muži, co to má znamenat?“ promluvil k němu bez té své obvyklé povýšenosti. „Podle počtu stáda má být v táboře nejméně patnáct mužů. Tábor ale brání nanejvýš polovička. Kde můžou být ostatní?“

Molah chvíli přemýšlel a pak řekl:

„Varoval jsem tě, Chudojarcháne, abys tyto nevěrné nechal na pokoji, ale tys mě neposlechl. Nyní tě Alláh všemohoucí potrestal za tvou zpupnost. Hlavní část výpravy se vším majetkem určitě opustila tábor ještě v noci. Toto je pouze malá krycí jednotka, která tě má zdržet, než hlavní oddíl dorazí do bezpečí. Nečeká tě zde žádná kořist, až na to stádo koní a oslů, které si můžeš vzít i bez boje. Vezmi si je tedy a odejdi hned, než na sebe přivoláš kárné oddíly rudých.“

Avšak představa, že mu hlavní kořist unikla, rozlítila Chudojarchána až k nepříčetnosti. Rozhodl se, že obránce tábora stůj co stůj zlikviduje a pak teprve odtáhne do svých jeskyní. Čelného jezdeckého útoku se ale zřekl. Nechtěl už plýtvat lidmi. Raději se dostane k táboru plížením a přískoky široce rozvinutou rojnicí. A pak v boji muže proti muži zničí tu hrstku odvážlivců během několika minut.

A tak po delší přestávce se na celém otevřeném prostranství mezi skálou a táborem tu a tam začernaly huňaté čepice basmačů. Na okamžik se zjevovaly, pak zase mizely za balvany. Ale přitom se neúprosně plížily stále blíž a blíž k obranné linii tábora.

„Pozor, přátelé!“ zvolal Plavunov. „Chudojarchán změnil taktiku. Teď buďte ve střehu a střílejte jen najisto! Chtějí nás vyřídit kinžály! To se jim ale nesmí povést! Brzy bude poledne, takže nám zbývá vydržet už jen deset hodin!“

Znovu zarachotily výstřely, avšak už ne tak časté. Zato ze strany basmačů začaly hvízdat kulky, které se už musely brát docela vážně.

Situace byla stále hrozivější. Tu plížením, tu rychlým přískokem od balvanu k balvanu blížili se basmači pomalu, ale jistě. Palba z pevnosti, kde až na Plavunova a Zakirova nikdo neuměl pořádně střílet, nezpůsobila basmačům žádné vážnější ztráty. Zato nad opevněným táborem hvízdaly basmačské kulky stále hustěji a nebezpečněji a již nebylo možné přebíhat od jednoho palebného postavení k druhému bez rizika.

Když se mezi obránci objevil první zraněný – Zakirovovi seřízla kulka celé levé ucho –, zavolal Plavunov k sobě Natašu. Rychlá jako ještěrka, připlížila se k němu dívka, aniž odložila pušku.

„Co je, tati? Nejsi raněn?“

„To ne, Natašo, ale brzy nastane konec. Počítám, že za takových patnáct minut sem vtrhnou…“ Plavunov vystřelil z pušky, vyhodil na písek horkou prázdnou nábojnici, dorazil do hlavně nový náboj a pokračoval: „Jsem si jist, že Miel vidí, v jakém jsme nebezpečí, ale nechce se do našich věcí míchat. Je to pro ni odporná guola, kterou zastaví až večer. Je však třeba zachránit Rasulka a ty naše spáče. Pamatuješ, co řekla Miel?“

„Jistě, táto.“

„Ať Rasulek požádá Drion, aby se otevřel a pustil ho dovnitř. Ať řekne Miel, aby zachránila jeho a ty nešťastné spáče, kteří jsou bezmocní její vinou.“

„A co Lapin, tati?“

„Lapina taky …“ Zase vystřelil a znovu nabil pušku. Chtěl dodat, že i ji, Natašu, musí Miel zachránit, ale neřekl to. Věděl, že kdyby to řekl, Nataša by nikam nešla.

„Lapin je teď taky bezmocný a je to taky její vina!“

„Ano, běž už, aby nebylo pozdě!“

„Už jdu, táto, už jdu. A ty se drž!“

Plavunov rychle políbil dceru na tvář a znovu zalícil pušku a znovu pálil do těch černých huňatých čepic.

Nataša se ještě podívala na Juru Burkoně, pak na Jiskru a Zakirova a rychle se začala plížit k výklenku.

24

Rasulek a Lapin se vzrušeně přeli o zajímavém problému. Lapin se totiž pořád chtěl jít podívat, co to tam tak silně a nepřetržitě rachotí, a Rasulek ho od toho všemožně zrazoval a vysvětloval mu, že tam lítají kulky, které zabíjejí. Těm slovům „kulky“ a „zabíjejí“ se Lapin náramně smál a ujišťoval chlapce, že je to nesmysl, že se to nestává a stát nesmí, aby byl člověk zničehonic zabit. A právě v tu chvíli k nim vklouzla Nataša.

„Rasulku, zlatíčko,“ spustila rychle, „co nevidět sem vtrhnou basmači! Jsou už docela blízko! Začne beznadějný boj, protože jsou v přesile. Zabijou nás všechny. Ale tobě náčelník vzkazuje, že máš okamžitě požádat černou kouli, aby se otevřela a pustila tě dovnitř. Tebe poslechne, Miel to přece řekla. Rychle vyhledej Miel a řekni jí, že všichni, úplně všichni zahyneme, jestliže nám okamžitě nepomůže!“

„Ano, Natašo! Miel hodná, Miel pomůže!“

Rasulek nechal Lapina být, přistoupil k Drionu a přitiskl se tváří k jeho černému boku. Něžně jej hladil a cosi mu rychle říkal tádžicky. Nataša nepostřehla, jak se v Drionu utvořil otvor. Zahlédla jen, že Rasulka obestřelo cosi velkého a bílého a hned nato to zmizelo i s chlapcem. Nataša si ulehčeně oddechla a otočila se k Lapinovi. Ale ten již ve výklenku nebyl.

„Petře! Péťo! Stůj! Lapine, stůj!“

Nataša vyběhla z výklenku a spatřila, jak si to Petr Lapin vykračuje ostřelovanou plošinkou a směje se kulkám, jež mu hvízdají kolem hlavy. Děvče se ani chvíli nerozmýšlelo a vrhlo se za ním, aby ho přinutilo lehnout na zem. Vtom se ale Lapin zastavil, pomalu se otočil k černé kouli a s výrazem nevýslovného údivu ve tváři padl na zem jako podťatý. Doslova za pár vteřin byla Nataša u něj.

„Péťo, Petře, co je s tebou?“

Jen s námahou ho převrátila na záda a spatřila, že jeho blůza je na hrudi zborcená krví. Přitiskla k té zkrvavené hrudi ucho, ale tlukot srdce v ní nezaslechla a pochopila, že četař Petr Lapin je mrtev.

V tom okamžiku zaslechla zuřivý výkřik. Nadzvedla hlavu a uviděla, že její Jura, opřený zády o balvan, se drží za rameno a že mu mezi prsty stéká krev.

Nataša nechala mrtvého Lapina a plížila se k Jurovi. A protože v tu chvíli byla naplněna obavami o svého milého, nezahlédla, jak jejímu otci vypadla najednou puška z rukou a on padl hlavou na kámen a zůstal nehybný. Když už dávala Jurovi na ránu obvaz, zaslechla najednou hlasité zvolání Václava Jiskry:

„Zabili Plavunova!“

„Honem běž za otcem, dodělám si to sám!“ odstrčil Jura Natašu, ale ona už nestačila udělat směrem k otci ani jediný pohyb.

Nad kamennou barikádou se pojednou rozlehl hrozivý řev basmačů. Řítili se k opevnění, zuřivě křičeli a mávali nad sebou kinžály a šavlemi. Jiskrovy výstřely už je nemohly zastavit, protože k tomu prostinkému kamennému opevnění jim zbývalo nejvýše dvacet kroků. V několika vteřinách se převalili přes barikádu, a tu najednou … zmlkli.

Jeden z basmačů, obrovský vousatý ramenáč, uběhl ze setrvačnosti ještě několik kroků, rozmáchl se nad Jurou dlouhou dýkou, ale už nebodl. Pojednou znehybněl, upustil kinžál z ochablé ruky, podíval se na Burkoně s nesmírným údivem a lítostí, pak tiše poklekl na kamení, zakryl si vousatou tvář dlaněmi širokými jako lopaty a hlasitě se rozeštkal jak malé děcko.

Jura se Ihned dovtípil, co se asi stalo, a honem se podíval směrem k černé kouli. Ano, samozřejmě, byla to Miel. Stála v černém vstupním otvoru Drionu jako ve velkém černém rámu a smutně se rozhlížela bojištěm. V jedné ruce svírala ten svůj zázračný miliár, kterým nedávno zkrotila chudáka Lapina, a druhou měla položenou na černovlasé Rasulkově hlavě.

Teď se k chlapci naklonila, podívala se mu do očí a něco mu řekla. Rasulek radostně kývl na souhlas. Miel pak vzala jeho ruku a vložila mu do dlaně svůj úžasný miliár. Rasulek se hlasitě zasmál a rychle si strčil miliár za ňadra. Ostatně předání miliáru Burkoň už nejspíš vůbec neviděl, protože se odvrátil od Miel a pátral znepokojeným pohledem po Nataše. Zahlédl ji mezi balvany.

Stála u kamenné bariéry a se šťastným úsměvem zírala na daleké vrcholky hor. Ten její podivný úsměv se zabodl Jurovi do srdce jako nůž. Vzpomněl si, že stejně nepřítomně se usmíval Lapin, když tenkrát odhodil pistoli… Rychle k Nataše přistoupil.

„Nataško, Natašenko, co je s tebou?“

„Nic, Juro… Jen se tak dívám. Je tady hezky, vid? Ty hory, ta obloha … Zůstaň se mnou, Juro, budeme se dívat spolu …“

„Musíš honem za otcem, Natašo! Zdá se, že Nikolaj Fjodorovič je mrtvý!“

Jen na chvilku se k němu otočila, šibalsky na něj mrkla a vesele se rozesmála:

„Stále jen žertuješ, Juro. Ale to nic. Právě proto té mám ráda … Kdo že je mrtvý?“

„Tvůj otec přece! Zabili ho.“

„Tak tohle není dobrý vtip, Juro. Vždyť bych se hrozně lekla, kdybych nevěděla, že se u nás lidé zabíjet nesmějí. Pojď se raději dívat na tu krásu a přestaň mluvit nesmysly!“

Burkoň vše pochopil: Nataši se dotkl paprsek miliáru, kterým Miel krotila krvežíznivé basmače. Ano, ano, je to tak. Ten hromotluk s kinžálem, co chtěl skolit Juru, byl zneškodněn za strašlivou cenu. Paprsek miliáru vytryskl na basmače, ale zároveň zasáhl i Natašu, která mu stála v cestě. Jurův život byl v posledním okamžiku zachráněn, ale Nataša se kvůli tomu stala stejným pomateným chudákem jako Lapin.

„Tohle ti nedaruju, ty kosmická doktorko…!“ zabručel Burkoň skrze zuby a začal si zdravou pravačkou vztekle domotávat obvaz na poraněné levačce. Když s tím byl hotov, rozhlédl se a vydal se k Plavunovovi, který ležel opodál. Cestou se nenávistně ohlédl po černé kouli, ale ani Miel, ani Rasulka ve vstupním otvoru Drionu už nespatřil.

Vedle padlého Plavunova stáli Jiskra a Zakirov. Burkoň si je pozorně prohlédl a snadno poznal, že Zakirov je ozářen miliárem a Jiskra nikoli. Statečný průvodce výpravy brečel jako malé dítě a rozmazával si špínu a slzy po tváři oběma rukama. Jiskra stál opřený o pušku a zachmuřeně ho pozoroval. Když Burkoň přistoupil blíž, Jiskra řekl:

„Nikolaje Fjodoroviče skolili na místě. Vpálili do něj tři kulky najednou. A tenhle nejenže přišel o ucho, ale ještě se nachomejtl v linii paprsku. Jen se na něj podívej, jak bulí. A když mu říkám, že náčelník padl v čestném boji jako pravý džigit, tak jen kroutí hlavou a naříká ještě víc. Ta deguolizace je zatraceně ošklivá věc, nemyslíš?“

„Nataša byla taky zasažena paprskem. Nevěří ani, že jí zabili tátu,“ posteskl si Burkoň.

„Nataša? No to je hrozné…! Ale nesmíš si to tak brát, Juro. Do večera to nějak přetlučeme a večer se proměníme všichni ve šťastné, mírumilovné cvoky. Pak si s Natašou budete opět náramně rozumět a oba si popláčete nad jejím tátou. Všichni si popláčeme … Počkej, co to máš s rukou? Jsi raněný?“

„Nestojí to za řeč. Kosti se kulka vyhnula a maso se brzy zahojí…“

Několik minut se mlčky dívali na Plavunova a poslouchali Zakirovův nářek. Najednou Jiskra zpozoroval, že Burkoň na něj upírá jakýsi podivný planoucí pohled, jako by chtěl něco říct, ale nevěděl, jak na to.

„Co ti je, Juro? Proč si mě tak divně prohlížíš?“

„Koukám, Václave, že ty jsi z nás jediný, kdo vyvázl bez pohromy.“

„Ano, měl jsem kliku. A co má být?“

Burkoň se s jakousi zlostnou ostražitostí rozhlédl na strany, pak přistoupil těsně k Jiskrovi a tiše se zeptal:

„Kde je teď Miel, Václave?“

„Asi někde u Drionu. Viděl jsem, jak spolu s Rasulkem sestoupili dolů a zůstali někde ve výklenku. Možná že si Miel prohlíží ty naše spáče … A k čemu ji vlastně potřebuješ?“

Burkoňovy oči plály nezkrotnou záští a odhodláním. Bílé rty se mu chvěly. Ochraptělým hlasem s námahou vyslovil:

„Nebožtík Petr měl pravdu, Václave. Musíme ji odstranit. Je to naše poslední šance. Udělal bych to sám, ale jednou rukou to sotva zvládnu. A jestli se nestrefím … však víš… Je to teda na tobě, Václave. Musíš to udělat hned, bez meškání.“

„Co mám udělat? O čem to mluvíš?“ užaslý Jiskra se naklonil k Burkoňovi a zkoumavě se mu zadíval do tváře.

„Musíš zastřelit Miel, Václave!“

„Ty ses zbláznil, Juro! Zabít Miel? Právě teď, když nás zachránila před jistou smrtí? To nemyslíš vážně!“

Šílená zloba přidala malému Burkoňovi na vzrůstu. Tlačil se na dvoumetrového Jiskru a syčel, sotva lapal po dechu:

„Říkáš, že nás zachránila? Ale k čemu nás zachránila? Aby z nás za pár hodin udělala stejné debily jako z Lapina, Zakirova nebo z těch basmačů! Jen si je prohlédni pořádně! Copak to jsou normální lidi? A co říkal Plavunov? Jen si vzpomeň, co nám říkal! Nebo mu nevěříš? Tady leží mrtvý. A řekl, že raději padne, než požádá o pomoc tu… tu … Vždyť nám neuvěřila, neuznala, že jsme schopní samostatně se vypořádat s tou guolou …! Jsi přece chlap, Václave! Nebo se snad bojíš? Ale čeho? Zabít tě přece nemůže, mají to zakázané. V nejhorším tě promění ve cvoka o několik hodin dříve. Ale co když to už nestihne? Co když se to povede a bude zneškodněna? Budeš mít zásluhu před celým lidstvem! Rozhodni se, Václave, a pojď! Z tamtoho balvanu budeme mít výborný rozhled! Třicet kroků od výklenku! Na takovou vzdálenost ji přece musíš zasáhnout!“

„Bude to sprostá vražda, Juro!“

„Jaká vražda?! Zachránit lidstvo před podlou a zákeřnou intervencí z kosmu, tomu ty říkáš vražda? Naopak, Václave! Budeš tím největším zlosynem, jakého kdy naše planeta zrodila, když to neuděláš! Pojď a neváhej už!“

Zdravou pravačkou popadl Burkoň Jiskru za ruku a táhl ho za sebou. Jiskra se mu neprotivil, ale byl celý bledý a oči měl plné stesku. Podrobil se Burkoňovi, protože rozumem chápal, že ten má pravdu, že je to poslední příležitost zachránit lidstvo před ponižující deguolizaci, ale zároveň měl v hloubi duše trýznivý pocit, že se chystá spáchat neslýchané sprostý a nelidský zločin, po němž nebude schopen žít dál ani minutu.

Vysadil na vybraný balvan raněného Burkoně, pak se na něj vyhoupl sám. Ulehli tu skrytí nerovnostmi kamene a začali pátrat očima po okolí jako praví zákeřní vrahové. Jiskra si počínal jako automat: mechanicky nabil pušku, mechanicky zalícil a pak nehybně čekal, až se objeví ta neobyčejná kosmická dívka. V ústech měl sucho, z čela mu stékaly praménky potu.

Ve výklenku se objevila stříbřitá postavička Miel. Přecházela z jednoho místa na druhé, shýbala se, přičemž co chvíli mizela za kamennou ohradou a pak se zjevovala znovu. Těsně vedle ní se stále zdržoval Rasulek, na kterého chvílemi pohlédla a zřejmě mu cosi povídala.

„Uklidni se, Václave, nespěchej! Počkej, až vyjde na otevřené prostranství. Takhle bys mohl zasáhnout Rasulka,“ hučel vzrušeně Jiskrovi do ucha Burkoň a tiskl přitom zdravou rukou Jiskrovo rameno, jako by se bál, že to Jiskra v poslední chvíli vzdá.

Ale Jiskra ho už neslyšel, ba ani jeho přítomnost nevnímal. Díval se na Miel a hlavou mu vířily protichůdné myšlenky:

Je to opravdu nutné, zabíjet tu dívku z dalekého Ortomiránu? A jeli to nutné, proč na to nepřišel sám? Proč mu to musel napovědět ten študáček? Zřejmě ho to nenapadlo jen proto, že to předem považoval za naprosto bezúčelné! Vždyť i Lapinovi onehdy vysvětloval, že se tím ničeho nedá docílit. Nebo snad to má jiné důvody? Je příliš citlivý a úzkoprsý? Je mu té dívky líto? A bude to opravdu záchrana lidstva před deguolizaci? Nebude ta oběť naprosto zbytečná? V Drionu je přece ještě ten všemohoucí logátor a ten může zařídit deguolizaci i bez Miel …

Otázky se hrnuly jak povodeň a zůstávaly bez odpovědí. Jiskrovi z toho bylo nanic. Stále sledoval Miel očima a dýchal přitom uštvaně, jako by právě oběhl Železnou horu.

Miel si prohlédla spící vojáky a poháněče, kteří leželi těsně vedle sebe pod černou koulí za nakvap zbudovanou kamennou ohradou, a zamyslila se. Na tváři se jí zjevil výraz hluboké starosti. Rasulek, který se od ní nehnul ani na krok, si toho všiml a vzrušeně pravil:

„To jsou hodný džigit, ne basmač! Rudý džigit, Miel, nesmí umíral! Musí dělat moc práce!“

Miel ho pohladila po černých vlasech. Z přístroje na jejích ňadrech se ozval tichý hlas. Zdálo se, že ho schválně ztlumila, aby nerušila spáče.

„Neboj se, maličký, oni nezemřou. Pozítří se probudí a budou zdraví. Starosti mi působí něco jiného. Drion musí odletět a nemůže čekat na jejich probuzení. Neměli jste je sem přenášet. Když se Drion připraví ke startu, bude opět bílý a lehký a bude znovu vyzařovat ty svoje paprsky. Spánek vašich lidí to může prodloužit o další tři dny.“

„Proč tak mluvíš, neměli přenášet, Miel? Tam přišel hodně moc basmač s Chudojarchán, všechny rudý džigit chtěli zabít šavlí a kinžál! Moc dobře jest, že rudý džigit tady!“ zvolal Rasulek.

Miel ho vzala za ramena, otočila si ho k sobě a zkoumavě se mu podívala do tváře.

„Řekni, maličký, kdo jsou ti basmači? Nepřátelé?“

„Basmač jest moc velký bandita. Chudý lidi zabíjel, vesnice oheň pálil, všechny velbloud, osel, beran zabral. Rudý džigit jest hodný. Všechny basmač pobil a vyhnal, chudým lidem velbloud, osel, beran zpátky vrátil. Můj ata jest rudý džigit!“ odpověděl Rasulek procítěně a nesklopil při tom své lesklé černé oči před zkoumavým pohledem Miel.

Tvář velitelky Drionu poněkud zjihla.

„Dobře, Rasulku, to stačí. Pojď, musím sdělit tvým dospělým druhům, že léčení vaší planety se odvolává. Pojď za nimi.“

Rasulek ale popadl Miel za ruku a vzrušeně zvolal:

„Ne, ne, Miel, tam nesmíš! Tam ještě basmač! Jeden, dva, tri za kámen schovaná. Paprsek z miliár nedostala a teď bude střílel!“

„Uklidni se, můj maličký, zabít Miel není tak snadné. No a jestliže se o mně přece jen tolik bojíš, můžeš mě ochránit miliárem, který jsem ti darovala. Vyšplhej na nějaké vyvýšené místo a pozoruj okolí. Uvidíš-li některého z vašich basmačů, jak se pokouší po mně střílet, ihned zapni miliár a zamiř paprsek basmačovi na hlavu. Hned bude krotký, hodný a laskavý. Dokážeš to?“

„Ano, Miel, Rasul džigit všechno dokáže. Neboj se, já budeme moc dobře hlídat!“

S těmito slovy se Rasulek oddaně podíval Miel do očí a hned se jak mrštná ještěrka mihl nad kamennou ohradou a zmizel v labyrintu mezi balvany.

Miel také opustila výklenek a zastavila se na otevřené plošině, ozářená paprsky ranního slunce. Pozorně se rozhlížela a hledala Burkoně nebo Jiskru. Ještě před chvílí je viděla tady na plošině vedle padlého Plavunova, a teď kamsi zmizeli. Je to podivné. Snad o nich bude vědět Nataša. Tamhle je. Ach ne, Nataša nepomůže. Poznala to na dálku, jen co si ji trochu pozorněji prohlédla. Natašu zasáhl miliár …

Mezitím ale Jiskra a Burkoň byli sotva dvacet metrů od Miel a chystali se uskutečnit ten svůj ohavný záměr. Ale právě teď, když nadešla rozhodná chvíle, ukázalo se, že zdaleka nejsou zajedno. Burkoň, posedlý touhou po pomstě, se celý třásl vzteky a nedočkavostí, zatímco Jiskra, podmaněný krásou kosmické dívky, která tak důvěřivě před nimi stála v slunečném jasu, nedokázal by již zamířit na ni zbraň ani ve jménu záchrany všech lidských civilizací vesmíru.

„Střílej!“ vzrušeně zašeptal Burkoň. „Teď, nebo nikdy! Střílej, dokud stojí nehybně!“

„Nemohu, Juro,“ sotva slyšitelně odpověděl Jiskra.

„Zbabělče, hňupe, zrádce!“ zuřivě zasyčel Burkoň a vytrhl zdravou rukou pušku z Jiskrových zesláblých rukou. „Na takovou vzdálenost to zvládnu i samotnou pravačkou,“ dodal nenávistně a zamířil.

Jiskra mu zbraň nestrhl zpátky, ačkoli to mohl snadno udělat. Stále ještě byl v zajetí představy, že Burkoň jedná správně. Ale své city již ovládat nemohl. Vztyčil se najednou na vrcholku balvanu a silným hlasem zvolal:

„Miel, chraň se!!!“

Miel se rychle otočila na ten zoufalý výkřik, ale ve stejném okamžiku stiskl Burkoň spoušť. Horami se rozlehl onoho dne již poslední výstřel. Ozvěna jej mnohokrát opakovala. Miel zvedla ruce nad hlavu, zapotácela se a jako podťatá padla na zem.

V další vteřině odkudsi ze strany vyšlehl tenký modrý paprsek doprovázený pronikavým dětským zaúpěním, plným zoufalství a hněvu. Všichni v táboře sebou trhli a ohlédli se na ten křik. Byl to Rasulek. Stál vzpřímeně na vysokém balvanu, křičel cosi jako pominutý a přitom šlehal a šlehal tím modrým paprskem ležícího Burkoně a stojícího jiskru hlava nehlava.

Burkoň po zásahu paprskem odhodil zbraň, posadil se a udiveně se rozhlédl. Veškerá zloba a touha po pomstě z něj rázem vyprchala, ba ani nechápal, jakého skutku se před chvílí dopustil. Jiskra rovněž okamžitě zapomněl, že se tu právě uskutečnila zákeřná vražda. Ale jeho oči byly stále ještě upřeny na nehybně ležící Miel a celé jeho bytosti se nyní zmocnil jediný cit: musí jí pomoci. Mohutným skokem seskočil z balvanu a rozběhl se k stříbřité postavičce. V několika vteřinách byl u ní. Popadl ji do náruče a jako šílenec uháněl k černé kouli.

Rasulek rovněž sklouzl ze svého balvanu a utíkal za Jiskrou. Dohonit ho už ale nestačil. Sotva Jiskra dorazil k Drionu, vyletělo cosi bílého, velkého a měkkého. Padlo to na Jiskru a Miel jako obrovská peřina a v mžiku to zmizelo i s nimi. Rasulek, který přiběhl k Drionu několik vteřin po Jiskrovi, nespatřil již nic než hladký lesklý bok černé koule. Chlapec se nad tím zoufale rozeštkal a běžel zpět k balvanu, z jehož vrcholku zahřměl výstřel, který zabil jeho krásnou a hodnou Miel.

26

Burkoň seděl ve stínu pod balvanem, houpal raněnou ruku jako miminko a nebyl schopen myslet na nic než na tu svou bolest. Rasulek na něj zuřivě dorážel, mlátil ho svými malými pěstičkami, plakal a křičel v bezmocném dětském hněvu:

„Miel prosil, dívej, maličký, dívej! Co když přijde nový basmač! Rasul díval, kde zlý basmač, a basmač byl Jura, basmač byl Jiskra! Ano, ty, ty! Oo, proč ty střílel na hodna Miel, ty basmač, ty bandita, ty šakal protivná!“

Burkoň odstrkával Rasulka zdravou rukou od sebe a zmateně blábolil:

„Nech mě být, Rasulku! Děláš mi bolest! Já nic nevím, já ti nerozumím! Co to křičíš za nesmysly? Kdo zabíjel? Kdo střílel? Proč? Lidé se přece zabíjet nesmějí! Měl bys to vědět, Rasulku, už jsi dost velký! Nech mě na pokoji!“

Konečně se Rasulek vzpamatoval, přestal plakat, přestal na Juru dorážet a poprvé se na něj pozorně zadíval. Cosi mu napovědělo, že Jura je nyní stejný, jako byl Petr Lapin, kterému Rasulek říkal ve výklenku „taková veliká a taková hloupá džigit“. Teprve teď Rasulkovi došlo, že ten stav vyvolává „svítilnička“, kterou mu Miel po zkrocení basmačů darovala. S odporem se podíval na lesklou věcičku, kterou dosud svíral v dlani. Chtěl ji zahodit, ale rozmyslil si to a běžel za otcem.

Chanbek Zakirov pořád ještě stál s ovázanou hlavou nad Plavunovou mrtvolou a tiše, vysíleně plakal. Rasulek si ho lítostivě prohlédl a nechal na pokoji. Snadno se dovtípil, že se jeho otec také dostal do paprsku miliáru, který v mžiku oka proměňuje odvážné džigity v ubrečené báby. Vždyť jeho otec, tento neohrožený rudý džigit, nikdy v životě neplakal.

Jak se tak rozhlížel po táboře, spařil Rasulek Natašu a radostně se za ní rozběhl. Snad aspoň ta hodná Nataša zůstala rozumná a poradí, co se teď má dělat.

„Nataško! Nataško, ty viděl? Václav a Jurka střílel na Miel a zabil ji!“.

Nataša se ohlédla, podívala se na chlapce s tichým zasněným úsměvem a řekla:

„Uklidni se, Rasulku. Byl to jenom zlý sen. Nikdo nesmí zabíjet lidi. Nikdo a nikdy. Podívej se raději, jak krásná je obloha nad horami…“

Rasulek jí na to neřekl ani slovo. Otočil se a se svěšenou hlavou šel k černé kouli. Když byl těsně u ní, uhodil ji do boku pěstí a zvolal:

„Otvírej se, ale mě k sobě neber! Nechci do tebe, jen ti vrátím tohle!“ a ukázal Drionu miliár na své malé dlani.

Drion poslušně udělal v boku otvor. Rasulek se široce rozmáchl a hodil do něho kouzelnou svítilničku.

„Zalez zpátky! Rasul džigit nechce taková špatná věc!“ zvolal přitom rozzlobeně tenkým hláskem.

Když Drion dostal zpět odmítnutý dárek, ihned zase uzavřel otvor, který jako vždy zmizel bez sebemenší stopy.

„Počkej!“ zavřískal pojednou Rasulek. „Vrať náš Václav! Vrať zpátky mladý náčelník Jiskra! Je náš!“

Vrhl se ke kouli a začal do ní bušit pěstmi. Drion však na to už vůbec nereagoval: zůstával němý a nedobytný.

A právě v tom okamžiku Rasulek pojednou postřehl, že ta obrovská černá koule začíná rychle měnit barvu. Její lesklá antracitová čerň se stala matnou, pak začala vůčihledně fialovět, pak přešla do šmolkové modře a dál už jen bledla a bledla, rychle se měnila ve sněhobílou. Chlapec dostal strach. Přesto však se nejprve vrhl k lidem, kteří bezmocně leželi pod koulí, pohroužení do tvrdého spánku. Chytil za ramena Jegorova, celý se vypjal, ale hned poznal, že tato práce je nad jeho síly. Nechal tedy spáče jejich osudu a utíkal od Drionu co možná nejdál. Pak jen užasle pozoroval jeho počínání.

Nikdo mimo malého Rasulka neprojevil o kosmický koráb sebemenší zájem. Bývalí basmači zpívali jakési monotónní smutné písně, sbírali na bojišti svoje padlé a pokládali je do řady ve stínu obrovského balvanu. Chanbek Zakirov se zamíchal mezi ně jako mezi své a pomáhal jim při té práci. Nataša se už přestala kochat pohledem na krásy přírody. Objevila konečně svého mrtvého otce a nyní nad ním usedavě plakala. Burkoň setrvával na svém místě, houpal svou raněnou ruku a lítostivě se díval na Natašu.

A tak se stalo, že start Drionu ze Země viděl jeden jediný člověk na světě: desetiletý chlapec Rasul Zakirov.

Minuty ubíhaly jedna za druhou. Koule už byla dokonale bílá. Konečně se pohnula. Nadzvedla se zcela nehlučně, zpřetrhala pevná lana, jimiž byla uvázána, a majestátně vyplula z výklenku na volné prostranství. Zde kratičkou chvíli visela ve vzduchu, pak náhle zazářila jako malé bělostně žhnoucí slunce a střelhbitě vyrazila vzhůru. Uháněla do modrého blankytu takovou závratnou rychlostí, že za pár vteřin v něm zmizela beze stopy.

Nevysvětlitelná dětská intuice napověděla Rasulkovi, že když Drion odlétá pryč, musí být Miel naživu a že Jiskra zůstal s ní, aby ji ošetřoval. Díval se proto nahoru, vyskakoval, mával oběma rukama a radostně křičel:

„Šťastný cesta, Miel a Václav! A brzy přiletět zpátky! Rasul džigit bude čekat!“

Bezedný blankyt oblohy již dávno pohltil stříbrnou kouli, ale Rasulek ještě dlouho stál se zakloněnou hlavou a upřeně hleděl do výše, až ho z toho rozbolely oči. Konečně sklonil hlavu, protřel si oči dlaněmi a s nedětským povzdechem se rozhlédl po tom všem, co zbylo z tábora geologické výpravy.

27

V táboře se zřejmě chystali k pohřbívání mrtvých. Molah hlasitě předříkával modlitby, hlouček basmačů je po něm opakoval. Pomalu si Rasulek začal uvědomovat, že osud všech těchto dospělých lidí, jež se octli v pustém místě u Železné hory, závisí jen a jen na něm. Jak jim ale může pomoci? Zajet do Šurábu a přivést pomoc? Trvalo by to příliš dlouho. Tyto velké bezmocné děti nesmí nechat bez dohledu ani jediný den. Zbývá tedy jen jedno: podřídit si tyto velké vousaté chlapy, přimět je k tomu, aby naložili na osly a koně majetek expedice, raněné a spáče, zásobili se pitnou vodou a potravinami a vydali se do Šurábu. Cestu Rasulek zná, přivede tedy karavanu naprosto bezpečně. Ale budou se mu ti basmači chtít podřídit? Tenkrát ve výklenku ho Lapin nechtěl poslechnout: přel se s ním a pořád chtěl ven. A taky na to chudák doplatil. Co když si i basmači postaví hlavu a budou prosazovat nějaké nesmysly? Nic naplat, musí to s nimi zkusit.

Teď pochovávají padlé. To je správné. Musejí ovšem pochovat nejen svoje, ale také Lapina a náčelníka Plavunova.

Když se Rasulek pomalu blížil ke skupině basmačů, měl přece trochu strach, přece jen to byli nedávní zabijáci.

Ale když spatřil mezi nimi svého otce, vzchopil se a odvážně zvolal:

„Který je z vás Abdula Chudojarchán?“

Od skupiny se ihned oddělil vysoký, asi čtyřicetiletý muž s pečlivě zastřiženou bradkou a ostrými rysy obličeje a přistoupil k němu. Měl na sobě přiléhavý kabát stažený řemeny, u pasu šavli, pistoli a vpředu velký kinžál v nádherné pochvě se stříbrným kováním. Na hlavě mu seděla velká bílá papacha. Avšak ve tváři, a zejména v očích tohoto člověka, se zračil výraz, který byl v naprostém rozporu s jeho bojovným vzezřením. Měl v nich cosi neskonale dobráckého, až zženštile něžného.

V první řadě chtěl mít Rasulek jistotu, že Chudojarchán má stejný odpor ke zbraním, jaký nedávno projevoval Lapin.

„Co to máš na sobě navěšené, Chudojarcháne?“ zeptal se ho tádžicky se vší přísností, jaké byl schopen.

Krutý vládce basmačů se podíval na svoje zbraně, zrozpačitěl a tiše řekl:

„Nevím … Asi je to taková okrasa … Nevím, odkud to mám.“

„Tak to zahoď, je to špatná okrasa!“ rozkázal Rasulek.

Chudojarchán ochotně odepnul opasek s šavlí, pistoli a kinžál a odhodil to všechno na zem.

„Máš pravdu, chlapče, je to odporné,“ zamumlal přitom.

„A ted mi řekni, Chudojarcháne, co chceš dělat?“ zeptal se dále Rasulek.

„Květiny!“ radostně se zazubil Chudojarchán. „Budu pěstovat květiny, můj chlapče. Na světě není nic krásnějšího než květiny. Jednou mi dáš za pravdu. Jak se vlastně jmenuješ, chlapče?“

„Jsem Rasul Zakirov,“ pevně odpověděl klučina a pokračoval: „Tady nemůžeš pěstovat květiny, Chudojarcháne. Tady je moc špatné místo. Musíme odsud odejít, jinak tu všichni zahyneme.“

„Odejít…? Vlastně máš pravdu, Rasuldžane, musíme odsud odejít. Někdo tu pobil spoustu lidí, hodných, dobrých lidí. Je tu moc špatné místo, máš pravdu … Oh, Rasuldžane, lidé se přece nesmějí zabíjet! Je to tak?“

„Ano, Chudojarcháne, je to tak.“

„Nikdo nikdy už nesmí… Proč tedy, proč…? Tolik mrtvých, ach tolik mrtvých…!“ Chudojarchán vzlykl a utřel si pěstí několik velkých slz. Pak dodal: „Tyto mrtvé musíme pohřbít, Rasuldžane, nemám pravdu?“

„Máš, Chudojarcháne. Mrtvé je třeba pohřbít. Všechny. I tamty dva Rusy, které někdo zabil.“

„Jsou to ale nevěřící, Rasuldžane.“

„Nevadí, jsou to taky dobří lidé, jako pravověrní. Musíte je taky pohřbít, jinak se odsud nehneme. Rozuměls mi?“

„Rozuměl, Rasuldžane. Pohřbíme i ty dva Rusy, jsou to dobří lidé jako pravověrní.“

„Budeš mě ve všem poslouchat, Chudojarcháne?“

„Ano, Rasuldžane, budu a s radostí,“ ihned souhlasil velitel basmačů a rozpačitě dodal: „Prosím tě, neříkej mi Chudojarchán, nerad to slyším. Říkej mi raději Abdula …“

„Dobře, Abdulo. Poslouchej ted pozorně, co je všechno třeba udělat. V první řadě musíme pochovat všechny mrtvé. Já zatím přiženu od řeky koně a osly. Pak je třeba uvařit oběd. No a po obědě začnem balit. Máme toho moc, Abdulo, a musíme to stihnout do večera. Pak se vyspíme a ráno vyrazíme do Šurábu. Víš ty vůbec, kde je Šuráb?“

„Ne, Rasuldžane, nevím …“

„Nevadí, Abdulo, já cestu znám, a proto vás povedu.“

Rasul pak vyložil Chudojarchánovi veškerý pracovní program co nejpodrobněji a nakonec mu svěřil dohled nad všemi pracemi. Velitel basmačů byl z toho štěstím bez sebe a ihned se rozběhl, aby splnil chlapcovy rozkazy. Rasul si pak došel do ohrady pro otcova koně a rozjel se na něm k říčce. Ted už věděl, že ten nesnadný úkol zvládne…

Tři dny nato přijela do Šurábu ta nejpodivnější karavana, jakou kdy obyvatelé tohoto města spatřili.

V čele karavany jel na vraném koni, který dříve patřil vůdci basmačů Chudojarchánovi, dohněda opálený chlapec v barevně vyšívané čepičce. Hned za ním na statném oslu jel parťák poháněčů Mirza Ikramov. Dále pak následovala početná oslí karavana, naložená nejen majetkem expedice, ale i zbraněmi a municí, která patřila basmačům. Za touto karavanou jeli Rašid, Ibrahim a Achmet. Poháněči a vojáci se probudili druhého dne poté, co oddíl opustil úpatí Železné hory a zamířil k Šurábu, ale všichni byli stejně hluboce deguolizováni jako basmači, Burkoň a Nataša Plavunovová. Rasulek to přijal jako samozřejmost a vzal je také pod svou ochranu, proti čemuž ani Jegorov, ani Mirza neměli námitky.

Na konci karavany šli dva oslíci, mezi nimiž byla upevněna měkká nosítka z velbloudí plsti. Ležel na nich raněný Jura Burkoň, který měl vysokou horečku a blouznil. Těsně za ním jela na koni Nataša. Její uplakané oči neviděly nic než blouznícího Juru. Nic jiného pro ni neexistovalo.

Zadní voj karavany tvořil sloučený jízdní oddíl z šesti vojáků a čtrnácti basmačů. Jeli pomíchaně, beze zbraní a vesele se bavili. Pět basmačů mělo na různých částech těla bílé obvazy. Byli to ranění, kteří své rány snášeli kupodivu mnohem lépe než chudák Jura Burkoň. V malém odstupu za hlavním oddílem jeli na koních dva nejlepší kamarádi: Chanbek Zakirov a Abdula Chudojarchán. Oba měli nesmírnou vášeň pro pěstování květin, a právě to je nyní spojovalo. Úplně osamoceně a jako poslední jel starý molah.

Obyvatelé Šurábu vyběhli z domů a s úžasem civěli na tuto neobyčejnou karavanu …

28

Osud účastníků tohoto prapodivného příběhu byl samozřejmě naprosto odlišný.

Jura Burkoň byl odloučen od Nataši a hospitalizován v Isfaře. Poležel si na nemocničním lůžku půldruhého měsíce. Když se jeho rána definitivně zahojila, byl přemístěn na specializovanou psychiatrickou kliniku, kde se dlouho hledaly příčiny tak hlubokého a tak trvalého narušení jeho paměti.

O tom, co se událo u Železné hory, nemohl Jura Burkoň povědět vůbec nic. Vyšetřovatelé trestné činnosti basmačů ho mnohokrát v Isfaře navštívili, ale Burkoň si nemohl na nic vzpomenout. Nemohl ani povědět, kde a za jakých okolností přišel ke svému zranění. Vypadalo to tak, že události určitého druhu byly z jeho paměti dokonale a trvale vymazány. Pamatoval se na to, že se zúčastnil geologické výpravy, že bylo objeveno bohaté naleziště rudy, ale jak ta výprava dopadla, nevěděl.

Nataša rovněž nemohla soudnímu vyšetřování nijak pomoci. Vzpamatovala se plně až za dva roky, když už byl proces nad basmači dávno ukončen. Vzpomněla si na Miel, na černou kouli a na nebezpečí deguolizace veškerého lidstva Země, ale nikdy a nikomu se o tom nezmínila, protože nemohla připustit, že se to všechno stalo ve skutečnosti, a nikoli v nějakém dávném zlém snu. Také na svou lásku k Jurovi Burkoňovi pohlížela jako na dočasné prázdninové vzplanutí, a proto ho už ani nevyhledávala.

Jegorov a pět dalších vojáků stejně jako Mirza Ikramov se svými třemi kamarády trpěli rovněž po nějakou dobu podivnou ztrátou paměti. Není jasné, zda je Miel záměrně do tohoto stavu uvedla po bitvě s basmači, nebo to byl následek ozáření Drionem. Vzpamatovali se sice už za měsíc, ale přispět k vyšetřování něčím podstatným rovněž nemohli. Pamatovali se pouze na jakýsi podivný stříbřitý balón, který přiletěl neznámo odkud a kterého se výprava ujala. O basmačích a okolnostech Plavunovovy a Lapinovy smrti nevěděli vůbec nic, a stejně tak nemohli nic uvést o záhadném zmizení českého inženýra Václava Jiskry.

Toto nevysvětlitelné zmizení smluvního odborníka ze zahraničí způsobilo úřadům největší nepříjemnosti. Všechny jeho věci včetně dokladů byly uchovány, ale sám Václav Jiskra zmizel beze stopy. Basmači tvrdili, že když začali sbírat „neznámo kým zabité“ pravověrné, aby je řádně pochovali, viděli toho vysokého mladého muže v naprostém pořádku. Stál prý vedle mrtvého těla svého vousatého druha společně s pravověrným Chanbekem Zakirovem. Zakirov prý se pak přidal k nim, a kam odešel ten vysoký mladý muž, nikdo z nich neviděl.

Jako jediný očitý svědek v této záležitosti se přihlásil desetiletý chlapec Rasul Zakirov. Ale když začal vyprávět vyšetřovateli o „hodné Miel“, o „zázračné svítilničce miliáru“ a o „obrovské černé kouli, která odnesla Václava Jiskru“, byl rovněž shledán psychicky nemocným v důsledku nervového šoku a jeho pravdivá výpověď nebyla ani zaznamenána.

Mezi listinami Nikolaje Fjodoroviče Plavunova bylo sice nalezeno podrobné hlášení úřadům, v němž byl podrobně popisován přílet záhadného bílého balónu, jeho proměna v nesmírně těžkou černou kouli, jakož i chorobný spavý stav, do něhož upadlo deset členů výpravy v důsledku přímého styku s bílým balónem, ale ani toto hlášení nevzbuzovalo důvěru, protože bylo až neuvěřitelně fantastické.

Vyšetřování se tedy soustředilo na bandu basmačů a na jejich pohlavára Chudojarchána. I zde sice byla spousta nejasností – proč bandité nelikvidovali všechny členy výpravy, proč po úspěšném přepadení tábora geologů neodjeli s kořistí do hor, proč se vzdali malému chlapci a nechali se od něj přivést do Šurábu a tak dále, nicméně tu byla konkrétní fakta, dostatečná pro soudní řízení. A tak byli basmači souzeni se vší přísností. Trest smrti však byl vyměřen pouze Abdulovi Chudojarchánovi. Tento bandita měl na svědomí příliš mnoho krutých zločinů. Nepomohlo mu ani to, že se vzdal dobrovolně, že před soudem plakal jako malé dítě a na nic se nepamatoval. U ostatních basmačů uznal soud za polehčující okolnost, že se dobrovolně vydali úřadům, a odsoudil je k různým trestům odnětí svobody.

Tím byl celý případ geologické výpravy inženýra Plavunova prakticky uzavřen. O inženýru Václavu Jiskrovi z Prahy bylo československým úřadům sděleno jen tolik, že je nezvěstný, ale že neexistují žádné důvody k tomu, aby byl považován za mrtvého.

29

A nyní je načase, abych čtenáři prozradil, co mě vlastně přimělo k zveřejnění tohoto neuvěřitelného příběhu.

Za svého pracovního pobytu v Moskvě jsem neměl možnost pravidelně číst české noviny. Kupoval jsem je vždy příležitostně. Musela to tedy být opravdu šťastná osudná náhoda, že se mi dostal do rukou, a to zcela nedávno, ten pravý výtisk. Tak nepravidelně získávané noviny jsem obvykle pročítal od A do Z, musel jsem proto narazit i na malý článeček s titulkem Tragédie nad Vysokými Tatrami.

V článku stálo toto:

„Včera v 02 hod. 45 min. na pravidelné vnitřní lince Praha – Košice došlo k vážné havárii letadla. Při letu nad Vysokými Tatrami za špatné viditelnosti v noční mlze narazilo naše letadlo do velkého balónu, vyslaného pravděpodobně nad území ČSSR některým ze západních výzvědných center, což se již nejednou stalo i v minulosti. Po srážce s balónem letadlo havarovalo a zřítilo se na zem. Dva členové posádky a sedmnáct cestujících zahynuli. Jejich tělesné pozůstatky byly z trosek letadla vyproštěny a identifikovány. Je bezpečně zjištěno, že mimo těchto devatenácti osob žádné další na palubě letadla nebyly.

Nicméně poblíž místa katastrofy byl v těžkém stavu nalezen neznámý člověk, který má bezpochyby přímý vztah k havárii letadla, ačkoli nepatří ani k posádce, ani k cestujícím. S největší pravděpodobností se dá předpokládat, že neznámý, jehož totožnost se nepodařilo zjistit, neboť u něj nebyly nalezeny žádné doklady, se pokusil zachránit pomocí padáku, byl však ve vzduchu zasažen úlomky letadla a utrpěl vážná zranění. Byl v hlubokém bezvědomí dopraven do nejbližší nemocnice, kde mu byla poskytnuta všestranná lékařská pomoc. Vědomí však nenabyl a lékaři se za jeho život nezaručují. Je těžko připustit, že by tento člověk byl na palubě havarovaného letadla coby černý pasažér. Je mnohem věrohodnější, že je to agent zahraniční výzvědné služby, který přiletěl balónem a při srážce z koše vypadl. Po zbytcích balónu se dosud pátrá.

Pro vyšetření všech okolností katastrofy byla ustavena státní komise. Na místo tragédie byla již vyslána skupina expertů. Fotografie neznámého je zveřejněna na str. 3.“

Podíval jsem se na třetí stránku a spatřil tvář muže se zavřenýma očima. Jeho pevně sevřené rty a stažené obočí mu dodávaly výraz jakési nezkrotné odhodlanosti. Pod fotografií byla stručná výzva k veřejnosti, aby každý, kdo tohoto člověka pozná nebo i jinak může o něm podat nějaké informace, učinil tak neprodleně na nejbližším oddělení VB.

Už jsem chtěl noviny odložit, ale nedalo mi to, a podíval jsem se ještě jednou na fotografii neznámého. A tu mi najednou blesklo hlavou, že jsem už kdysi jednou viděl tento sympatický mužný obličej. Ale kdy a kde …? Vtom jako když do mě hrom uhodí: Tuto tvář mám přece na jedné z fotografií, které mi i s jinými doklady svěřil inženýr Burkoň před pěti lety!

Schoval jsem noviny, všeho nechal a rozjel se domů. Vzrušením mi úplně vyschlo v krku. Doma jsem vytáhl spodní zásuvku stolu a z ní napěchované modré desky. Za okamžik jsem měl v ruce malou fotku, jaké se tenkrát používaly do pasu. Byl na ní asi pětadvacetiletý muž energických rysů. Na druhé straně bylo perem napsáno: „Příteli Jurovi Burkoňovi od staršího kolegy V. Jiskry v upomínku na objevení Železné hory. Pohoří Altaj dne 28. března 1929.“

Vzal jsem noviny a porovnal ty fotografie. Ano, je to bezpochyby tentýž člověk!

Ale pozor, to je přece čirý nesmysl! Fotografie neznámého v novinách je pořízena před týdnem, zatímco pasová fotka Václava Jiskry musela být udělána v Praze koncem roku 1928. Kdyby inženýr Jiskra zůstal naživu, byl by dnes již bezmála osmdesátiletý stařec. Ten neznámý z novin by mohl být nejen jeho synem, ale i vnukem. Nejde tu o nahodilou podobu? Ano, nejspíš to tak bude…

Byl to jediný rozumný závěr. Nicméně stačilo, abych se znovu pozorně zadíval na obě fotografie, a hned se ve mně opět probouzela jistota, že je to jeden a tentýž člověk. Tohoto silného dojmu jsem se za živého boha nemohl zbavit. Nezbývalo tedy než zavolat do redakce novin a pozeptat se na nějaké podrobnosti.

Naštěstí se ukázalo, že pracovník redakce, který se případem havarovaného letadla zabýval, je člověk sdílný a upřímný. Že potřebuji nějaké podrobnosti o katastrofě nad Vysokými Tatrami? Ale prosím, je jich víc než dost. Cože? Něco mimořádného a zvláštního? I to je k mání. Kupříkladu zvukový záznam posledních pilotových slov: „Stříbrný balón! Přímo ve směru letu stříbrný balon! Nestačím se vyhnout! Nesta…“ Pak mocný úder, skřípění a spojení bylo přerušeno. Nebo jiná zvláštnost. Neznámý je dosud v bezvědomí, byl oblečen do přiléhavé stříbřité kombinézy, jejíž látku a funkčnost se dosud nepodařilo určit. Konstrukce padáku, kterým byl tento záhadný muž vybaven, je pro odborníky rovněž neslýchané tvrdým oříškem. Všichni tvrdí, že takové padáky se v žádné zemi světa nevyrábějí. Ještě něco?

Ne, ne, to úplně stačí!

Poděkoval jsem ochotnému redaktorovi a hned jak zavěsil, pustil jsem se do čtení rukopisu v modrých deskách. Tam i zde stříbrný balón a přiléhavá stříbřitá kombinéza … Až se ve mně zatajil dech nad domněnkou, která se mi zrodila v hlavě. Ale včas jsem se ovládl. Je brzo na vyslovení tak ohromujících dohadů. S tím se musí počkat. Nejprve je třeba povědět všem, co se vlastně přihodilo před dvaapadesáti roky u Železné hory v pohoří Altaj. To je zatím nejdůležitější. A potom?

Potom se bude muset čekat, až se neznámý, nalezený ve Vysokých Tatrách v tak zbědovaném stavu, trochu sebere a nabude vědomí, je-li moje domněnka správná, stane se tento člověk zdrojem neslýchaně cenných informací. Redaktor mimo jiné řekl, že stav záhadného muže ze stříbrného balónu se už nepokládá za úplně beznadějný. Inu nedá se nic dělat, musím se vyzbrojit trpělivostí a čekat.

ČÁST DRUHÁ SOUHVĚZDÍ ORTOMIRÁN

1

Čekat jen tak nečinně – na to jsem opravdu neměl povahu. A tak zatímco lékaři v Československu zápasili o život tajemného muže ze stříbrného balónu, věnoval jsem všechny své síly a všechen svůj čas pátrání po živých svědcích. Za každou cenu jsem potřeboval najít aspoň jednoho účastníka Plavunovovy geologické výpravy. Věděl jsem, že sám, bez jediného očitého svědka, v životě nikoho nepřesvědčím o tom, že těžce raněný mladý muž je totožný s inženýrem Václavem Jiskrou z Prahy, který před dvaapadesáti lety opustil naši planetu na palubě Drionu za velmi pohnutých okolností, prodělal neuvěřitelně dlouhou kosmickou cestu a nyní se vrátil na Zemi stejně mladý jako před odletem.

Ani chvíli jsem nepochyboval, že onen stříbrný balón, který se zjevil pilotovi havarovaného letadla pár vteřin před srážkou, byl ve skutečnosti ortomiránský kosmický koráb Drion, na němž se Jiskra vracel ze svých cest domů. Proto také nebyly zbytky „špiónského balónu“ nalezeny. Pro Drion ta srážka s letadlem určitě neměla sebemenší následky. Nechápal jsem jen, proč vůbec připustil, aby k té srážce došlo, když přece musel blížící se letadlo zaregistrovat na dálku a snadno se mu mohl vyhnout. Neméně záhadný byl pro mne i Jiskrův seskok padákem. Proč to udělal? Proč nepřistál s Drionem v horách a nevystoupil z něj přímo na pevnou zem? To byly vážné slabiny mé jinak ve všem dokonalé hypotézy, ale věřil jsem, že tato a jiná „proč“ objasní sám inženýr Jiskra, až se zotaví natolik, aby byl schopen mluvit.

Nešlo mi v celé té věci jen o to, aby se lidstvo naší Země přesvědčilo, že kýžené setkání s mimozemskou civilizací se již stalo skutkem, ale také – a možná že i hlavně – o to, aby se můj krajan Václav Jiskra navrátil po dlouholeté nezvěstnosti se ctí a slávou, aby mohl předat lidem své úžasné poznatky a zkušenosti a aby mu jeho nesmírné zásluhy před celou naší civilizací byly plně přiznány. I když se stane to nejhorší a lékařům se ho nepodaří uchovat při životě, stejně jeho identifikace bude mít obrovský význam. Neodejde pak ze světa jako podezřelé individuum bez dokladů, poznamenaný Kainovou pečetí špióna a vraha, a jeho tělesné pozůstatky nebudou zahrabány do bezejmenného hrobu v odlehlém koutě venkovského hřbitova. Bude-li jeho totožnost přesvědčivě prokázána, bude pak i po smrti uznán za největšího kosmického cestovatele v lidských dějinách, bude pohřben s největšími poctami v pražském panteonu a jeho jméno bude navěky vepsáno zlatými písmeny do nejslavnějších stránek českých i světových dějin.

Moje šance na úspěch nebyly tak zcela zanedbatelné. Počítal jsem s Natašou Plavunovovou, Chanbekem Zakirovem, s Jegorovem a jeho pěti vojáky, ba i s poháněči. Tito lidé se musí přece pamatovat na českého inženýra Václava Jiskru, s nímž strávili v horách Altaje několik měsíců. Musela by to být setsakramentská smůla, kdyby žádný z nich už nebyl naživu.

Nebudu popisovat všechny nesnáze, které jsem musel zdolat při tomto neobvyklém pátrání. Stačí říct, že moje úsilí bylo nakonec korunováno naprostým úspěchem, ačkoliv jsem z účastníků Plavunovovy expedice našel toho, kterého jsem dočista zapomněl vzít v úvahu. Přesněji řečeno, nenašel jsem ho já, nýbrž on našel mě. Zazvonil jednou po ránu u mých dveří a já jsem se drahnou chvíli nemohl dovtípit, kdo to vlastně je.

Spatřil jsem před sebou statného muže kolem šedesátky s výrazným snědým obličejem a s hodně prošedivělými černými vlasy. Jeho jiskřivé oči se na mě upřely s neskrývaným vzrušením. Projevilo se i v jeho hlase, když mě pozdravil a hned se rychle zeptal:

„Jste to vy, kdo shání účastníky geologické expedice inženýra Plavunova, který padl v boji s basmači u Železné hory na Altaji v roce 1929?“

„Ano, ano, to jsem já! Pojďte, prosím vás, dál… Nesete mi zprávu o některém z účastníků té nešťastné výpravy?“

Neodpověděl mi hned, ale až když jsem ho uvedl do pokoje. Teprve zde se na mě šibalsky zahleděl a pomalu s důrazem pronesl:

„Já sám jsem se zúčastnil výpravy k Železné hoře.“

„Vy? Ale to se přece událo …“

Přerušil mě:

„Ano, ano, už je tomu dvaapadesát let. Chápu vaše rozpaky, ale už je to tak – byl jsem tam.“ Tu zničehonic změnil tón a pokračoval s výrazným tádžickým přízvukem: „Můj ata střílel na šakal basmač Chudojarchán, arkan mu na hlava házel…“

„Rasulku…! Oh, promiňte, Rasule Chanbekoviči! Je to možné? Jste to opravdu vy?“

Jen stěží jsem se ovládl, abych ho v návalu radosti neobjal. Můj návštěvník měl zřejmě také velkou radost. Pevně mi stiskl ruku a vzrušeně se rozhovořil:

„Ano, příteli, je to tak. Jsem benjamínek Plavunovovy výpravy, kterému tehdy všichni říkali Rasulek. Vidím, že jste se mnou nepočítal. Patrně jste měl utkvělou představu, že jsem pořád malý kluk. Ale, jak vidíte, trochu jsem od té doby povyrostl.“

„A víte, že máte pravdu, Rasule Chanbekoviči! Zřejmě mi přeskočilo v hlavě!“

„To nic. Jak vidíte, už dávno nejsem ten malý klouček, kterého jste popsal ve svém pravdivém románu. Jsem už skoro dědek. Dva roky v důchodu, to je co říct, ne? Ale ještě jsem se neodepsal, to ne! I geologických výprav se ještě sem tam zúčastním. Stal jsem se totiž také geologem. To víte, ty dojmy z dětství byly příliš silné. Nebudete tomu věřit, ale v skrytu duše jsem celý život čekal, že se Drion jednou vrátí a že zase přistane na nějakém odlehlém, pustém místě. To bylo to hlavní, co mě ponoukalo, abych si zvolil profesi geologa. A také ta psychická zátěž, kterou jsem vláčel s sebou po celá léta svého života, ta obrovská spousta důležitých informací, o kterých jsem musel proti své vůli mlčet! Teprve nyní si konečně mohu ulevit, ale také ne před každým. Pro všechny je váš román jen zábavné fantastické čtení. Pouze my dva víme, že je v něm vylíčen pravdivý příběh ze života. Ani nevíte, jak jsem šťastný, že jste o tu záležitost projevil zájem. Vzkřísil jste to prakticky z úplného zapomenutí …“

„Jen díky úrazu inženýra Burkoně, Rasule Chanbekoviči. Jen díky jemu. Obávám se, že to uspíšilo jeho konec.“

„Máte pravdu. Chudák Jura Burkoň, nedožil se toho…“

A pak už jsme seděli u stolu, popíjeli gruzínský koňak a povídali, povídali a pořád se nemohli dosyta vypovídat.

Rasul Chanbekovič mi vyprávěl, jak se zamlada mnohokrát pokoušel upoutat pozornost veřejnosti k neslýchaným událostem u Železné hory, jak všude ukazoval krásné kapesní hodinky se svým jménem vyrytým na plášti a s věnováním vojenského velitelství v Šurábu „za aktivní pomoc pří likvidaci basmačské bandy Abduly Chudojarchána“. Nikdo však mladíkovi nevěřil. Uznávali sice, že ty hodinky dostal právem a zaslouženě, ale to ostatní považovali za jeho mladickou fantazii a jen se mu smáli. Teprve později – to už byl studentem geologického institutu – pochopil, že udělá nejlépe, když o příhodě s kosmickou návštěvnicí Miel bude mlčet, neboť nemá sebemenší důkazy ani svědky. Kolikrát tehdy litoval, že z dětské nerozvážnosti vrátil do Drionu dárek kosmické dívky, onen kapesní paprskový deguolizátor miliár, kterého poprvé i naposledy použil k deguolizaci Burkoně a Jiskry. To by byl důkaz, proti kterému by se neodvážili cokoli namítat ani ti největší skeptici.

„A co váš otec?“ zeptal jsem se. „Musel se přece brzy vzpamatovat po tom náhodném ozáření a vaše sdělení musel potvrdit!“

„To je právě to, že mi otec nemohl potvrdit zhola nic. Pamatoval si jen tu bitvu s basmači. Tenkrát v tom zmatku mu ani nikdo nestačil pořádně vysvětlit, co vlastně vyvolalo ten hluboký spánek deseti naprosto zdravých, silných chlapů. Všechno se odehrálo příliš rychle. A co se týče Miel, tu nestačil ani zahlédnout. Na černou kouli ve výklenku se matně pamatoval, ale copak je to nějaký důkaz? A potom, vojáci i poháněči svorně vypovídali o stříbrném balónu lehounkém jako pírko, a otec by najednou přišel s černou koulí, která pod sebou rozdrtila skálu … Kdepak, otec mi nemohl pomoct.“

„A co Nataša?“

„Nataša? Ta byla dlouho v psychiatrické léčebně, a když ji propustili, odjela, nikdo neví kam. Hledal jsem ji, ale marně. Za Burkoněm jsem byl dvakrát. Ale ten se nepamatoval na nic. Asi jsem mu tenkrát uštědřil příliš velkou dávku deguolizačních paprsků. Nebýt toho úrazu, tak by si asi nikdy na nic nevzpomněl.“

„A jaký byl ten proces s basmači?“

„No řeknu vám, že to byla podívaná pro bohy. Ti otrlí chlapi, co ještě přednedávnem vraždili napravo nalevo, brečeli vám před soudem jako malí kluci a všechny své zločiny popírali. Nikoho ale nenapadlo, že to nebyla žádná komedie, že opravdu dočista zapomněli na svou vrahounskou minulost. Jen já jsem věděl, že pláčou doopravdy a že už to vlastně nejsou banditi a vrahové, ale učinění dobráci, kteří by ani kuřeti neublížili. Ale co to bylo platné, že jsem to věděl já. Stejně mi nikdo nevěřil. Nejvíc mi bylo líto Chudojarchána. Když pochopil, že je odsouzen k smrti, rozplakal se a úpěnlivě vykřikoval, že se přece lidi nesmějí zabíjet, že to není dovolené. Byl hluboce přesvědčen o své naprosté nevině a to na tom bylo to nejhroznější. Volal mě jménem: Rasuldžane, zachraň mě! Řekni jim, že jsem tě ve všem poslouchal! Brečel jsem taky a prosil soud o slitování, až mě museli ze soudní síně vyvést. Nikdy na ten strašný výjev nezapomenu…“

Potom mi Rasul Chanbekovič krátce vylíčil příběhy svého dalšího života. Sotva začal studovat na vysoké škole, vypukla válka s fašisty. Nechal institutu a šel dobrovolně na frontu. Celou válku prodělal v přední linii a tu poznovu často litoval, že si tenkrát paprskový deguolizátor neponechal. Ti němečtí esesáci by věru ozáření miliárem potřebovali jako sůl. Po válce se vrátil ke studiím, a když je ukončil, nastoupil těžkou a složitou dráhu geologa průzkumníka, které zůstal věren po celý svůj život.

Když se můj host vypovídal, sdělil jsem mu podrobnosti o tragické havárii letadla nad Vysokými Tatrami, o tajemném muži ze stříbrného balónu, o jeho těžkém zranění a dosud trvajícím hlubokém bezvědomí. Teprve potom jsem mu ukázal noviny s fotografií neznámého. Jen se na ni Rasul Chanbekovič podíval, vyhrkl:

„To je on! To je Václav Jiskra! Musíme se okamžitě za ním vydat!“

Plně jsem sdílel netrpělivost svého nového přítele, ale vydat se do Československa neprodleně přece jen nešlo. Několik dní trvalo vyřízení běžných cestovních formalit. Přesto jsme v krátké době měli všechny potřebné doklady v rukou a nejbližším letadlem odletěli do Bratislavy. No a přesně za týden po tom, co se u mě Rasul Chanbekovič objevil, stáli jsme oba na malém nádražíčku úhledného slovenského městečka uprostřed hor.

2

Můj přítel v sobě nezapřel horala. Jakmile jsme vyšli před nádraží, rozhlédl se po nádherném panoramatu hor a spokojeně poznamenal:

„Tady se musí krásně žít…“

Roztržitě jsem mu přitakal a začal jsem se shánět po někom, kdo to v městečku zná. Starosti o nocleh jsem nechal na pozdější dobu. Nejdříve musíme za Jiskrou. Přeptal jsem se jednoho místního obyvatele na nemocnici a už jsem vedl Rasula Chanbekoviče malebnými uličkami. Své malé kufříky jsme nesli s sebou. Po deseti minutách chůze jsme se s tlukoucím srdcem zastavili před vchodem do moderní dvoupatrové budovy, v níž bezmála sedm týdnů, obklopen nejlepšími lékařskými kapacitami z Prahy i Bratislavy, zápolil Václav Jiskra se smrtí.

Dostat se k záhadnému pacientovi nebylo tak snadné. Vrátný nás odkázal na službu konajícího člena vládní vyšetřovací komise. Měli tu stálou hlídku pro případ, že se raněný aspoň na chvíli probere z bezvědomí a bude schopen vypovídat. Ten vyšetřovatel se nás zdvořile, ale velice důkladně na všechno vyptával a hned to zapisoval do protokolu.

Co jsme mu však mohli říct? Že ten záhadný pacient je muž, který se po dvaapadesáti letech vrátil z daleké kosmické cesty? To bychom tomu dali! Omezil jsem se proto na prohlášení, že máme jistou domněnku, kterou je třeba prověřit. Člen komise byl dlouho neúprosný:

„Musíte mi tu vaši domněnku sdělit, jinak vás k pacientovi nesmím pustit.“

„Všechno vám řekneme, ale až po návštěvě u pacienta. Máme k tomu velmi vážné důvody. Sám je uznáte, až vám pak všechno vysvětlíme. Jinak se to přece nedá prověřit.“

Nakonec sama skutečnost, že jsme vážili cestu až z Moskvy, a také okolnost, že jsme byli první a zatím jediní, kdo se přihlásil s možností neznámého identifikovat, to všechno zapracovalo v náš prospěch a donutilo člena komise ke kapitulaci. Ještě jednou prozkoumal naše doklady, a nakonec nám propustku do střeženého pokoje vydal.

Lékař, který nás k raněnému doprovázel, řekl: „Za poslední dny se pacientův stav poněkud zlepšil. Není to zatím nic rozhodujícího, ale dvakrát se nám už probral z bezvědomí, otevřel oči a zcela soustředěně se rozhlédl po pokoji. Ale mluvit ještě nemůže. Nepokoušejte se proto klást mu nějaké otázky. Mohlo by mu to uškodit.“

Slíbili jsme, že budeme mlčet jako ryby. Pak jsme si oblékli bílé nemocniční pláště, prošli dlouhou chodbou na izolaci, předložili ozbrojenému příslušníkovi VB propustky a pasy a pak už jsme konečně vstoupili po špičkách do nemocničního pokoje.

V prostorné světlé místnosti stála jediná postel. Na ní, spoután složitým systémem obinadel, kladek a závaží, zabalen do bílých obvazů jako obrovská kukla, ležel v nepřirozené poloze člověk. Oči měl otevřené, ale na bledém pohublém obličeji vypadaly jako dvě tmavé skvrny. Nevyjadřovaly nic než stesk a smrtelnou únavu. V tom stavu, v jakém byl nyní, bychom Václava Jiskru nikdy nepoznali.

Pacientův pohled lhostejně sklouzl po našich tvářích a na okamžik se zastavil na lékaři, který zůstal stát u dveří. Pak se opět teskně upřel do prázdna.

Opatrně jsme se přiblížili k posteli. Srdce mi bláznivě bušilo. Podíval jsem se na Rasula Chanbekoviče, ten měl v očích slzy.

„Nazdar, Václave Jiskro,“ tiše pronesl rusky můj přítel, který při tomto setkání rázem zapomněl na přísný lékařův zákaz, a na naše sliby. „Přece jsme se znovu shledali. Pamatuješ, Železná hora, basmači, Rasulek?“

Tvář raněného se znatelně změnila, oživlé oči se upřely na tazatele. A najednou pacient sotva slyšitelně zašeptal rusky:

„Co …, co je s chlapcem?“

„Je živ a zdráv! Já totiž…,“ vtom se však Rasul Chanbekovič zarazil. Zřejmě si uvědomil, že teď není zrovna vhodná chvíle vykládat nemocnému, že od těch dob uplynulo již dvaapadesát let. A že by to Jiskra věděl, to samozřejmě nemohl předpokládat.

„Je živý … To jsem rád … A co ostatní… na Zemi…? Nikdo nezanikl na … na guolu?“

„Lidstvo je v pořádku, Václave, už je nás přes čtyři miliardy a stále přibýváme.“

„Tak to … byl… omyl…,“ přerývavě zašeptal Václav a hned nato unaveně zavřel oči a odvrátil obličej.

Teprve nyní jsme si uvědomili, že jsme porušili lékařův zákaz. Provinile jsme se na něj ohlédli. Hněvivými posuňky nám dával na srozuměnou, že musíme okamžitě odejít. Už jsme ho chtěli poslechnout, ale vtom Jiskra začal sám mluvit, a my jsme opět na doktora zapomněli.

„Řekněte pravdu …, jsem v Československu?“

Upíral na nás horečně planoucí, znepokojený pohled. Nyní jsem mu odpověděl já, a to česky:

„Uklidněte se, pane inženýre, jste opravdu doma, v Československu.“

„Kdo jste?“ zašeptal naléhavě.

„Vaši přátelé. Můžete nám věřit. Známe vás dobře.“

„Pak … pomozte!“

„Uděláme pro vás všechno!“ zvolal jsem a bezděčně postoupil až těsně k posteli.

Jiskrův obličej se znetvořil bolestí, ale přemohl ji a zcela zřetelně, i když přerývaně zašeptal:

„Měl jsem… u sebe… p l i a r á n u …, ano, pliaránu … takový malý jehlánek… jako z jantaru … Vezměte ho a … spalte … od vrcholku … Je to můj… můj…“ dodal ještě jakési slovo, ale byl to už jen bezhlesý pohyb rtů, a tak jsem poslednímu slovu nerozuměl.

Jiskrovy oči se opět zavřely, obličej ještě víc zbledl, na čele mu vystouply drobné kapky potu.

„Odejděte, okamžitě odejděte! Copak nevidíte, že už zase pozbyl vědomí! Ani vyšetřující orgány si nedovolí co vy!“ rozzlobeně vrčel doktor a se vší rozhodností nás vystrkával z pokoje. Na chodbě se pak už mírněji zeptal: „Poznali jste ho?“

„Poznali, pane doktore, děkujeme vám.“

Členovi vyšetřující komise jsme prohlásili do protokolu, že naše domněnka se plně potvrdila a že jsme pacienta bezpečně poznali. Je to Čech a československý občan inženýr Václav Jiskra. Jistojistě není agent západní rozvědky a na havárii letadla nemá nejmenší vinu.

Člen komise chtěl na nás podrobnější údaje, ale říct mu celou pravdu jsme ještě pořád nemohli. Bylo by to předčasné. Vymluvili jsme se na to, že záležitost je nanejvýš vážná, a že proto veškeré podrobnosti chceme sdělit přímo předsedovi vyšetřovací komise. Službu konajícímu členovi se to ani trochu nelíbilo, ale nakonec nám řekl, kde můžeme předsedu najít, a propustil nás.

Když jsme opustili nemocnici a usedli v nejbližším parčíku na lavičku, můj přítel Rasul Zakirov se starostlivě zeptal:

„Rozuměl jste všemu, co řekl Jiskra ve vaší mateřštině?“

„Ano, příteli, rozuměl jsem všemu. Žádal nás, abychom z jeho věcí vyzvedli nějakou pliaránu.“

„Pliaránu? Co to je?“

„To kdybychom věděli. Jiskra řekl, že to má tvar malého jantarového jehlanu a že tu věcičku musíme stůj co stůj spálit, a sice od vrcholku. Musí mu na tom velice záležet, když o to žádal, sotva se trochu probral a byl schopen mluvit. Zřejmě to také nechtěl svěřit ledakomu. Obrátil se na nás, protože jsme ho poznali a ujistili ho o svém přátelství. Myslím, že je naší svatou povinností tuto jeho prosbu splnit.“

Inženýr Zakirov se mnou plně souhlasil, a tak jsme se po krátké poradě vydali za předsedou vyšetřovací komise. Měl kancelář v jednom z hotýlků, a protože byl na naši návštěvu telefonicky z nemocnice upozorněn, přijal nás okamžitě.

Byl to padesátník sportovního typu a představil se nám jako plukovník státní bezpečnosti.

K tomu, co jsme již sdělili do protokolu vyšetřovateli v nemocnici, dodali jsme nyní opatrně, že se inženýr Václav Jiskra zúčastnil jistého velice závažného vědeckého experimentu v Sovětském svazu, že prožil jistou velkou nehodu a že byl dlouho považován za nezvěstného. Kosmickou stránku věci jsme opět zamlčeli. Na závěr jsem plukovníka ujistil, že náležité vysvětlení všech podivných okolností případu podá bezpochyby sám inženýr Jiskra, jakmile se aspoň trochu zotaví z těch svých těžkých zranění.

Celé to povídání, které jsem plukovníkovi tlumočil jménem nás obou, vyznělo dost podivně, ba řekl bych, že dokonce podezřele. Byl jsem si toho vědom a bylo mi to hrozně trapné.

Plukovník to všechno vyslechl s bohorovným klidem a pak nám zamyšleně řekl:

„Je to velice zajímavé. Opravdu. Vy tedy tvrdíte, že náš záhadný muž je inženýr Václav Jiskra z Prahy a že byl dlouho nezvěstný. A kdo ho vlastně pohřešoval? Manželka? Rodiče?“

„V době svého zmizení nebyl ženatý. Museli ho tedy pohřešovat rodiče i příslušné úřady …“

„Tak, tak, tak… Příslušné úřady… Vypadá to, že před lety opustil republiku nelegálně, byl naverbován nějakou západní výzvědnou službou a nyní se – rovněž nelegálně – vrátil do vlasti balónem, aby tu působil jako špión, diverzant a kdovíco ještě.“

„Mýlíte se, soudruhu plukovníku. Vůbec nikdy nebyl na Západě. Jiskra přece zmizel v Sovětském svazu…“

„Snad mi nechcete tvrdit, že ten stříbrný balón přiletěl ze Sovětského svazu?“

„To ne… Ale ze Západu také nepřiletěl… Celá ta záležitost nemá s vyzvědačstvím vůbec nic společného. Je to všechno mnohem složitější…“

„Ale přiletěl na tom balónu. Ano, nebo ne?“

„Přiletěl…“

„Aspoň něco. A jak dlouho byl vlastně nezvěstný?“

„To vám bohužel nemohu zatím prozradit.“

„Proč z toho děláte tajnosti?“

„Nejde to jinak, věřte mi, soudruhu plukovníku. Je to naprosto neuvěřitelná historie a my na její potvrzení nemáme sebemenší důkazy. Jen tady inženýra Zakirova, který byl očitým svědkem. Povíme-li vám jen tak bez důkazů celou tu příhodu, nebudete se s námi dál bavit, protože nás budete mít za lháře nebo za blázny. A to bych nerad. Bude tedy opravdu nejrozumnější, když počkáme, až se stav Václava Jiskry zlepší a pak vám všechno poví sám.“

„A jste si jist, že on sám bude mít dost důkazů, abychom mu uvěřili?“

„Takovou jistotu nemáme. Věříme jen, že Jiskrova výpověď bude obsahovat informace tak vysoké hodnoty, že to samo o sobě bude nanejvýš přesvědčivé.“

Chvíli bylo ticho. Plukovník si nás prohlížel zkoumavým pohledem a já už jsem si byl pomalu jist, že nás nechá zadržet jako osoby podezřelé ze spoluúčasti. Nic bych se tomu nedivil, protože sám bych na jeho místě nejednal jinak. Plukovník se ale rozhodl pro jiný postup.

„No dobrá, budeme tedy čekat,“ řekl klidně. „Ale po tu dobu budu nucen i nadále pokládat vašeho přítele za osobu zcela neznámou. Identifikace, kterou jste provedli, postrádá důkazy, a nemohu ji proto uznat. I když jste podle lékařova svědectví oslovili pacienta jako Václava Jiskru a on na toto oslovení souhlasně zareagoval. V této souvislosti bych vám chtěl položit zajímavou otázku. Doufám, že mi na ni výjimečně odpovíte. Doktor, který byl vaší návštěvě přítomen, jasně slyšel, jak se vás pacient ptal, kdo jste. Je to pravda?“

„Ano, je to pravda.“

„On vás tedy nezná?“

„Je to poněkud složitější, soudruhu plukovníku. Mě osobně inženýr Jiskra opravdu nezná. A co se týče soudruha Zakirova, tak toho sice kdysi znal, ale v žádném případě si ho nemůže pamatovat. Jsou tu jisté okolnosti, které to znemožňují.“

„Zajímavé! Soudruh Zakirov okamžitě poznal ve zbídačelém pacientovi svého známého inženýra Jiskru, zatímco inženýr Jiskra, přestože byl zcela při vědomí – mluvili přece o nějakém chlapci, kterého oba znají –, nepoznal zcela zdravého soudruha Zakirova. Jsou to zatraceně podivné hádanky, vážení soudruzi. Ale nechme toho. Už jsme se domluvili, že nějakou dobu počkáme. Stane-li se, že nás inženýr Jiskra zklame a svému zranění podlehne, vyhledáme si vás a pak si popovídáme důkladněji. A nyní k další záležitosti, kterou zaslechl náš lékař. Když jste ujistil pacienta, že je v Československu a že jste jeho přátelé, požádal vás, abyste našil jakousi pliaránu a něco s ní provedli. Tak předně, co to je ta pliarána?“

„Nemám tušení. To slovo jsem poprvé uslyšel od inženýra Jiskry. Naznačil, že je to něco jako malý jantarový jehlánek. S ostrou špičkou. Žádal, abychom ho našli mezi jeho věcmi a pro něj uchovali. Zřejmě má pro Jiskru nějakou zvláštní cenu, že o to projevil tak velkou starost. Mimo jiné, chtěli jsme se vás zeptat, soudruhu plukovníku, jestli něco takového mezi věcmi inženýra Jiskry není.“

Plukovník pokrčil rameny a řekl, že zná zpaměti seznam věcí, které byly u raněného nalezeny. O žádném jantarovém jehlánku tam není ani zmínka. Tak jsem tedy požádal, aby mně a soudruhu Zakirovovi bylo dovoleno porozhlédnout se na místě katastrofy, jakož i tam, kde byl náš přítel nalezen. Co když mu ten jehlánek někde vypadl.

Po té předcházející rozmluvě jsem již nečekal, že nám jen tak snadno vyhoví. Ale plukovník kupodivu ihned dal souhlas. Ba co víc, ukázal nám na turistické mapě Vysokých Tater body, které nás zajímaly, a dokonce nám tu mapu i půjčil. Vymínil si jen, že mu tu záhadnou pliaránu přineseme ukázat, pakliže ji ovšem najdeme, a on pak rozhodne, zda ji připojí k ostatním věcem inženýra Jiskry, nebo ji ponechá nám.

Velmi vřele jsme laskavému plukovníkovi poděkovali a odešli jsme. Pak už jsme časem neplýtvali. V témže hotelu, kde měl plukovník kancelář, jsme obsadili dvoulůžkový pokoj a hned se vydali do městečka, abychom nakoupili vše potřebné pro výpravu do hor.

3

Kdybych měl tenkrát celou tu věc na starosti sám, nikdy bych se neodvážil takové výpravy bez dobrého průvodce. Ale inženýr Zakirov, vynikající geolog průzkumník, byl jako průvodce pro horský terén přímo stvořený. Dovedl se snadno orientovat v jakékoli neznámé horské krajině. V horách se přece narodil, i převážnou část svého života strávil v horách. Vedl mě proto s naprostou jistotou sotva viditelnými horskými stezkami, a někdy i napohled zcela neschůdným terénem.

Vzdálenost z městečka k místu katastrofy nebyla moc. velká: všeho všudy dvanáct kilometrů. Ale Tatry jsou Tatry, a tak nám to trvalo celého půl dne, než jsme tu vzdálenost zdolali. Nebudu unavovat čtenáře líčením našeho pátrání. Stačí říct, že se rozhodujícími v této věci staly opět nesmírné geologické zkušenosti Rasula Chanbekoviče. Na první pohled se zdálo, že tu budeme mít co dělat několik týdnů. Vymezený úsek mohl mít dobrých deset až dvanáct hektarů, byl samá proláklina, samý balvan, a navíc byl hustě porostlý lesem s mnoha polomy. Nicméně jsme to zvládli mnohem rychleji, než se dalo čekat.

Každé ráno o šesté hodině jsme opouštěli městečko a vydávali se do hor. V poledne jsme již byli na místě. Po půlhodinovém odpočinku a studeném obědu jsme se pouštěli do práce a prohledávali úsek kousek po kousku podle speciálního plánu, sestaveného mým přítelem geologem. Nové povolení k návštěvě Jiskry nám plukovník rozhodně odepřel, a tak jsme se až do setmění mohli věnovat pátrání po tajemné pliaráně.

Pátého dne byla jantarová pyramidka nalezena.

Bylo to asi ve tři hodiny odpoledne. Pracoval jsem na jiném konci úseku a najednou jsem uslyšel vzrušené Zakirovovo volání:

„Hurá, už ji mám! Pojďte honem ke mně, honem sem pojďte!“

Rozběhl jsem se k němu, co mi síly stačily a terén dovoloval. Zakirova jsem spatřil uprostřed polomu. Stál po pás ve změti povalených kmenů a větví a vysoko nad hlavou držel jakýsi lesklý žlutý předmět.

„Je to opravdu ona?“

„Žádné pochyby, příteli! Je to určitě pliarána, kterou hledáme! Co jiného by tu také mohlo být? Zapíchla se do shnilého kmene a byla krásně vidět. Stačilo se dostat do této haldy polámaných stromů!“

S těmito slovy mi opatrně předal nález a pak se vyhrabal na volné prostranství.

Ano, byl to skutečně jehlan asi patnáct centimetrů vysoký se čtvercovou základnou velikosti dlaně. Vrchol měl ostrý a tvrdý jako ocelová jehla. Na první pohled se opravdu zdálo, že je vysoustruhován z jednolitého kusu světle žlutého jantaru. Avšak při pozornějším ohledání musel i laik přijít na to, že to není jantar, ale jakási jiná, mnohem těžší a mnohem tvrdší hmota. –

„Další úkol pro geologa,“ řekl jsem a podal nález zpět Zakirovovi. „Jsou tu hned dvě otázky: co je to za hmotu a proč Jiskra chtěl, abychom ji spálili?“

„Jsou to dvě příliš různorodé otázky, a obávám se, že ani jedna není z mého oboru,“ pravil geolog a zamyšleně přitom ťukal nehtem na hladký povrch jehlanu. „Hmota je bezpochyby syntetická. Možná že patří k nějakým složitým druhům makromolekulárních látek. Dá-li se však spálit, musí to být látka hořlavá, což spíše mluví o sloučenině organické. Ostatně chemie není mou silnou stránkou, a tak o tom raději nebudu mluvit. Ta druhá otázka je zajímavější. Je to spíš taková logická hádanka. Člověk má pomalu smrt na jazyku, ale jen se trochu probere z bezvědomí, hned se shání po jakési pliaráně, prosí, aby byla nalezena a spálena. Znamená to, že mu na tom nesmírně záleží. Ale proč? Čeho tím může docílit? Dejme tomu, že to bude hořet nádherným vysokým plamenem. Může takto signalizovat Drionu, aby se vrátil zpět a poskytl mu pomoc? Těžko. Zůstal-li Drion v blízkosti Země, musí být na velmi vysoké oběžné dráze, ve výšce pět set až tisíc kilometrů. A může být docela dobře na opačné straně zeměkoule ve chvíli, kdy tu věcičku podpálíme. Ostatně, kdoví jak to hoří a kdoví co to při tom vylučuje …“

„Nezdá se vám, že by to mohlo být nebezpečné?“

Zakirov se podíval na hory, pak na jehlan, pak na mě a s naprostou jistotou pravil:

„Vyloučeno. Václav Jiskra by nás za nic na světě nevystavoval nějakému nebezpečí. Tohle můžete klidně pustit z hlavy.“

„Nerozuměl jste mi, Rasule Chanbekoviči. Nemám na mysli nějakou explozi nebo tak a nemluvil jsem o nebezpečí, kterému se vystavujeme my dva.“

„O jakém tedy?“

„O nebezpečí, které by ohrozilo celé lidstvo naší planety. Myslím tím deguolizaci. Co když spálením tohoto malého jehlanu naplníme atmosféru Země deguolizačním plynem, o kterém mluvila Miel? Namítnete, že takový malý jehlan nemůže vytvořit tak obrovské množství plynu. Ale co my víme o technice Ortomiránců? Jen to snad, že se po mnoha stránkách vymyká našemu chápání.“

„Co vás vede, příteli! S takovou námitkou bych nevyrukoval!“ zvolal Rasul Chanbekovič rozhořčeně. „Až příliš dobře vím, čeho jsou Ortomiránci schopni. Ale řeknu vám něco jiného, Jiskra byl vždycky proti deguolizaci. Proč by ji najednou chtěl provést sám, a dokonce s naší pomocí?“

„To není dostatečně přesvědčivé. Byl dlouho pryč a mohl pod vlivem ortomiránských vědců a toho jejich moudrého Omnimentu kardinálně změnit svůj názor na deguolizaci. Co když se vrátil na Zemi právě s tímto úkolem, ke kterému se svatosvatě zavázal. Ptal se vás přece na guolu, zda nenadělala na naší planetě paseku. A teprve potom se začal shánět po pliaráně a s takovou naléhavostí žádal o její spálení.“

„V tom máte pravdu … Co si ale v takovém případě počneme? Odvezeme si pliaránu do Moskvy a dáme ji k dispozici našim vědcům? Třeba si s ní poradí i bez spalování…“

„Stejně dobře ji můžeme odvézt do Prahy a odevzdat našim vědcům. Ale co předseda vyšetřovací komise? Slíbili jsme přece, že mu pliaránu ukážeme. Co když ale na ní shledá něco podezřelého a připojí ji jednoduše k ostatním Jiskrovým věcem? Kdyby byla opravdu z jantaru, klidně bych mu ji ukázal. Ale na tom jehlanu pozná kdekdo, že s jantarem nemá vůbec nic společného. A když ji připojí k doličným předmětům, zůstane navěky v archívech ministerstva vnitra. Jedině že bychom ji utajili. Ale to je moc riskantní. Co když ho napadne, aby nás podrobil prohlídce? Jsme mu beztak dost podezřelí. A ta ostuda potom …!“

„To ne, to rozhodně ne! Ještě tak stát se na stará kolena podvodníkem nebo pašerákem! To bych nepřežil… Vraťme se ale k tomu, že Jiskra s tím spálením hrozně spěchá. Myslím, že právě to má být výchozím bodem pro naše úvahy.“

„V tom máte pravdu, Rasule Chanbekoviči, spěchá s tím, a moc.“

„Tak tedy nebudeme rozjímat nad problémem, který stejně nevyřešíme, a podstoupíme na vlastní pěst to riziku se spálením.“

„I když to vyvolá deguolizaci?“

„Ano, i když to vyvolá deguolizaci. Byl jste ve válce? Nebyl. Já jsem ji prodělal. Jsem přesvědčen, že kdyby Plavunov, Burkoň, Jiskra, Lapin a ti ostatní mohli jen tušit, jaké hekatomby obětí si vyžádá druhá světová válka, nejen by se deguolizaci nevzpírali, ale ještě by prosili Miel, aby ji provedla co nejrychleji a co nejdůkladněji. Všichni by pak zůstali naživu a s nimi i další desítky miliónů nevinných obětí. A máme my dva jistotu, že lidstvu nehrozí třetí světová válka? Nemáme. Víme však, že by byla stokrát ničivější než ta druhá… Tak co, jdem na to?“

„Dobrá, jsem pro. Ať se stane, co se stane.“

„Tak jdeme. Tady o něco výš jsem viděl takový šikovný palouček a na něm velký placatý kámen. Místo je dobře kryté, nic lepšího pro náš táborák nenajdeme.“

Vydali jsme se strmým svahem nahoru, až jsme se doslali na malou mýtinku, obklopenou hustým lesním porostem. Uprostřed plácku trčel plochý úlomek skály, zelený od mechu. Zakirov očistil povrch kamene věchýtkem trávy a postavil na něj jehlan. Tvářil se vážně a rozhodně. Když vyndal z kapsy krabičku zápalek, pohlédl na mě přísně a řekl:

„Odejděte až k okraji paloučku. Pro jistotu.“

„Neztrácejte čas. Ani se od vás nehnu.“

„Jak chcete.“

Rozhlédl se kolem sebe, jako by se loučil s tímto světem, vyndal hned tři zápalky a škrtl je.

Bledý třepetavý plamínek se dotkl ostrého vrcholku jehlanu. A tu se stalo něco zcela neuvěřitelného. Ozvalo se hlasité cvaknutí a z pliarány vyrazil vzhůru … ne, to nebyl plamen, ani oblak dýmu. Spíš se to podobalo několikametrové mýdlové bublině. Ustoupili jsme kvapně skoro až k lesu a pak jen napjatě sledovali, co se bude dít dál.

Několik minut se gigantická bublina kolébala ze strany na stranu a hýřila uvnitř všemi barvami duhy. Pak se ustálila v jedné poloze a celá se naplnila zářivou modří. Uběhly další minuty, a najednou jako by čísi neviditelná ruka pohnula ladicí páčkou obrovského televizoru – uvnitř bubliny vznikl jasný, barevný plastický obraz: divoká horská krajina s balvany u paty mohutné hory, vzrušeně pobíhající lidské postavičky, cosi oblého a černého ve skalním výklenku. t

Rychle jsme se vrátili až těsně k pliaráně. Inženýr Zakirov mi sevřel rameno a s obrovským vzrušením zvolal:

„Proboha, to je přece náš tábor u Železné hory! A tamhle je Drion! My jsme ale mudrci! Vždyť to je deník Václava Jiskry! Shoří nám a my s sebou nemáme ani filmovou kameru, ani obyčejný fotoaparát! Musíme to nějak zarazit!“

„Už je pozdě, Rasule Chanbekoviči! Už se to nedá napravit! Vždyť ani nevíme, čím bychom to mohli uhasit, jestli se to vůbec uhasit dá! Nakonec to zbabráme ještě víc. Raději se budeme pozorně dívat a co nejvíce si vštěpovat do paměti!“

Byl jsem z toho spíš rozmrzelý než rozechvělý. Už jsem se jaksi připravil na to, že se na tomhle opuštěném místě ve Vysokých Tatrách odehraje dějinný zvrat v životě naší planety, že tu vypustíme do atmosféry dobrotivého džina deguolizace. A zatím je to jen živý obrázkový deník kosmického cestovatele … No nic, také to není k zahození – člověk přece nedostává takové deníky k nahlédnutí každý den.

Zato můj přítel se chvěl jako v horečce:

„Podívejte, podívejte, tamhle je Miel! A tamhle za tím balvanem vykukuju já! Vidíte tu černou hlavičku? Jsem tam schovaný s miliárem a hlídám Miel před basmači! A tamhle na jiném balvanu leží Jiskra a Burkoň! Je to ten moment, kdy Burkoň vystřelil na Miel a já jsem se s miliárem o vteřinu opozdil!“

Uvnitř bubliny se ozvala rána, jako když se tleskne dlaněmi, a hned jsem ucítil zápach spáleného střelného prachu. Obraz se posunul na nás, zvětšil se, lidé a předměty dosáhli skoro životní velikosti. Uviděl jsem na vlastní oči, jak štíhlá postavička ve stříbřitém oděvu vzepjala ruce, udělala několik kolísavých krůčků a padla na kamení…

Pliarána hořela tři a půl hodiny, a když pak zhasla, nezbylo po ní na kamení ani stopy. Jiskrův deník byl sice názorný a úchvatný, ale byl určen pro jednorázové použití. V tomto ohledu je naše kazetová televize mnohem výhodnější, i když vyžaduje složitější obsluhu. To, co nám pliarána ukázala, by mohlo zaplnit několik knižních svazků. Avšak nezapamatovali jsme si zdaleka všechno. A mnohé jsme prostě nepochopili. Nicméně po návratu do městečka jsme do rána probděli ve svém pokoji nad sepisováním prapodivných událostí, které nám pliarána předvedla.

Vyprávění, které nyní čtenáři nabízím, představuje velmi zestručněnou variantu z obou našich kvapně pořízených zápisů. Rasul Chanbekovič Zakirov tuto variantu přečetl a schválil.

4

V okamžiku, kdy zahřměl výstřel a Jiskra uviděl, jak kosmická dívka padá na zem, projel jeho mozkem oslnivý záblesk světla, který ho na zlomek vteřiny zbavil vědomí. Nespadl však z balvanu, ba ani se nezapotácel, neboť vzápětí už znovu vnímal okolní svět. Něco se však s jeho smysly za ten nepatrný časový úsek odehrálo. Vnímal totiž všechno kolem sebe mnohem ostřeji a zároveň se celá jeho bytost naplnila tak pronikavými city, o jakých dříve neměl ani potuchy. Jako by mu z očí a vědomí spadla najednou jakási skořápka, s nepředstavitelnou jasností si poprvé plně uvědomil, co je to vlastně člověk, poprvé spatřil okolní svět v celé jeho oslnivé kráse. Nevěděl, že příčinou tohoto náhlého vnitřního ozáření byl tenoučký modrý paprsek miliáru, poslaný do jeho hlavy malou, ale pevnou ručkou rozhněvaného Rasulka.

Jiskra byl skálopevně přesvědčen, že tu nádhernou proměnu v něm vyvolal ten krutý výstřel, po kterém Miel klesla k zemi, a že právě vědomí nenapravitelnosti tohoto hrozného zločinu vyvolalo v jeho duši okamžitý hluboký převrat. Srdce se mu sevřelo pronikavou lítostí a láskou, až ho to zabolelo. Obrovským skokem seskočil z balvanu a vrhl se k nehybné dívce.

Veškeré jeho další činy byly diktovány jakýmsi vnitřním pocitem nutnosti. Jednal rychleji, než myslel, a jeho rozum teprve dodatečně schvaloval vykonané.

Když vzal Miel do náruče, nekladl si otázku, zda je naživu, nebo ne. Rozběhl se k Drionu, neboť cítil, že je to nutné. A Drion ho přenesl záhadnou bílou zdviží do svých vnitřních prostorů tak bleskurychle, že to Jiskra ani nepostřehl. Připadalo mu, že se v běhu ani nezastavil: skákal přes kameny a najednou uviděl, že má pod nohama hladkou, zrcadlově lesklou podlahu.

Zbavený logátoru, který donedávna zachycoval a zpracovával veškerý nekonečný tok vnějších informací a k praktickému použití předával jen vybrané poznatky, lapal nyní Drion hltavě všechny impulsy biologické elektřiny lidského mozku a se zvláštní rozkoší uskutečňoval okamžitě každé v nich obsažené přání. Jen si Jiskra vzpomněl na rozsáhlé sály a nekonečné chodby, o nichž vyprávěli Plavunov a Burkoň, hned tyto sály a chodby před Jiskrou vyrostly, jako mávnutím čarovného proutku, a on běžel jejich prostranstvím neznámo kam, poháněn vpřed jedinou touhou: zachránit Miel před smrtí. A tu záchranu spatřoval v modrém pokoji s velkou obrazovkou, který rovněž znal z Plavunovova vyprávění a kterému ve svém nynějším stavu přikládal rozhodující význam. Byl by se do toho pokoje dostal ve zlomku vteřiny, kdyby si to v duchu přál, ale to ho ani nenapadlo, a proto musel zdolat stovky metrů ochotně se rozvíjejícího prostoru.

Když konečně spatřil lesklý modrý panel obrazovky, byl už u konce se silami. Zastavil se, sotva dechu popadaje, a bezradně se rozhlédl po vysokých stěnách prázdné místnosti. Nevěděl, co by měl nyní podniknout, a bylo mu z toho do pláče. Miel přitom stále držel v náručí a už se bál, že ji každou chvíli upustí. A tu se mu hlavou mihla myšlenka, že by to bezvládné tělo měl kamsi uložit a pokusit se dívku vzkřísit. Sotva mu tato letmá myšlenka kmitla hlavou, už z hladké stěny pokoje vyplulo měkké a pohodlné bledě zelené lože, podobné benátské gondole. Jiskra opatrně uložil Miel na toto podivné lehátko a otřel si zpocené čelo. Ruce se mu chvěly únavou a srdce bušilo těžce a rychle.

Pak se poprvé zadíval do dívčiny bledé tváře. Napadlo ho, že je mrtvá, a rázem se ho zmocnila zoufalá beznaděj a mučivá touha uprchnout z této rozlehlé místnosti čišící cizotou, ukrýt svůj stesk v přítmí a těsném prostoru polního stanu. Pohotový Drion zachytil i toto jeho přání. Strop a stěny se rozletěly k Jiskrovi a již se prostranství kolem něho srazilo do velikosti stanu, do nějž poskrovnu pronikalo denní světlo. Jiskra sebou trhl leknutím a hned se v něm probudila opačná touha – touha po prostoru vysokém a světlém. A Drion, jako by ho tato hra nesmírně bavila, ihned nad ním rozprostřel vysokánskou kopuli, plnou oslnivého světla.

Ohromený těmito neuvěřitelnými proměnami, díval se Jiskra dlouho vzhůru a bezděčně se snažil pochopit, jak se tato gigantická stometrová stavba vtěsnala do poměrně nevelké koule Drionu.

Tyto myšlenky mu vrátily rozvahu. Vzpamatoval se a celou svou pozornost soustředil opět na nehybně ležící dívku. Zahleděl se na ni upřeně a tu postřehl, že se jí prsa sotva znatelně zachvívají. Zmocnila se ho nevýslovná radost: je živá! Vrhl se k ní a začal opatrně zkoumat, zda někde nekrvácí z rány. Nenašel však na jejím stříbřitém oděvu jedinou kapku krve, ani sebemenší trhlinku po průstřelu. Vypadalo to, že ji kulka z karabiny jen omráčila, aniž by jí způsobila nějaké vážnější zranění. Toto zjištění Jiskru uklidnilo natolik, že už byl schopen i logického uvažování.

A tak dostal nápad. Rozhlédl se po obrovském sálu, za nějž by se nemusel stydět ani ten největší cirkus světa, a hlasitě řekl:

„Ať je zase všechno v původním stavu!“

Prostor se okamžitě srazil a Jiskra byl opět v modrém pokoji s navždy pohaslou obrazovkou. Toto rychlé a pohotové plnění rozkazů se Jiskrovi zalíbilo. Konečně mu došlo, že tu má co dělat se silami sice neznámými, nicméně dobrými a poslušnými. A tak sebral veškerou svou vůli a rozhodným hlasem pronesl:

„Miel potřebuje rychlou pomoc! Musíš ji vzkřísit! Musíš jí vrátit vědomí a zdraví! Dělej! Rychle!“

Sotva jeho slova dozněla, pohnula se bledě zelená gondola a začala nehlučně klouzat ke stěně. Přiblížila se, vjela do ní, jako by tam byl pro ni speciální otvor, a zmizela i s dívčiným tělem. Jiskra sledoval mizení gondoly užaslým pohledem, pak pomalu přistoupil ke stěně a opatrně ohmatal její hladký povrch v místě, kde do ní gondola vplula. Byla tvrdá, hladká a teplá. Ale žádná stopa po nějakém otvoru.

Když si uvědomil, že nic jiného už pro Miel udělat nemůže, chtěl se vrátit do tábora. Ale smrtelná únava, která náhle naplnila celé jeho tělo, mu doslova podrazila nohy. Svezl se na podlahu a opřel se zády o teplou stěnu. V tu chvíli ho ani nenapadlo, aby si i pro sebe objednal nějaké lůžko. V hlavě měl najednou prázdno a oči se mu klížily. Rázem na všechno zapomněl: na geologickou výpravu, na bitvu s basmači, ba i na samotnou Miel. Zbylo mu jen vědomí, že konečně všechno pochopil a že od této chvíle je mimo jakékoli nebezpečí. Sladce se zaposlouchal do hlubokého ticha, jež panovalo v Drionu, a okamžitě se propadl do hlubokého spánku jako do obrovského sudu s černým medem. Čas pro něj přestal existovat. A tu se Drion projevil nejenom jako vzor všemohoucnosti a poslušnosti, ale i jako vzor pozornosti a ohleduplnosti. Zhasl totiž všechna světla, hned jak Jiskra usnul.

Uplynulo několik hodin. Přes hustou clonu spánku pocítil Jiskra najednou, že ho někdo jemně hladí po hlavě. Tyto doteky mu byly příjemné, ospalost rychle vyprchávala, mizela, až otevřel zcela svěží oči. Spatřil Miel, která se nad ním skláněla, a hbitě vyskočil.

Velitelka Drionu vypadala absolutně zdravá, jen v hloubce jejích očí se tajil neklid, který jediný připomínal tu hroznou příhodu, kterou před nedávnem prožila. Smutně se na Jiskru usmála a pomocí svého neviditelného mluvítka řekla:

„Děkuji vám, Václave, za pomoc, kterou jste mi poskytl. O tom, co bylo předtím, raději mluvit nebudeme. Nemělo by to žádný smysl ve vašem nynějším stavu. Stejně se na nic nepamatujete. A času máme málo. Drion je nyní na oběžné dráze pět set kilometrů od Země. Já musím nastoupit zpáteční cestu a vám, Václave, nezbývá nic jiného než se vrátit zpět na vaši planetu.“

Jiskra se tomu tiše zasmál a rozhodně zavrtěl hlavou:

„Ani nápad, Miel! Zůstanu s tebou! Je mi tu dobře, úžasně dobře!“

Miel se mu rychle podívala clo tváře a povzdechla si:

„Jste zasažen paprskem miliáru víc, než jsem myslela. Můj malý ochránce Rasulek vám zřejmě uštědřil pořádnou dávku deguolizace. V takovém stavu se těžko uplatníte doma mezi svými lidmi. Musím vám vrátit původní vědomí. Možnost je tu pouze jedna: použít koari.“ –

„Co je to koari?“

„Doslova to znamená krystal. Ve skutečnosti je to nesmírně složitá biokrystalizace živého organismu. Obvyklá anabióza se pro takovou kosmickou loď, jako je Drion, nehodí. Kvůli černým tunelům. Člověk to může vydržet pouze ve stavu koari. Má to však jednu ohromnou výhodu. Ve stavu koari se rychle regeneruje nervová a psychická struktura lidského organismu. Jeden den v koarigonu, a jste opět tentýž inženýr Václav Jiskra jako před deguolizaci.“

„Já ti, Miel, ani trochu nerozumím,“ vesele řekl Jiskra. „Koari, černé tunely, inženýr – vůbec nechápu, co to všechno znamená. Ale mně to nevadí. Udělám všechno, co budeš chtít. A jestlipak víš, proč?“

„To tedy opravdu nevím.“

„Protože tě mám šíleně rád!“

„Děkuji, Václave, jsem opravdu ráda. Ale promluvíme si o tom později. O vaší lásce a o vašem vroucím přání zůstat v Drionu si pohovoříme zítra, až budete zase tím dřívějším Václavem Jiskrou. Tím, který mě tak strašně nenáviděl, že dovolil tomu nerozvážnému studentovi, aby po mně vystřelil.“

„Miel, proboha, co to mluvíš za nesmysly! Já že jsem tě nenáviděl? Já že jsem dovolil někomu do tebe střílet? Jak tě mohlo něco takového napadnout? Vždyť já tě miluji nade všechno na světě a spíš bych stokrát umřel sám, než bych někomu dovolil, aby ti jen trochu ublížil!“

„Dobře, dobře, Václave, teď o tom opravdu nemůžeme mluvit. Raději pojďme, koarigony máme ve vstupní hale.“

Vzala ho za ruku jako děcko a vedla za sebou oválnými průchody, které před ní nehlučně vznikaly ve stěnách. Jiskra za ní mlčky kráčel pomalými dlouhými kroky se šťastným úsměvem ve tváři. Cítil se blažený už tím, že ho Miel drží za ruku.

Ve vstupní hale s růžovými stěnami a zrcadlovou podlahou se Miel zastavila. A vtom spatřila svůj miliár. Zvedla ho a poprvé se také usmála:

„Můj malý hodný Rasulek! Zřekl se mého dárku a vrátil ho do Drionu. Je to další důkaz, že jsem jednala správně …“

Když schovala miliár, zvedla pravou ruku a řekla cosi tiše v řeči, které Jiskra nerozuměl. Byl to asi rozkaz, protože vzápětí se růžová stěna rozevřela a vystrčila ze svého nitra jakýsi velký agregát lesknoucí se žlutým a bílým kovovým osazením. Boční stěna agregátu se otevřela a uvnitř zazářilo světlo. Jiskrovým zrakům se zjevilo cosi jako lože, jehož obrysy měly tvar lidského těla. Bylo to však lože úzké a krátké pro takového hromotluka, jako byl Jiskra. Miel to okamžitě postřehla a omluvně řekla:

„Je to moje vina, Václave. Ještě jsem si nezvykla, že nemám logátor. Ale to nic, hned to napravím.“

Zase něco řekla ve své řeči a malé lože se ihned zavřelo. Chvíli byl agregát v klidu a pak se rozevřel na stejném místě. Nyní ukázal lože dostatečně velké, aby se do něho Jiskra vešel.

„Lehněte si do toho, Václave, nebojte se,“ řekla Miel. „Je to koarigon, který vás do zítřka zbaví všech následků deguolizace.“

„Co bych se bál! Od tebe, Miel, si nechám líbit všechno!“ usmál se Jiskra a bez váhání se uložil do koarigonu. Lože mu padlo jako ulité. Stačil ještě zamávat na rozloučenou a už se lože uzavřelo a celý agregát se pomalu odstěhoval zpět do stěny.

Jiskra se octl v úplné tmě. Strach neměl, protože Miel plně důvěřoval. Trpělivě tedy čekal, co se s ním bude dít dál. Ale nedočkal se ničeho. Nestačil ani postřehnout, jak se mu vědomí odpojilo od skutečnosti. Před jeho vnitřním zrakem se najednou zjevily jasné barevné obrazy z dětství. Radostně do nich vkročil a cítil se šťasten. Poznenáhlu začaly ty vidiny blednout, až se ztratily nadobro, a Jiskra se pohroužil do hlubokého nebytí.

Když znovu otevřel oči, shledal, že opět leží v otevřeném loži koarigonu. Měl dojem, že sem ulehl před chvílí, ve skutečnosti však v něm strávil plných čtyřiadvacet hodin. Jako dřív stála vedle Miel, byla však mnohem vážnější a přísnější než předtím. Chvíli na něj hleděla zkoumavě, jako lékař na pacienta, pak s uspokojením pronesla:

„Stav koari jste vydržel velmi dobře, Václave. Já se po něm cítím mnohem hůř. Pamatujete, v jakém zbědovaném stavu jsem poprvé vystoupila z Drionu na vaši planetu? Slabost, mdloby – a tak je to pokaždé. U vás jsou ale všechny ukazatele na výbornou. Jste rozený kosmonaut, Václave.“

„To znamená, že už mohu vstát?“

„Ovšemže.“

Jiskra se lehce vyhoupl z lože a rozpačitě řekl:

„Asi jsem v té rakvičce ležel hodně dlouho. Mám hlad jak vlk. Ale napřed se vám, Miel, musím omluvit. Ať je to, jak chce, ale pokusu spáchat na vás atentát jsem se přece jen zúčastnil. Vystřelit na vás jsem se sice neodvážil, ale mou vinu to nikterak nezmenšuje. Nechal jsem střílet Juru Burkoně, a ani jsem se nepokusil, abych mu v tom zabránil. Ten mladík mě přesvědčil, že jen tak je možno zabránit deguolizaci Země. Můžete mi tu hroznou vinu odpustit, Miel?“

„Již jsem vám odpustila, Václave. Kdybyste věděli, že jsem už předtím sama upustila od úmyslu podrobovat vaši planetu deguolizaci, nesáhl byste ani vy, ani váš přítel Burkoň k tak krajnímu opatření. Nejste v mých očích zločinci, ale spíše věrní vlastenci své krásné planety. Chybu jsem udělala já sama, že jsem vám včas nesdělila své nové rozhodnutí.“

„Děkuji vám. Jste úžasně hodná a spravedlivá …“

Chvíli oba mlčeli, pak Jiskra rozpačitě odkašlal a řekl:

„Je tu ale ještě něco, za co se vám musím omluvit. Sice to bylo pod vlivem toho miliárového paprsku, ale přesto mě to mrzí. Choval jsem se tu úplně nemožně. Tykal vám, dokonce vám vyznával lásku. Nezlobte se na mě, bylo to opravdu pomatení kvůli tomu …“

„Nemluvme o tom, Václave,“ přerušila ho Miel. „Vím, že to zavinil miliár a že to nemá nic společného s vašimi skutečnými city.“

„Ale ne, tak jsem to nemyslel!“

„Dost už o tom, prosím vás. Pojďme raději snídat.“

Podívala se mu smutně do tváře svýma zlatovýma očima, až Jiskru bodlo u srdce, a klidně vykročila napřed k oválnému průchodu.

5

Rozhodující rozmluva mezi Miel a Jiskrou se odehrála po snídani v modrém pokoji. Seděli v pohodlných křeslech blízko u sebe. Jiskrovi bylo dovoleno kouřit. Oba byli značně vzrušeni, ale snažili se ovládat. Miel řekla:

„Drion je stále na oběžné dráze v blízkosti Země. Nyní se můžete klidně vrátit domů, neboť jste v naprostém pořádku. Rozhodněte se proto, kde vás mám vysadit.“

Tato otázka Jiskru nezaskočila. Očekával ji. Nepřipravil si však na ni vůbec žádnou odpověď, protože se skálopevně rozhodl, že se s Miel za nic na světě nerozloučí. Ale jak jí to má říct? Jak ji přesvědčit, aby na to přistoupila?

Hluboce se nadechl a zeptal se jí zpříma: „Je to opravdu nutné, abych se vrátil na Zemi?“ Miel s odpovědí nespěchala. Mlčela, o čemsi přemítala a Jiskra na ni hleděl v napjatém očekávání. Nakonec řekla:

„Chci, abyste mi správně rozuměl, Václave. Čeká mě dlouhý a velice neradostný návrat do Ortomiránu. Nemám jistotu, že se tam vůbec vrátím. Rozhodně tomu bude předcházet zoufale dlouhé bloudění černými tunely …“

Taková odpověď zazněla pro Jiskru velice podivně. Cítil, že je v ní něco zamlčeno. Řekl proto poněkud odměřeně:

„Máte přece dokonalý kosmický letoun, Miel, který musí znát zpáteční cestu. Navíc mě udivuje, že už pomýšlíte na návrat. Myslel jsem, že jste návštěvou naší planety svůj úkol ještě zdaleka neskončila.“

„Okolnosti se změnily natolik, že pokračovat v plnění svého poslání nemohu,“ rozhovořila se Miel uvážlivě. „Musím se vrátit domů. Ale Drion bohužel nezná cestu do Ortomiránu, neumí správně volit černé tunely. Veškerá informace o systému černých tunelů byla obsažena v paměti logátoru. Nyní však je logátor mimo provoz a tato modrá obrazovka už nefunguje. Bez logátoru je Drion bezmocný. Bude si muset počínat nazdařbůh, jak to dělali první průzkumníci galaktických tras před mnoha tisíci lety. To znamená, že se budu s Drionem vrhat do prvního černého tunelu, který se mi po cestě namane, a doufat, že mě uvede na správnou trasu. Může se však stát, že takový nahodilý černý tunel vyhodí Drion značně daleko od hledané trasy, někam do takového vzdáleného a málo prozkoumaného koutu Galaxie, kde se třeba žádné další černé tunely nevyskytují. Budu pak nucena zahájit dlouhé pátrání v prostorách vesmíru a to může trvat i celý život.“

Jiskra neměl tušení, o jakých černých tunelech mluví, nicméně byl hluboce otřesen zoufalou situací kosmické dívky. Jen jedno mu bylo jasné: Drion ztratil svůj logátor, který byl pro něj kapitánem, navigátorem a kdoví čím ještě. Právě na to se s velkým vzrušením zeptal:

„No to je hrozné, Miel! Proč se vlastně ten váš logátor polámal? Pokud vím, za Plavunovovy a Burkoňovy návštěvy fungovala tato obrazovka znamenitě! Musel tedy být i logátor v pořádku. Stalo se snad později něco, že najednou přestal pracovat a nechal vás na holičkách?“

„Nenechal mě na holičkách, Václave,“ povzdechla si Miel. „Já sama jsem ho vyřadila z provozu, spálila jeho paměť i logický systém. Ano, sama. A nedívejte se na mě jako na blázna. Kdybych to neudělala, ten logátor by uskutečnil deguolizaci vaší planety i proti mé vůli. Právě té noci, kdy jste čekali útok basmačů, řešila jsem zde, v tomto pokoji, ten složitý problém. Věděla jsem, co mě čeká, zničím-li logátor, ale nic jiného mi nezbývalo. Jednala jsem podle svého svědomí a vůbec toho nelituji.“

Řekla to sice prostě a klidně, s takovou samozřejmostí, jako kdyby to byl její denní chleba, obětovat se takhle pro záchranu obyvatel cizí planety. Jiskru doslova bodlo do srdce. Vyrazil z křesla a začal v rozčilení měřit pokoj svými dlouhými kroky. Pak se zastavil před Miel, chvíli na ni upíral planoucí oči a nakonec promluvil rozechvělým hlasem:

„Ty moje malá nešťastná hrdinko! Víš ty vůbec, co jsi pro nás udělala? A přitom jediná živá duše na Zemi o tom neví! Nikdo, jen já jediný! A to ted chceš, abych já tě v tak hrozné situaci opustil? Nikdy, slyšíš, nikdy! Musíš-li se vrátit do Ortomiránu, pak já tu cestu podniknu s tebou, ať už to dopadne, jak chce! Budeme-li bloudit vesmírem do konce života, aťsi. S tebou to bude pro mne nejkrásnější a nejšťastnější život. A jestli se nám povede najít správnou cestu do tvého domova, budu tě před tím vaším Omnimentem a před celým Ortomiránem bránit ze všech sil. Přesvědčím je, žes jednala správně, že si zasloužíš vyznamenání, a nikoli trest! Lhal jsem ti, když jsem se ti omlouval za to včerejší vyznání lásky. Ber to, jak chceš, ale já tě opravdu miluji z celého srdce, tebe jedinou v celém nekonečném vesmíru! A teď už nebuď smutná. Usměj se a nařiď Drionu, aby opustil oběžnou dráhu kolem Země a začal hledat zpáteční cestu do Ortomiránu.“

Byla hluboce dojata jeho vášnivým projevem a vůbec se netajila, že to jeho důvěrné tykání a nové vyznání lásky jí působí velkou radost. Dívala se na toho obra se šťastným úsměvem a zcela přirozeně mu také začala tykat:

„Dals mi nový život, Václave. Kdybych věděla, že za rozbitý logátor dostanu tebe, ani vteřinu bych neváhala zmáčknout tu černou klávesu. Řekni mi ale, nebudeš v budoucnu litovat svého rozhodnutí? Máš jistotu, že ti nahradím vše, co opouštíš kvůli mně na své rodné planetě?“

Poklekl k ní a vzal do rukou její drobné dlaně.

„Pro mne jsi, Miel, víc než všechny hvězdy a planety vesmíru. Věř mi, je to opravdu tak!“ řekl vroucně.

Zasmála se tomu radostně vlastním zvonivým hlasem a pak mu řekla přes mluvítko:

„Musíš být rozumný, Václave. Za ta léta samoty jsem tak trochu zpodivínštěla. Nezlob se, když se ti někdy budu zdát příliš uvážlivá. To víš, prodělala jsem dlouhou cestu jen a jen ve společnosti svého logátoru, a tak jsem se i sama proměnila pomalu v logický přístroj. Ale to nic, časem se z toho dostanu.“

„Vidím to už teď, Miel, že se z toho dostaneš!“

„Jsi hodný, a proto se na mě nehněvej, že i v tuto nejšťastnější chvíli svého života ti připomínám, že nejdřív musíme dát Drionu pokyn, aby vyrazil na cestu, a pak se teprve můžeme věnovat jeden druhému.“

„Správně, Miel. Na to jsem málem zapomněl! Tak to tedy rozjeď!“

Vstal a vrátil se do svého křesla. Miel se chvilku soustřeďovala, pak pozvedla ruku a začala mluvit svým vlastním hlasem.

První věta, v níž Jiskra zachytil známé slovo, zněla asi takto:

„Tialada Drioni ken bi tunima…“

Dále pak všechno splynulo ve slovní melodii, které Jiskra naslouchal jako té nejkrásnější hudbě. Znělo to pro něj jako výzva ke statečnosti a věrnosti, k lásce a štěstí. Slyšel v té řeči zpěv neznámých hvězd a příslib zasvěcení do největších tajů vesmíru. Přímo fyzicky pocítil, že tímto okamžikem započal jeho opravdový život.

Když Miel vyslovila všechny svoje pokyny pro Drion, stručně vysvětlila Jiskrovi, v čem tyto pokyny spočívaly.

Drion dostal rozkaz, aby opustil oběžnou dráhu kolem Země a nastoupil přímočarý let směrem ke středu Galaxie. Zvyšovat rychlost musí poznenáhlu, a až tato rychlost dosáhne poloviční rychlosti světla, musí na to lidi upozornit, aby se včas odebrali do koarigonů. Stane-li se, že narazí na nějaký černý tunel dříve, než dosáhne poloviční rychlosti světla, musí na to rovněž lidi upozornit, protože i v tomto případě je třeba neprodleně se odebrat do koarigonů. Vrátit lidi ze stavu koari smí jen ve třech případech: přesvědčí-li se s konečnou platností, že samostatně cestu do Ortomiránu nenajde, setká-li se náhodou s jiným Drionem a konečně za třetí, najde-li přece jenom cestu a dosáhne planety Auriuly. Když to Jiskra vyslechl, řekl poněkud nakvašeně: „Ach jo, koukám, že většinu času strávíme v těch koarigonových rakvičkách. Není to zrovna příjemné pomyšlení. Už jako malý kluk jsem za jízdy vlakem sedával nejraději u okna a koukal na všechno, co se míhalo kolem: na stromy, na lidi, na zvířata a domy. Zůstalo mi to dodnes. I teď bych raději cestoval u nějakého okna a koukal na všechno, co míjí kolem: na hvězdy a planety, na komety a asteroidy. A povídal si při tom s tebou, Miel.“

„Ještě se toho nabažíš,“ usmála se Miel. „Poloviční světelné rychlosti dosáhne Drion podle mých pokynů nejdříve za rok. Za tu dobu tě omrzí koukat na vesmír, který je v podstatě všude stejný, a možná že i na mě.“

„To druhé je vyloučeno!“ zvolal Jiskra a rychle dodal: „A smím se podívat, jak se vzdalujeme od Země?“

„Že se ptáš. Ty tady smíš všechno. Jsi tu přece stejně doma jako já.“

Po těchto slovech zvedla ruku a pronesla něco ve své řeči. Všechny stěny Drionu okamžitě zmizely. Jen panel modré obrazovky a kolem ní soustředěná, složitá, ale již mrtvá, aparatura logátoru zůstaly na místě. Vznikl dojem, že letí černým prostranstvím na nevelké kulaté plošince a že nad hlavou jim zároveň letí coby stříška bílá polokoule. Jiskra byl tím natolik ohromen, že se bezděčně chytil rukama bočních opěradel křesla a zvolal:

„Co to děláš, děvče? Vždyť z toho spadneme!“

„Nespadneme,“ smála se Miel. „Všechno zůstalo, jak bylo, jenže stěny se staly průhledné. Raději se podívej, tamhle je tvoje planeta Země!“

Jiskra se ohlédl a zůstal jako přimražen. V životě ho nenapadlo, že pohled na Zemi z výšky několika tisíc kilometrů může být tak úchvatný. Celou oblohu z této strany zakrývala gigantická mísa, zbarvená od jásavého azuru na jednom okraji až po tmavou sytou modř na okrají druhém. Sem a tam na ní byly beztvaré bílé pruhy a malé tmavé skvrny.

„Jsme nad největším oceánem vaší planety,“ řekla Miel na vysvětlenou.

„Je to Tichý oceán,“ šeptl rozechvěle Jiskra a pak dlouho mlčel a jen se díval a díval, jak se ta mísa pomaloučku zaobluje do koule, jak mění barvu a majestátně odplouvá dál a dál. Ani ne za hodinu se již proměnila v zářící bledě modrý disk, který stále rychleji odlétal do černé propasti vesmíru, až se konečně proměnil v malou hvězdičku mezi milióny jiných hvězd a úplně do nich zapadl.

Sbohem, Země! Sbohem, Praho! Možná že už vás nikdy neuvidím! zvolal v duchu Jiskra se sevřeným hrdlem a se slzami v očích.

Tu pronesla Miel krátkou větu ve své řeči, a stěny přestaly být průhledné. Byli opět v modrém pokoji s nefungující obrazovkou. Jiskra ucítil na své hlavě jemné doteky a vzhlédl. Miel stála u něj a hladila ho po vlasech jako tenkrát, když ho budila.

„Nebuď smutný, Václave,“ domlouvala mu přitom. „Mysli si, že naším domovem není jen nějaká malá planeta mezi miliardami jiných, ale celý ten nezměrný hvězdný ostrov, kterému vy tak hezky říkáte Mléčná dráha.“

Jiskra na to neodpověděl, ale její hlazení a její slova napájely jeho duši útěchou a klidem.

„Víš, co teď musíme udělat nejdřív?“ zeptala se Miel ve snaze zapudit poslední zbytky jeho smutku.

„Nevím, Miel. Co by to mělo být?“

„Máme teď před sebou celý rok letu s přibíráním rychlosti. Celý rok se budeme dennodenně stýkat, rozmlouvat, bavit se a pozorovat okolní vesmír. Nemyslíš, že bychom k tomu potřebovali mluvit na sebe bezprostředně stejnou společnou řečí? Nezdá se ti, že k tomu ten můj malý mechanický tlumočník, který stále nosím s sebou, už nestačí? Chci s tebou mluvit sama, bez toho přístroje. Chci říci ‚Aolo komi tur nitumino agila flieni arsobitanu ago moilli‘ a chci, abys hned porozuměl, že jsi pro mne nejkrásnější muž v celém vesmíru a že tě miluji nade vše na světě.“

Jeho smutek zmizel beze stopy. Poprvé ji k sobě něžně přivinul. Pak se zeptal:

„Jak se ale naučím tvé řeči? Na to přece ten rok nestačí. Navíc nemám žádné zvláštní jazykové nadání.“

„Kdybychom měli logátor, naučil by ses tomu během několika hodin. Takhle to ale potrvá několik dní, protože místo logátoru tě budu učit já sama. Burkoň a Plavunov ti jistě vyprávěli o lesklé obruči, kterou jsem jim nasazovala na hlavu, a o nápoji, který museli vypít, než mi začali vyprávět o dějinách a současnosti vaší civilizace. Je to neškodný způsob pro naprosté uvolnění paměti. Může se však používat nejen k tomu, aby paměť vydala svoje bohatství, ale i k tomu, aby načerpala nové. Stačí, když se tomu denně věnujeme tři hodiny. Za pět dní budeš znát ortomiránštinu stejně dobře jako já. Chceš začít hned?“

„Samozřejmě, ty moje kouzelnice! Všechno, co tady máš, je úžasné a pro takového divocha, jako jsem já, nesmírně přitažlivé. Mám k tobě tisíce různých otázek, ale jak mi je zodpovíš, když neznám vaši terminologii, vaše pojmy a vůbec vaši vědu a kulturu? Musíš mě, Miel, nejen naučit řeči, ale dát mi i povšechné znalosti o dějinách vaší civilizace, o jejím umění a literatuře, o ekonomice a způsobu života, a hlavně pak o nejdůležitějsích vymoženostech vaší vědy a techniky. Stačíš na to?“

„Možná že to nebude v takové míře, jak si představuješ, Václave, ale to, co znám já, budeš znát také. Pak ale naše vyučování potrvá nikoli pět dnů, ale přinejmenším měsíc.“

„Dobrá, pusťme se do toho!“

Miel vztyčila ruku ke stěně Drionu. Pronesla několik slov a ze stěny nehlučně vyjel oranžový stůl s polokoulí místo stolní desky. Miel se té polokoule lehce dotkla prsty a její krovky se rozevřely. Pod nimi stály dva třpytivé poháry s tmavě fialovou tekutinou a dvě lesklé kovové obruče. Byly to podivné učební pomůcky, zato však velice účinné.

Osamocený Drion se jako bílá rozžhavená koule nehlučně řítil nekonečným kosmickým prostorem. Žádné přirozené útvary v nejširším okolí s ním nemohly soupeřit v rychlosti. Jen světelné paprsky ho dosud předháněly. Poradil by si i s nimi, kdyby mu lidé nestanovili hranici rychlosti na dvě stě tisíc kilometrů za vteřinu. Větší prý by jim mohla ublížit. Nu což, slouží přece lidem, a musí tedy jejich zákony respektovat.

Kdyby byl sám, pustil by se ke středu Galaxie přímo přes kosmos. Jemu je přece naprosto lhostejné, zda dorazí k cíli za tisíc, nebo dokonce za deset tisíc let. Čas je nad ním bezmocný. Ale lidem, které ve svém nitru nese a kteří už dávno spí v koarigonech bezesným krystalickým spánkem, na čase velmi záleží. Chtějí se dostat k cíli co možná nejrychleji: za dva, nejvýše za tři roky. Proto zavrhli přímou cestu a nařídili mu, aby hledal černý tunel ústící do středu Galaxie.

Drion ví, co to jsou černé tunely. Logátor ho do nich zaháněl mnohokrát a přitom vždy naprosto přesně věděl, v jakém místě Galaxie se z nich vynoří. Logátor byl dokonalý kapitán a navigátor. Měl ve své paměti všechny černé tunely v Galaxii, věděl přesně, kterých smí použít a kterým se musí zdaleka vyhnout. Existují přece i takové černé tunely, které ústí až v sousední galaxii. Hledej pak podobný zpáteční tunel! A nechceš-li, leť si tedy mezigalaktickým prostorem dvě až tři miliardy let… Jen co je pravda, bez logátoru je to špatné. Drion ani neví, kde by ten černý tunel měl hledat.

Směr letu je přímo ke středu Galaxie. Takový je rozkaz. Vyzkoušet první černý tunel, který se namane. Takový je rozkaz. Ale Drion se přece pamatuje, že logátor nikdy nepoužíval černých tunelů vyskytujících se v přímém směru. Vždycky je hledal kdesi stranou od něho. –

Celým svým zářícím povrchem prozkoumává Drion kosmický prostor do vzdálenosti několika miliónů kilometrů Nic. Černé prostranství vůkol je proťato nesčíslnými modrými, žlutými a červenými čárami, jako by za temné noci padal z nezměrných výšek různobarevný liják. Ovšemže to není žádný liják, jsou to milióny hvězd, které Drion za letu míjí.

Najednou levou polokoulí ucítil Drion lehounký gravitační náraz. Tak lehounký, že by ho člověk ani nepostřehl. Drion však okamžitě pochopil: černý tunel! Za milióntinu sekundy určil epicentrum gravitačního pole, za další milióntinu sekundy změnil směr letu a začal se obrovskými kruhy blížit k neviditelnému černému tunelu.

Jaký úžasný přírodní útvar jsou tyto černé tunely! Dalo by se předpokládat, že je příroda vytvořila speciálně k tomu, aby umožnila lidem zdolávat nekonečnost kosmických vzdáleností. Lidé však dlouho nemohli přijít na jejich skutečnou podstatu. Když je astronomové poprvé objevili, měli je za mrtvé hvězdy, které zanikly na vyčerpání termonukleární energie a přepětí gravitačního pole na povrchu superzhuštěných hmot. Zánik těchto hvězd pojmenovali vědci gravitačním kolapsem a mrtvé hvězdy dostaly název kolapsary. Dokud je zkoumali na dálku, neobávali se jich.

Za éry prvních mezihvězdných letů staly se kolapsary postrachem odvážných kosmických průzkumníků. Při svém hrozitánsky napjatém gravitačním poli pohlcovaly kolapsary vše, co se do působení tohoto pole dostalo: kosmické paprsky, kosmický prach, bloudící meteory a komety, asteroidy, a nezřídka i celé sluneční soustavy se vším všudy, co k nim náleží. Fungovalo to jako nepředstavitelně gigantický vysavač, který netrpěl kolem sebe nic než naprosto čisté vakuum. Podivné přitom bylo, že ať už takový kolapsar spolykal jakkoli obrovské kosmické masy a ať už takto fungoval jakkoli dlouho, ani trochu sám na hmotnosti nepřibýval a napětí jeho gravitačního pole se nezvyšovalo. Tento jev vnukl vědcům myšlenku, že to nejsou nekonečně stmelené hvězdy provalené do sebe (kdyby tomu tak bylo, musela by se do nich časem propadnout veškerá hmota vesmíru), ale spíše jakési gravitační lapače, které odvádějí hmotu do jiných prostorů. Taková domněnka byla naprosto logická a začalo se jim říkat černé díry.

V následujícím období uvažovali vědci takto: existuje-li na jednom místě únik hmoty z vesmíru, musí být nezbytně na jiném místě její přítok. Záhy se tato myšlenka potvrdila: byly objeveny gigantické hvězdy s intenzívním zářením. Napřed je objevili za hranicemi Galaxie. Tyto podivné útvary chrlily ze sebe hmotu v rozsahu několika tisíc řadových hvězd ročně, a přitom uchovávaly v neměnném stavu jak svou hmotnost, tak i intenzitu záření. Zprvopočátku byly tyto štědré zdroje hmoty považovány za zárodky nových galaxií a dostaly jméno kvasary. Později však, když byly objeveny stovky malých kvasarů v samotné Galaxii, vzniklo pojmenování nové, a sice bílé díry. Spojitost mezi černými a bílými dírami byla naprosto zřejmá, nicméně tento uspokojivý teoretický poznatek ani o chloupek nezmenšil hrůzu, kterou černé díry u kosmonautů vyvolávaly, a mohutné kosmické koráby, které se náhodou do takové gravitační pasti dostaly, i nadále mizely beze stopy.

Tato neutěšená situace trvala tak dlouho, dokud nebyly vytvořeny kosmické lodě na gravitační pohon. Tyto nové kosmické koráby představovaly nesmírně rychlé kompaktní stroje, vybavené mocnými magnetickými chrániči. Ve srovnání s nimi vypadaly staré atomové obří lodě jako nemotorné a těžkopádné předpotopní archy. Nové kosmické graviplány mohly pronikat zpuchřelými červenými hvězdami jako jehla chomáčem vaty.

A tehdy zmizel nejdokonalejší graviplán Pelior-12, který se vydal na zkušební let. Řídil jej nejlepší ortomiránský kosmonaut Grelius. Jak se později zjistilo, zamířil Grelius úmyslně se svou lodí do jedné z černých děr. Uplynulo přes tisíc let. Odvážný Grelius byl již dávno považován za mrtvého. Byly mu postaveny pomníky na všech planetách Ortomiránu, a černým dírám se po celou tu dobu vyhýbaly i ty nejdokonalejší graviplány. A najednou se Grelius vrátil.

Ukázalo se, že černá díra, do níž svůj Pelior-12 uvrhl, vyhodila graviplán v nejvzdálenějším koutu Galaxie. Když po tak riskantním pokusu poznal Grelius podstatu černých a bílých děr a uvědomil si, že už jiné možnosti k návratu do Ortomiránu nemá, naprogramoval svůj letoun na hledání nové černé díry a klidně opět ulehl do koarigonu. Tímto způsobem prozkoumal a zaregistroval spletitý systém černých tunelů v této oblasti Galaxie. Konečně se mu naskytl i takový černý tunel, který ho přivedl zpět do blízkosti hvězdy

Doaklény. Celkem tedy strávil Grelius v krystalickém spánku 985 let a ve stavu bdělém cestoval 17 let. Systém pěti set šedesáti osmi černých a bílých děr, které prozkoumal a zmapoval, dostal pak název Greliova síť černých tunelů.

Po této historické události započalo pravidelné zkoumání černých tunelů, jak se už definitivně začalo říkat spojeným černým a bílým dírám. Za tímto účelem byly postaveny tisíce zdokonalených graviplánů. Postupně celá obrovská a nesmírně spletitá síť černých tunelů s jejich kolapsarovými vstupy a kvasarovými výstupy byla v celé Galaxii prozkoumána a pečlivě zmapována. Výstražnými znaky byly označeny desítky černých vstupů, z nichž se průzkumné graviplány dosud nevrátily. Předpokládalo se, že pravděpodobně vedou do sousedních galaxií, což bylo také dobré pro budoucí mezigalaktické cesty. Prozatím však bylo jejich používání zakázáno, dokud se domněnka nepotvrdí návratem aspoň jednoho graviplánů z těch, co v nich zmizely. V době, kdy Omniment vyslal celou obrovskou armádu nových kosmických letounů typu Drion, aby odhalily a odstranily v hranicích Galaxie zhoubné onemocnění rozumu, takzvanou guolu, staly se již černé tunely zaběhnutým způsobem pro krácení nezdolných kosmických dálek. Muselo se ale vědět, jak se mají používat.

Spirálovité kruhy, jimiž, se Drion blížil k jícnu černého tunelu, se stále více zužovaly. Rychlost prudce vzrůstala. Stále nesnadnější bylo setrvávat u oběžného letu. Když Drion dosáhl kritického bodu, vypnul najednou všechna svá energetická zařízení, rázem se proměnil v černou kouli s obludnou váhou a přímočaře se vyřítil rovnou do gravitační propasti. Okolní prostranství s barevným hvězdným lijákem se na okamžik prohnulo, pak vystřelilo stranou a zmizelo. Nastala úplná tma a hrobové ticho. Gigantický proud hmoty, jenž se zběsile řítil do tmy, svíral Drion jako mohutné kleště. Okamžik přechodu od vtahování k vyhození nestačila zaregistrovat ani ta supercitlivá čidla Drionu. Odehrálo se to mimo čas a prostor. Černá hustá tma se pojednou proměnila v oslnivé světlo ničivé hvězdné výhně. A Drion jen stačil zaregistrovat, že vystřelen termonukleárním dělem o síle stovky tisíc sluncí, se již opět řítí obvyklým kosmickým prostorem, poznamenaným barevnými ohnivými čárami. Jen souhvězdí kolem již byla jiná. Kvasarový vulkán jej vyhodil v takovém koutě Galaxie, že to z něj do Ortomiránu měl o sedm tisíc světelných let dál než předtím.

Byl to ošklivý neúspěch, ale s tím už se nedalo nic dělat. Drion měl jasný rozkaz, který musel splnit za každou cenu. Zapnul tedy znovu svá energetická zařízení, proměnil se opět v zářící bílou kouli, rychle si zkorigoval směr a už se rozletěl, aby vyhledal nový černý tunel.

Celkem se takto vrhal do gravitačních propadlišť sedmadvacetkrát, v důsledku čehož navštívil nechtěně ty nejvzdálenější oblasti Galaxie, a kdoví jak by takové riskantní počínání nakonec skončilo, kdyby se náhodou nesetkal s jiným Drionem. Spatřil kolegu, jak si to míří k neznámé hvězdě, a ihned mu začal signalizovat, že je ve svízelné situaci. Drion číslo dvě, který zřejmě konal svou obvyklou práci na odhalování guoly, zanechal hvězdu, k níž měl namířeno, prudce změnil směr a rozletěl se ke kolegovi volajícímu o pomoc.

Dvě bílé koule se opatrně k sobě přiblížily a těsně se k sobě přimkly boky. Logátor Drionu číslo dvě ve zlomku vteřiny prozkoumal situaci v Drionu číslo jedna a vydal mu příslušné rozkazy. V první řadě odvolal výstup z koarigonů kosmonautky Miel a jejího spolucestujícího, i když měl Drion číslo jedna od samotné Miel zcela jiný příkaz. Pokyny logátoru měly mnohem větší intenzitu vůle a Driony se jim bezpodmínečně podřizovaly. Dále pak nařídil, aby ho Drion číslo jedna následoval, protože dle instrukce přeruší nyní plnění svého vlastního úkolu a odvede postiženého na základnu v Ortomiránu.

Všechno to trvalo jen několik vteřin. Hned nato se bílé koule rozpojily a rozletěly se jedna za druhou k přesně určenému černému tunelu. Po složitém manévrování přivedl tento a devět dalších černých tunelů oba Driony už rovnou k hranicím Ortomiránu. Za měsíc nato dosáhly soustavy hvězdy Doaklény a za prudkého brzdění se začaly přibližovat k planetě Auriule, na níž se nacházel Omniment a sídlo ústřední správy pro celogalaktickou deguolizaci.

7

Dvě bílé koule pomalu klesaly na rozsáhlou tmavě fialovou pláň, jejíž okraje splývaly s obzorem. Byl to speciální drionový kosmodrom Auriuly. Jeho absolutně hladký povrch se matně leskl v paprscích slunce. Vzduch byl čistý a jasný, na obloze ani obláček.

Nekonečné fialové pole bylo tiché a pusté. Nikdo nevítal odvážné kosmonautky, jež se vracely z černých hlubin Galaxie. Zdálo se, že Driony přistávají na vymřelé nebo lidmi opuštěné planetě.

Když k povrchu kosmodromu zbývalo pouhých sto metrů, koule se rozdělily a každá plula na jinou stranu pole. V určitých bodech pak znehybněly, jako by prověřovaly správnost cíle, a teprve potom začaly klesat kolmo dolů. Sotva se dotkly fialového krytu kosmodromu, začal se pod nimi prohýbat, jako by předem ustupoval jejich monstrózní hmotnosti. Napřed se prohnul do tvaru mísy, pak trychtýře a nakonec se provalil do hluboké šachty, jež vedla kamsi pod zem. Driony se tiše do těchto šachet ponořily a fialový kryt se nad nimi ihned uzavřel.

Koarigony v Drionech se automaticky zapnuly. Během několika hodin zpracovávaly pak krystalizovaná těla lidí živnými plyny a regeneračními roztoky. Nakonec jim naplnily plíce směsí kyslíku a hélia a citlivé elektrické impulsátory probudily spící srdce. Teprve potom vystouply koarigony ze stěn a lože se otevřela.

Jiskra okamžitě nabyl vědomí. Chtěl se z lože vyhoupnout hbitě jako tenkrát poprvé, ale nyní mu to nevyšlo. Všechny svaly jeho těla byly ochablé a slabé jako po dlouhotrvající nemoci. S námahou zdolal tuto překážku, vyhrabal se z prohlubně a pokusil se o několik cviků. Krev se mu záhy rozproudila a svalstvo se zpevnilo. Ihned pak přistoupil ke druhému koarigonů a nahlédl do malého lože své družky.

Miel ležela s otevřenýma očima, ale vůbec se nehýbala. Její tvář byla bledá, rty pevně stisknuty. Celé tělo se jí co chvíli zachvělo, jako by jí byla zima. Probuzení ze stavu koari bylo pro ni zřejmě velice trýznivé.

„Miel, jak ti je? Mám ti pomoct?“ zeptal se Jiskra.

Miel jen mlčky potřásla hlavou. Sedl si tedy vedle ní a nespouštěl z ní oči. Jeho myšlenky se přitom obíraly otázkami, které v něm vyvolávaly oprávněný neklid: jak dlouho trval u nich tento stav koari a kde vlastně Drion nyní je?

Co když se po marném bloudění černými tunely vzdal Drion naděje, že samostatně najde cestu do Ortomiránu, a probudil lidi, aby od nich dostal nové rozkazy? To bude zatraceně špatné! Jaké rozkazy mu mohou dát? Jen opakovat to, co mu nařídili prve. A pak budou znovu muset ulehnout do těchhle odporných sarkofágů a proměnit se v bezcitné kameny. Hrom aby to vzal…! A co když se to Drionu povedlo a jsou už v Ortomiránu? Je to možné? Sotva. To by už asi někdo přišel…

Neurčitost situace se stávala nesnesitelnou. Pohladil Miel po vlasech. Bolestně se na něj usmála a s námahou se zeptala:

„Kde vlastně jsme, Václave?“

Vzal ji za ruku a něžně stiskl.

„Nevím, opravdu nevím.“

„Nevadí, snadno to zjistíme. Pomoz mi vstát.“

S jeho pomocí opustila koarigon a udělala několik krůčků. Nohy ji sotva udržely. Vůbec nemohla samostatně stát nebo chodit. Vzal ji tedy do náruče a ona se ho chytla kolem krku.

„Musíme za logátorem, Václave …“

„Nemáme žádný logátor.“

„Ano, ano, máš pravdu. Všechno se mi to v hlavě popletlo Ale to nic, stejně tam půjdeme.“ Nesl ji oválnými průchody.

Měl teď na sobě také přiléhavý stříbřitý oděv a se svou bujnou vlnitou kšticí a krátkým černým plnovousem v něm vypadal opravdu impozantně. Také mluvil s Miel její rodnou ortomiránštinou s takovou dokonalostí a samozřejmostí, jako by od narození žádnou jinou řeč neznal. Zkrátka za ten rok společného letu se proměnil Jiskra v učiněného Ortomiránce.

Když vstoupil s Miel v náručí do modrého pokoje, vyvolal ze stěny křesla a oválný stůl, pod jehož krovkami na ně čekaly dva poháry se zlatovou tekutinou. Usadil Miel do křesla a přidržel pohár u jejích bledých rtů. Vyprázdnila ho pomalu se zavřenýma očima a opřela se pak o opěradlo křesla. Jiskra svůj pohár vypil rychle a lačně, jako by to byla sklenice plzeňského. Hned ucítil, jak z něj opadávají zbytky ospalosti a slabosti, jak se celé jeho tělo naplňuje silou a stává se pružné a hlava je jasná a svěží. Také s Miel se odehrála stejná proměna. Zrůžověla, oči se jí zaleskly, vesele se podívala na Jiskru.

„Teď je všechno v pořádku, Václave. Můžeme se věnovat práci. Napřed se pokusíme orientovat vizuálně. Poruč, prosím tě, Drionu, aby se stal průhledný.“

„Rozkaz, pane kapitáne!“ zažertoval Jiskra a ihned dal Drionu příslušný pokyn.

Sotva však svůj příkaz dopověděl, strnul úžasem. Za průzračnými stěnami spatřil totiž obrovský, silně osvětlený sál, v němž pod vysokým fialovým stropem stály řady velkých černých koulí, navlas stejných jako Drion, když byl ve výklenku Železné hory. V širokých mezerách mezi jednotlivými koulemi se to hemžilo jakýmisi podivnými tvory, kteří se nepodobali ničemu, co Jiskra znal ze své rodné planety a z vyprávění Miel. Vypadali jako neuvěřitelná směs strojů a živých bytostí. Obludní bastardi se zřejmě zabývali jakousi prací a Drionu s našimi cestovateli nevěnovali žádnou pozornost. Jiskra byl tímto obrazem natolik ohromen, že raději rychle dal Drionu příkaz, aby průhlednost zrušil.

„Proboha, Miel, co to bylo?“ zvolal vzrušeně a teprve nyní se podíval na svou družku. Seděla v křesle s nekonečně šťastným úsměvem na rtech a oči měla plné slz.

Byl tím ohromen, a než se zmohl na další otázku, pronesla Miel rozechvěle:

„Jsou to biotechnické roboty, Václave. Když jsem odlétala, jejich výroba se teprve připravovala. Proto jsem ti o nich zapomněla vyprávět…“

„Znamená to tedy, že jsme …“

„Ano, Václave, ano, jsme zachráněni, jsme doma! To je kosmodrom Auriuly! Vítám tě, můj muži, v Ortomiránu!“

„Hurá! Zvítězili jsme!“ zvolal Jiskra mohutným hlasem, popadl Miel do svých silných rukou a začal se s ní točit po pokoji.

Když se udýchal a posadil ji zpět do křesla, utřela si Miel slzy radostného dojetí a rázem zvážněla.

„Ještě jsme nezvítězili, Václave. To hlavní nás teprve čeká,“ řekla ustaraně.

„Všechno zvládneme, Miel, neboj se. Jsi docela jistá, že nás Omniment v tuto chvíli neodposlouchává?“

„Naprosto. Kdyby byl náš logátor v pořádku, dávno už jsme byli na Omniment napojeni. Ale takhle jsme v Drionu dokonale izolováni. To nám ale vůbec nic nepomůže. Skutečnost, že z Drionu, který právě přistál, nedocházejí žádné informace, je pro Omniment rovněž důležitou informací. Ví, že je to možné jen ve dvou případech: buď že kosmonautka zemřela, nebo že je logátor mimo provoz. Každopádně je už Omnimentu známo, že se právě vrátil jakýsi Drion, který mlčí jako hrob. Brzy nás začnou obléhat roboti kontroloři, aby zjistili, co se vlastně na palubě Drionu stalo. Myslím, že bude rozumnější, když jim dobrovolně umožníme vstup.“

„S tím nespěchej, Miel. Mám nápad. Nemluvil jsem o tom dříve, protože možnost našeho návratu mi připadala téměř mizivá. Ale teď mě vyslechni.“

„Jistěže tě vyslechnu, můj milý.“

Jiskra se před ní postavil, prohrábl si zamyšleně vlasy a rozhodným hlasem spustil:

„Navrhuji tento plán. Oba budeme tvrdit, že logátor jsem vyřadil z provozu já. Byl jsem u tebe na návštěvě společně s Plavunovem a Burkoněm, rozčilil jsem se a náhodou uhodil na černou klávesu. Mně to Omniment bude muset prominout. Jiná věc je ta deguolizace. To už je důvod pro vážné obvinění. Ale i tuhle záležitost vezmu na sebe. Tys tu deguolizaci chtěla provést, i když jsi už neměla logátor, ale já jsem ti v tom zabránil tím, že jsem na tebe organizoval atentát…“

„A já jsem ti pak dovolila zůstat v Drionu a vzala si tě za muže!“ přerušila ho Miel a s trpkým úsměvem dodala: „Víš přece, že lež je u nás tím nejtěžším zločinem.“

„Ale já jsem se přece opravdu zúčastnil atentátu na tebe! To přece není žádná lež!“

„Připouštím. Ale logátor jsem zničila já a za rozhodnutí nedeguolizovat Zemi jsem rovněž odpovědná já… Je to zbytečné, Václave. Sebemenší lež Omniment okamžitě pozná.“

„Vy ale máte život!“ zvolal Jiskra.

Miel se zvedla z křesla… „Nechme toho, Václave. Pojďme raději do vstupní haly a otevřme Drion.“

„Dobrá, Miel, ať je po tvém. Znáš ty vaše zdejší obyčeje líp než já. Ale to si pamatuj, jestliže zpozoruju, že nám hrozí nebezpečí, budu jednat sám, ať už se to Omnimentu líbí, nebo ne.“

Když vešli do vstupní haly, zastavili se a dlouze se na sebe podívali. A najednou se vrhli jeden druhému do náruče a vášnivě se políbili. Pak se Miel na Jiskru smutně usmála a tiše řekla:

„Otevři, Václave.“

Jiskra pronesl příslušný rozkaz a v Drionu se ihned vytvořil vstupní otvor. Před ním už stál barevný robot, vybavený desítkami čoček, antén a různých chapadel. Nebyl velký, asi jako obyčejná stolička, zato však mrštný a pohotový ažaž.

Sotva se Drion otevřel, robot se vymrštil a jedním skokem se octl ve vstupní hale. Hned si namířil ta svoje kukadla na Miel a Jiskru, jako by je fotografoval, a pak se z něj ozval překvapivě tenounký hlásek:

„Komtur Arkas žádá kosmonautku Miel, aby ho neprodleně navštívila. Cizinec, který bez povolení vstoupil do Ortomiránu, má zatím zůstat v Drionu a čekat na rozhodnutí.“

Během těchto několika vteřin, co byl Drion otevřen, odehrála se s Miel náhlá proměna. Byla najednou stejná jako tenkrát, když v táboře geologů vyhlásila pro Zemi stav akutní guoly: chladná, povýšená, odměřená. Když se otočila k jiskrovi, málem ji nepoznal. A co teprve, když promluvila!

„Musíme se rozejít, Václave,“ pronesla s ledovým klidem. „Já musím za Arkasem a vy zůstanete zde. Sbohem!“

Teprve nyní pochopil Jiskra, jakou strašlivou moc má Omniment nad zdejšími lidmi. To přece nemluvila jeho Miel! To z ní mluvil ten zatracený Omniment… Vrhl se k ní. aby ji zadržel, ale cestu mu zastoupil robot a mezitím již Miel vystoupila z Drionu.

„Miel!“ zařval Jiskra jako pominutý a mocným kopnutím vyhodil robota ven. Sám se pak vrhl k otvoru – „Miel, vrať se! Pro všechno na světě …!“

Ale Miel už byla obklopena roboty, kteří ji rychle unášeli šálem pryč. A do Drionu se rovněž začaly sápat desítky robotů v čele s tím, kterého Jiskra tak nezdvořile vykopl. Jiskra jejich útok odrazil a hned nato mohutným hlasem Zvolal:

„Drione, zavři se!“

Otvor zmizel a Jiskra zůstal v Drionu sám. Chvíli stál nehybně, pln bezmocného vzteku, pak se prudce otočil a rychlými kroky odešel do modrého pokoje.

8

Neštěstí, které Jiskru tak zaskočilo, ho nedokázalo zlomit. Než dorazil do modrého pokoje, byl již pevně rozhodnut, že se v žádném případě rozkazům Omnimentu nepodřídí, že mu vyhlásí boj na život a na smrt. Musí mu vrátit jeho Miel, jeho milovanou ženu. A nevrátili ji, pak… Ani dobře nevěděl, co v takovém případě učiní, jen cítil, že se nezastaví před ničím.

V první řadě se ale musí v Drionu opevnit, aby na něj nikdo zvenčí nemohl.

Vztáhl k modré stěně ruku a pevným hlasem řekl:

„Slyš můj rozkaz, Drione! Polámaný logátor, který nemá nic společného s tvou vlastní psychohmotou, okamžitě vyhoď ven, ať nám tu nepřekáží!“

Po těchto slovech se Jiskra otočil a podíval se na velký panel obrazovky. Vteřina, druhá, a obrazovka pojednou zmizela, jako by ji odvál vítr.

Jiskra znovu zvedl ruku:

„Drione, udělej stěny průhledné!“

Tento rozkaz byl splněn bez meškání. Stěny jako by zmizely a Jiskra znovu spatřil nekonečné řady černých koulí. V průchodu vedle jeho Drionu ležela hromada polámané aparatury, přikrytá svrchu matným panelem obrazovky. Ze všech stran se k této hromadě harampádí sbíhali barevní roboti. Jejich čočky se mihotaly v nesmírném rozčilení. Zdálo se, že vyhození polámaného logátoru je ohromilo. Nic podobného se jim zřejmě nikdy nestalo. Polámaný logátor se přece musí neprodleně opravit a uvést do chodu.

„Tak co, vám se to nelibí, broučkové?“ zvolal Jiskra se zlostným smíchem. „Však počkejte, já vás ještě proženu! Drione, odstraň průhlednost!“

Stěny se okamžitě obnovily a Jiskra již znovu zvedl ruku:

„Poslouchej mě pozorně, Drione! Dám ti teď obzvlášť důležitý příkaz. Počínaje tímto okamžikem a navždy do budoucna musíš se podřizovat jenom mně a nikomu jinému! Musíš plnit výhradně moje rozkazy a v žádném případě rozkazy někoho druhého, ať už to jsou roboti, Ortomiránci, nebo samotný Omniment! Nikomu nesmíš otevřít vstup do vnitřních prostorů, ať tě o to někdo žádá, nebo úpěnlivě prosí! Nikdo se bez mého dovolení nesmí dostat dovnitř! Je to pro mě velice důležité! Jestliže je takový příkaz splnitelný, pošli mi na znamení toho stůl a na něm pohár s osvěžujícím nápojem. Nejsi-li schopen navždy se podřídit vůli jednoho člověka, pak mi pošli křeslo, abych si mohl sednout a vymyslet něco jiného. To je vše, můžeš tento rozkaz plnit!“

Ticho a nikde žádný pohyb. Jen srdce v Jiskrově hrudi zrychleně tluče, jako by odpočítávalo ubíhající sekundy. Uplynula celá nekonečně dlouhá minuta a hle, ze stěny pomalu vyplul oranžový stůl. Dílce polokoule se za chodu samočinně rozevřely a objevil se třpytící se pohár, naplněný až po okraj zlatovou tekutinou.

„Povedlo se!“ ulehčeně si oddechl Jiskra a sáhl po poháru.

Stát se jediným a neomezeným vládcem takového úžasného stroje jako je Drion, to by Jiskru nenapadlo ani v tom nejfantastičtějším snu. A nyní se jím stal. Od této chvíle mohl v Drionu klidně žít, mohl se s ním pohybovat po planetě i vesmírem, mohl obcovat se zdejším složitým světem naprosto nezávisle. Drion mu poskytne všechno: vzduch, vodu, potravu, jakékoli věci. A bude-li si přát, odnese ho i zpátky na Zemi. S takovou dokonalou výzbrojí si už může dovolit podstoupit zápas za svou drahou Miel.

Nyní už zcela klidně a přátelsky Drionu přikázal: „Musíme si zařídit, Drione, oboustranný kontakt. Tvá mlčenlivá pokora se mi vůbec nezamlouvá. Chci s tebou hovořit, slyšet tvoje rady a názory. Za tímto účelem, Drione, musíš vytvořit z vlastní hmoty nový palubní logátor a zásobit jeho paměť vším, co znáš sám, zejména o Ortomiránu a jeho obyvatelích. Jen tak budeš mým opravdovým pomocníkem. Tak se tedy pusť do stavby logátoru!“

Jiskra ještě dokončoval poslední větu a stěny Drionu se už chvěly rychlou vibrací a něco v jeho nitru bzučelo, jako by se tam probudil obrovský včelí roj. A znovu vteřiny míjely jedna za druhou, a pak i minuty. Tentokrát však Jiskra čekal klidně a trpělivě, protože viděl, že práce již započala. Přesně za sedm minut a dvacet vteřin chvění a bzučení ustalo. Ze stěny, kterou dříve zakrývala obrazovka logátoru, vyrostl panel nové obrazovky, stejně velké a stejně modré. Sotva se obrazovka ustálila, vyklouzl z boční stěny řídicí pult s pohodlným křeslem. Obrazovka se pak rozsvítila růžovým světlem a sytý mužský hlas pronesl s bohorovným klidem:

„Rozkaz je splněn, logátor zapojen a připraven k práci!“

„Děkuji,“ odpověděl Jiskra uznale a jal se prohlížet svůj nový přírůstek.

Snadno zjistil, že na klávesnici chybí černá klávesa s magnetickým chráničem. Zeptal se logátoru, proč tomu tak je. Dostal odpověď, která ho velice uspokojila:

„Logátor vytvořený z psychohmoty Drionu je plně podřízen vůli člověka, což naprosto vylučuje konflikt mezi ním a člověkem. Černá klávesa pro likvidaci logátoru je tedy zbytečná. Přestane-li člověk logátor potřebovat, stačí, když dá pokyn, a Drion okamžitě logátor zlikviduje.“

„Je to výborné, ale příště místo slova člověk používej vždy slovo Jiskra. Je to moje jméno, a žádný jiný člověk zde nepřipadá v úvahu.“

Po této korekci, kterou logátor plně vzal na vědomí, vypnul Jiskra automatický hlásič a zmáčkl klávesu „Kontrola vědomostí“.

Když se logátor přihlásil, zeptal se ho:

„Co všechno víš o Ortomiránu a o vesmíru?“

Odpověď následovala okamžitě:

„Ortomirán je velká kosmická civilizace. Vesmír je nekonečně složitý a nekonečně velký.“

„A to je vše?“

„Ano, to je vše.“

„Mám tomu rozumět tak, že Drion nedisponuje žádnou konkrétní informací?“

„Přesně tak.“

„Jak tedy může vytvářet věci na pokyn člověka?“

„Na základě informace, kterou od člověka dostane.“

„Hlas, který mi odpovídá, patří logátoru, nebo samotnému Drionu?“

„Logátor a Drion jsou v tomto případě jedno. Logátor je vytvořen na tvůj rozkaz za účelem přímého a oboustranného kontaktu s Drionem. Nyní ten kontakt máš.“

„Dobrá, Drione, jsem rád, že konečně slyším tvůj hlas. Ale poslyš, něco mě napadá. Máš-li hlas, pak se mi také v nějaké podobě můžeš zjevit na obrazovce. Můžeš?“

„Ano, mohu.“

„Tak se mi tedy zjev. Jenom, prosím tě, ne v podobě černé koule. Zvol si nějakou lidskou podobu, která ti vyhovuje.“

Obrazovka několikrát blikla, pak se rozsvítila jasným oranžovým světlem a ukázala velkou lidskou postavu ve stříbřitém oděvu. Když se do ní Jiskra zadíval, snadno v ní poznal sama sebe.

„Proč jsi zvolil mou podobu, Drione? Nemůžeš přece chtít, abych mluvil sám se sebou!“

„Jinak to nejde, Jiskro. Jsem plně podřízen tvé vůli, což znamená, že jsem pokračování tvé bytosti. I hlas, kterým k tobě mluvím, je tvůj hlas. Jinak to nejde.“

„Dobře, Drione, děkuji,“ řekl Jiskra otráveně a honem vypnul logátor. Neměl žádnou chuť rozmlouvat sám se sebou.

Pak obvyklým způsobem vyvolal ze stěny obyčejnou postel s velkým polštářem a pruhovanou peřinou, pod jakou spával za klukovských let. Sundal ze sebe tu svou stříbřitou kombinézu a zalezl pod peřinu. Měl toho dost po výstupu z koarigonu, a proto se s rozkoší zachumlal do duchny a záhy usnul.

9

Setkání Miel s komturem Arkasem se odehrálo v jeho pracovně. Když do ní Miel vstoupila, vstal od stolu a vyšel jí v ústrety. Byl to vysoký, dokonale stavěný muž s pomalými, ale přesnými pohyby, a s klidným, nevyzpytatelným obličejem. Vypadal, na čtyřicet, ale ve skutečnosti byl mnohem starší. Přivítal Miel lehkým úklonem hlavy a téměř bezvýrazným hlasem řekl:

„Jsem rád, že Drion 13363 dosáhl základny bez jakýchkoli větších svízelů. Blahopřeji vám, Miel, k šťastnému návratu. Zdaleka ne všechny kosmonautky měly takové štěstí.“

„Někdo snad zahynul?“ rychle se zeptala Miel.

„V oblasti kulových hvězdných seskupení se pohřešuje na tisíc pět set kosmických lodí. Podrývá to naši jistotu, že Driony jsou nezranitelné a nedobytné. Buď tam jsou civilizace mnohem vyspělejší než naše, nebo se tam vyskytují přírodní jevy, které zatím neznáme. Mluvit o zániku těchto lodí je ovšem předčasné. Prozatím nás pouze znepokojuje, že z jiných oblastí se již navrátily stovky výprav, jen z této dosud žádná. Kritická doba však ještě neuplynula, a proto budeme doufat v to lepší. Prosím, Miel, posaďte se.“

Doprovodil ji ke křeslu a sám se vrátil k pracovnímu stolu, který byl spíše řídicím pultem, neboť byl bohatě vybaven řadami tlačítek a spoustou signálních lampiček. Aniž přerušil rozmluvu s Miel, dotýkal se Arkas co chvíli nějaké klávesy a pozoroval blikající barevná světélka. Zřejmě byl zvyklý dělat několik úkonů najednou.

„V první řadě, Miel, podejte hlášení o provedené práci,“ promluvil k ní klidným, bezbarvým hlasem. „A pochopte mě správně. Obvykle tyto údaje dodává logátor. Vy jste se však vrátila s logátorem vyřazeným z provozu. Musím podotknout, že je to zatím jediný případ, což nám působí značné starosti. Ale nechme to napotom. Předně chci vědět, kolik planet jste navštívila.“

„Ve svém úseku Galaxie jsem stačila navštívit šest set šedesát šest planet, komture“

„Kolik případů guoly jste objevila?“

„Celkem patnáct. Z toho dvanáct jsem stačila deguolizací zachránit a jen tři jsem našla již po jejich zániku.“

„Termonukleární konflikty?“

„Ano, ve všech třech případech.“

„Je zarážející, jak málo případů guoly jste objevila, Miel. Většina vašich kolegyň absolvovala méně návštěv než vy, ale objevené případy guoly se u nich pohybují od padesáti do sta. Je možno předpokládat, že vaše kolegyně jednaly nesprávně a jen vy jediná jste plnila své povinnosti přesně a svědomitě?“

„Nemám právo posuzovat jiné, komture. Jestliže moje kolegyně přesně dodržovaly pokyny, pak dozajista jednaly správně.“

„A pro vás pokyny nebyly dostatečným vodítkem v práci?“

„Vždycky jsem svá rozhodnutí prověřovala pokyny, ale za svého hlavního rádce jsem považovala svědomí. Znamenalo pro mne víc než pokyny.“

„Je to velice nebezpečný omyl. A nyní k tomu logátoru. Kdy a proč se vám vlastně polámal.“

„Na poslední planetě,“ tiše odpověděla Miel a kvapně dodala: „Nepolámal se, sama jsem ho vyřadila z provozu.“

„Sama?“ Arkasův údiv byl tak velký, že se na chvíli přestal věnovat svému pultu a pozorně se zadíval na Miel.

„Ano, komture, sama.“

„A proč? Rozladil se snad a ukazoval nebezpečné odchylky?“

„Ano, komture, rozladil se. Zřejmě se v něm narušily některé logické obvody. Ukazoval na guolu tam, kde žádná nebyla, a trval na bezpodmínečné deguolizaci, i když to znamenalo hrubé porušení pravidel lidskosti. Pokusil se mi dokonce vyhrožovat násilným uložením do koarigonů. Proto jsem se rozhodla, že ho vyřadím a celou odpovědnost vezmu na sebe.“

„Cizinec, který přiletěl s vámi, je představitel oné planety, kvůli níž jste likvidovala logátor?“

„Ano, komture, v jejich řeči se planeta nazývá Země.“

„Země. Dobře. A jak se jmenuje cizinec?“

„Václav Jiskra. Je inženýr geolog.“

„Byl proti deguolizaci?“

„Nikde a nikdy to nebylo pro lidi vítané. Vždycky se tomu vzpírali, jak jen mohli. I zde byl pokus spáchat na mě atentát. Jiskra mě zachránil a odnesl do Drionu.“

„Atentát? Jak potom můžete tvrdit, že tam guola není?“

„Je to zvláštní případ, komture …“

„Proč ten cizinec přiletěl s vámi?“

„Aby potvrdil, že žádná guola na jeho planetě není.“

„Víte přece, že takové svědectví je neplatné.“

„Chtěl také zůstat se mnou, abych netrpěla samotou, kdybych se snad nedokázala vrátit domů.“

„Znají na Zemi atomovou energii?“

„Zatím ne, ale nemají k tomu daleko.“

„Byl Jiskra odpůrcem atentátu, který na vás chystali jiní?“

„Nebyl. Dokonce se ho zúčastnil.“

„Neslýchané! Přivezla jste do Ortomiránu vraha! Doufám, že jste ho aspoň zneškodnila miliárem?“

„Nikoli, komture, je v normálním stavu.“

„Jednala jste nerozumně, Miel… Promiňte na okamžik, mám tu naléhavou zprávu z kosmodromu… I podívejme se, jde o vašeho cizince, Miel. Poslechněte si to.“

Stiskl na stole klávesu a hned se ozval tenoučký hlásek:

„… a když nám hrubě znemožnil vstup, nechali jsme ho na pokoji. Pak ale Drion 13363 vyhodil ven veškerou aparaturu palubního logátoru, což bylo bezpochyby na příkaz cizince. Přizval jsem na pomoc silné úklidové roboty a v jejich doprovodu jsem se chtěl podívat, co vlastně cizinec uvnitř Drionu dělá. Marně jsem však dával Drionu povel, aby se otevřel a vzal nás dovnitř. Vůbec na to nereagoval. Pochopil jsem, že cizinec plně podřídil Drion vlastní vůli a zablokoval ho před jakýmkoli vnějším vlivem. Je to velice vážné porušení pokynů. Nemám nyní sebemenší možnost kontrolovat počínání cizince a Drion 13363 je pro nás prakticky ztracen. Jsem robot kontrolor třetí kategorie Nub. Žádám o instrukce.“

„Nic zatím nedělej, Nube! Nech Drion 13363 na pokoji,“ klidně pravil Arkas a vypnul spojení s kosmodromem. Pak se znovu pozorně zadíval na Miel a poprvé se lehce usmál.

„Váš přítel Jiskra se nám chce postavit, Miel. Činí obranná opatření. Zřejmě nás považuje za nebezpečné. Poučila jste ho o našich zákonech na ochranu člověka?“

„Ano, komture. Naučila jsem ho dokonale ortomirámsky a předala mu všechny svoje vědomosti.“

„Musí vám na něm velice záležet, Miel. Netajíte něco?“

Sklopila na chvíli oči, ale hned je znovu zvedla a řekla:

„Máte pravdu, komture. Je zbytečné cokoli před vámi zamlčovat. Václav Jiskra je můj muž a podle zákona má veškerá práva rodilého Ortomiránce!“

„Čekal jsem něco takového, Miel. Mnohé kosmonautky si přivezly muže ze svých cest Galaxií, ale žádná kvůli tomu neničila palubní logátor a žádná si nezvolila za manžela muže postiženého guolou. Také se žádný z těchto nových Ortomiránců nechoval tak brutálně jako váš muž Jiskra. Radím vám proto, abyste se neprodleně vrátila na kosmodrom a pomohla svému muži napravit hrubé chyby, kterých se dopustil. Musí bezpodmínečně Drion odblokovat. Tím bude celá záležitost vyřízena a rád se s ním potom setkám jako Ortomiránec s Ortomiráncem, abychom společně prozkoumali otázku guoly na jeho planetě. A nyní už jděte, Miel. Přeji vám úspěch.“

10

Jiskra spal plných dvanáct hodin. Sotva se však probudil a zvedl ruku, aby si objednal koupel a snídani, obrazovka se samočinně rozsvítila a Drion mu oznámil:

„Již několik hodin domáhá se vstupu kosmonautka Miel.“

„Miel? Proboha, proč jsi mě nevzbudil dřív?!“

„Nedostal jsem o tom žádný příkaz. Viděl jsem, že se potřebuješ důkladně vyspat,“ omlouval se Drion, ale Jiskra ho už neposlouchal. Popadl svoje šaty a rozběhl se do vstupní haly.

Ve vstupní hale se rychle oblékl a udýchaně zvolal:

„Drione, otevři se a pusť Miel dovnitř! Ale jenom ji samotnou! Nikdo jiný ke mně nesmí!“

Drion se otevřel, vyhodil ven bílou zdviž a vzápětí už objímal Jiskra svou ženu a vítal ji:

„Miel, jsem šťasten, že ses vrátila! Neublížili ti tam u toho tvého komtura? Jsi v pořádku? Tak pojď, posnídáš se mnou a povíš mi, co se s tebou dělo!“

Najednou zpozoroval, že Miel ani trochu tu jeho radost neopětuje. Byla chladná jak mramorová socha a tvářila se jako bohyně pomsty. Z očí jí sršely blesky a rty se cukaly potlačovaným hněvem. Pustil ji z náruče a udiveně se jí podíval do tváře.

„Proboha, Miel, co je to s tebou? Já tě nepoznávám!“

Změřila si ho zuřivým pohledem a pomalu ze sebe vypravila:

„Nechals mě stát před Drionem několik hodin jako žebračku. Čekala jsem jako na milost, až se konečně uráčíš a dovolíš mi vstoupit do lodi, za kterou dosud nesu odpovědnost. Cos udělal s Drionem, že přestal poslouchat moje rozkazy? Mluv!“

Usmál se na ni provinile:

„Nebylo to schválně, Miel. Spal jsem. A zapomněl jsem Drion upozornit, aby mě vzbudil, kdyby ses objevila. Je to moje vina, ale nemusíš se kvůli tomu tak hrozně zlobit.“

„Ptala jsem se, cos udělal s Drionem, že mě neposlouchá?“

„Je to snad jasné, ne? Když jsem uviděl, jak ses okamžitě dostala do moci toho vašeho Omnimentu, sotva se Drion otevřel, rozhodl jsem se, že se před ním musím zajistit. Nemám totiž rád, aby mi někdo mluvil do mých názorů a citů. Chci být sám sebou za všech okolností. Je to pro mě jediná rozumná cesta, chci-li uhájit a ochránit naši lásku.“

„Nemluv se mnou o lásce, dokud nevrátíš Drion do původního stavu. Je to neslýchané sobectví a despotismus! Zneužil jsi mé důvěry a porušil jsi jeden ze základních zákonů naší společnosti! Slíbils mi pomoc, a zatím děláš vše, abys mě u Omnimentu naprosto znemožnil! Okamžitě odblokuj Drion, nebo už s tebou v životě nechci mít nic společného!“

Jiskra se zamračil, ustoupil o krok a pozorně se na Miel zadíval. Je to vůbec jeho Miel, s níž strávil rok letu nekonečným vesmírem? A jeli to ona, co ji změnilo? Kdo ji tak popudil proti muži, kterého milovala? Omniment? Nebo snad ten komtur Arkas? Jestliže je to jenom cizí vliv, určitě ji z toho dostane. Nejprve ji musí přesvědčit, že jednal správně.

„Nezlob se, Miel, ale ty tvoje výčitky mě opravdu překvapují,“ začal k ní mluvit klidně a vážně. „Kdyby to byl někdo jiný, a ne ty, zplnomocněná vyslankyně Ortomiránu, hned bych učinil pokání a snažil bych se svou vinu odčinit. Ale nebylas to ty, Miel, kdo se zcela nedávno choval na naší Zemi jako neomezená vládkyně? Chystala ses podrobit naše lidstvo té vaší nesmyslné deguolizaci, a dalo nám hodně práce, než jsme tě přesvědčili, že nás máš nechat na pokoji. A co Plavunovova a Lapinova smrt? Nebyl to snad důsledek tvého příletu na naši planetu? Jistě byl. Říkáš, že jsem zneužil tvé důvěry a porušil váš zákon. Proboha, vy snad tady na Ortomiránu myslíte, že jste jediní opravdoví lidé v celém vesmíru! Jezdíte si po celé Galaxii jako po svém panství a děláte si s obydlenými planetami, co vám napadne. A vůbec vás nezajímá, jaké zákony na těchto planetách porušujete! A najednou děláte takový kravál pro jeden vypůjčený Drion. Jsem tvůj manžel před celým vesmírem a zůstanu jím navěky. Ale do Ortomiránu jsem nepřišel jako tvůj manžel, nýbrž jako zplnomocněný velvyslanec jiného světa, který je dosud ohrožen nebezpečím vašeho vpádu a násilné deguolizace. A jestliže u vás není zvykem brát ohled na představitele jiných kosmických civilizací, které nikoli vlastní vinou zaostávají za vámi ve vývoji, jestliže je neumíte milovat a šetřit jako svoje mladší bratry, pak je mou svatou povinností, abych vás k tomu přinutil. Nečekám od vašeho Omnimentu ani shovívavost, ani spravedlnost. Chci jen, aby respektoval svrchovanost a nedotknutelnost naší planety, ať už tam u nás máme tu zpropadenou guolu, nebo nemáme. Je to snad jen naše věc. A abych si to vynutil, podřídil jsem Drion své osobní vůli a neodvolám to, dokud moje poslání v Ortomiránu nebude zdárně ukončeno.“

„Vidím, že komtur Arkas měl pravdu. Považuješ nás za svoje nepřátele.“

„Nevím, za koho bych vás měl považovat. Vím jenom, že je vás moc, že máte vyspělou techniku, o jaké se nám ani nesní, a že máte podivnou představu o lidskosti. Musím být proto opatrný.“

„Jak chceš jednat, budeš-li v Drionu plně izolován?“

„Najdu si nějaký způsob, jak budu jednat, aniž bych riskoval.“

„Komtur Arkas tě chce vyslyšet hned, jakmile odblokuješ Drion. Zbytečně komplikuješ naši společnou situaci.“

Mluvila stále klidněji a mírněji. Zřejmě se pozvolna vysvobozovala zpod vlivu Omnimentu, a trvala-li stále ještě na svém, dělala to spíš ze setrvačnosti. Jiskra to postřehl a řekl si, že jí pomůže. Zeptal se:

„Řekni mi, Miel, jak se Arkas stavěl k tomu, žes naši Zemi nepodrobila deguolizaci? Schválil to, nebo měl k tomu výhrady?“

„Abych řekla pravdu, pochyboval o tom, že guola u vás není. Ten pokus o atentát a ten můj konflikt s logátorem mu připadal podezřelý. Má za to, že jsem nikde nebyla dost přísná.“

„A co ty sama? Jsi stále ještě přesvědčena, že guola u nás není, nebo už o tom pochybuješ?“

„Nikdy jsem netvrdila, že guola u vás není. Jsem ale stále pevně přesvědčena, že ji zvládnete samostatně.“

„Záplaťpámbu, aspoň v tom hlavním ses mi nezměnila! A teď mi docela vážně řekni, chceš-li tento svůj názor obhajovat až do konce?“

„Samozřejmě že chci!“

„A chceš být ženou chudého zástupce planety Země, který je na tom tak uboze, že nemá ani vlastní kosmickou loď a musí si ji vypůjčovat od svých hostitelů?“

„Jsem přece tvoje žena, Václave …“

„Tak mi tedy slib, že už nikdy neopustíš Drion a nevystavíš se vlivu toho vašeho odporného Omnimentu, který tě proti mně popuzuje a je schopen proměnit tvou lásku ke mně v tu nejkrutější nenávist. Drion je nyní moje nedobytné sídlo a ty mi musíš slíbit, že v něm setrváš po mém boku tak dlouho, dokud nebudeme mít jistotu, že Omniment nadobro přestal usilovat o naše rozloučení a o deguolizaci Země. Drion nám přece poskytne vše, co potřebujeme, a dopraví nás, kamkoli budeme chtít. Tak co, zůstaneš se mnou?“

Konečně byla Miel zase taková, jaká byla s Jiskrou vždycky. Konečně se usmála a vrhla se mu kolem krku.

„Ano, můj drahý! Budu ti pomáhat ve všem a vždy! Nikdy už tě neopustím …! A nyní pojď, říkal jsi, že nás čeká snídaně. Od chvíle, co jsem odešla, jsem neměla V ústech ani sousto …“

11

Když komtur Arkas obdržel zprávu o tom, za jakých okolností se podařilo kosmonautce Miel dostat se dovnitř svého Drionu, pocítil napřed jen mírný neklid. Když však uplynuly dva dni a Miel o sobě nedávala vědět, znepokojil se docela vážně a obrátil se v myšlenkách k Omnimentu. Jakmile mu popsal situaci a požádal o radu, rozsvítilo se na zvláštním panelu jeho stolu šest červených žárovek a z ampliónu zazněly slavnostní tóny lesního rohu. Tímto výjimečným způsobem vstupoval Omniment do kontaktu s významnými osobnostmi Ortomiránu, k nimž komtur Arkas bezpochyby patřil. Nepůsobil na ně myšlenkově, nýbrž promlouval k nim „vlastním“ hlasem. Vyslechnout ho museli vstoje.

Při zvucích lesního rohu se Arkas zvedl a otočil se tváří k červeným světlům. Hned nato lesní roh zmlkl a z ampliónu se ozval pomalý, klidný hlas Omnimentu. Tento hlas byl kdysi dávno zmodulován romanticky naladěnými vědci tak, aby zněl jako hlahol bytosti nadpřirozené, mající velkou moc a neochvějnou autoritu. Svého času působil na lidi fascinujícím způsobem a nutil je k naprosté poslušnosti. Komtur Arkas však už bral tento hlas jen jako zvukový projev dokonalého stroje. Omniment mluvil hlubokým mužským hlasem, a každé slovo jako by bylo odlito z ryzího stříbra:

„Přílet představitele cizí civilizace, jejíž onemocnění guolou je možno považovat za prokázané, hluboce odporuje zákonu o bezpečnosti života a zákonu o ochraně před cizím vlivem. Kosmonautka Drionu 13363 Miel, která přivezla na Auriulu obyvatele cizí planety, je upřímně přesvědčena, že tato planeta není guolou zasažena. Ostatně, hluboká analýza jejích myšlenek a citů ukazuje, že sice do jisté míry možnost guoly připouští, přesto však rozhodně odmítá nutnost deguolizace. Je toho názoru, že lidstvo této planety je schopno potlačit guolu vlastními silami. Tento osobní závěr kosmonautky Miel se stal příčinou tří vážných přestupků, kterých se při výkonu služby dopustila.

Předně je jí třeba vytknout svévolné rozhodnutí upustit od deguolizace lidstva, u něhož byly prokázány sklony k agresivitě a hromadným vraždám, je to velice vážný přestupek, neboť jeho důsledkem bude zánik civilizace, rozumu a života na planetě Zemi. Naše Galaxie bude tak ochuzena o velice přínosnou varietu lidské civilizace, jako druhý přestupek kosmonautky Miel je třeba uvést to, že svévolně vyřadila z provozu palubní logátor, aby tím definitivně prosadila svoje osobní rozhodnutí neposkytovat Zemi deguolizační léčení. A nakonec dovolila jednomu z nejagresívnějších jedinců tohoto těžce nemocného lidstva, aby ji doprovázel na zpáteční cestě, ba dokonce si ho vzala za muže. A to je její třetí závažný přestupek. Svou barbarskou agresivitu projevil cizinec Václav Jiskra hned po přistání Drionu. Zablokoval Drion a podřídil ho své individuální vůli.

Teprve po tom, co se dozvěděla o nepřípustném počínání svého muže, přehodnotila kosmonautka Miel svůj vztah k tomuto cizinci. Přispěl jsem k tomuto procesu očisty vědomí celou váhou své autority a byl jsem přesvědčen, že první, co učiní po vstupu do Drionu, bude okamžitá deguolizace cizince miliárem. Stalo se však zřejmě něco zcela nečekaného. Jakmile Miel vstoupila do Drionu a ten se uzavřel, ztratil jsem s ní myšlenkové spojení. Drion je stále ještě zablokován a o osudu kosmonautky již dva dni nevíme vůbec nic. Předpokládám, že buď ji cizinec znovu podřídil svému zhoubnému vlivu, nebo ji násilně zadržel jako rukojmí.

Normy lidského chování, jež jsou základním zákonem Ortomiránu, v žádném případě nepřipouštějí takové násilí. Je tedy třeba učinit vše, aby kosmonautka Miel byla osvobozena od tyranie guolou posedlého cizince. Je třeba učinit vše, aby nemocný cizinec Václav Jiskra, který ne právem nabyl sňatkem s Miel postavení rodilého Ortomiránce, byl doživotně deguolizován, zbaven rozvodem ortomiránských práv a odeslán zpět na svou nešťastnou planetu. Dále pak je třeba učinit vše, aby chyba kosmonautky Miel v odhadu situace na planetě Zemi byla napravena, a to současně s deportací cizince. Doporučuji se vší důrazností, aby planeta Země byla, podrobena deguolizaci na dobu deseti tisíc let, což nám plně zaručí, že bude trvale uchráněna před zhoubnou guolou.

Praktická opatření pro uskutečnění těchto mých rad a pokynů si zvolte, komture, samostatně. Upozorňuji však, že tato opatření nesmějí porušovat naše zásady lidskosti, spravedlnosti a mírumilovnosti. Shledáte-li, že je tento úkol nad vaše síly, obraťte se znovu na mě. Jistě vám pomohu, jako jsem pomáhal vždy a všem.“

Božský hlas Omnimentu zmlkl, červená světla zhasla.

Arkas zůstal ještě chvíli stát, jako by čekal, že mu Omniment poví ještě něco, pak s povzdechem usedl zpět do křesla. Odpověď, kterou Omniment tak slavnostně pronesl, ho vůbec neuspokojila. Opakoval mu jen to, co Arkas věděl i bez něj. Ukázněně však potlačil myšlenku o tom, že Omniment je starý nabubřelý tlachal, a jen v duchu opakoval slova díků a uznání na adresu tohoto supermozku.

Na pultu před ním naléhavě zamrkalo zelené světélko. Arkas se s radostí rozžehnal s Omnimentem a rychle stiskl příslušnou klávesu. Ozval se tenounký hlásek robota-sekretáře:

„Kurýr od cizince Václava Jiskry žádá o osobní audienci!“

Cože? Kurýr vyslaný tím neslýchaně drzým cizincem, tím guolou prolezlým neurvalcem? No to tak ještě scházelo …! Ale počkat, kde mohl vzít kurýra …? Jen zlomek vteřiny Arkas zaváhal, ale rychle se ovládl a poručil:

„Nechť vstoupí kurýr od cizince Jiskry!“

12

Když Jiskrův kurýr vstoupil do komturovy pracovny, ukázalo se, že je to černovlasý, asi desetiletý chlapec snědé kulaté tváře a černých jiskrných očí. Když ho Rasul Chanbekovič v pliaráně spatřil, málem měl z toho nervový šok, než se všechno vysvětlilo, neboť okamžitě poznal v klukovi sebe sama v dětských letech. Ano, byl to Rasulek, správněji řečeno Rasulkova přesná kopie, vystrojená do tádžického národního kroje: vyšívaná ťubetějka, květovaný chalát jásavých barev, měkké jezdecké holínky.

Rasulkův zevnějšek popletl i Arkase. V prvním okamžiku se v něm zrodilo podezření, že Miel přivezla s sebou dva cizince. Nenapadlo ho hned, že je to robot, protože v Ortomiránu již před mnoha tisíci lety zastavili výrobu antropomorfních robotů, jelikož se tenkrát široce rozmohlo jejich zneužívání. Záhy však poznal komtur svůj omyl, když zjistil, že nevnímá z kurýra sebeslabší impulsy biologické elektřiny.

Se zájmem si pak neobvyklého kurýra prohlédl a zeptal se:

„Kdo jsi a proč jsi za mnou přišel?“

Kurýr se nehlučně přiblížil a zvučným dětským hlasem řekl: „Jsem robot Rasulek. Poslal mě za komturem Arkasem člověk z planety Země inženýr Václav Jiskra. Mám důležitý úkol.“

Po tomto úvodu se robot Rasulek odmlčel a upřel svá lesklá černá kukadla na vážného komtura. Nepřístupné, tvrdé rysy Arkasovy tváře pojednou zjihly, na pevně sevřených rtech rozkvetl laskavý úsměv. Aniž si byl vědom, čím to je, pocítil náhle tento strohý Auriulan, že robot-klučina se mu nesmírně líbí. Zeptal se ho:

„Máš zevnějšek lidí z planety Země, Rasulku?“

„Smím odpovídat pouze komturu Arkasovi.“

„To je v pořádku, milý Rasulku. Já jsem komtur Arkas.“

„Teď vám mohu odpovědět. Udělal mě Drion ze své psychohmoty na příkaz člověka inženýra Václava Jiskry. Můj zevnějšek si Jiskra vypůjčil ze svých vzpomínek.“

„Z jakých vzpomínek?“

„Ze vzpomínek na poslední týdny strávené na planetě Zemi. Byl s geologickou expedicí v horách, když tam přiletěl Drion. V té expedici měli chlapce jménem Rasulek. Ten je mým prototypem.“

„Jaký zvláštní smysl Jiskra sledoval, když ti dal tento zevnějšek? Nezvolil ho přece náhodou.“

„Jistěže ne. Rasulek se v Jiskrových vzpomínkách stal ztělesněním lásky, věrnosti, upřímnosti a statečnosti. Je to jediný smysl, který můj zevnějšek má.“

„To není málo, Rasulku,“ pobaveně řekl Arkas.

Robot se mu líbil stále víc. Bezděčně se pojednou oddal vzpomínkám na vlastní dávné dětství, zjihl docela a nejraději by s tím sympatickým robotem-klukem klábosil o všelijakých hloupostech donekonečna. Tu však jeho myšlenky přerušil chladný varovný hlas, který se mu jako ostrá jehla zavrtal do mozku: „Buď ostražitý, komture! Máš před sebou nebezpečného protivníka!“ Pochopil, že tuto výstrahu dostal od Omnimentu, a i když mu připadala naprosto absurdní, přijal ji s náležitou vážností.

„Můžeš přikročit k plnění svého úkolu, robote Rasulku!“

Robot se ihned rozhovořil:

„Musím vám sdělit, komture, že Miel je v naprostém bezpečí a cítí se dobře. Zůstala v Drionu dobrovolně, protože nechce, aby ji Omniment ovlivňoval a nabádal k zrušení sňatku s Jiskrou… Miel schvaluje Jiskrovo počínání a zůstane po jeho boku až do konce. To je první sdělení. Máte k tomu nějaké otázky, komture?“

Teď se už Arkas zamračil doopravdy. První sdělení se mu vůbec nelíbilo. Otázky k tomu neměl, a tak suše prohodil:

„Pokračuj, robote!“

„Můj pán, inženýr Václav Jiskra, žádá, aby Ortomirán, jehož moc se rozrostla do celogalaktických rozměrů, neomezoval svobodu a nezávislost svých mladších bratrů na planetě Zemi. Čeká od vás, komture, slavnostní slib, schválený Omnimentem, že planeta Země nikdy nebude podrobena deguolizaci a že jí bude poskytnuta možnost, aby se rozvíjela naprosto svobodně, nezávisle, podle vlastních zákonů. Dostane-li Václav Jiskra takový slavnostní slib, okamžitě odblokuje Drion a dá se k dispozici vám a Omnimentu.“

„Pro sebe osobně nežádá Jiskra vůbec nic?“

„Pro sebe nic, protože pevně věří ve vaši spravedlivost.“

„Velice dojemné. A co když jeho žádost zamítneme?“

„Pak zůstanou Jiskra a Miel uzavřeni v Drionu a budou za svou společnou věc bojovat dál.“

Taková neslýchaná drzost rozhněvala komtura natolik, že málem, přerušil audienci a sympatického robota vyhodil. Ovládl se však a důrazným hlasem pronesl svou odpověď:

„Vyřiď svému pánovi, že jeho žádost je nehorázná. V dějinách Ortomiránu nebývalo válek, uzurpace cizích planet ani utlačování mladších bratrů ze zaostalých civilizací. Auriulané umějí milovat a ctít každého člověka. Nemohou však brát ohled na jeho sebeušlechtilejší city, když se jedná o prokázanou guolu. V nekonečné paměti Omnimentu jsou uloženy podrobné záznamy o sebevražedném konci dvaceti pěti tisíc planet naší Galaxie, jen málokterá z nich by se mohla vyrovnat Zemi co do zběsilé krutosti dějin svého lidstva. Země je těžce postižena guolou, a nepodstoupí-li včas léčení, zahyne. Jako komtur správy pro celogalaktickou deguolizaci nabízím tvému pánovi, aby se vrátil na svou rodnou planetu a podrobil se i s ostatními jejími obyvateli blahodárné deguolizaci. Ať zváží tuto mou nabídku. Dávám mu na to sto dní. Až tato lhůta uplyne, bude na jeho planetu vyslán speciální Drion s jediným úkolem: deguolizovat Zemi bez předběžného šetření. Co se týče Jiskrovy pohrůžky, že se uzavře s Miel v Drionu, aby pokračoval ve svém nesmyslném zápasu, vyřiď mu, že taková dětinskost nám nebude stát za povšimnutí. Jen ať si žijí v Drionu třeba do konce života. To nám přece nezabrání, abychom splnili svou svatou povinnost vůči nešťastnému lidstvu planety Země. To je vše. Můžeš odejít, robote Rasulku.“

„Mám ještě jeden úkol, komture.“

„Jaký?“

„Miel prosí, aby mi ve jménu auriulanské šlechetnosti bylo dovoleno navštívit jejího otce Lagreema. Mám mu od ní vyřídit, že je v naprostém pořádku a že zůstává v Drionu dobrovolně. Zároveň vás prosí, abyste sám nesděloval jejímu otci žádné podrobnosti o její situaci a sňatku s Jiskrou. Vysvětil mu všechno sama, až k tomu bude vhodná doba.“

„Miel je rodilá a dědičná Auriulanka stejně jako já. Zná dobře naše tradice, ví, že prosba ve jménu auriulanské šlechetnosti musí být splněna. Nebudu tedy jejího otce o ničem informovat a tebe nechám odvézt k Lagreemovi vlastním kleonem. Jdi, robote Rasulku, a konej svou povinnost.“

„Sbohem, komture!“

Jakmile robot Rasulek odešel, vydal komtur, příkaz, aby Jiskrův kurýr byl neprodleně dopraven k Lagreemovi. Pak si ještě jednou pozorně poslechl zvukový záznam své rozmluvy s robotem, načež se spojil s kosmodromem.

„Hlásí se hlavní pozorovatelna kosmodromu! U aparátu je vrchní pozorovatel, robot prvního stupně Timdan!“ ozval se ihned jasný zvonivý hlásek.

„Zde komtur Arkas. Co nového na kosmodromu?“

„Hlásím událost mimořádné důležitosti. Drion 13363, na jehož palubě je cizinec a kosmonautka Miel, právě opustil podzemní hangár drionů a vzlétl do volného prostranství. Nebyla žádná možnost, aby mu v tom bylo zabráněno. Jakmile začal měnit barvu, zapnulo se automatické zařízení a východ se samočinně otevřel. Po opuštění hangáru vznesl se Drion 13363 do výšky pěti set metrů a pak malou rychlostí odletěl severovýchodním směrem. Ostatní driony jsou v naprostém pořádku. Návraty v dané době nebyly.“

„Dobře, Timdane. A nyní vyslechni můj rozkaz. Připrav deset drionů, obsad je nejspolehlivějšími pozorovateli druhého stupně a pošli je za Drionem 13363. Ať namíří kamkoli, musí ho pozorovatelé neustále sledovat a hlásit ti jeho počínání. Stane-li se něco mimořádného, ať se spojí přímo se mnou. V tomto okamžiku se Drion 13363 nalézá v blízkosti mého domu a já ho vidím oknem na obloze. Domnívám se, že se tu zdrží hodinu až dvě. Nemeškej proto a ihned sem vyšli driony s pozorovateli. Můžeš jednat!“

„Rozkaz je zaznamenán, komture Arkasi! Ihned přistupuji k jeho plnění! Konec spojení!“

Komtur přistoupil k oknu a dlouho se zamyšleně díval na bílou kouli, tiše plující modrou oblohou.

13

Malý kulaťoučký stříbrný obláček se nehlučně vznášel nad nekonečnou záplavou hustých lesů. Sem tam se uprostřed tohoto zeleného oceánu zjevovaly mohutné, až sto metrů vysoké stavby podivných tvarů. Na první pohled to vypadalo jako nahodilé uskupení kulovitých konstrukčních detailů rozmanitých velikostí a rozmanitých barev. Miel tvrdila, že tyto fantasticky bizarní konstrukce z barevných koulí jsou běžné auriulanské stavby, vybudované za pomoci milkojů.

„Co to je, ty milkoje?“ zeptal se zvědavě Jiskra.

„Musel jsi přece o tom slyšet od Plavunova a Burkoně. Vyprávěla jsem jim o tom dost podrobně.“

„Počkej, počkej, máš pravdu! Už si vzpomínám. Ano, milkojové! Plavunov o tom mluvil s velkým nadšením! Prý vám tu domy rostou z jakýchsi semen jako stromy. Jenže rychleji. Večer se to zakope do země a ráno je dům hotov … Bylo to tak?“

„No, když se to takhle zjednoduší, pak se dá říct, že tomu tak je. Jinak jsou milkojové svéráznou odrůdou láčkovců žijících na souši. Vynikají fantasticky rychlým množením a dosud nevysvětlenou schopností přijímat a brát si za svůj stavební program impulsy živého mozku. Byli objeveni na neobydlené planetě Fabiole. Je to nejzajímavější planeta v soustavě Doaklény. Představ si, že na ní nejsou ani moře, ani oceány, jen obrovská sladkovodní jezera, mezi nimiž protékají obrovské a většinou klidné říční toky. A jinak je celá její nekonečná pevnina porostlá neschůdnými pralesy. Vzduch je tam sladký a opojný. A toho rozmanitého rostlinstva! V celém Ortomiránu není nic podobného Fabiole. A nyní, co jsem zcestovala pořádný kus Galaxie, dovolím si tvrdit, že i pro celou naši Galaxii je Fabiola vyložená rarita. Flóra této planety představuje miliardy rostlinných druhů, z nichž mnohé vynikají nejpodivnějšími vlastnostmi. Zato však fauna je tam velice chudá. Proto tam asi nevznikli vyšší živočichové, z nichž by se mohl vyvinout člověk. Kdysi dávno se navrhovalo, aby Fabiola byla osídlena, ale později, když na ní byli objeveni milkojové a mnohé jiné unikátní výtvory fabiolanské přírody, bylo na návrh Omnimentu rozhodnuto, že se Fabiola stane planetou-rezervací. Dodnes tedy žije tato nádherná planeta nerušeným prapůvodním životem. Jen občas na zvláštní povolení Omnimentu ji navštěvují výpravy vědců za účelem mimořádně důležitých a naprosto tajných experimentů. Můj otec se také zúčastňuje těchto výprav.“

„Ta vaše strašidelná guola také roste na Fabiole?“

„Ovšemže. Guola, to je také fabiolanská rarita…“

Chvíli oba mlčeli a jen se kochali velkolepým rozhledem jednostranně průhlednými stěnami Drionu.

„Lesy, všude jen lesy …,“ povzdechl si Jiskra. „Na Fabiole jsou samé lesy, tady také … Proč máte tolik lesů, Miel?“

„Jak to proč? Copak ty nevíš, že lesy znamenají život?“

Zadívala se na něj s takovým překvapením, až z toho zrozpačitěl a začervenal se.

„To já vím … Ale nepřeháníte to trochu? U nás na Zemi jsou také lesy a celkem vzato je máme rádi. Ale kdykoli je potřeba, klidně je kácíme. Stavíme z lesa domky, vyrábíme papír, nábytek, někde ho používáme i jako paliva. A nezřídka lesy také kácíme, abychom získali nová pole …“

„No to je něco neslýchaně strašného!“ hněvivě zvolala Miel, až se Jiskra zarazil a upřeně se na ni zadíval. Vypadala najednou jako bohyně pomsty.

„Proboha, Miel, co je s tebou?“

„Ještě se ptej! Kdybych se o tom dozvěděla na Zemi, ani chvíli bych neváhala a podrobila vás deguolizaci!“

„Co to mluvíš? Proč bys to dělala?“

„Protože jsem se ve vás zmýlila! Viděla jsem jen pusté hory. Byla jsem proto přesvědčena, že Země je chudá na lesy, že les je u vás vzácností, že ho opatrujete jako oko v hlavě! A najednou se dovídám, že zacházíte s lesem jako barbaři! Viděla jsem planety, kde lidé byli na mnohem nižší úrovni než vy, ale i tam se vědělo, že strom znamená život a že je to nejušlechtilejší a zároveň nejbezbrannější výtvor přírody. Strom je zdroj veškerého života na planetě! Bez něj se planeta promění v mrtvou pustinu. Strom pouze dává, a nic za to nežádá. Je krásný a absolutně bezmocný. Vy ho kácíte, a jeho to bolí, ano, bolí, jenže on vás nemůže odstrčit větvemi, nemůže se vám bránit! Pálíte ho, on cítí muka, ale nemůže se před vámi zachránit útěkem. Je připoután k zemi, je zbaven všeho – pohybu, sluchu, hlasu, zraku. Umí jen mlčky trpět! Stane-li se, Václave, že život na vaší planetě zanikne, bude to nejspíš proto, že vyhubíte lesy. Cožpak je to tak těžké pochopit? Když ničíte les, ničíte i sebe! Cožpak to není guola ve svém nejodpornějším projevu…? Řekni sám, Václave, zabil bys svého nejlepšího přítele jenom proto, abys mohl z jeho těla udělat nějaký pro sebe užitečný předmět?“

„Ty máš ale nápady, Miel! Jak se na něco takového můžeš vůbec ptát?!“ otřásl se hnusem Jiskra.

„S tebou to otřáslo? To je dost! Chápeš tedy, jak je to hrozné a nelidské?! Jak ale potom můžete kácet a vypalovat lesy? Les přece pomáhá udržovat život. Přísahej mi, Václave, že od této chvíle budeš vždy a všude bránit lesy a nikomu nedovolíš, aby ho nelítostně kácel!“

Jiskra měl toho v povědomí dost a dost, co by mohl postavit proti tak nesmlouvavému naléhání. Mohl třeba vyprávět o tom, že i na Zemi lidé odjakživa považovali les za svého nejlepšího přítele, protože to byl právě les, kdo jim poskytoval výborný materiál pro stavbu domů, mostů, lodí, povozů, různého náčiní; byl to les, kdo dával člověku přístřeší a teplo, nábytek a opevnění proti nepřátelům a divé zvěři a mnohé jiné. Byl to vskutku ten nejlepší přítel, bez něhož by člověk nikdy nedokázal vyrobit luk a střely, kolo a vůz. Pochopil však, že v tuto chvíli o tom nemá smyslu hovořit. Ortomiránská civilizace se již natolik vzdálila od pradávné epochy spotřebitelského poměru k lesu, že přestala vůbec chápat, jak může někdo pohlížet na strom jako na palivo, surovinu nebo stavební materiál. Proto raději žádosti Miel vyhověl a slavnostním hlasem pronesl požadovanou přísahu.

Miel se pak rychle uklidnila, její pohled zjihl, ale ještě dlouho horovala o kráse a nenahraditelnosti lesa. Jiskra se tvářil, že jejím slovům pozorně naslouchá, avšak se stále větším znepokojením se rozhlížel po nekonečné záplavě auriulanských lesů. Postupně dospěl jeho neklid tak daleko, že už nemohl poslouchat ty chvalozpěvy o lese. A tak svou ženu přerušil:

„Promiň, Miel, že jsem tak hrubý, ale mám opravdu velkou starost o Rasulka. Co když ho Arkas místo k Lagreemovi poslal někam na předělání? Co když Rasulek, který k nám přijde, už nebude nám oddaný robotík, ale služebník Omnimentu a náš zapřísáhlý nepřítel? Co říkáš, Miel?“

„Arkas a taková proradnost? Nesmysl, Václave!“

Nebyli tu totiž jen tak na zábavném výletě. Čekali na návrat robota Rasulka, aby ho vzali na palubu Drionu. Kolem jejich majestátně plachtící obrovské bílé koule létalo všemi směry nesčíslné množství malých barevných koulí. Byly to kleony, obvyklé dopravní prostředky na všech planetách Ortomiránu, ale Jiskra měl dojem, že jsou to létající součástky podivných auriulanských domů.

Konečně se pod nimi mihla malá modrá koule, která za chvíli zapadla mezi jinými kulatými tvary Arkasova pohádkového sídla. Několik minut nato se nad lesy rozsvítila červená raketa, rozsypala se na tisíce jisker a vyvolala v proudech kleonů chvilkový zmatek. Byl to smluvený signál, na který Miel a Jiskra dychtivě čekali. Znamenal, že se robot Rasulek v pořádku vrátil a že ho mají vzít na palubu.

Drion ihned přistál na malém paloučku a bleskurychle dopravil robota do svého nitra.

Jiskra měl z jeho návratu velkou radost. Robot upřel svá černá kukadla na Jiskru a zvučným hlasem podal hlášení:

„Úkol je splněn. Komturu Arkasovi sděleno vše, co bylo uloženo. Jeho odpověď mohu reprodukovat doslova. Auriulana Lagreema jsem navštívil a jeho poselství mám s sebou.“

„Poselství od mého otce? Jaké je to poselství, mluv!“ vzrušeně zvolala Miel.

Rasulek se na ni ani nepodíval a pronesl:

„Plním rozkazy jen od Jiskry, a od nikoho jiného.“

„Mluv, Rasulku, mluv, jaké nám neseš poselství od Lagreema!“ rychle zasáhl Jiskra.

„Mluvit není o čem,“ řekl Rasulek. „Ústně mi Lagreem nesdělil nic. Vyslechl mě a mlčky odešel. Byl pryč dosti dlouho, a když se vrátil, dal mi bez jediného slova toto a pak mi gestem nařídil, abych odešel.“

S těmito slovy strčil si Rasulek ruku do záňadří a podal Jiskroví na rozevřené dlani malý žlutý jehlánek, sotva větší než náprstek.

„Pliarána!“ nadšeně zvolala Miel. „Musíme ji rychle podpálit! Uvidím svého otce! Uslyším jeho hlas! Dělej, Václave, kde máš zápalky nebo něco!“

„Ale Miel, uklidni se proboha! Musíme přece napřed vyslechnout, co nám odpověděl komtur Arkas.“

„Máš pravdu. Ať Rasulek mluví!“

„Mluv, Rasulku, co nám máš vyřídit od Arkase!“

Slovo za slovem opakoval robot komturův vzkaz. Když skončil, nařídil mu Jiskra, aby odešel. Robot klidně přistoupil ke stěně a zmizel v ní stejně, jako v ní mizely jiné předměty, vydané Drionem na požádání.

Jiskra se pak zpytavě podíval na Miel:

„Slyšelas to? Dostali jsme ultimátum. A tys měla tolik řečí o šlechetnosti komtura Arkase. Pořád mě ujišťuješ o dobrotivosti Auriulanů a jejich hlubokých humánních tradicích…“

„Nespěchej se závěry, Václave,“ dotčeně odpověděla Miel. „Komtur Arkas, to ještě nejsou všichni Aurlulané. A potom sto dní není žádná malá lhůta. Musíš uznat, že by se komtur mohl omezit i na lhůtu několika hodin. Věnujme se raději pliaráně. Už jsem tak dlouho neviděla otce.“

Pliarána hořela celkem asi pět minut. Ukázala však pouze staršího šedovlasého Auriulana s vysokým čelem a usměvavýma očima. Hlas měl poněkud ochraptělý, ale výslovnost dokonalou, což svědčilo o tom, že musí často promlouvat k větším shromážděním. Jakmile se obraz v pliaráně ustálil, usmál se na ně Lagreem, kývl jim hlavou a hned nato začal mluvit:

„Vítám tě domů, dceruško. Jsem rád, že ses vrátila v pořádku. A tebe, Václave Jiskro, vítám co nejsrdečněji na Auriule! Z toho, co mi řekl tvůj legrační robot Rasulek, jsem vyrozuměl, že jste se oba dostali do velice svízelné situace. Jsem přesvědčen, Miel, žes nevyvedla nic, co by odporovalo cti a svědomí pravé Auriulanky. Není mi docela jasné, proč se nyní ukrýváš v Drionu spolu s tím svým povstalcem Jiskrou, ale věřím ti, že to tak musí být. Tvůj přítel z daleké planety Země mě velice překvapil svým rázným počínáním. Provedl to, co by nikoho z obyvatel Ortomiránu ani ve snu nenapadlo: zmocnil se Drionu. Nevím přesně, v čem je podstata jeho sporu s Omnimentem, ale dá se to vytušit z toho, že jsi při něm. Jde vám asi o společný postoj k problému deguolizace Jiskrovy planety, postoj, s nímž nesouhlasí ani Omniment, ani náš slavný komtur Arkas. Václave Jiskro, jsem nadšen tvou rozhodností a statečností, ale musím ti říci, že sám svou věc neobhájíš, i když máš tak skvělou pomocnici, jako je moje dcera. A proto jsem se rozhodl, že vám pomůžu. K tomu však je v první řadě zapotřebí, abychom se všichni setkali. Zde na Auriule to není možné a stejně tak ani na jiných obydlených planetách Ortomiránu. Musíme se setkat na planetě, kam lidé nemají přístup a kde nejsou meziplanetární zesilovače myšlenek. Mám na mysli planetu Fabiolu v naší soustavě. Je to státní rezervace, kterou Drion velmi dobře zná, neboť je to jeho rodiště. Musíte přistát na severní polokouli, v místě, kde se řeka Nioma vlévá do veletoku Onágy. Je tam zamaskovaný kosmodrom, na kterém každý Drion, i ten váš, strávil několik týdnů, než byl předán Arkasovu úřadu. Můžete zde klidně z Drionu vystoupit, ale od kosmodromu se nevzdalujte. Příroda je tu dosti divoká a nebezpečná. To je zatím všechno. Pozorujte oblohu a čekejte na mě. Co nevidět se na Fabiole objevím. Na shledanou, moji drazí!“

Pliarána dohořela a zhasla, Lagreemův obraz se rozplynul.

„Tvůj otec, Miel, je vynikající člověk!“ zvolal Jiskra.

Miel mu neodpověděla. Setkání s otcem zapůsobilo na ni příliš silným dojmem. Rty se jí chvěly a oči měla plné slz.

Jiskra ji políbil na tvář a odebral se k pultu logátoru. Zde stiskl klávesu a hlasitě zavelel:

„Drione, vydej se na meziplanetární let! Rychlost přiměřená lidským možnostem bez nutnosti uléhat do koarigonů. Směr planeta Fabiola, na níž ses narodil. Místo přistání kosmodrom při soutoku řek Onágy a Niomy! A měj se k odletu, starý kamaráde!“

Drion plachtící nad lesy zajiskřil oslnivou bělostí a náhle zmizel v čirém blankytu auriulanské oblohy, jako by tu nikdy nebyl. Několik vteřin nato, ve vzdálenosti asi deseti kilometrů od Arkasova sídla, se stejně nehlučně a rychle propadlo do nebeské modři deset jiných stříbrných koulí. Byli to pozorovatelé, jež se na komturův rozkaz vydali za Drionem: rebelantem.

14

Husté exotické rostliny, sahající Jiskrovi až po pás, vydávaly silnou, omamnou vůni. Doakléna zářila na obloze jako velká, do běla rozžhavená koule. Byla tu třikrát větší než na Auriule. Vůkol panovalo hluboké ticho. A to vedro! Jiskra už zažil nějaká horka v horách Střední Asie, ale tady to i pro něj bylo poněkud přehnané. Avšak ještě víc mu vadilo to mrtvé ticho: šlo mu pekelně na nervy, protože vyvolávalo pocit, že je za ním nějaké skryté nebezpečí.

Kdyby aspoň nějaká moucha zabzučela nebo ptáček zacvrlikal!

Uprostřed obrovské louky se černala v naprosté nehybnosti velká koule Drionu. Ze dvou stran lemovaly louku mohutné říční toky, z jiných dvou stran vysoký hustý les. Větší z dvou řek, jejíž protilehlý břeh splýval se třpytící se vodní hladinou, vypadala spíš jako obrovské jezero. Byla to Onága. Její přítok Nioma také nebyl žádný malý potok. Byla to řeka asi tak velikosti Vltavy, když majestátně protéká Prahou, zpomalená a rozšířená četnými jezy. Na protějším břehu Niomy se rovněž černal hustý les.

Jiskra vystoupil z Drionu sám. Miel kategoricky odmítla opustit třeba jen na chvíli tento bezpečný úkryt. Netoužila spatřit na vlastní oči exotické výtvory této kosmické rezervace. Slyšela o Fabiole dost podivných řečí, a proto se jí bála. Naproti tomu Jiskra se na tuto unikátní planetu doslova třásl. Toužil sáhnout si na ni, nadechnout se jejího vzduchu, projít se po ní aspoň v nejbližším okolí. Miel ho sice chápala, ale důrazně ho přitom varovala:

„Nesmíš se mi ztrácet z dohledu, Václave! Ani na této louce nejsi v úplném bezpečí. Musím tě vidět, abych ti kdykoli přispěchala na pomoc. Budeš hodný?“

„Budu, Miel. Jen se tu drobátko porozhlédnu a hned se vrátím. Vždyť i tvůj táta řekl, že tu můžeme vyjít ven.“

„Tím myslel, že jsme tu mimo dosah Omnimentu. Ale před samotnou Fabiolou nás varoval!“

Na to Jiskra nemohl nic namítnout a ještě jednou ujistil ženu, že bude nanejvýš opatrný. Sám ale tomu ve skrytu duše nevěřil.

Rozmanitost rostlinstva a květin na louce byla přímo úžasná. Jiskru však tato krása nezajímala. Necítil se povolán k botanickému bádání. Táhlo ho to jako magnet k tmavozelené stěně lesa, který sliboval něco mnohem podstatnějšího.

Rozhlédl se po obloze, aby učinil zadost Lagreemovým pokynům, a když na ní nezahlédl nic podezřelého, zamával Drionu a pomalými kroky se pustil napříč loukou.

V husté trávě nemohl vidět, po čem šlape, a proto byl stále ve střehu. Není tudíž divu, že sebou polekaně trhl a uskočil stranou, když mu pod nohou cosi zachrastilo a současně se ozvalo pronikavé pištění.

Jiskra zůstal jako zkoprnělý: na co to šlápl?

Když se ale nic nedělo, jen to pištění neustávalo, dodal si odvahy a opatrně rozhrnul trávu. A tu spatřil podivného tvorečka. V prvním okamžiku si myslel, že je to zajíc, ale záhy se přesvědčil, že zaječí jsou snad jedině ty dlouhé uši. Všechno ostatní patřilo komukoli jinému, jenom ne zajíci.

Na špičkách uší mělo zvířátko dlouhé třapce. Kulatý čumáček mu zdobily mohutné štětiny kníru, za který by se nemusel stydět ani ten nejstatnější kocour. Obrovské černé oči, které bez mrkání upřelo na Jiskru, by se docela hodily dospělému jelenovi. Zadními končetinami a dlouhým svalnatým ohonem se to podobalo malému klokanovi, zatímco přední tlapky s malými prstíčky a ostrými drápky mohly spíš patřit nějaké opičce. Zkrátka stvořeníčko k pohledání.

Zvířátko se rozzlobeně dívalo na Jiskru a neustále vydávalo pronikavé pištění. Vedle něho bylo vidět roztodivnou stavbičku z jakési červené a zřejmě dosti křehké hmoty. Mělo to okrouhlou stříšku s několika malými a jedním velkým otvorem, který vedl do podzemí. Stavbička byla beznadějně rozbourána těžkou Jiskrovou nohou. Proto to zachrastění i ten naříkavý pískot zvířátka. Nyní sedělo na zadních jako opravdový klokánek, přední si složilo na vypouklém bříšku, upíralo na Jiskru své černé vlhké oči a vřeštělo na celé kolo.

Jiskra si sedl před zvířátkem do dřepu a pokusil se ho konejšit:

„No tak dost už, ty kluku ušatá! Já přece za to nemůžu! Kdybys takhle vřeštěl, než jsem na tvou boudičku šlápl, určitě bych se ti vyhnul,“ promlouval k němu mírumilovně a pomaloučku natahoval ruku, aby zvířátko pohladil.

Ušoun však hbitě uskočil stranou. Ještě jednou se na Jiskru rozzlobeně podíval a už si to pelášil dlouhými skoky směrem k lesu a nepřestával hlasitě naříkat.

Teprve nyní se Jiskrovi mihla myšlenka, že červenou boudičku postavili ušounovi milkojové. Až se mu nad tím zatajil dech. Co když se ta ušatá potvůrka vydala právě pro nové milkoje? Byla by to nádherná příležitost! Jen nesmí otálet. Zamával rychle směrem k Drionu, že je všechno v pořádku a že si jen něco vyzkouší, a už se rozběhl vysokou trávou za hopsajícím zvířátkem. Bylo snadné sledovat je, protože neustále pištělo a občas vyskočilo vysoko nad trávou, aby se rozhlédlo po okolí.

Zanedlouho klusal Jiskra zvířátku téměř v patách a jen si utíral pot z obličeje. Brzy se oba přiblížili k lesu a nakonec vstoupili do jeho stínu.

Mohutné kmeny stromů připadaly Jiskrovi jako gigantické sloupoví staroegyptského chrámu. Měly tmavě rudou kůru a vysoko položené košaté koruny, které se jim splétaly ve výšce až třiceti metrů. Pod takovou střechou byl příjemný chládek, přítmí a vlhko. Místo omamné vůně louky byl tu vzduch prosycen pachem pryskyřice, tlení a vlhké prstí. Cesta mezi kmeny, i když byly dost daleko od sebe a tráva tu skoro nerostla, nebyla schůdná. Otevřené prostranství mezi kmeny bylo zataraseno obludně tlustými kořeny. Jako obrovští hroznýši se navzájem proplétaly do bizarních uzlů a ponechávaly jen málo místa, kam se dalo šlápnout.

Ušatý skokánek lehce zdolával tyto překážky. Pohyboval se tu dokonce hbitěji než ve vysoké luční trávě. Jiskra mu teď sotva stačil. Aby ho neztratil z dohledu, přestal změť tlustých kořenů obcházet a zkusil je přelézt. Sotva však na kořeny šlápl, málem vykřikl leknutím. Kořeny se mu totiž začaly pod nohama křečovitě svíjet jako živé a rychle zalézaly pod zem. Zároveň mu vysoko nad hlavou zašumělo s plechovým řinčením listoví v korunách.

„Pánové, to mě ale podržte! To jsou stromy! Kam se na ně hrabe chudinka guola!“ užasle zabručel a znovu se pustil za ušatým skokanem, který byl už daleko vpředu. Větší spletence kořenů pak Jiskra raději obcházel.

Asi deset minut pronikali takto stále hlouběji do lesa. Najednou se mezi kmeny mihlo cosi jasně rudého. Třpytilo se to v paprscích slunce jako obrovský rubín, leště minuta, a už přivedl skokánek Jiskru na nevelkou mýtinu.

Bylo to velmi podivné místo. Na ploše o průměru asi padesáti metrů, naprosto zbavené jakéhokoli rostlinstva, zvedal se do výše dvoupatrového domu jasně rudý pórovitý kopec, mající formu želvího krunýře. Nesčetnými otvory z něho stoupaly obláčky kouře nebo páry. Okraje krunýře, tenké a zřejmě velice ostré, ležely těsně u země a na mnoha místech se zakously do okolních stromů. I když byl kopec naprosto nehybný, působil dojmem čehosi živého a dravého. Stromy, do nichž se jeho ostré okraje zakously dost hluboko, vypadaly mrtvě a jejich kořeny na dotek nereagovaly.

Nedalo se pochybovat, že obrovský krunýř zápasí s lesem o životní prostor. Do jaké velikosti však vyrůstá? Na to Jiskra odpověď neměl, ale řekl si, že to asi nebude nic obzvlášť monstrózního, neboť jinak by takové krunýře už dávno zničily celý les.

Na mýtinu volně proudil sluneční jas a rudý kopec se v něm třpytil jako politý čerstvou krví. Jiskra se na něj zadíval a ztratil skokánka z dohledu. Brzy se však vzpamatoval a začal se po něm starostlivě shánět. Bez něj se přece z toho lesa nedostane! Kdyby aspoň pokračoval v tom svém nářku, ale právě teď, když by tím Jiskrovi pomohl, mlčí jako zařezaný.

Zdolávaje hromady krunýřem poražených stromů, pustil se Jiskra kolem rudé želvy a již v polovině cesty znovu zahlédl svého ušatého skokánka. Zvířátko se pomalu plazilo po břiše těsně u okraje krunýře a svými ostrými drápky rozhrabávalo pod ním prsť. Jiskry si ani nevšímalo. Hrabalo se pod krunýřem dál i po tom, když Jiskra přišel těsně k němu a zvědavě se nad ním naklonil. Konečně zvířátko našlo, co hledalo. Bylo najednou nesmírně vzrušené a hrabalo s dvojnásobnou rychlostí. Za okamžik pak vykutálelo z jamky červenou kuličku velikosti ořechu.

Jiskra si chtěl kuličku prohlédnout, ale ušoun ji hbitě popadl předními tlapičkami a začal si ji přehazovat z jedné tlapky do druhé, jak to dělají děti s horkou bramborou právě vytaženou z táboráku. Scházelo jen, aby na ni foukal. Byl na něj legrační pohled, ale Jiskra si tu zábavu odpustil. Rychle natáhl ruku a červenou kuličku skokánkovi sebral. Zvířátko dotčeně zapištělo, naježilo srst a začalo na Jiskru mávat tlapičkami. Tentokrát se však rychle uklidnilo, znovu se začalo plazit po břiše a znovu pilně hrabalo pod krunýřem. Jiskra byl dojat jeho mírnou povahou, trochu se za svoje násilnické chování styděl, ale kuličku skokánkovi nevrátil. Však si najde jinou.

Také že našel. Ale než ji vyhrabal, stačil si Jiskra svůj lup prohlédnout. Kulička byla opravdu horká, takže ji také musel chvíli přehazovat z dlaně na dlaň. Rychle však chladla a již za minutu byla jenom vlažná. Na hmat byla tvrdá a zároveň elastická, asi jako pingpongový míček

Když si skokánek vykutálel z jamky novou kuličku, neriskoval už její chlazení v přítomnosti toho neurvalého obra. Rychle ji popadl, přestože byla horká a rozběhl se pryč, vřískaje na celý les bolestí. Nyní měl Jiskra co dělat, aby mu stačil. Zato ale zvládli zpáteční cestu mnohem rychleji.

Na louce skokánek zpomalil, takže udýchaný Jiskra už ho sledoval krokem. Zamával vesele na Drion, že je v pořádku, ale byl si přitom vědom, jak perné chvíle Miel způsobil, a cítil se dost provinile. Svého záměru však nezanechal. Musí přece vidět všechno, co skokánek s milkojí kuličkou provede.

V těsné blízkosti své rozšlápnuté boudičky se skokánek zastavil. Napřed ji ze všech stran prohlédl, jako by zkoumal, je-li hodně poškozena, pak si vybral poblíž vhodné místo a začal hrabat v zemi. Když vyhloubil jamku asi dvacet centimetrů hlubokou, položil do ní svou kuličku a několik vteřin se na ni strnule díval. Pak jamku zahrabal, spokojeně se podrbal za ušima a lenivě se odvalil do husté trávy. Našel si nějaký silný šťavnatý stvol a s chutí ho okusoval.

„Tak to je všechno?“ upřímně se podivil Jiskra a řekl si, že něco takového zvládne také.

Vrátil se do blízkosti Drionu a asi třicet kroků od něj vykopal v zemi nožem stejnou jamku, jakou viděl u skokánka. Položil do ní uloupenou kuličku, pohodlně se usadil a začal se na ni upřeně dívat. Nesnažil se vsugerovat kuličce nějaké svoje myšlenky. Prostě se díval a vyvolával si přitom v duchu představu svého rodného domku, v němž se na okraji Prahy v Záběhlicích narodil a strávil v něm dětství a mládí. Nebyla to žádná honosná vila nebo to, čemu se nyní říká rodinný domek. Podobalo se to spíš venkovské chalupě s vysokým kamenným zápražím a sedlovou střechou z červených tašek. Pamatoval si svůj rodný dům do nejmenších podrobností a také si je všechny v duchu vybavil, počínaje velkými kuchyňskými kamny a konče proschlou zaprášenou půdou, kde jako kluk míval mezí harampádím svoje skrýše. Představoval si všechno tak živě, až ho zabolelo u srdce.

Z hlubokého soustředění vytrhl Jiskru studený závan větru. Vzpamatoval se a teprve nyní si uvědomil, že slunce již nepálí a že oblohou táhnou těžké černé mraky. Třpytivý povrch Onágy zešedl a celý se zčeřil vlnkami. Jiskra chvatně zaházel kuličku hlínou a rozběhl se k Drionu. Déšť ho však předešel. Sotva dorazil k Drionu a přikázal mu, aby ho vzal na palubu, strhl se mohutný tropický liják. Zároveň celou oblohu rozpáral obludně dlouhý blesk, za nímž následoval ohlušující rachot hromu.

Ve vstupní hale čekala na Jiskru Miel. Měla vyčítavé uplakané oči a také hned na Jiskru spustila.

„Proč jsi chodil do lesa? Proč? Mohla jsem strachy umřít! Nebo snad je ti to jedno? Kdyby Drion nebyl zablokován na tebe, nechala bych ho letět za tebou a vzala bych tě dovnitř násilím! A takhle jsem jen bezmocně čekala a trnula strachy! Je to od tebe surovost a bezohlednost, Václave …!“

Bylo toho řečeno moc, a Jiskrovi nezbývalo než prosit o odpuštění a slibovat, že něco takového už nikdy neudělá. Když se Miel konečně uklidnila, vyprávěl jí o svém dobrodružství s ušatým skokánkem a o kolonii milkojú v nedalekém lese. –

„Byl to fistalok, největší ze zdejších hlodavců,“ řekla Miel, když jeho vyprávění vyslechla. „Je to neškodné a krotké zvířátko. Zavedl tě skutečně ke kolonii milkojů. Tvému skokánkovi vyroste do rána nová boudička a ty budeš mít ze své kuličky přesnou kopii svého rodného domu … Skončilo to celkem bez pohromy, ale prosím tě, nepodnikej už na Fabiole žádné experimenty na vlastní pěst. Měl jsi štěstí, že až na ty pohyblivé kořeny jsi nic jiného nepotkal.“

„A co bych tam ještě mohl potkat, Miel?“

„Nevím … Třeba druingy…“

„Druingy? Proboha, co to je?“

„Ani sama přesně nevím, jen jsem o nich slyšela různé hrůzy. Fabiola není zařazena do programu všeobecného vzdělání. Pro deguolizaci jsme byly poučeny jen o guole. Jinak si jen matně něco pamatuji z otcova vyprávění a určitě se mi už dávno všechno popletlo. Počkej, až sem přiletí otec. Zná Fabiolu jak nikdo jiný a jistě ti na ní ukáže všechno zajímavé.“

Jiskra ještě jednou ujistil svou ženu, že se už z kosmodromu nevzdálí ani na krok a bude ve všem nanejvýš opatrný. Tím byla celá záležitost nadobro vyřízena.

15

Bouřka řádila po celou noc. Ráno však obloha nad Fabiolou byla znovu čistá a umytá a Doakléna se vynořila nad obzor ještě žhavější a zářivější.

Jiskra si již při snídani poručil průhlednost stěn a hned spatřil na louce svůj rodný domek, jakoby zázrakem přenesený z Prahy na Fabiolu. Nemohl se dočkat, až si ho prohlédne zblízka, a proto se hned po snídani chystal ven. Miel ho chápala, avšak znovu ho prosila, aby zbytečně neriskoval, daleko od Drionu se nevzdaloval a neustále pozoroval oblohu.

Nad rozsáhlou loukou stoupaly vzhůru lehounké obláčky výparů. Květy s kapkami vláhy na lupenech se třpytily jako pohádkové drahokamy, a celé to nádherné moře bujné vegetace vydechovalo do vzduchu ještě silnější a opojnější vůně.

Opodál Drionu stál prostinký záběhlický domek, schovaný až po jednoduchá okna ve vysoké trávě, jednu chvíli se Jiskrovi dokonce zdálo, že z komína na střeše stoupá modravý pramínek kouře. Bylo to však šálení zraku. To jen třepetavě stoupaly vzhůru kolmé proudy vzduchu prosyceného vláhou a prohřátého žhavými paprsky slunce. Poznal svůj omyl, přesto se ale šťastně rozesmál. Teď by měla vyjít na zápraží maminka v květované zástěře a v šátku, rozhlédnout se kolem a hlasitě zavolat: „Vašíku, domů! Musíš mi dojít do konzumu pro chleba!“

A jako by opravdu uslyšel matčin hlas, rozběhl se loukou k domku a vůbec mu nevadilo, že je celý urousaný od zelených stébel a listů přeplněných vodou. Před vysokým kamenným zápražím se nerozhodně zastavil. Bude to uvnitř také tak opravdové jako zvenčí? Nečeká ho zklamání? Ale co, stejně se na to musí podívat!

Již zvedl nohu na první stupínek zápraží, když najednou pocítil na svém rameni čísi pevnou ruku a uslyšel za sebou rozhodný hlas:

„Stát, Jiskro, ani krok dále! Tam je smrt!“

Prudce se otočil a div úžasem nevykřikl. Byl to Lagreem. Poznal ho okamžitě, i když byl nyní ustrojen zcela jinak nežli tenkrát v živém obrazu pliarány. Měl na sobě stejný stříbřitý oděv jako Jiskra, a navíc měl na hlavě přiléhavou čepičku podobnou koupací čapce. Byl přepásán několika širokými řemeny, jež mu na zádech držely podivný předmět, který stejně dobře mohl být hudebním nástrojem, astronomickým aparátem nebo svéráznou zbraní, a na prsou něco jako miniaturní počítač s několika tlačítky.

„Proboha, Lagreeme, jste to vy?!“ zvolal Jiskra překvapeně.

Lagreem se usmál a znovu – tentokrát jen zlehounka – se dotkl prsty Jiskrova ramene. Jiskra již věděl, že je to u Auriulanů přátelský pozdrav, a honem ho tedy opětoval.

„Jsem to já, milý příteli,“ řekl Lagreem. „Právě jsem přistál na Fabiole a první, co jsem spatřil, byla tato neustálená stavba milkojů a vy vedle ní. Hned jsem pochopil, kolik uhodilo. Milkojové potřebují pro ustálení plných sedm dní a vy jste přiletěli na Fabiolu teprve včera. Chtěl jste tedy vstoupit do neustálené stavby a já jsem tomu jen taktak stačil zabránit. Za touto vnější dojemnou neškodností se skrývá smrtelné nebezpečí!“

Jiskrou to otřáslo:

„Jaké nebezpečí? Proč? Nerozumím vám, Lagreeme…“

„Ukážu vám to.“

Lagreem utrhl několik trsů trávy, skroutil je do dlouhého věchtu a přistoupil k oknu Jiskrova rodného domku, které bylo otevřeno dokořán. Strčil do okna věchet trávy a ihned ho vytáhl zpět. Věchet byl spálený na uhel a okamžitě se rozsypal. Lagreem odhodil zbytky ohořelých stébel a řekl:

„Jak vidíte, milý příteli, čekalo vás tam upálení zaživa.“

Ohromený Jiskra s hrůzou zíral na ten útulný domek a jen stěží ze sebe vypravil:

„Proč mě Miel na to neupozornila? Věděla přece, že je to můj rodný dům a že do něj vstoupím! Nemohu přece připustit…“ |

„Ani to nepřipouštějte,“ přerušil ho Lagreem. „Zde na Fabiole žijí milkojové ve svém původním divokém stavu a velice se liší od těch, kteří se používají pro stavební práce. Pomocí pečlivé selekce a přestavbou genetického kódu vypěstovali jsme zcela nový druh milkojů, u kterých je značně zvýšena schopnost k rozmnožování, a tedy i stavební aktivita, a zároveň snížena na minimum doba ustálení, která prakticky probíhá zároveň s procesem stavby. Jakmile je tedy dům dokončen, ihned se dá používat. Vědí o tom všichni, dokonce i děti. Avšak divocí prarodiče našich milkojů žijí jen zde na Fabiole,

kam nikdo nemá přístup. O jejich skutečné povaze vědí jen specialisté milkojologové. Miel vás neupozornila na nebezpečí jedině proto, že byla hluboce přesvědčena o neškodnosti milkojů. Divím se spíš, že nešla do domku s vámi.“

„Odmítá vycházet z Drionu, dokud nepřijdete …“

„Je to od ní velice rozumné. Ostatně hlavní vina je na mně. Měl jsem vás na milkojí nebezpečí upozornit v pliaráně.“

„Nemluvte tak, Lagreeme, vinen jsem já. Jsem zbrklý a těžko ovladatelný. Miel mi kolikrát říkala, abych tu neexperimentoval. Nebýt vás, zbyla už po mně jen hromádka popela. Zachránil jste mi život, Lagreeme. Ani nevím, jak bych vám poděkoval …“

„Nechme to, příteli. Záporné emoce jsou velmi škodlivé. Jste přece ještě tak mlád a Fabiola je schopna pomást hlavu mnohem starším a zkušenějším. Pojďme raději do Drionu. Miel nás určitě vidí a je už nedočkavá.“

„Máte pravdu, Lagreeme. Nechávám stěny průhledné, když vycházím ven. Miel mě chce mít stále na očích …“

Šli pomalu hustými travinami a byli již skoro před Drionem, když se Jiskra najednou zastavil, ohromený myšlenkou, která by ho určitě napadla dřív, nebýt té příhody s milkoji.

„Lagreeme, jak jste se vlastně dostal na Fabiolu? Kde je vaše kosmická loď? Přece jste nepřišel jen tak pěšky!“

Lagreem stáhl z hlavy čepičku, potřásl šedivou kšticí a hlučně se rozesmál. Pak řekl:

„No konečně jste si toho všiml! Už jsem si myslel, že u vás na Zemi dávno znáte tento způsob cestování kosmem.“

„Neznáme zatím žádný způsob cestování kosmem. Jenom autoři fantastických románů si vymýšlejí různé rakety a tak.“

„To není málo, příteli! Napřed fantazie a pak i objev nebo vynález. Je to zákon platný pro celou Galaxii. A co se týče mne, dá se říci, že jsem opravdu přišel pěšky. Stačil mi k tomu přístroj, který mám na zádech. Je to můj vlastní vynález, něco jako vyrovnávač prostoru, nebo, jak tomu sám říkám, riol. Je to nejdokonalejší a nejrychlejší způsob cestování kosmem. Bohužel zatím jen na nepatrné vzdálenosti, maximálně na jednu světelnou hodinu. Cestovat Galaxií se s tím nedá, ale přemístění z Auriuly na Fabiolu bylo pro mne hračkou. Jsou to všeho všudy čtyři světelné minuty.“

„Ale jak jste letěl kosmem? Nemáte přece ani skafandr!“

„Jak bych vám to vysvětlil… Pozoroval jste, jaká kouzla provádí s prostorem Drion…? Ano, je to ohromující. Prostor, příteli, je složitější jev než čas nebo hmota. Jakákoli část prostoru je schopna se rozšířit donekonečna nebo se smrštit do úplné nuly. A právě na těchto vlastnostech prostoru je zkonstruován riol. Později vám o tom povím víc a snad vám ho i půjčím.“

Stáli už ve stínu Drionu. Jiskra zvedl ruku a dal mu povel, aby je vzal na palubu.

16

V pokoji s modrou obrazovkou seděli v křeslech před pohostinným oranžovým stolkem Lagreem, Miel a Jiskra. Půlky stolního zásobníku byly otevřené a nabízely ovoce a poháry s nápojem.

Bouřlivé a dojemné okamžiky setkání otce s dcerou byly již odbyty. Zůstaly po nich jen zářící pohledy, které si Lagreem s Miel občas vyměňovali, zatímco hovor se již ubíral jiným směrem.

Především vyslechl Lagreem velice pozorně líčení konfliktu, který vyvolala Miel svévolným rozhodnutím nepodrobovat Zemi deguolizaci. Když nakonec Jiskra sdělil, jaké ultimátum dostali od komtura Arkase, prohlásil Lagreem, že je mu situace již naprosto jasná, a dále pak pokračoval:

„U vás na Zemi, Jiskro, jsou spory a konflikty na denním pořádku. Aspoň jsem si učinil takovou představu podle toho, co jsem tu od vás a od Miel vyslechl. Nebo se snad mýlím?“

„Ne, Lagreeme, vůbec se nemýlíte. Bohužel je to tak – malých i velkých hádek, sporů a konfliktů máme na Zemi habaděj. Až je nám samotným z toho nanic,“ přiznal se Jiskra s povzdechem.

„Tak vidíte. Pro vás je tedy konfliktní situace zcela přirozená. Něco jiného je to ale pro nás. My jsme tu po dlouhá tisíciletí žili v naprosté shodě, souladu a vzájemném porozumění. Bděl nad tím náš neomylný Omniment, jehož autorita je v Ortomiránu prakticky neomezená. Vím, musí vám to připadat jako nehoráznost, že jsme se dobrovolně odevzdali do, otroctví supermozku, který jsme si sami vytvořili a vypěstovali. Ale to byste musel znát celou tu historii. Povím vám ji v naprosté stručnosti, abyste měl alespoň povšechnou představu o tom, jak u nás Omniment vznikl a proč byl pak považován za absolutně nezbytnou historickou nutnost. Máte chuť si to poslechnout?“

„Ale jistě, Lagreeme! Vždyť Omniment je vlastně můj úhlavní nepřítel! Musím o něm vědět co nejvíce, abych mu mohl vzdorovat!“ zvolal Jiskra s opravdovým zaujetím.

A Lagreem tedy začal vyprávět o vzniku Omnimentu: „Bylo to před dvanácti tisíci léty, v éře, které se v našich dějinách říká předortomiránská. Počet obyvatel Auriuly dosáhl tehdy již deseti miliard a nejožehavějším problémem se stala výživa lidstva. Technicky jsme už tenkrát byli o hodně dál než lidstvo vaší planety v současné době. Avšak Auriula nikdy neoplývala takovým bohatstvím jako Země, i když Miel tvrdí, že tyto planety jsou si velice podobné. V útrobách Auriuly už nebyl v té době ani kousek uhlí, ani kapka ropy a většina rudných nalezišť byla již nadobro vyčerpána. Znali jsme už sice jadernou energii a uměli vyrábět motory na atomový pohon, ale syntetickou potravu jsme ještě udělat nedokázali. Stále jsme byli odkázáni na klasické zemědělství a chov nejrůznějších domácích zvířat. Avšak na plochy vhodné pro zemědělství byla Auriula odjakživa chudá. Pomáhali jsme si nejrůznějšími způsoby. Potraviny jako jedna ze základních lidských potřeb byly prohlášeny za stejnou nezbytnost jako třeba vzduch a voda a rozdávaly se všem zdarma a stejným dílem. Ale přestože ani zrnko nepřišlo nazmar, jídla bylo málo a dospělé obyvatelstvo planety doslova hladovělo, protože plné dávky potravin mohly být zajištěny pouze pro děti. Do kosmu jsme už tenkrát létali, ale jen v hranicích planetární soustavy Doaklény. Tuto krásnou planetu Fabiolu jsme už znali, ale ani její osídlování, ani vybudování rozsáhlé potravinové základny na ní jsme si nemohli dovolit, protože to bylo nad naše energetické možnosti. Situace tedy byla nanejvýš kritická: hrozila nám stagnace, úpadek a regrese. Milióny vědců horečně hledaly východisko ze slepé uličky, nikdo však neviděl jiné řešení než snížit počet obyvatel planety o polovičku. A tu se o slovo v globální televizi přihlásil profesor Marelián. Tento vědec přišel s velice jednoduchým, ale zároveň převratným návrhem.“

„Byl to návrh na založení Omnimentu?“ zeptal se Jiskra.

„Ne tak docela. Marelián přišel jenom s nápadem kolektivního mozku, který se stal zárodkem budoucího Omnimentu. Ve svém televizním projevu vyzdvihl skutečnost, kterou všichni víceméně znali, ale na kterou se nikdo předtím nedokázal podívat z jeho zorného úhlu. Marelián řekl, že deset miliard lidských jedinců žijících na Auriule vlastní asi osmnáct miliónů tun fungující mozkové hmoty, která je nejdokonalejší živou hmotou v přírodě, protože produkuje vědomí, myšlení a um, přesto však nedokáže vyřešit jeden jediný existenční problém auriulánského lidstva. Čím to je? Proč tak obrovské množství myšlenkových impulsů nedokáže společným úsilím najít správné řešení? Na tuto otázku měl Marelián pohotovou odpověď. Zjistil už totiž, že myšlenková účinnost několika miliard mozků vytváří nad planetou tak zvanou psychosféru, neboli zvláštní energetické pole, nabíjené biologickou elektřinou a jinými energetickými prvky bezprostředně z lidských mozků. Toto pole obsahuje nesmírnou spoustu cenných informací, je však chaotické, nestálé, a nemůže být proto prakticky využito. A pak profesor Marelián přednesl svůj geniální návrh. Spočíval v tom, že do psychosféry, která je zatím chaotická a z převážné části uniká do vesmíru, má být zaveden řád podobný tomu, který již existuje v oblasti rádiových a televizních vln. Po přenášení zvuku a obrazu na dálku je třeba zavést přenos lidských myšlenek na libovolnou dálku impulsů, tvrdil Marelián a hned také přednesl projekt, jak se to má uskutečnit. Po celé Auriule mají být vybudovány na určitých, přesně propočtených místech zvláštní koordinační centra, vybavená mocnými lapači a zesilovači myšlenkových impulsů. Každému Auriulánci, který dovrší patnácti let, má být voperován pod kůži na hlavě maličký, ale velice výkonný přijímač myšlenkových impulsů. A tím je sjednocení všech mozků na planetě uskutečněno. Každý člověk – ať už je to věhlasný vědec nebo lehkomyslný mladíček – vysílá do psychosféry svoje myšlenky. Tyto myšlenky jsou koordinačními centry zachyceny, uspořádány tematicky roztříděny a tisícinásobně zesíleny vyslány zpět do lidských mozků. Nikoli však týmž lidem, z jejichž mozků původně vytryskly. Nyní jsou milióny nápadů na stejná témata v uspořádaných proudech vysílány do hlav nejpovolanějších, jinými slovy do mozků těch nejnadanějších odborníků, kteří se daným tématem nebo problémem právě zaobírají. Tak třeba nad otázkou globálního hladu a nad možnostmi jeho odstranění přemýšlelo veškeré obyvatelstvo Auriuly, mimo snad zcela malé děti, neschopné pro svůj útlý věk vnímat, že jejich rodiče hladovějí. Byly to tedy miliardy myšlenek, snů, nápadů a představ, i těch nejfantastičtějších. Po koordinačním zpracování a zesílení vysílá se pak tato záplava idejí už jen do mozků pěti miliónů vědců, kteří se problémem hladu zabývají. Vědci nad těmito idejemi přemýšlejí, zpracovávají je, obohacují, proměňují v teorie, soustavy a vědecké hypotézy, načež to všechno odvysílají zpět do koordinačních center. Zde se to opět uspořádává, koordinuje, rovná do harmonických seskupení a logických celků a znova se pak vysílá do lidských mozků, nyní však už jen několika tisícům nejnadanějších vědeckých teoretiků a experimentátorů. Od nich se do koordinačních center vysílají již téměř hotová jádra velkolepých vědeckých teorií. Ještě jedno zpracování, ještě jedna obměna, a definitivní řešení vytryskne nakonec z mozku toho nejgeniálnějšího jedince jako výsledek tvůrčího vypětí všech osmnácti miliónů tun mozkové hmoty. Byl to systém dosti těžkopádný a poměrně pomalý, ale na tehdejší dobu to vypadalo jako učiněný zázrak. Kolektivní mozek, kterému profesor Marelián hned od začátku dal název Omniment, vyřešil během deseti let nejen otázku výživy obyvatel Auriuly, ale i řadu dalších důležitých problémů, zejména pak v oblasti kosmonautiky. Tak tedy vypadal, milý Jiskro, ten prapůvodní Omniment, vybudovaný v globálním měřítku na návrh profesora Mareliána.“

„Promiňte, Lagreeme, že jsem tak nemístně zvědav, ale rád bych věděl, jak byl tenkrát vyřešen problém výživy deseti miliard obyvatel Auriuly? Začala se vyrábět syntetická potrava?“ zeptal se dychtivě Jiskra.

„Syntetická potrava také,“ usmál se Lagreem. „Ale hlavní bylo v tom, že se uskutečnila převratná revoluce v zemědělství.

V kostce ta revoluce znamenala tolik, že místo polnohospodářství, při němž stroje obdělávají nekonečné lány polí a úroda závisí na klimatických podmínkách a vrtoších přírody, se vybudovaly obrovské agregáty s pohyblivými umělými poli, smontovanými nad sebou napřed v desítkách a později i ve stovkách pater. Dříve jezdily stroje nehybnými lány polí, nyní gigantické stroje stály nehybně a umělá pole se v nich neustále pohybovala jako nekonečné pásové transportéry, dlouhé až několik kilometrů. Na jednom konci se stále selo, na druhém se nepřetržitým proudem valilo zralé obilí. Takové kolosy – pět set metrů vysoké a až deset kilometrů dlouhé – stávaly kdysi po celé Auriule: v pouštích, v tundře, ve skalnatých horách. A jeden takový agregát vydal za milión hektarů té nejúrodnější půdy a chrlil obilí nebo jiné zemědělské plodiny nepřetržitě po celý rok … Ale vraťme se k Omnimentu. Mareliánův systém kolektivního mozku nemohl zůstat dlouho beze změn. Byl nedokonalý a nedokázal udržet psychosféru v blízkosti Auriuly. Stále se mu ještě rozptylovala do vesmíru a záznamy informací se v koordinačních centrech neprováděly. Během příštích několika set let se na systému Omniment stále něco zlepšovalo. V první řadě se vymyslely zásobníky Informací. Pak se ty zásobníky přenesly na jedno místo, které dostalo název Zlatá číše. Dále se pak odbouraly ty miniaturní zesilovače myšlenkových impulsů, které Auriulané statečně nosili voperované pod kůží na hlavě, ale které byly přece jen velice nepohodlné. Místo toho byl vypracován systém individuálního kódování pro každého obyvatele Auriuly a později i celého Ortomiránu. Každý člověk přece myslí svým osobitým způsobem, takže to kódování nebylo vůbec složitou záležitostí, jen se muselo vědět, jak na to. Asi tisíc let po historickém vystoupení profesora Mareliána v globální televizi byl Omniment ve své nynější podobě prakticky vybudován. Každý obyvatel Auriuly měl s tímto supermozkem zpětné spojení, každý si mu mohl stěžovat, vyptávat se ho, žádat jeho rady. A Omniment nikdy nikoho neodbyl. Ani nevíte, jak se to obyčejným lidem líbilo. Každý cítil, že je účasten rozhodování o věcech týkajících se celého Ortomiránu, a to bylo úchvatné a povznášející. Nikdo si ani nevšiml, když se to blahodárné zpětné spojení s Omnimentem najednou proměnilo v povinnost číslo jedna. Stejně ho používali nepřetržitě. A právě tak si nikdo nevšiml toho, že se rady Omnimentu proměnily najednou v direktivní pokyny, jimž se všichni obyvatelé Ortomiránu museli bezpodmínečně podřizovat. Stejně se přece jimi řídili, protože je považovali a považují za vrchol dokonalosti. A tak se tedy postupem doby stalo to, co vidíte nyní: Ortomiránu nevládnou lidé, kteří v něm žijí, ale monstrózní supermozek. Je sice pravda, že nám v mnoha věcech nesmírně pomohl. Stačí říct, že bez Omnimentu by naše hvězdná federace Ortomirán byla nikdy nevznikla. Ale jinou stránkou věci je, že v průběhu tisíciletí vzrostla autorita Omnimentu natolik, že se už stala neúnosná. Nikdo nepostřehl, jak se s postupem doby proměnil tento koordinační aparát v diktátora a despotu, který potlačuje u lidí projev svobodné vůle a svobodnou tvořivost.“

„A čím se to stalo, Lagreeme?“ zeptal se Jiskra.

„Na vaši zdánlivě jednoduchou otázku není odpověď jen tak snadná,“ usmál se Lagreem. „Je to jev nesmírně složitý. I já jsem rozmotal tento uzel teprve nedávno. Přesto se pokusím, abych vám to vyložil na zjednodušeném schématu. Je-li střádač informací vybaven koordinačním zařízením a zpětným spojením se zdroji informací, může v průběhu času nastřádat takové množství informací, že to kvalitativně změní celou jeho strukturu. Omniment již dávno překročil tento kritický bod a funguje daleko mimo rámec svého původního programu. Dá se dokonce říct, že tento původní program naprosto ignoruje. Dávno už vlastně nekoordinuje myšlenky lidí, ale ve stále větším rozsahu produkuje myšlenky vlastní, což mu ale nikdo nemůže dokázat, protože myšlení trilionů osobností zkontrolovat nelze. Tak mezi jiným vznikala též idea celogalaktické deguolizace. Ortomiránci nemají s tímto nápadem vůbec nic společného. Ať už je špatný, nebo dobrý, vyšel výhradně z Omnimentu. Nicméně dokázal Omniment zpracovat veřejné mínění natolik, že i takové vynikající osobnosti jako třeba komtur Arkas jsou hluboce přesvědčeny, že je to výsledek myšlenkových úsilí miliónů ortomiránských vědců. Pouštět se s Omnimentem do ideového zápasu, přesvědčovat ho o něčem, bylo by počínáním nesmyslným a marným. Vytyčí-li si nějaký cíl, dosáhne ho za každou cenu. Jestliže nyní dospěl k závěru, že planeta Země je zamořena guolou a musí být deguolizována, nic mu nezabrání, aby podle toho jednal.“

Lagreem se odmlčel a upil ze svého poháru. Jiskra se rozmrzele zamračil a Miel sklopila hlavu.

„Tak vy jste nám vlastně přišel říct, že náš boj je předem beznadějný a že ho musíme vzdát. Rozuměl jsem vám správně, Lagreeme?“ zeptal se Jiskra zastřeným hlasem.

„Počkejte, příteli, nespěchejte se závěry. Zatím jsem vám jenom popsal povahu vašeho hlavního odpůrce a celkovou situaci.“

Lagreem se zvedl z křesla a prošel se pokojem. Byl rovněž velice vzrušen, ale dokonale se ovládal. Zastavil se vedle Miel a něžně ji pohladil po vlasech.

„Nebuď smutná, Miel. Za dobu, co jsi byla pryč, udály se v Ortomiránu velké změny.“

„Znamená to, že máme nějakou naději?“

„Ano, Miel, znamená …“

„Tak mluvte, Lagreeme, pro všechno na světě mluvte!“ dychtivě zvolal Jiskra.

Lagreem se vrátil do svého křesla, zkoumavě se podíval na dceru a jejího kosmického přítele a trochu slavnostně pronesl:

„Václave jiskro, i ty, moje drahá Miel, vyslechněte mě teď s největší pozorností. Chci vám svěřit svoje velké tajemství …“

„Tajemství, otče?“

„Chápu tvůj údiv, Miel. Už po mnohá tisíciletí neměli lidé Ortomiránu žádná tajemství, protože nemohli utajit před Omnimentem ani ty nejskrytější záchvěvy svého podvědomí. Nechci tvrdit, že to bylo po všech stránkách špatné. Nevylučuji, že to lidi naučilo myšlenkové kázni a přineslo jim trvalou duševní rovnováhu. Ale mně se to nelíbilo, a tak jsem vytvořil velké závažné tajemství, o kterém náš velký Omniment nemá ani tušení. Začalo to zde na Fabiole, kde není jediný zesilovač myšlenek …“

Miel zírala na otce s obdivem. Tak tedy nejenom ona se postavila vůli despotického Omnimentu. Její otec, jeden z nejváženějších a nejzasloužilejších Auriulanů, se postavil na odpor pravěké tyranii supermozku! To je obrovská změna, která se za její nepřítomnosti odehrála.

Jiskru ale nevzrušilo Lagreemovo přiznání ani trochu. Tajemství, to je toho! Oni s Miel mají také před Lagreemem závažné tajemství a netváří se kvůli tomu tak důležitě. Ačkoliv pro začátek je to dosti slibné. Zřejmě už toho Omnimentu začínají mít dost. Záleží ovšem na tom, v čem to Lagreemovo tajemství spočívá. Byl ještě stále zasmušilý, ale už se díval na svého tchána laskavěji a s netajenou zvědavostí.

Tajemství, které Lagreem svěřil své dceři a Jiskrovi, předčilo všechna jejich očekávání.

17

Fabiola, kde se nyní sešli, byla v Ortomiránu jedinou planetou vhodnou k osídlení, která byla ušetřena kolonizace a prohlášena za kosmickou rezervaci. Jen zřídka sem zavítaly malé skupiny významných auriulanských vědců, kteří měli za úkol dohlížet na „dozrávání“ nových Drionů, ponořených do hlubokých podzemních krytů, nebo kontrolovat již hotové Driony a připravovat je k předání deguolizačnímu centru. Nebyli to milkojové nebo jiné unikátní výtvory fabiolské přírody, co donutilo Omniment, aby učinil z Fabioly přísně střeženou rezervaci. Byla to skutečnost, že útroby této planety mají jedinečné klima pro dozrávání Drionů, které se sem v nepoužitelném stavu dopravovaly ve starých jaderných lodích z kosmických dálav.

V čele vědecké komise, jíž byla svěřena práce nad konečnou fází výroby Drionu, stál již přes patnáct let věhlasný učenec a vynálezce Auriulanec Lagreem. Myšlení lidí, kteří služebně navštěvovali Fabiolu a někdy tu strávili i několik měsíců, se dočasně zbavovalo kontroly Omnimentu. A právě to se stalo výchozím bodem pro vznik Lagreemova tajemství.

Před deseti lety zde, na Fabiole, dospěl Lagreem k poznání, že Omniment již dávno přerostl lidem přes hlavu, že z pomocníka a rádce se z něho stal tyran a neomalený chvastoun. Celý život Lagreemův mozek jen pasivně reagoval na pokyny Omnimentu, aniž se pokusil projevit aspoň v něčem vlastní tvůrčí schopnost. Omniment byl přesvědčen, že lidský intelekt na Ortomiránu již dosáhl stropu svých potenciálních možností a že už tudíž není schopen produkovat nové tvůrčí ideje. A tehdy, když si plně uvědomil zhoubnou obludnost náhledů Omnimentu na lidi, pocítil Lagreem nezkrotnou touhu po samostatné vědecké činnosti. A tak při zkoumání záhadné schopnosti Drionů libovolně manipulovat s prostorem zrodil se v jeho mozku geniální nápad na vytvoření riolu.

Byl to úžasný výbuch tvůrčích sil v podmínkách naprostého osvobození od vlivu a kontroly supermozku. Po prvním úspěchu se již Lagreem nechtěl za nic na světě vracet do otrocké podřízenosti Omnimentu. Rozhodl se, že učiní vše, aby tyranii Omnimentu ukončil. Tvůrčí exploze pokračovala konstruováním účinných zbraní proti Omnimentu. V následujících letech vznikly zde na Fabiole mnohé důmyslné přístroje, z nichž je třeba uvést stanor a ergon. Stanor bezpečně izoloval lidský mozek a zabraňoval úniku myšlenkových impulsů. A ergon se stal přesnou imitací živého mozku: vysílal v kódované vlně myšlenkové impulsy kterékoli osoby, na niž byl naladěn, a navíc zcela přesně napodoboval i hlas této osoby. Tím se Lagreem prakticky od Omnimentu osvobodil.

Současně získal pro svůj zápas s Omnimentem desítky stoupenců, převážně z řad mladých vědců. Tak vznikla tajná společnost oranů, jak si tito svobodní myslitelé říkali.

A to bylo to velké Lagreemovo tajemství. Když o něm dovyprávěl, napil se důkladně z poháru a pak řekl:

„Hned po tom, co mě navštívil váš robot Rasulek, rozhodl jsem se, že si odposlechnu myšlenky komtura Arkase. Nedivte se, máme již takový přístroj. A nebyl to žádný složitý problém v podmínkách, kdy myšlenky každého člověka jsou zvlášť zakódovány pro spojení s Omnimentem. Tak jsem se dozvěděl, že váš Drion je sledován deseti Driony-pozorovateli s posádkami z robotů druhé kategorie. V současné době krouží tyto Driony kolem Fabioly na oběžných dráhách. Tato okolnost mě donutila, abych použil riolu, ačkoliv je to v mém věku již dosti riskantní. Přemístil jsem se na Fabiolu ve zlomku vteřiny, a proto pozorovatelé můj příchod nezaregistrovali. Za tři hodiny po mně se sem z Auriuly dostaví jeden oran, můj žák a pomocník. Má za úkol dopravit sem aparát pro spojení s oranským ústředím na Auriule, abych měl možnost zavolat posily.“

„Jak se jmenuje oran, kterého tu čekáš, otče?“ zeptala se Miel.

„Znáš ho velice dobře, má drahá. Je to tvůj přítel Guatil. Ba co říkám přítel, je to přece tvůj snoubenec, ženich. Čekal na tvůj návrat stejně trpělivě jako já.“

„Guatil? Guatil je oran? Guatil sem každou chvíli přijde?“ zmateně mluvila Miel a její tvář najednou zbledla.

Lagreem se na ni upřeně zadíval.

„Nerozumím ti, Miel. Proč tě to tolik rozčililo?“

„Neměl jsi povolávat Guatila na Fabiolu, otče!“

„Ale proč? Guatil je muž vynikajících vlastností, můj nejlepší žák. Stejně jako ty, Miel, je rodilý a dědičný, Auriulanec. Zaslouží si upřímnost a čestnost. Čekal na tebe dlouhé roky.“

Miel obrátila k Jiskrovi zoufalý pohled. Byla v koncích a žádala o pomoc. Jiskru však tento malý výjev vůbec nepřivedl z míry. Nesouhlasil totiž s Miel, že se jejich tajemství má před Lagreemem zachovávat, dokud se nevyřeší záležitost odvolání deguolizace Země. Obávala se, že otec bude pobouřen jejím sňatkem s Jiskrou a odepře jim další pomoc. Jiskrovi ale připadalo, že s tím svým auriulanstvím si dělá Miel zbytečné problémy a že starý pán by ten jejich sňatek docela dobře snesl. Šetřil však city své ženy Miel, a proto jí přispěchal na pomoc.

„Je naše setkání s oranem Guatilem opravdu nutné, Lagreeme?“ zeptal se starostlivě.

„Nespěchejte s otázkami, příteli. Velice dobře chápu, co vás a moji dceru rozrušuje. Ale vyslechněte celý můj plán.“

No prosím, starý Lagreem už chápe, co nás rozrušuje. Nic bych se nedivil, kdyby dokonce věděl, že jsme s Miel manželé. Umí přece odposlouchávat cizí myšlenky. Nahlas ale řekl:

„Nejsem ani trochu rozrušen, Lagreeme. Ale přejete-li si, necháme to tedy napotom. Váš plán je momentálně opravdu důležitější než všechno ostatní.“

Starý Auriulanec zachoval naprostý klid. Jen hluboko v očích se mu mihly jiskřičky veselého šibalství, a už byl zase vážný:

„Můj plán se zrodil z vaší rozhodnosti, milý inženýre. Jakmile jsem se dověděl o tom, že jste se zmocnil Drionu, hned jsem v tom spatřil jedinou schůdnou cestu k vítězství. Až se Guatil dostaví, přivolám na Fabiolu oddíl sto padesáti mladých oranů, abychom se mohli rázem zmocnit všech hotových Drionů. V tajných krytech Fabioly jich nyní dozrává rovných dvě stě. Nejméně sedmdesát z nich už zaručeně dosáhlo plné zralosti. Ty si vezmeme. S takovou eskadrou pak snadno zablokujeme všechny černé tunely, které vedou do Galaxie. Omniment pak nebude mít možnost splnit svůj záměr s deguolizací Země. Nedávno jsem dokončil práci na přístroji, který nám pomůže zmocnit se v kosmu libovolného množství Drionů, a to znamená, že jakákoli početná převaha nebude Omnimentu nic platná. Zkrátka a dobře, celé toto podnikání bude mít jeden jediný cíl: donutit Omniment, aby změnil svoje rozhodnutí a nechal planetu Zemi na pokoji. A jelikož Omniment nikdy svá rozhodnutí nemění, což vám potvrdí i Miel…“

„…budeme s ním válčit donekonečna!“ skočil mu Jiskra do řeči.

„Ale co vás vede!“ pobaveně zvolal Lagreem. „Jste hrozně netrpělivý, mladý muži! Já vám tady chci svěřit jádro celého plánu, a vy mi skáčete do řeči. Vážím si vašeho vlastenectví a vašich obav o osud rodné planety, ale pro nás to není to nejdůležitější. Záchrana planety Země před deguolizaci je pro nás jen vhodnou záminkou. A nedívejte se na mě tak zamračeně. Je vám snad málo, že zasahujeme do konfliktu ve váš prospěch? No proto. Uznejte, že naším hlavním cílem musí být likvidace Omnimentu. A proto opakuji, že Omniment nikdy nemění svá rozhodnutí. Už dávno tak činí ze zvyku a zpupnosti. Ale v původním programu, kterým byl vybaven a který už dávno ignoruje, je vmontován jistič, který může okamžitě vypnout celý systém. Tento jistič zapracuje pouze v tom případě, změní-li Omniment již učiněné rozhodnutí. Pravděpodobně naši dalecí předkové měli za to, že odvolá-li supermozek svoje rozhodnutí, ukáže tím, že je vadný. Bohužel ti naši chytří předkové nevzali v úvahu jiné patologické změny, kterým může Omniment podlehnout. Ale to je jen tak mimochodem. Naším úkolem tedy je dostat Omniment do logické pasti. Navíc ho namlsáme veškerou utajenou informací, kterou oranové nastřádali. A tím ho dorazíme. Určitě si řekne, že jedna jediná daleká planeta mu nestojí za to, aby ztrácel Driony, měl odříznutou cestu do Galaxie, vyvolával rozruch v celém Ortomiránu, a navíc se ještě zříkal informací o stovkách vynálezů a objevů tajné společnosti oranů. Jakmile si to řekne a svoje rozhodnutí o deguolizaci Země odvolá, zapomenutý jistič ho okamžitě vypne a tím pro nás skončí nekonečná a ostudná éra Omnimentu. Pak ho buď demontujeme, nebo předěláme podle svého.“

Jiskrovi se tento plán velice zamlouval. Nezapomněl však ani na Miel, a proto svou otázku o Guatilovi opakoval. Lagreem mu na to řekl:

„Guatil mi nejenom dopraví pliaron pro spojení s orany, ale doprovodí mě také ke krytu s dozrálým Drionem. Situace je bohužel taková, že nemůžeme použít kleonu nebo jiného dopravního prostředku. Pozorovatelé na oběžných drahách to mohou zaregistrovat a zalarmovat celý Ortomirán. Musíme tedy jít pěšky. Není to daleko, tři čtyři dni, a jsme tam. Co se pak týče vašeho setkání s Guatilem, nechci vás k tomu nutit. Jestliže si s ním Miel nechce promluvit sama, jako otec mohu tuto úlohu vzít na sebe. Musím však vědět, o co tu vlastně jde.“

Jiskra a Miel si vyměnili pohledy a okamžitě jeden druhého pochopili. Ne, ne, něco takového jim v žádném případě nemohlo vyhovovat. A tak se tedy Jiskra zeptal:

„Řekněte mi, Lagreeme, dokáže Guatil tu práci nad uzrálým Drionem uskutečnit sám bez vás?“

„Proč beze mne? Já přece půjdu s Guatilem. Všichni oranové půjdou v párech.“

„Nejde o to, aby Guatil šel sám, nýbrž o to, abych s ním místo vás šel já. Tu rozmluvu, kterou jste nám laskavě nabízel, chci uskutečnit já sám. Tak co, půjde to?“

Lagreem váhal a díval se tu na Miel, tu zase na Jiskru.

„Václav má pravdu, otče! Musí jít on!“ řekla Miel rozhodně.

„Ale Miel, drahá, něco takového se přece …“

„Ano, otče, já vím! Dělá se to jen v případě sňatku s jiným. Jen manžel smí podat vysvětlení zklamanému snoubenci místo své ženy, a nikdo jiný. Vím to, otče, a proto tě prosím, abys Václavovi v jeho prosbě vyhověl.“

„Slyším dobře, Miel?“

„Dobře, otče. Ale proboha teď už o tom ani slovo. Promluvíme si o tom až po vítězství nad Omnimentem. Prosím tě!“

„Dobře, souhlasím,“ klidně řekl Lagreem. „Guatil to opravdu zvládne i beze mne. Můžete se připravit na cestu, Václave…“

18

Již dva dni vedl Guatil Jiskru divokými hvozdy Fabioly, ale ten opravdový chlapský rozhovor mezi nimi se dosud neuskutečnil. Jiskra měl stále před očima výjev jejich prvního setkání před Drionem, uprostřed opojně vonících travin.

Lagreem a Jiskra vystoupili tenkrát z Drionu s velkými, pořádně napěchovanými tlumoky, v nichž byly zásoby potravin, stanové dílce a řada různých přístrojů pro práci v terénu. Všechno to nachystal ochotný Drion dle Lagreemova seznamu a na Jiskrův povel. Když byli bílou zdviží vyneseni před Drion, Guatil tu již stál s riolem na zádech a s velkou plastikovou krabicí u nohou. To druhé byl zřejmě pliagon, na který Lagreem čekal.

Z Guatila se vyklubal statný asi pětatřicetiletý Auriulanec, jen o málo menší než dvoumetrový Jiskra. Měl jemné pravidelné rysy obličeje a jakýsi ustálený výraz smutku v očích. Nevypadal však ani trochu překvapený tím, že ho nechali stát venku.

Lagreem ho seznámil s Jiskrou a řekl, že jim dvěma svěřuje práci na otevření krytu Drionu číslo to a to, a že se tedy neprodleně musejí vydat na cestu, protože času je málo a cesta je daleká. Guatil to přijal jako samozřejmost, jen skromně vyslovil přání setkat se s Miel. Lagreem řekl, že to není možné a že všechna vysvětlení dostane po cestě od Jiskry. Guatil neodporoval. Mlčky odepnul riol, položil ho vedle krabice s pliagonem, pak si lehce hodil na záda tlumok, který mu podal Lagreem, uctivě se dotkl prsty jeho ramene, přátelsky kývl na Jiskru a vykročil k lesu. Jiskra se za ním chvíli díval s velmi smíšenými pocity, pak naprosto ne po auriulansku mávl Lagreemovi rukou a rázným krokem se pustil za Guatilem, který mu již zmizel z dohledu.

Jiskrovi se na Guatilovi líbilo všechno: samozřejmá prostota jeho chování, jeho upřímnost a ochota, jeho přirozenost v každém projevu, jeho rozsáhlé odborné znalosti, kterými se ani trochu nevychloubal. Během prvních dvou dní měl Jiskra mnohokrát příležitost se přesvědčit, že Guatil je výborný a spolehlivý kamarád, že je to člověk neobyčejně ušlechtilý, citlivý a dobrý. A statečný! A chytrý! Musel tedy okamžitě poznat, co vězí za tím, že mu Lagreem nedovolil, aby se setkal s Miel. Musel se dovtípit, že je to přání samotné Miel. A co skutečnost, že chování jeho nevěsty mu má objasnit jakýsi cizinec z daleké planety. To by asi nebylo po chuti ani tomu největšímu zabedněnci! A Guatil zdaleka zabedněnec nebyl. Ví tedy zcela bezpečně, že mu Jiskra nevěstu odloudil, ba vzal si ji už i za ženu. Proč se tedy chová tak přátelsky, tak ohleduplně a pozorně? Naučil Jiskru, jak má zacházet s uspávací pistolí kiolou, varoval ho před zvlášť nebezpečnými pohyblivými kořeny stromů, ochotně vysvětloval charakter unikátních rostlin a zvířat, první se prosekával za pomoci pliagonu neproniknutelnou lesní houštinou, pomáhal Jiskrovi vybírat bezpečné místo pro nocleh. A přitom ani v nejmenším nedal najevo nějakou zášť, zlobu nebo závist. Je to vůbec chlap? Jiskra by spíš řekl, že je to nějaký auriulanský anděl.

A právě toto nanejvýš přátelské Guatilovo chování bránilo Jiskrovi v tom, aby s ním začal tu upřímnou chlapskou rozmluvu, k níž se Miel zavázal a pro kterou vlastně celou tu nebezpečnou cestu podniká.

Třetí noc se Jiskra probudil jakýmsi podivným hlukem. Tma byla jak v pytli, ale podle častých záblesků kioly se snadno dovtípil, že Gualil s kýmsi svádí urputný boj. Zapnul svítilničku a spatřil velký zástup jakýchsi neforemných oblud. Vrhaly se proti Guatilovi celou svou masou a hrozivě při tom mávaly nesčetnými dlouhými choboty nebo chapadly. Jiskra se nerozmýšlel, vytrhl z pouzdra kiolu a jal se z ní rovněž pálit do oblud. Každý záblesk uspávací pistole srážel k zemi jednu obludu, ale přes ni hned lezly další a další. Nicméně ve dvou ten útok zdárně odrazili. Co to ale bylo? Ve světle kapesní svítilničky spatřil Jiskra vysokou hromadu nevídaných stromů. Ano, při bližším ohledání se ty agresivní obludy ukázaly sice podivnými, ale přece jen stromy. Měly krátké a jako pivní sudy tlusté, hnědou kůrou pokryté kmeny, dlouhé, rozložité větve, na jejichž koncích bylo cosi podobného klepetům, a mohutné svalnaté kořeny vybavené přísavkami.

Guatil vysvětlil Jiskroví tuto další raritu Fabioly. Řekl, že to jsou druingy, něco mezi rostlinou a živočichem, takové pohyblivé stromy s agresivní, dravou povahou. Přepadávají spíše drobné živočichy, jsou však nebezpečné i člověku. Nemají ani zrak, ani sluch, ani čich, zato jsou citliví, na teplo a podle toho vyhledávají své živé oběti. Intelektu v sobě nemají víc než obyčejný pařez, a proto si při střetnutí s člověkem nedovedou uvědomit marnost svého počínání a raději ustoupit. Lezou a lezou, dokud je paprsek kioly neuspí všechny.

„Proč jste mě nevzbudil, Guatile?“ zeptal se Jiskra.

„Neviděl jsem k tomu důvod, Václave. Nebyla to žádná těžká práce. Klidně bych je vyřídil i sám. A vy jste k tomu spal tak dobře, že jsem vás nechtěl rušit pro takovou maličkost.“

Tato Guatilova slova se Jiskry vážně dotkla. Nemohl připustit, aby byl opatrován jako nějaký školák na výletě.

„Víte co, Guatile,“ řekl se zjevnou nevolí, „jsem vám sice velice vděčný, že mě opatrujete jako… řekněme, jako mladšího bratra, ale mně se to nelíbí. Snad jste si všiml, že jsem po mnoha stránkách silnější a vytrvalejší než vy, a mám tedy nárok nejméně na polovici všech nebezpečí a potíží, které musíme zdolávat. Nebo snad na to máte jiný názor?“

„Jste náš host, Václave, a proto je mou povinností vás šetřit,“ pravil Guatil konejšivě.

Jiskra si bezděčně vzpomněl na svoje postavení v Plavunovově expedici a už se opravdu dopálil.

„Jakýpak host! Je to přece naše společná věc, co nyní podnikáme! Dokonce mě se to týká víc než vás, tak jaképak šetření!“

„Je tu ještě i jiný důvod.“

„Tak mi ho laskavě prozraďte! Chci vědět, na čem jsem!“

„Ten jiný důvod … Ostatně nechci vás klamat. Je to vlastně jediný důvod a toho hosta mi odpusťte. Musím vás chránit a šetřit jenom proto, že vás miluje Miel. Jste přece její manžel. Jinak byste tu nebyl…,“ s tichým smutkem pravil Guatil.

Jiskra v té chvíli pocítil, jak ho polilo horko. Ještě že byla tma a Guatil mu nemohl vidět do obličeje, jak mu zrudl rozpaky. Nebylo to hezké, že Guatil s tím začal první. Už to asi chudák nemohl vydržet. Ale což, přehrada mezi nimi je prolomena a to hlavní, co je rozděluje a zároveň spojuje, je už venku. Nevadí, že je kolem hustá tma, nevadí, že jim nad hlavou šumějí tajemné stromy Fabioly a že pár kroků od nich trčí hromada tvrdě spících druingů. On stejně musí promluvit. Právě teď, když to Guatil sám nakousl.

Než však Jiskra zvolil vhodná slova, Guatil ho předešel a znovu se rozhovořil: „Hned jsem všechno pochopil, Václave. Šel jste se mnou, abyste ušetřil Miel nepříjemné rozmluvy se mnou. Učinil bych na vašem místě totéž. Je to správné a není třeba mi něco dále vysvětlovat. Spíš já se cítím povinen, abych vám podal vysvětlení.“

„Dobrá, Guatile, mluvte!“

„Tak tedy poslouchejte. Zamiloval jsem se do Miel ještě před tím, než byla vybrána pro to deguolizační kosmické poslání. Ale jen velice zřídka se mi naskytla příležitost spatřit ji a prohodit s ní pár slov. Omniment, který přísně zkoumá genetickou snášenlivost sňatků, schválil mou volbu. Rozhodl však, že kosmonautky vybrané pro deguolizaci se nebudou smět vdávat před odletem do kosmu. Dal jsem Miel slib, že na ni budu čekat.

A to je vše. Zeptáte se snad, zda mě Miel také měla ráda. Nyní vím, že tomu tak nebylo. Omniment jí vsugeroval lásku ke mně, aby se náš sňatek uskutečnil. Je to u něj obvyklé. Chce, aby všechny manželské svazky v Ortomiránu byly šťastné a pevné. Rozvody u nás už neexistují po mnohá tisíciletí. Ale správné to není. Za dobu svého cestování Galaxií, a zvláště po tom, co se zbavila palubního logátoru a tím i vlivu Omnimentu, poznala Miel, že už nemá ke mně žádný vřelejší cit. Když Lagreem vytvořil stanor a ergon, my, oranové, jsme se rovněž zbavili vlivu Omnimentu. Ale moje láska tím nezmizela, protože byla opravdová. Neprovinil jste se tedy na mně ani v tom nejmenším. Neoloupil jste mě o lásku Miel, protože skutečnou lásku ke mně nikdy necítila.“

Jiskra se už plně ovládl a naslouchal Guatilovi s napjatou pozorností. Když se Auriulanec odmlčel, Jiskra se zeptal:

„Rozumím-li vám správně, Guatile, znamená to, že jakmile se Miel znovu octne pod vlivem Omnimentu, zanevře na mě a znovu bude milovat vás. Je to tak?“

„Ano, je to tak. Ale vy tomu musíte za každou cenu zabránit! I kdybyste vy a Miel museli celý život strávit v Drionu nebo zde, na Fabiole!“ vzrušeně zvolal Guatil. Chvíli pak mlčel a již klidněji dodal: „Umělá láska, umělé rodinné štěstí, to je snad nejstrašnější ze všeho, co nám Omniment napáchal! Je nejvyšší čas, abychom se ho zbavili!“

„Věříte, že toho Lagreem dosáhne?“

„Jsem o tom přesvědčen. Porážka supermozku je nevyhnutelná.“

Poslední slova zazněla tmou tak tesklivě, že Jiskra zapochyboval o nesmlouvavosti Guatilova odporu k Omnimentu. Nemáš to lehké, hochu, pomyslil si lítostivě. Našel pak ve tmě Guatilovu pravici a pevně ji stiskl.

„Proč jste to udělal, Václave?“ tiše se podivil Auriulanec.

„To u nás na Zemi je takový zvyk. Jako bych vám tím řekl: Drž se, kamaráde, a uvidíš, že nakonec se vše v dobré obrátí a ty si taky najdeš svoje štěstí.“

„Však já se držím … kamaráde!“ pohnutě odpověděl Guatil.

19

Teprve čtvrtý den dorazili Jiskra a Guatil k cíli. Rychle si postavili stan, pojedli něco ze svých zásob a bez meškání se pustili do práce.

Na široké mýtině uprostřed lesa čněl do značné výše kopec hustě porostlý křovím. Drionový kryt byl pod tímto kopcem. Nejprve tedy museli odstranit část křovisek. Zakousli se do nich dvěma plony a pomalu stoupali svahem nahoru. Za nimi zůstávala dva metry široká cesta. Plony seřezávaly tvrdé stonky keřů velice rychle a jen si přitom tiše hvízdaly, ale držet je v rukou nebylo nijak lehké, protože jejich vibrace byla značná.

Když se na chvíli zastavili, aby dopřáli rukám odpočinek, utřel si Jiskra z čela pot a řekl:

„Máte takové technické vymoženosti, Guatile, a pro tuhle práci jste si nevymysleli nic než ty zatracené plony. Je to vůbec možné? Vždyť nám to pomalu ruce utrhne!“

„To víš, že máme dokonalejší přístroje. Ten kopec bychom mohli oholit za jednu vteřinu. Ale na Fabiole je zakázáno používat moderní stroje. Mohlo by to narušit přirozené chemické klima, různé ty organické cykly a tak podobně. Musíme tu proto pracovat jen s těmi nejprimitivnějšími nástroji. Chráníme naši Fabiolu, protože je to opravdu celogalaktický unikát. Ale z toho si nic nedělej, kamaráde! Do večera s tím budeme hotovi. Nebo tě už bolí ruce?“

„To víš, že bolejí! Ale co vydržíš ty, to já vydržím stokrát! O tom nemusíš pochybovat. Jedem!“

„To se u vás na Zemi všichni takhle vytahují?“

„Kdepak všichni. To jenom já …“

Plony se znovu rozjely a ti dva pomalu lezli po kolenou stále výš a výš do kopce.

K večeru měli vyznačený úsek od křoví očištěný. Ale ty ruce! Byly samý puchýř a škrábanec. Smrtelně unaveni dorazili zbytek svých potravinových zásob – zítra už je musí živit Drion – a natáhli se ke spánku na hromadách vonné trávy. Celou noc se z lesa ozývaly podivné zvuky, pištění, skřípění a hrozivý sykot, ale Jiskra a Guatil je neslyšeli.

Ráno na ně čekaly jiné nástroje: kruby. Byly to malé přenosné aparáty pro výkopy. Držet jejich rukojeti ztýranýma rukama se zpočátku zdálo zcela nemožné. Ale nezbývalo jim než se do toho pustit. První se krubu chopil Guatil, aby ukázal Jiskrovi, jak se s ním zachází. Sotva ho však uvedl do chodu, vykřikl bolestí a praštil s ním o zem.

„Jsi moc rozmazlený, Guatile. Podívej se, jak na to chodíme u nás v Čechách. U nás se, chlapečku, musí nějak makat. Pusť mě k tomu!“ řekl Jiskra a postavil se ke kopci se svým krubem. Nastavil ho, spustil, a aby zahnal bolest, začal hlasitě zpívat českou lidovou. Guatil ho chvíli s obdivem pozoroval, pak popadl svůj krub a spustil ho také. A také k tomu zpíval svou auriulanskou.

Pracovali takto s houževnatostí krtků celé dopoledne. Kruby byly velice výkonné stroje a hlína od nich jen lítala. V poledne se kopáči posilnili posledními hlty nápoje a znovu se vrhli do práce. Ted už je poháněl i hlad.

Konečně Jiskrův krub narazil na něco kovového. Ještě trochu úsilí, a už mohou kruby odhodit. Měli před sebou oblé kovové dveře uzavřené na kódovaný zámek. Guatil jeho šifru znal a okamžitě ji použil. Za dveřmi se objevila velká kulatá místnost, jejíž stěny byly obloženy matně se lesknoucími kovovými panely. Jiskra, který čekal, že tu spatří černou kouli Drionu, byl nemálo překvapen tím, že je kryt prázdný. Ještě větší překvapení však zažil, když do místnosti posvítil. Neměla totiž podlahu. Hned za dveřmi začínala vlastně hluboká šachta, na jejíž dno Jiskrová svítilnička ani nedosáhla. Kovové panely, jimiž byla celá šachta obložena, vedly kamsi do propasti. Z jícnu šachty se zvedaly vlny teplého vzduchu, prosycené podivným ostrým pachem.

Jiskra se tázavě podíval na Guatila. Ten k šachtě přičichl a spokojeně se usmál:

„Máme vyhráno, kamaráde. Drion je naprosto zralý.“

„Jak ho ale z té šachty vyndáme?“

„Vyleze sám.“

„Ta šachta by ale pro něj musela být třikrát širší, ne?“

„Však on si s tím poradí. Za chvíli to uvidíš.“ Guatil se sklonil nad šachtou a hlasitě zvolal:

„Drione, probuď se a slyš můj rozkaz! Ihned opusť hnízdo a vystup nahoru!“

Guatilův hlas se dunivě rozlehl šachtou a zanikl v hlubině. Se zatajeným dechem čekali přátelé na výsledek tohoto rozkazu a upřeně hleděli do šachty. Ale tam dole se vůbec nic nezměnilo. Stále jim foukal do tváře teplý páchnoucí vzduch a jinak nic. Guatil pak opakoval svůj rozkaz ještě třikrát, ale výsledek byl stejný. Podíval se pak na Jiskru provinile a řekl:

„Nevím, v čem je tu závada. Buď ten Drion dosud neuzrál, jak se patří, nebo …“

„Nebo co, mluv, prosím tě!“ pobídl ho Jiskra.

„Nebo impulsy mé vůle nejsou dostatečně silné, aby s Drionem pohnuly. Nezlob se, Václave, ale je to dnes poprvé, co sám vyvolávám Drion z krytu. Dříve jsem byl jen u toho, jako teď ty. Měl sem přece jen přijít sám Lagreem. Ten má impulsy, to bys koukal. Vytrhává ty Driony z podzemí jako mrkev ze záhonku… Co ale teď …?“

„Já mám pekelný hlad,“ pravil Jiskra. „Ten hlad musí dodat mým impulsům stonásobnou sílu. Nemám to zkusit?“

„Ty…? Vlastně máš pravdu! Dokázal jsi přece zablokovat ten svůj Drion. Tady je sice třeba desetkrát tolik, ale zkus to!“

Jiskra se sklonil nad šachtou a velitelským hlasem zvolal:

„Drione, okamžitě se probuď a konej to, co ti nařídím! Opusť ihned útroby Fabioly a vylez ven! Nejsi-li k výstupu na povrch dostatečně připraven, dej mi o tom vědět červeným světelným signálem! Konej můj rozkaz!“

Když dunění Jiskrových slov zaniklo v hlubinách, zadívali se přátelé znovu do černé propasti. Tentokrát se výsledek dostavil. V šachtě se cosi objevilo. První to zahlédl Guatil:

„Dívej se, dívej, už se zvedá!“ zvolal radostně.

Jiskra se zadíval pozorněji a nakonec také uviděl, že se v nezměrné hloubce zrodila bílá záře, která rychle nabývá na intenzitě. Zároveň s tím se lehce páchnoucí teplý vánek najednou proměnil v mocný horký vítr, páchnoucí tak pronikavě, že to vyvolávalo kašel a slzení.

„Musíme pryč, Václave! Je to teď nebezpečné!“ zvolal vzrušeně Guatil a táhl Jiskru pryč od šachty.

Jiskra se nenechal dvakrát pobízet.

Proběhli výkopem a běželi dál od kopce až k nejvzdálenějšímu okraji mýtiny. Zde se vyšplhali na obyčejný, široce rozvětvený strom, pohodlně se usadili na jeho silných větvích a nedočkavě se zahleděli na otevřené dveře krytu.

20

Nekonečné divoké hvozdy fabiolských pralesů vydávaly obvyklé denní zvuky. Vyleštěným nebeským blankytem majestátně plula Doakléna k zenitu své moci a krásy. Příroda klidně čekala na zrození jednoho ze svých nejpodivuhodnějších výtvorů, který člověk už také stačil objevit a přizpůsobit svým neukojitelným potřebám, a vůbec se kvůli tomu nermoutila, ani neradovala.

Jen dva osmahlí dlouháni, jejichž nedávno stříbřité oděvy byly notně zmazané hlínou, seděli v koruně košatého stromu a vyjeveně čekali na ten zázrak. Věděli, že určitě přijde a to je nejen vzrušovalo, ale přivádělo přímo do jakési radostné extáze.

V černém otvoru krytu se zjevilo cosi oslnivě bílého.

„Drion vychází ven!“ zvolal Guatil.

„To jsem tedy zvědav, jak se těmi dveřmi protlačí. Pokud ho znám, musí ten kopec rozházet!“ ozval se Jiskra.

„Ale kdež! Za mák tomu nerozumíš! Je teď ve stavu podobném plazmatickému. Koukej, jak se krásně souká dveřmi!“

A skutečně, bílá hmota se soukala dveřmi do výkopu jako fantastická ohnivá pasta z obrovské tuby. Neroztékala se však, ale plazila se kupředu svíjivými pohyby a vyvolávala tak dojem něčeho opravdu živého. Nikoli pasta, ale jakýsi jiskřivě bílý pohádkový červ vylézal ze dveří krytu. Když minul výkop a doplazil se na otevřené prostranství před kopcem, zářil již jako obrovský prut železa rozžhaveného do běla. Zároveň se však zdál průhledný. Bylo jasně vidět, jak v něm něco pulsuje a přelévá se a jak se tam míhají na všechny strany rychle se svíjející modré pruhy.

Na volné mýtině se červ zastavil, nadzvedl svou slepou hlavu a začal se svíjet do klubka. A ze dveří krytu se neustále soukalo a soukalo jeho nekonečné tlusté tělo. Když konečně vylezl ven i ocas toho ohnivého červa, bylo ho již na mýtině pořádně velké klubko. Ocas se syčivě protáhl výkopem a za chvíli splynul s klubkem, které už nyní dosáhlo velikosti skutečného Drionu. Ale jeho proměny ještě nebyly zcela u konce. Pořád se ještě chvěl, zaobloval se do přesných tvarů koule, ztrácel průzračnost a bělost a vydával žár s ostrým dráždivým pachem.

„Již pošesté jsem svědkem těchto proměn, a pokaždé to působí otřesně,“ řekl Guatil. „Lagreem tvrdí, že je to psychohmota, která vyvolává v člověku nesmírné vzrušení. Ani on se tomu nikdy nemohl ubránit, a že už těch Drionů zahlédl v tomto stavu hezkou řádku. Prý je v tom něco ze zrození člověka …“

„Docela bych tomu věřil,“ ozval se Jiskra změněným hlasem. „Ale u mne to vyvolává poněkud jiné představy. Mám spíš takový pocit, jako bych přihlížel zrození nové planety …“

„Možná že máš pravdu, kamaráde. Něco na tom je. Rozhodně se Drion víc podobá kosmickým útvarům než takovému slabému tvorovi, jakým je člověk. A přesto je v něm cosi z živé rozumné bytosti.“

„Je to něco velmi záhadného a mocného. Divím se, že se to vůbec člověku podřizuje. A k tomu s takovou ochotou, jako by to nemělo jiné poslání.“

Rozmlouvali tak ještě nějakou dobu, dokud se koule na mýtině neproměnila v dokonalý Drion, jehož antracitová hustá čerň svědčila o tom, že je v klidu a plně připraven vykonávat rozkazy lidí.

Teprve nyní opustili přátelé strom a přistoupili k nově zrozenému Drionu.

„Vítám tě; Drione! Jsi krásný a mohutný!“ nadšeně zvolal Jiskra a poplácal černou kouli po hladkém boku, jako by to byl kůň. Byl přesvědčen, že mu Drion rozumí a že je potěšen jeho slovy.

„Musíme ho ještě vyzkoušet,“ řekl Guatil.

„Proč? Je přece dobrý.“

„Je to v předpisech.“

„Tak teda jo, vyzkoušíme ho. Jaké úkony musí provést?“

„Nic zvláštního, jen několik geometrických tvarů. Zkouší se vlastně jen to, jak rychle reaguje na rozkazy.“

„Tak dobrá. Drione, pozor! Předved nám krychli, pyramidu a válec o výšce dvaceti metrů!“

Drion nemeškal ani vteřinu. S překvapující rychlostí se proměnil v krychli, pak jehlan a nakonec ve vysoký válec. Válcem pak zůstal, dokud to Jiskra neodvolal.

„Stačí to?“ zeptal se pak Guatila.

„Naprosto. Má dokonalou reakci.“

Jiskra se znovu obrátil k Drionu:

„Zkoušku jsi udělal na výbornou, Drione! A nyní vezmi nás oba dovnitř a dej nám najíst! Máme ukrutný hlad!“

„Cos to provedl, Václave!“ vykřikl Guatil, ale již bylo pozdě.

V mžiku se oba octli v úplné tmě a do úst jim někdo začal cpát jakési pokrmy, které ani nemohli poznat.

„Nařiď mu, aby nás zase pustil ven!“ křičel Guatil, odstrkávaje od sebe příval neznámých jídel.

Jiskra pochopil, že něco popletl, a honem dal příslušný rozkaz. Bác a byli znovu venku. Jen obličeje měli umazané od něčeho, co se podezřele podobalo rajské omáčce.

„Ano, je to rajská omáčka,“ zamumlal Jiskra česky. „Myslel jsem na ni, když jsem řekl, že máme hlad.“

A pak se zeptal Guatila ortomiránsky:

„Co to má znamenat, příteli drionologu? Proč byla uvnitř taková tma a proč nás Drion krmil jako ptáčata?“

„Protože Drion je zatím jenom Drion,“ řekl Guatil s úsměvem. „Má v sobě potenciální možnosti stát se čímkoli. Ale bez rozkazu se tím nestane. Chtěl jsi dovnitř a chtěl jsi jíst. Tak tě Drion vzal dovnitř a pokusil se tě nakrmit. Mimochodem, co to bylo, co nám mermomocí cpal do úst? Nějaké vaše národní jídlo, viď?“

„Jo, něco takového.“

„Chuťově to není špatné. Ale vraťme se k věci. Na tvůj rozkaz se Drion může teď proměnit v cokoli, na co si vzpomeneš. Může to být palác, sportovní stadión, maják, mohutný laser, ponorka, plovoucí ostrov s nejkrásnějšími zahradami, šlehačkový dort velký jako hora, ba i miliónová armáda nejdokonalejších robotů. Zkrátka a dobře, není nic v neživé přírodě nebo v oblasti nesčetných předmětů stvořených člověkem, co by Drion nemohl ze sebe udělat. Můžeš dokonce dát průchod své fantazii, ale ani tím možnosti Drionu nevyčerpáš.“

„To je všechno krásné, Guatile, ale co máme udělat, abychom se najedli, umyli a v klidu si odpočinuli?“

„Nařídit mu, aby se proměnil v kosmickou loď! Mám v paměti všechny příslušné příkazy nezbytné k tomu, aby se Drion proměnil v kosmickou loď s veškerým nutným vybavením. Děláme je všechny podle jednotného projektu vypracovaného Omnimentem. Je to projekt velice účelný, a tak si ho ponecháme. Já ti ty příkazy budu předříkávat a ty je tlumoč Drionu.“

„V pořádku, Guatile, můžeš s tím začít.“

Předání pokynů, které měly proměnit Drion v dokonalou kosmickou loď, trvalo patnáct minut. Několik dalších minut museli čekat, až se to v černé kouli definitivně urovná. A pak teprve se ozval povel přijmout lidi na palubu.

Tentokrát se Drion choval přesně tak, jak se od něho očekávalo. Vytvořil vstupní otvor a vyhodil bílou zdvíž, kterou pohodlně a rychle přemístil lidi do jasně osvětlené vstupní haly s růžovými stěnami. Jiskra se až zarazil, jak se tu všechno podobalo jeho vlastnímu Drionu. Scházelo jen, aby se vytvořil oválný průchod ve stěně a vběhla usměvavá Miel…

Guatil mu sáhl na rameno:

„Musíme se dát do pořádku, Václave, a snad také najíst. Jen se na sebe podívej, jak jsi upatlaný od hlíny.“

„Máš pravdu, Guatile, jdem.“

Za půl hodiny seděli přátelé čistí a vymydlení v modrém pokoji u zázračného oranžového stolu a oddávali se té nejzákladnější radosti lidského bytí, radosti z dobrého jídla a chutných nápojů. Objednali si to u Drionu každý podle svého gusta a Drion jim vyhověl jako ten nejlepší kuchař. Po jídle si Jiskra poručil doutník a Guatil jakousi aromatickou tyčinku, ke které napřed labužnicky přičichl a pak ji pomalu ukusoval. Zároveň se radili, co dál.

„Musíme se spojit s Lagreemem a zeptat se ho, kam máme dopravit nový Drion,“ řekl Guatil.

„Copak je tu ještě jiný kosmodrom než u soutoku Onágy a Niomy?“ zeptal se nechápavě Jiskra.

„To ne, jiný kosmodrom na Fabiole neexistuje, i když jsou některé kryty Drionů až na obrácené straně planety. Přesto není vyloučeno, že dostaneme jiné pokyny. Neznáme přece situaci a nevíme, kolika Drionů se zmocnili ostatní oranové. Není vyloučeno, že budeme muset odletět na oběžnou dráhu a pomoci při odstraňování Arkasových pozorovatelů. Za pět dní se toho mohlo stát hodně.“

„To se tedy zúčastníme utkání Drionů v kosmu? No to je opravdu zajímavé!“ oživeně zvolal Jiskra. „Tak to bychom neměli ztrácet čas! Máš s sebou pliasan?“

„Samozřejmě.“

„Tak pojď ven, kamaráde!“

Když znovu stáli na mýtině před Drionem, vyndal Guatil pliasan, takové malé zrcátko s knoflíky, fungující na principu telespojení, a rychle ho vyladil. Za chvíli se zrcátko rozsvítilo a ukázalo maličkou postavičku Lagreema, jak stojí po pás v trávě opodál černého Drionu. Držel v ruce stejný pliasan a tvář měl velice ustaranou. Jeho hlas se však rozlehl překvapivě mocně:

„No konečně, Guatile! Od včerejška se pokouším s tebou spojit! Už jsem chtěl pro vás poslat záchrannou výpravu. Co je tam s vámi? Máte Drion?“

„Zdrželi jsme se na cestě, Lagreeme. Byla dosti obtížná. Často jsme se museli prosekávat. No a druingy a tak … Zkrátka zdrželo nás to o celý den. Ale teď už je všechno v pořádku. Drion číslo 20127 je vytažen na povrch, plně upraven na kosmickou loď a uveden do stavu pohotovosti.“

„Výborně, blahopřeji! Jak se daří Václavovi? Je po tom všem v pořádku?“

„V naprostém, Lagreeme. Choval se jako skutečný orán. Ve zdolávání těžkostí mě značně předčil. A nakonec bez mocného impulsu jeho vůle bychom nikdy Drion na povrch nedostali. Moje impulsy, Lagreeme, se totiž neukázaly dostatečně silné. Prostě zklamaly…“

„To nic, Guatile, nezatěžuj si tím hlavu. Znám psychická cvičení, která tuto vadu snadno odstraní. Ještě těch Drionů vytáhneš víc než já. A Václavovi vyřiď, že z něj mám radost. Nebo je nablízku a slyší mě také?“

„Ano, je tu se mnou.“

„Zdravím tě, Václave, a blahopřeji ti k prvnímu Drionu, kterému jsi pomohl na svět. Jak se ti to líbilo?“

„Bylo to strhující, Lagreeme! V životě jsem nic podobného nezažil. A děkuji vám za to blahopřání. Jak se daří Miel?“

„Je v pořádku. Jen měla starost, že dlouho mlčíte.“

„Vyřiďte jí pozdrav ode mne a od mého přítele Guatila. Říkám to za něj, protože sám by se k tomu nikdy neodvážil!“

„Děkuji, vyřídím. Jsem rád, že máte dobrou náladu. A nyní poslouchejte oba. Okamžitě startujte a leťte sem, na kosmodrom. Rychlost obvyklá pro atmosféru, výška tři tisíce metrů. Fabiolu musíme šetřit! Tak do toho a brzy na viděnou!“

Pliasan zhasl a Guatil se podíval na Jiskru.

„Za ten pozdrav ode mne ti děkuji, Václave. Bylo to od tebe hezké. A jinak, jak vidíš, Lagreem nás zklamal. Kosmická bitva Drionů se odvolává. Zřejmě jsme získali početnou eskadru Drionů a pozorovatelé jsou již zneškodněni bez naší účasti. První část Lagreemova plánu je tedy úspěšně splněna. A teď kupředu, kapitáne kosmické lodi! Zpáteční cesta nám uběhne za několik minut…!“

21

Poprvé v životě se komtur Arkas dostal do situace, pro jejíž označení existuje jediné slovo: slepá ulička.

Asi před hodinou se mu přerušilo spojení s deseti Driony-pozorovateli, kroužícími kolem planety Fabioly na deseti různých oběžných dráhách. Poslední rádiové zprávy, které od robotů pozorovatelů obdržel, byly na jedno kopyto a zněly asi takto:

„Zde robot druhé kategorie Gon na palubě Drionu 7047. Mimořádné hlášení. Ze strany planety Fabioly se blíží dva neznámé Driony. Signalizují světly, že jsou v havarijní situaci a žádají o pomoc. Jde u nich pravděpodobně o poruchu palubních logátorů, protože na radiovýzvy neodpovídají. Není vyloučeno, že patří k našemu oddílu pozorovatelů. Každopádně jdu na přímý styk s nimi, abych jim poskytl pomoc. Nejpozději za hodinu podám podrobné hlášení. Zatím končím. Robot druhé kategorie Gon.“

Deset takových rádiových zpráv dostal Arkas s intervaly několika sekund. Napřed vyvolaly v komturovi údiv, a pak i hluboké znepokojení. Domněnky pozorovatelů, že jde o jejich kolegy z oddílu, byly zřejmě mylné. Každý pozorovatel hlásil, že se k němu blíží dva Driony, signalizující světlem havarijní situaci. Těch havarovaných Drionů muselo být tedy nejméně dvacet! Odkud se tam ale vzaly? A proč tak najednou všechny havarovaly? A proč se tak organizovaně rozdělily do párů …?

Roboti-pozorovatelé slíbili podat podrobná hlášení nejpozději za hodinu. Ale hodina již dávno uplynula, a oni pořád nic! A na rádiové dotazy neodpovídají!

Fabiola! Planeta rezervace! V jejích útrobách, přísně zamaskované, vyzrávají v krytech nové Driony … Proč vzpurný cizinec z planety Země zamířil právě na Fabiolu? Že by mu to napověděla Miel? Anebo dokonce sám Lagreem? Nesmysl…! Ostatně, vždyť se to dá snadno zkontrolovat.

Arkas stiskl klávesu na robota-sekretáře.

„Potřebuji okamžité spojení s Lagreemovým domem!“

Za několik vteřin robot-sekretář ohlásil, že Lagreem je připraven mluvit. A hned nato se ozval klidný, po celé Auriule známý hlas vynikajícího vědce Lagreema:

„Srdečně vás zdravím, komture! Proč ta naléhavá výzva? Něco nového o mé ztřeštěné dcerušce Miel?“

„I já vás zdravím co nejuctivěji, vážený Lagreeme! O vaší dceři nemohu zatím sdělit nic nového, leč snad … Ale když dovolíte, chtěl bych se vás napřed na něco zeptat.“

„Jste zřejmě čímsi rozrušen, milý komture. Váš hlas zní divně. Rád vám pomohu. Ptejte se tedy, ptejte!“

„Pokud vím, Lagreeme, před pěti dny vás navštívil kurýr cizince z planety Země, antropomorfní robot Rasulek. Sdělil vám tento robot, že vaše dcera Miel dobrovolně zůstala v Drionu, který ten cizinec Jiskra uzurpoval?“

„Ano, řekl mi to.“

„A jak jste na to reagoval?“

„Jako každý poctivý Auriulanec a milující otec na mém místě. Hluboce mě to ranilo. Ale zasahovat do záležitostí své dcery jsem nepovažoval za správné. Je dospělá, je plnoletá, má právo na samostatný osobní život, na samostatné spojení s Omnimentem. Ostatně ani mě o pomoc neprosila. Vzkázal jsem jí po robotovi, že jí přeji zdraví a štěstí.“

„To je vše?“

„Zbytečná otázka, komture.“

„Promiňte. Nyní si tedy poslechněte, čeho se vaše dcera dopustila dále. Po návratu robota-kurýra do uloupeného Drionu odletěl tento Drion ihned na planetu Fabiolu, kde přistál na kosmodromu. Necháme zatím stranou zásadu, že přístup na Fabiolu je přísně zakázán řadovým Ortomiráncům, o obyvatelích mimo-ortomiránských planet ani nemluvě. Zajímá mě nyní jiná věc. Proč se Miel najednou rozhodla pro Fabiolu a odkud mohla vědět o existenci zamaskovaného kosmodromu při soutoku Onágy a Niomy?“

„Zacházíte příliš daleko, komture. Jsem nemile překvapen tímto novým přestupkem své dcery stejně jako vy. Jedině proto vám podám objasnění momentů, které vás vzrušují. Na Fabiolu se moje dcera vydala patrně proto, že je to jediná planeta, kterou Omniment nekontroluje. A kosmodrom na Fabiole zná přece každý Drion.“

„Můžete mi tedy potvrdit, Lagreeme, že vy osobně s tím nemáte nic společného?“

Arkas záměrně položil tuto přímou otázku. Věděl, že takový Auriulanec jako Lagreem se neuchýlí ke lži ani pod hrozbou smrti. Lagreemova odpověď následovala okamžitě a bez sebemenšího zaváhání:

„Potvrzuji vám, komture, že nemám nic společného s odletem Miel a cizince Jiskry na Fabiolu. Má čestnost a upřímnost, moje myšlenky a city jsou pro Omniment otevřenou knihou. Na rozdíl od vás, komture, jsem v neustálém kontaktu s Omnimentem, i když mám stejná práva svobodného rozhodování jako vy.“

„Prosím o prominutí, Lagreeme. Položil jsem vám tak nehorázně přímou otázku jedině proto, že mě k tomu donutila vážná situace.“

„S touto nehorázně přímou otázkou jste se měl obrátit nikoli na mě, ale na Omniment. Bylo by to mnohem slušnější. Ostatně, jste-li v mimořádně těžké situaci, jsem ochoten vám odpustit a vyslechnout vás.“

Komtur krátce vyložil záhadnou událost s dvaceti havarovanými Driony na oběžných dráhách Fabioly. Nicméně ani potom se v ledově klidném Lagreemově hlase neobjevil ani stín rozčilení.

Řekl: „Nevidím důvod k panice, komture. Drionové kryty jsou rozmístěny na Fabiole na rozlehlé ploše, uprostřed nepřístupných lesů. Jejich zeměpisné souřadnice znám pouze já a samozřejmě Omniment. Ani s pomocí mé ztřeštěné dcery, která mimochodem nic netuší o existenci drionových krytů, nedokáže se ten její povstalec Jiskra zmocnit jediného Drionu. O eskadře dvaceti lodí už ani nemluvím. Spíš bych řekl, že havarované Driony patří k těm, které jste poslal do oblasti kulovitých hvězdných seskupení. Pokud vím, nevrátila se vám odtud ani jedna loď. Berte to tedy tak, že se vám jich teď vrací najednou dvacet a my se konečně dozvíme aspoň něco o tomto záhadném koutu Galaxie. Hodí se vám takové vysvětlení, komture?“

„Je dokonale logické, Lagreeme, jako vše, co vychází z vašeho geniálního mozku.“

„No tak vidíte. Z mimořádné situace jsem vás sice nedostal, ale dal jí aspoň tu správnou náplň. Dvacet havarovaných Drionů, vracejících se z oblasti kulovitých hvězdných seskupení, představuje možná vše, co nám zbylo z obrovské drionové armády, která se tam vypravila s deguolizačním posláním. Uvědomte si, komture, že kulovitá hvězdná seskupení jsou oblastí naprosto neprobádanou, a dá se předpokládat, že se tam vyvinuly takové lidské civilizace, kterým my s celým naším Ortomiránem nesaháme ani po kotníky. Vůbec se nebudu divit, když ve sledu havarovaných Drionů dostaneme tamodtud kosmickou návštěvu, se kterou si nebudeme vědět rady. Představte si, že na oplátku za tu naši deguolizaci přijedou nás také léčit třeba na samolibost a troufalost. Všechno je možné, komture, v tom našem složitém vesmíru. Myslím tedy, že vaše starostlivost by se měla zaměřit nikoli na malicherný konflikt s potrhlým hostem z daleké a bezvýznamné planety, kterému se podařilo uloupit nám jeden Drion a získat pro svoje absurdní plány jednu ztřeštěnou kosmonautku, ale na věci mnohem důležitější a vážnější. Třeba na možnost brzkého střetnutí s takovým kosmickým protivníkem, který je po všech stránkách neskonale silnější než my.“

„Děkuji vám za radu, Lagreeme. Nechci tvrdit, že jste mě uklidnil. Vaše domněnka přede mne staví mnohem složitější a vážnější úkoly. Nicméně jsem rád, že moje pochyby o vás se ukázaly zcela bezpředmětné. Ještě jednou vás prosím za odpuštění!“

„Vaše omluvy jsou přijaty, komture. Hodně úspěchů!“ Rozmluva s Lagreemem značně rozptýlila napětí, v němž se Arkas nalézal. Předpověď o možnosti vpádu mnohem silnějšího protivníka z kosmu nebyla sice zrovna povzbuzující, ale koneckonců je to přece jen pouhá domněnka. A potom – obrana kosmických hranic Ortomiránu nespadá do kompetence komtura Arkase. Přijme tedy vracející se Driony, převezme od nich získané informace a předá je Omnimentu. A supermozek už si s tím nějak poradí…

Jak by se ale komtur tvářil, kdyby se najednou dozvěděl, že před chvílí rozmlouval nikoli s Lagreemem, nýbrž s jeho mechanickým náhradníkem ergonem, a že Lagreem byl ve stejnou dobu na Fabiole a rozmlouval právě s tím „potrhlým hostem z daleké a bezvýznamné planety.“

22

Nebyla to klidná přátelská beseda mezi čtyřma očima. Rozmluva mezi Lagreemem a Jiskrou probíhala v rozsáhlé konferenční síni, kterou Drion ve svém nitru vytvořil, za přítomnosti Miel, Guatila a dalších sto padesáti oranů, přivolaných Lagreemem na Fabiolu. Nebyla to ani rozmluva, ale spíše zásadový spor.

Začalo to v okamžiku, kdy se mělo rozhodnout, kdo se pomocí riolu přemístí na Auriulu a předloží Arkasovi a jeho prostřednictvím i Omnimentu rozhodující ultimátum. Lagreem vší váhou své autority trval na tom, že to musí být robot, a dokonce navrhoval, aby Jiskra za tímto účelem obnovil svého někdejšího kurýra. Všichni s tím souhlasili, jen Jiskra najednou vznesl námitku:

„Pokud celé věci rozumím,“ řekl, „tato akce má být závěrečná a od jejího zdaru bude záviset úspěch celého našeho podniku. Jsem přesvědčen, že robot něco takového nezvládne. Naše ultimátum sice přednese, to prosím ano. Ale co ta další rozmluva s Arkasem, a hlavně s Omnimentem? Můžeme robotovi naprogramovat všechny zvraty a nečekané směry takové složité rozmluvy? Nemůžeme. A vůbec, tím by se to všechno jen protáhlo. Ani Arkas, ani Omniment nebudou brát robota vážně a napřed zkontrolují, zda je všechno opravdu tak, jak tvrdí. To znamená kontrolu černých tunelů, zda jsou opravdu zablokovány, kontrolu našich možností, kontrolu krytů na Fabiole a tak dále. Takové průtahy nám mohou jedině uškodit, protože Omniment tak dostane čas a třeba ho nakonec napadne, aby si přezkoumal svůj původní program. A tím budeme vyřízeni. Ne, Lagreeme, ať už se před vaším mohutným intelektem skláním sebevíc, v tomto bodě vám musím rozhodně oponovat. Ultimátum musí přednést živý člověk. Je to naprosto nutné pro zdar věci.“

„Pro každého člověka je v tom nesmírné riziko, Václave,“ klidným hlasem namítl Lagreem. „Každého člověka podřídí Omniment své vůli, donutí ho vyzradit náš záměr a pak ho trvale podrobí té své ohavné deguolizaci. Pro tento úkol se hodí jedině robot.“

„Člověk může být vybaven stanorem, Lagreeme. Tím bude před vlivem Omnimentu bezpečně chráněn.“

„To nepůjde, Václave. Stanor se dá používat jen tajně. Jakmile Omniment zjistí, že člověk jeho vůli odporuje, okamžitě pochopí, co to znamená, a nechá z toho člověka násilím odstranit vše, co mu bude podezřelé. A stanor se navíc ani nedá ukrýt. Bude trčet na hlavě vyslance jako neforemný klobouk a jako první padne do očí.“

„Tak se tedy musí jednat bez stanoru, jak se říká, na rovinu a s otevřeným hledím. Jsem přesvědčen, že taková nebojácnost a otevřenost zapůsobí na Omniment více než jakákoli bezpečnostní opatření včetně robota. Pozná, že se ho nebojíme a že s ním jednáme naprosto čestně.“

„Dobře, Václave, dejme tomu, že máš pravdu. Ale kdo bude ten člověk, který se odváží do jámy lvové?“

„Třeba já, Lagreeme!“ pohotově zvolal Guatil. „Nikoho ze svých oranů tam nepustím. Ani tebe, Guatile! Takovou marnou oběť si na svědomí nevezmu!“ se vší rozhodností prohlásil Lagreem.

„Tak tam tedy půdu já sám, Lagreeme,“ klidně řekl Jiskra. „Nejsem přece oran a nepodléhám vašim rozkazům. A když se to vezme kolem a kolem, je to v první řadě moje záležitost. Já vím, vám tu jde o odstranění Omnimentu. Ale mně přece také, když bez toho neuchráním svou planetu před deguolizací. Mám tedy o důvod víc, abych přivedl Omniment k zániku. Žádám tedy, abyste mi vydali riol a poskytli všechny nutné dispozice.“

V řadách oranů to tlumeně zašumělo na znamení nesouhlasu, ale všechen ten šum přehlušila Miel, která dosud jen znepokojeně naslouchala slovní potyčce mezi otcem a mužem.

Prudce vyskočila a zvolala:

„Václave, vzpamatuj se! Omniment tě určitě zničí! Bude to zbytečná oběť! Když nechceš myslet na sebe a jsi odhodlán obětovat se pro svou rodnou planetu, tak aspoň kvůli mně to nedělej. Nic ti ta oběť nepomůže, věř mi! Ty nevíš, jak je Omniment nesmlouvavý a krutý. Je to také robot, a proto i k jednání s ním se hodí robot a jenom robot!“

„Uklidni se, drahá,“ konejšivě odpověděl Jiskra. „Na jistou popravu bych přece nikdy nešel. Natolik už mě musíš znát. Ani pochybné riziko bych nepodstoupil. Nejsem žádný hazardní hráč, a navíc vím, že jsem tu jediný obhájce Země. Zahynuli, nikdo mě nezastoupí. Jsem-li odhodlán jednat s Omnimentem osobně, musíš věřit, že to skutečně dopadne dobře.“

„Jak ti mohu věřit, Václave, když ani nevím, čím je podložena ta tvoje neochvějná sebedůvěra! Aspoň to mi řekni!“ prosila Miel se slzami v očích.

„Dobře, Miel, řeknu to vám, Lagreeme, i všem vašim zde přítomným oranům. Moje sebejistota plyne z přesvědčení, že ten váš Omniment vůbec není takový bezcitný, nesmlouvavý a krutý supermozek, jak si ho všichni představujete. Přemýšlel jsem o tom hodně a mnohé se mi na těch vašich představách nezdá. Chápu, že Omniment zestárl, že už vám nevyhovuje, že potřebuje předělat, ale krutý a bezcitný není. Spíš mu jaksi unikla ta pravá podstata lidskosti, a proto si ji představuje dost nepřesně a zkresleně. Třeba ta jeho představa o lásce a štěstí. Vytváří u vás uměle šťastné rodiny na vědeckém podkladě genetické snášenlivosti. Vám se to zdá zrůdné. Ale manželé přece v té umělé shodě ani trochu netrpí a děti v těch rodinách prožívají opravdu šťastné dětství. U nás na Zemi se skoro polovina všech manželství rozvádí, a co při tom zažijí děti, to ani nechtějte vědět. Já vím, rodina je velice složitý problém a je docela možné, že tu Omniment v něčem dělá chybu, když to řeší tak přímočaře. Ale určitě to nesvědčí o jeho krutosti a bezcitnosti. Spíš naopak. Něco podobného je i s tou deguolizací. I zde Omniment jedná ve jménu lidskosti, života a štěstí. Nedá se mu přece upřít, že tím opravdu zachraňuje tisíce lidských civilizací, odsouzených k sebevražednému konci. Ale i v tom se určitě dopouští jakési skryté chyby, protože zase jedná přímočaře a nesmlouvavě. A podobně bych mohl pokračovat dál. Dívám se na to všechno nezaujatě, a proto myslím, že mnohé vidím ve správnějším světle než vy. Pro vás je Omniment tyran a krutý diktátor, protože vám odňal pro člověka nejcennější – svobodu myšlení. Myslí za vás, tvoří za vás, rozhoduje za vás. Ale zároveň vám jaksi uniklo, že to byl právě Omniment, kdo vám pomohl vytvořit nevídaný hvězdný stát Ortomirán a v tom státě nejšťastnější a nejspokojenější lidskou společnost. Zkrátka a dobře, já se Omnimentu nebojím a jsem přesvědčen, že na podkladě takového přístupu ho dostanu přesně tam, kde ho chcete mít. Pomohu starochovi k okamžitému a bezbolestnému konci, když už se s ním nic jiného nedá dělat.“

Diskuse ještě nějakou dobu pokračovala, ale Jiskra v ní nakonec úplně nabyl vrchu. I Miel mu uvěřila.

23

Komtur Arkas rozvinul po rozmluvě s Lagreemem bouřlivou činnost. Spojil se s kosmodromem Drionů na Auriule a nařídil hlavnímu kontrolorovi, robotovi první kategorie Timdanovi, aby připravil vše potřebné pro přistání dvaceti havarovaných Drionů, které mají co nevidět dosáhnout Auriuly. Pak se spojil se zdravotní službou, hlavně pak s odborníky na koarigony, a povolal je do stavu pohotovosti. Kdoví co ty havárie způsobily kosmonautkám. Chtěl se ještě spojit s velitelem obrany kosmických hranic komturem Batinurem, aby ho upozornil na možnost vpádu nebezpečných kosmických vetřelců, ale k tomu se už nedostal. Přihlásil se mu najednou robot-sekretář naléhavým signálem, a když ho Arkas zapnul, tenounký hlásek mu sdělil ohromující novinu:

„Zplnomocněný posel od veleváženého Lagreema právě přibyl z planety Fabioly a žádá o neprodlené přijetí ve věci státně důležité a nanejvýš naléhavé!“

„Cože? Lagreemův posel z Fabioly?!“ zahřměl komtur, který se už opravdu přestal ovládat. „Odmítnout! Se vší rozhodností! Je to falešný posel! Před hodinou jsem mluvil s Lagreemem! Nemůže být současně na Auriule a na Fabiole!“

„Posel tvrdí, že Lagreem je na Fabiole!“ tvrdošíjně pištěl robot-sekretář.

Arkas už chtěl bouchnout do klávesy, aby ho robot dále neotravoval, když vtom se sama od sebe rozsvítila červená světla a ozvalo se troubení lesního rohu. Arkas se mrzutě zvedl a otočil se k tlampači. Chvíli po tom uslyšel božský hlas Omnimentu:

„Lagreemova posla neodmítejte, Arkasi. Byla by to chyba. Přijměte ho a buďte se mnou v neustálém kontaktu. Podotýkám: Lagreemovy myšlenky proudí ke mně dosud z jeho domu na Auriule na obvyklé kódové vlně. Vyzývám vás proto k nejvyšší opatrnosti a bdělosti, komture Arkasi.“

A to bylo všechno. Hlas zmlkl, lampy zhasly.

„Ať vstoupí posel veleváženého Lagreema,“ prohodil Arkas do mluvítka a upřel zamračený pohled na dveře.

Komtur byl přesvědčen, že posel proslaveného Auriulance bude robot třetí kategorie. Jaké však bylo jeho překvapení, když se dveře prudce rozletěly a do pracovny vstoupil vysoký ramenatý muž v stříbřitém kosmickém oděvu, v přiléhavé čepičce a s jakýmsi podivným přístrojem na zádech. Než se komtur stačil vzpamatovat, zastavil se příchozí před jeho stolem, lehce se uklonil a řekl:

„Přeji vám hodně zdraví, slavný komture! Jsem inženýr Václav Jiskra z planety Země. Váš krajan Lagreem mě pověřil, abych vám jeho jménem přednesl velice závažný návrh.“

„Tak to jste vy, ten Václav Jiskra, kterého před chvílí v rozhovoru se mnou označil Lagreem za potrhlého hosta z daleké bezvýznamné planety. Vidím, že jste opravdu potrhlý, když mi chcete namluvit, že vás za mnou posílá sám Lagreem. Kdy jste vlastně mluvil s Lagreemem?“

„Máte-li na mysli Lagreema, významného vědce a otce kosmonautky Miel, která je mou ženou, pak jsem s ním mluvil přesně před hodinou na planetě Fabiole.“

„Osobně?“

„Ano, komture, osobně, jako nyní s vámi.“

„Je to dvojí zcela nehorázná lež! Před hodinou byl Lagreem na Auriule a je zde dosud. A za druhé, nesnažte se mě přesvědčovat, že ještě před hodinou jste byl na Fabiole. Ani Drion nedokáže zdolat tuto vzdálenost za hodinu. Samotné zrychlení a brzdění mu potrvá nejméně šest hodin, a to byste musel ležet v koarigonu. Nevím, co máte v úmyslu, ale drze mi lžete do očí!“

„Uklidněte se, komture, nelžu vám. Pro přemístění z Fabioly na Auriulu jsem nepotřeboval ani hodinu, ani šest hodin. Přemístil jsem se ve zlomku vteřiny a nepotřeboval jsem k tomu žádný Drion. Abychom se už touto otázkou dále nezabývali a raději přešli k věci, prozradím vám, že jsem pro cestu kosmem použil deset let starého Lagreemova vynálezu, který se nazývá vyrovnávač prostoru neboli riol. Mám ho tady na zádech. A teď už mi, prosím vás, dovolte, abych se posadil. Nejsem zvyklý jednat vstoje, zvláště pak, když můj partner pohodlně sedí.“

„Lagreemův vynález? Deset let starý? Mluvíte-li pravdu, inženýre Jiskro, je to neslýchaný případ utajení informací!“

„Ještě jednou vám radím, komture, nabídněte mi místo a pozorně vyslechněte to, co vám mám přednést Lagreemovým jménem.“

Několik okamžiků se Arkas mlčky díval na Jiskru. Lže mu ten člověk, nebo nelže? A jestliže lže, co tím asi může sledovat? Stačí přece zavolat Lagreemovi a požádat ho, aby sem neprodleně přijel, a celá ta lež se odhalí. Ten Jiskra ale nevypadá jako hlupák a určitě si je vědom takové možnosti. Bude snad opravdu rozumnější, když ho napřed vyslechne.

„Dobře, inženýre Jiskro, posaďte se a mluvte. Vyslechnu vás, když už jste tady.“

„Děkuji vám, komture.“

Jiskra se uvelebil v křesle, zapálil si cigaretu, na kterou se Arkas podíval s pohrdavým odporem, a začal rozvážně mluvit:

„Můj tchán Lagreem, komture, má obzvlášť vytříbený cit pro spravedlnost. Rozhodl se proto, že pomůže mně a mé ženě Miel ve věci, kterou hájíme. Není to žádná světoborná záležitost z ortomiránského hlediska. Jde nám čistě o to, aby moje planeta Země byla vynechána z celogalaktického deguolizačního procesu a aby jí byla poskytnuta možnost přirozeného vývoje podle vlastních zákonů. Jelikož Lagreem ví, že jakémukoli logickému přesvědčování nedopřává Omniment sluchu, rozhodl se, že pro tento zcela výjimečný případ použije jistého nátlaku. K tomu, jak jistě chápete, je zapotřebí síly, a to dosti značné. Lagreem a jeho četní přátelé, kteří se k němu za tímto účelem připojili, zmocnili se již dvaasedmdesáti Drionů na planetě Fabiole a dalších deseti na oběžných dráhách blízko Fabioly. Doufám, že mi to alespoň o těch deseti, co na nich byli vaši pozorovatelé, uvěříte na slovo, protože s nimi určitě již nejméně dvě a půl hodiny nemáte žádné spojení. Třicet Drionů poslal Lagreem, aby hlídaly vstupy do černých tunelů. Ostatní Driony střeží přístupy k Fabiole. Libovolné množství Drionů, vážený komture, které vyšlete do oblastí kontrolovaných našimi Driony, máme možnost zablokovat a zajmout. Jestliže o tom pochybujete, můžete to zkusit. Čím víc jich proti nám pošlete, tím větší bude naše drionová eskadra. Vycházeje z této reálné situace, navrhuje Lagreem vám, komture Arkasi, jakož i samozřejmě velkému Omnimentu, kterého si nadále hluboce váží, abyste pochopili nezvratnost našich opatření, jakož i skutečnost, že provést násilnou deguolizaci planety Země se vám v žádném případě nepodaří. Zřeknete-li se tohoto neblahého záměru, odvolá Lagreem všechna svá opatření a vrátí vám v pořádku všechny zajaté Driony. Jsem pověřen vám tento návrh přednést, o něm jednat a vyslechnout vaši odpověď.“

Jiskra zmlkl a pracovnou se rozprostřelo napjaté ticho. Ohromený komtur úplně ztratil řeč. Najednou se opět rozsvítila červená světla a rozlehl se zvuk lesního rohu. Arkas se mechanicky zvedl a otočil se tváří k tlampači. Hned nato Jiskra uslyšel poprvé hlas Omnimentu:

„Jak chce Lagreem zadržet armádu z deseti tisíc Drionů, budou-li vrženy současně do jednoho černého tunelu, aby uskutečnily moje rozhodnutí o deguolizaci planety Země? Odpovídej, ty nevděčný a nerozumný představiteli lidského plemene! Táže se tě sám Omniment!“

Jiskra se rovněž bezděčně vztyčil, než dal odpověď. Nicméně jeho hlas zněl stále stejně klidně a sebejistě:

„Cítím se nesmírně poctěn, velký Omnimente, že jste mě oslovil přímo. Lidský rozum je jen nepatrným atomem před vaším nesmírným rozumem. Rád vám pravdivě odpovím na vaši otázku. Lagreem a jeho přátelé jsou schopni zadržet a zajmout neomezené množství Drionů. Již deset let pracuje tento geniální člověk tajně na četných vynikajících vynálezech. Vydatně k tomu využíval nekontrolované planety Fabioly, kam měl neomezený přístup. Neposledním v řadě úžasných Lagreemových výtvorů je i takzvaný megarton. Je to mocný zesilovač impulsů lidské vůle, fungující na principu řetězové reakce. Jeden megarton může vytvořit energetické pole v kulovitém prostoru o průměru jedné světelné hodiny. Jak vidíte, stačí pro celou planetární soustavu Doaklény jeden jediný megarton. A Lagreemova armáda má k dispozici padesát takových megartonů, což bohatě stačí i na milión Drionů, jako že jich tolik ani nemáte. Stačí vám taková odpověď, velký Omnimente?“

„Odpověď je jasná a přesvědčivá,“ řekl Omniment. „Mám ale další otázku. Jakým způsobem hodlá Lagreem zadržet eskadru ze starých graviplánů, na které energetické pole z jeho megartonů nemůže mít účinek?“

„Lagreem je geniální a úžasně plodný vědec. Zvážil i tuto vaši možnost, velký Omnimente. Zastaralé kosmické lodě s gravitačním nebo jaderným pohonem budou zlikvidovány v hranicích Ortomiránu. Zná přesně jejich dislokaci na všech planetách a bude je ničit hned po jejich startu. Jinou možnost zde bohužel nemáme, a proto ve jménu lidskosti vám radíme, abyste posádky takových lodí tvořili výhradně z robotů. Lagreem nechce mařit lidské životy.“

„Kdo je spolčen s Lagreemem?“

„Má tisíce stoupenců z řad nejlepších vědců Auriuly.“

„A celý ten obrovský zápas se rozvinul jenom proto, aby tvoje malá, ale prý velice krásná planeta Země obdržela právo svobodně a nerušeně zahynout na guolu? Je to vůbec myslitelné?“

„Ano, velký Omnimente, celý ten zápas má pouze jeden jediný cíl: uchránit mou planetu před deguolizaci. U nás žádná guola není, věřte mi, velký Omnimente!“

„Tvoje myšlenkové impulsy, inženýre Jiskro, plynou ke mně zcela bez zábrany. To ten tvůj geniální Lagreem nepřišel na to, jak je možno izolovat lidský mozek před únikem impulsů? Je to přece jednoduché až běda!“

„Takový ochranný přístroj vytvořil Lagreem už dávno.“

„Proč ho nemáš ty?“

„Nechtěl jsem ho. Vím, že mě můžete ovládnout svou vůlí, ale já vám věřím, velký Omnimente. Věřím, že nejste zlý.“

„Jsi statečný muž, inženýre Jiskro. Nezklamu tvou důvěru. Ale řekni mi, jak je to možné, že na jedné straně mi tolik důvěřuješ a na druhé straně se protivíš mým snahám o záchranu tvé planety? Nebo se snad domníváš, že tím sleduji nějaký skrytý cíl?“

„To ne. Ale neznáte naši planetu. Miel přece …“

„No právě, Miel!“ přerušil Jiskru Omniment. „Jen pár hodin jsem s ní byl ve spojení, ale dověděl jsem se o vás vše podstatné. Jste tam ti vás pořád jen samá válka a vraždění lidí. A to už je přece guola! Za padesát nebo za sto let objevíte atomovou energii a to bude váš konec. Naděláte si hrůzostrašné zbraně a pak se už neudržíte a použijete jich. Ono je to lákavé skočit po hlavě do propasti. Kolik sebevrahů máte u vás ročně na ty vaše dvě miliardy obyvatel?“

„Nevím … Myslím, že dost.“

„No tak vidíš. A víš, kolik je v naší Galaxii obydlených planet? Nevíš? Tak já ti to řeknu. Na každých patnáct slunečních soustav připadá jedna planeta s vlastním rozumným lidstvem. Všech hvězd, včetně těch zhaslých, je v Galaxii přes dvě stě miliard. Ten počet stále kolísá, protože se hvězdy rodí a umírají stejně jako lidé. Hvězd s planetární soustavou máme kolem sto padesáti miliard. No a dál už jsou snadné počty: planet s vlastním rozumným lidstvem je tedy na deset miliard. Miel měla nejnižší výskyt guoly, ale můžeme ho ještě snížit. Řekněme si, že na pět set obydlených planet připadá jen deset výskytů guoly, z toho jeden, který v tomto okamžiku již skončil katastrofou. I v takovém případě nám vychází, že máme v Galaxii dvě stě miliónů planet napadených guolou a dvacet milionů planet, které guola v tomto okamžiku již stačila zničit. Já vím, že dvacet tisíc Drionů, které jsem vyslal do Galaxie, aby hledaly a léčily guolu, je směšně málo. Neobsáhnou ani půl procenta všech případů. Nicméně každá zachráněná planeta, každá, inženýre Jiskro, znamená záchranu nejen miliard žijících lidských bytostí, ale záchranu celé neopakovatelné lidské civilizace. Logika nám praví, že i bez mého zásahu bude jednou celá Galaxie plně civilizována a zabydlena. Ale to je logika krutá a nelidská. Jen proto tolik trvám na deguolizaci tvé planety.“

Na Jiskru toto sdělení Omnimentu zapůsobilo otřesně. Ale jeho hluboké přesvědčení, že na Zemi guola není, nezviklalo.

Jen chvíli byl zaražen, pak řekl:

„Nepochybuji, že vaše cíle, velký Omnimente, jsou humánní a čestné. Přesto vás ujišťuji, že v případě Země jde o omyl. Dejte nám možnost a čas, abychom vás o tom přesvědčili. Za tisíc let dohoníme ve vývoji Ortomirán a možná, že tam na okraji Galaxie vytvoříme vlastní hvězdnou federaci. Už proto nám dejte šanci. I Lagreemovi jde o humánnost a spravedlivost. Má tisíce užitečných vynálezů, vytvořených jím a jeho přáteli. Musel je dosud tajit z obavy, že ho za samostatnou činnost potrestáte. Nyní s radostí využije příležitosti a předá vám veškeré informace, abyste je rozšířil po celém Ortomiránu. Přistupte na to, velký Omnimente! Vaše autorita pak bude ještě pevnější a lidé vám budou blahořečit jak v Ortomiránu, tak i u nás na Zemi!“

Po těchto Jiskrových slovech se v místnosti rozhostilo hluboké ticho. Arkas a Jiskra stáli nehybně jako sochy. Červené lampy svítily, ale tlampač mlčel. Dlouho mlčel. Snad minutu, snad deset minut. Nakonec se božský hlas Omnimentu ozval znovu:

„Veškerá moje činnost je zaměřena na blaho lidí. I velké experimenty jsou součástí této mé činnosti. Rád se přesvědčím, že planeta Země samostatně zvládne svou guolu. Slyšte mě tedy, komture Arkasi a inženýre Jiskro! Prohlašuji nyní slavnostně, že odvolávám svoje rozhodnutí o násilné deguolizaci planety Země a ponechávám ji … ponechávám … ponechá …?

Hlas Omnimentu začal zadrhávat, tišil se, až zmlkl úplně. Tentokrát navždy. Jen červené lampy stále klidně svítily, a z tlampače se ještě linul jakýsi vzdálený tlumený hukot. Za chvíli však ustal také.

Arkas ihned pochopil, že se stalo něco hrozného a nenapravitelného. Jeho obličej smrtelně zbledl, oči měl plné hrůzy. S obrovským vypětím vůle posílal Omnimentu myšlenkové dotazy, co s ním je, a zoufale žádal o odpověď. Ale poprvé za nekonečná tisíciletí Omniment žádnou odpověď nedal.

Úplně zhroucený, klesl Arkas do křesla a zavřel oči. Jiskra se k němu přiblížil, položil mu ruku na rameno a tiše pravil:

„Nezoufejte, komture. Starý Omniment skonal na svou lásku k lidem. Byl již sešlý, přetížený informacemi a řekl bych, že i tak trochu sentimentální. I paměť mu, jak vidíte, vynechala. Jinak by poznal, co se tu vlastně chystá.“

„Vy jste věděl, že zahyne?“

„Ano, komture, bylo to nutné.“

„Ty ničemný vrahu!“ vyskočil Arkas a v bezmocné zuřivosti zvedl zaťaté pěsti nad hlavu.

Vtom se dveře otevřely a do pracovny vstoupila velká skupina lidí ve stříbřitých oděvech. Na zádech měli stejné přístroje jako Jiskra. V čele skupiny byl sám Lagreem.

Přistoupil k Jiskrovi, dotkl se prsty jeho ramene a hlasitě pronesl:

„Jménem celého Ortomiránu ti vyslovuji dík, Václave Jiskro! Zvítězil jsi nad Omnimentem, zbavil jsi nás té nejhnusnější tyranie, a my ti to nikdy nezapomeneme! Vrať se nyní na Fabiolu, drahý synu, a odpočiň si. Moje dcera a tvá žena tam na tebe čeká. Až tvůj Drion, který ti navždy ponecháme v osobním vlastnictví, znovu přistane na Auriule, budeš uvítán jako největší ortomiránský hrdina!“

„Konal jsem jen svou povinnost,“ zamumlal tiše Jiskra a již se dral jásajícím zástupem oranů k východu.

24

Pomalým krokem loudal se Jiskra vysokými vonícími travinami ke svému Drionu, který znovu osaměl na rozsáhlém kosmodromu Fabioly. Nebyl unaven z toho utkání s Omnimentem, ani tím dvojím přemísťováním mezi Fabiolou a Auriulou. Bylo mu jen jaksi smutno a vítězství nad Omnimentem ho vůbec netěšilo.

Sotva vstoupil do Drionu, vlétla mu do náručí Miel, která byla radostí zcela bez sebe. Jásala, smála se a bouřlivě Jiskru líbala.

„Václave, drahý, zvítězil jsi! Omniment už není! Už nikdo a nikdy nás nerozloučí!“

Jiskrův smutek se v této bouřlivé radosti rychle rozplynul. Opětoval Miel její polibky a s hlasitým smíchem ji roztočil v náručí.

Pak se odebrali do modrého pokoje a zde, po vydatném občerstvení, kterým je Drion počastoval, Jiskra řekl:

„Jsi teď nejbohatší žena v celém Ortomiránu, Miel.“

„Jak to myslíš, nejbohatší?“

„Docela prostě. Dostal jsem tento Drion do trvalého osobního vlastnictví. Jako odměnu za vítězství nad Omnimentem.“

„To je divné… Že by Arkas projevil takovou štědrost?“

„Žádný Arkas! Ten se málem nervově zhroutil, když Omniment přestal fungovat. Tvůj otec mi daroval Drion.“

„Copak otec má právo rozdávat Driony?“

„Asi že má. Když není Omniment, musí přece někdo řídit tu vaši obrovskou hvězdnou federaci. A kdo jiný by mohl být hlavou Ortomiránu, když ne Lagreem. Je ti to jasné?“

„Ani bych neřekla. Ale to nevadí, jsem stejně ráda, že Drion patří nám. Už jsem si na něj zvykla. A co budeme dělat dál?“

„Musíme se vrátit na Auriulu. Lagreem nám chystá grandiózní uvítání. Prý jsem teď největší ortomiránský hrdina. Ale já bych se té slávě radši vyhnul. Budou tam asi nekonečné zástupy lidstva, všelijaké ty projevy a vím já, co ještě. Ani trochu se mi do toho nechce … Poslyš, Miel, co když svůj přílet předem neohlásíme, přistaneme nečekaně a hned se někam ztratíme. Třeba do sídla Omnimentu. Chtěl bych se na ten supermozek podívat aspoň teď, když nefunguje. Co ty na to?“

„Jsi pořád stejný divoch, Václave!“ zasmála se Miel. „Ale já tě chápu, také jsem za ta léta zdivočela. Ale tomu vítání, drahý, stejně neujdeš. Jednou jsi největší ortomiránský hrdina, vítěz nad Omnimentem, tak už se s tím smiř a vydrž to. Poletíme hned?“

„Ano. Rozloučíme se s Fabiolou a startujeme.“

Tentokrát vystoupili z Drionu společně. Prošli se loukou pod žhnoucími paprsky Doaklény, podívali se na domeček ušatého fistaloka, prohlédli si Jiskrův rodný domek.

Pak se vrátil do Drionu a Jiskra dal ihned povel ke startu.

Krátká cesta vesmírem uběhla rychle, i když let byl poměrně pomalý, bez zbytečného přetížení. Ale plně zachovat inkognito se jim nepodařilo. Když se snášeli na fialový kosmodrom Auriuly, hlavní kontrolor, robot první kategorie Timdan, poznal Drion 13333 a hned o tom podal hlášení. A tak je po přistání přece jen čekalo malé překvapení.

Když vyšli z Drionu do podzemní haly, spatřili nejen zástup rozmanitých robotů, ale také toho, koho v tuto chvíli a právě zde nejméně očekávali. Vítal je totiž sám komtur Arkas. Byl to už znovu klidný a pedantický vykonavatel rozkazů, které mu nyní uděloval nikoli Omniment, nýbrž Lagreem. S vybranou zdvořilostí je uvítal na Auriule a dodal, že jim má ve všem vycházet vstříc. Jiskra a Miel mu obřadně poděkovali za uvítání a projevili přání navštívit Lagreema.

„Regent Lagreem je nyní neustále v Ústředním informatoriu,“ pravil klidně Arkas a bez sebemenšího pohnutí dodal: „Tak se nyní říká bývalému sídlu Omnimentu. Můj kleon vás tam dopraví rychle a bezpečně. Regent Lagreem bude mít určitě velkou radost.“

Komtur je vyprovodil nahoru a pomohl jim do modrého kleonu. Pro Jiskru byl tento dopravní prostředek novinkou, ale brzy se přesvědčil, že jeho ovládání je zcela jednoduché. Řídil se myšlenkovými impulsy a byl naprosto poslušný.

„Zná vůbec cestu do toho informatoria?“ zeptal se Jiskra, když se kleon vznesl do výšky asi pěti set metrů a rozletěl se nad zeleným povrchem Auriuly.

„Tu přece musí kleon znát,“ odpověděla Miel.

„Máš pravdu. Je to moc zajímavá a užitečná věc, ten váš kleon. Nařídím Drionu, aby nám vyrobil taky takový.“

Miel se tiše zasmála a přitiskla se tváří k jeho rameni.

Dole pod nimi byla stále stejná krajina: nekonečné lesy a v pravidelných odstupech bizarní stavby auriulanských domů. Vzduchem se hemžilo nesčetné množství různobarevných kleonů. Tvořily podle barev několik rychlostních pásů. V nejnižším pomalu pluly červené koule a nejvyšší bylo vyhrazeno rychlostním modrým kleonům.

Po dvou hodinách letu lesy náhle skončily a modrý kleon se octl sám nad jakousi nedozírnou proláklinou, která pozvolna klesala pod povrch planety a jejíž protější břehy se ztrácely za obzorem. Bylo to jakési rozlehlé údolí, vystlané obrovskými pravidelnými pětiúhelníky, které se oslnivě leskly v paprscích slunce, jako by byly odlité z ryzího zlata…

„Jak je velký a nádherný!“ zvolala nadšeně Miel.

„Koho tím myslíš?“ nechápavě se zeptal Jiskra.

„No přece bývalý Omniment! Letíme zrovna nad ním. Dříve tu byly lety přísně zakázány. Zlatá číše byla nepřístupná. Pro všechny bez výjimky. Omniment se velmi úzkostlivě staral o svou bezpečnost. A my teď beztrestně letíme nad Zlatou číší. Není to krásné? Ale ostatní Auriulané se jí stále vyhýbají. Asi ze zvyku.“

„Nebo na rozkaz váženého regenta Lagreema.“

„I to je možné … Stejně je to ale gigantická stavba, ten náš supermozek. Dříve jsem sice věděla z učebnic, že má rozlohu dvacet tisíc čtverečních kilometrů, ale když to člověk vidí na vlastní oči, stejně to ohromuje.“

Povrch Zlaté číše stále ještě klesal níž a níž a kleon klesal s ním, zachovávaje stále stejnou výšku. Když už měli za sebou asi sto kilometrů letu nad tímto umělým údolím, klesli pod úroveň povrchu Auriuly o celých deset kilometrů. Obzor se kolem nich vysoko zvedl a úplně splynul s oblohou. Nyní měli dojem, že jsou uvnitř gigantické koule, jejíž spodní polovina je pozlacena a hořejší natřena hustou indigovou modří. Ještě několik minut letu, a konečně se na obzoru objevila vysoká věž, jejíž tvar připomínal protáhlou kapku, padající shora dolů. Byla rovněž indigově modrá, a proto se zdálo, že ukápla z čerstvě natřené oblohy a rázem ztuhla. Kleon začal prudce klesat a záhy přistál na plošině ve stínu věže, kde již parkovalo několik desítek jiných různobarevných kleonů.

Sotva Jiskra a Miel vyšli ven a trochu si protáhli údy, spatřili Lagreema. Šel jim vstříc a už zdálky na ně mával. Když byl u nich, zanechal své obvyklé zdrženlivosti a bouřlivě je obejmul. Pak je vedl do modré věže a předem se omlouval, že tu nebudou mít žádné pohodlí, protože rezidence supermozku nebyla určena lidem.

Když přišli do obrovského sálu, který svými rozměry připomínal nádražní halu, Lagreem řekl:

„Je to tak říkající nejmenší a nejútulnější pokojíček v nekonečném labyrintu informačních komor supermozku. Zde naši předkové před mnoha tisíci lety zaváděli do systému základní programy, napojovali jističe a zapínali zpětné spojení. Tady jsme také začali celou naši práci.“

V různých koncích sálu pracovali u dlouhých stolů desítky mužů a žen v bílých pláštích. Měli před sebou složitou vědeckou aparaturu, jejíž pomocí něco starostlivě měřili, zkoušeli, počítali.

„Moji spolupracovníci,“ kývl na ně Lagreem. „Nebudeme je rušit. Práce, kterou teď konají, vyžaduje soustředění a klid.“

Vedl své hosty dál, do jiných sálů, kde bylo ticho a liduprázdno. Jiskra se zvědavě rozhlížel po vysokých skleněných panelech, jejichž nitrem vedly v roztodivných závitech průzračné trubice naplněné hustou růžovou emulzí. V trubicích to sotva znatelně pulsovalo a pohybovalo se trhavě kupředu.

„Co to je v těch trubkách, otče?“ zeptala se Miel, pro kterou tu také bylo všechno záhadné.

„Je to náš největší poklad, děvenko. Každá kapka růžové emulze obsahuje milióny ao1ů. V každém aolu je zakleta až miliarda jednotek informace. Ty trubice se táhnou v nekonečných řadách pod celou Zlatou číší. Jejich celková délka činí tři sta tisíc kilometrů. Když aoly přestanou reprodukovat informace, ztuhnou a rozpadnou se. A to by pro nás byla katastrofa, protože bychom tak ztratili všechny svoje vědomosti a museli bychom začít od píky. Abys tomu rozuměl i ty, Václave, dodám, že již dávno neukládáme svoje vědomosti do knih a mikrofilmů. Všechno máme uloženo zde, v aolech. A nejen to, čeho jsme sami docílili, ale také to, k čemu Omniment dospěl samostatně na základě získaných informací. Nikdo u nás kupříkladu neví, z jaké hmoty se tvoří Driony a na jakém principu fungují. Dostali jsme k tomu od Omnimentu hotový technologický návod, ale jeho podstatu nám neprozradil. Prý se to vymyká našemu chápání.“

„A takový velkolepý systém jsem zničil,“ povzdechl si Jiskra.

„Lituješ toho?“ zeptala se Miel.

„Nevím. Spíš asi ne. Ale radost z toho jaksi taky nemám …“

„Víte co, děti, pojďme raději ven, na slunce. Zde je chladno a vlhko a navíc strašně neútulno. Nic jiného už tu k vidění není. Všechno bude stejné, i kdybychom prošli tisíce takových sálů. Pojďte ven a popovídáme si ve vašem kleonu,“ rozhodným hlasem řekl Lagreem.

25

Miel objevila v kleonu zásobník s čerstvým jídlem a nápoji. Přišlo to vhod jak hostům, tak i hostiteli. Když se důkladně posilnili, hned se všem zlepšila nálada a Jiskra sám zapředl nový hovor. Měl na srdci několik důležitých otázek, a protože cítil, že Lagreem momentálně neoplývá volným časem, neotálel s nimi.

„Chci se vás zeptat, Lagreeme … promítne, chtěl jsem říct regente Lagreeme…,“ začal dost nešikovně a Lagreem ho přerušil:

„Ani první, ani druhé, Václave. Jsem rád, že mi má drahá dcera přivedla konečně syna. Správněji tedy zetě, ale pro mne jsi víc než jen manžel mé dcery. Jsi pro mne syn, na kterého jsem pyšný. A nepokoušej se mě o tuto radost připravit. Tykej mi a oslovuj mě otče stejně jako Miel. Prosím tě o to.“

Dojatá Miel dala za to otci polibek a Jiskra jen zakoktal:

„Děkuji, Lagreeme … totiž otče. Děkuji vám … totiž tobě!“

A všichni se nakonec rozesmáli.

„A nyní se ptej, milý synu. Vidím, že tě něco trápí.“

Po této laskavé pobídce Jiskra zvážněl a rozhovořil se zamyšleně a poněkud nejisté:

„Cítím podivný neklid, otče, jako kdybych zapomněl něco dořešit. A přitom sám nevím, co to má být. Snad to má nějakou souvislost s Omnimentem. Řekni mi, otče, co vlastně s tím vyřazeným supermozkem zamýšlíš?“

„Až ho uvedeme do chodu, bude fungovat jako rádce a informátor, ale už nikdy jako koordinátor myšlenek.“

„Pak už ale nikdy nebude učiněn objev takového rozsahu, jako je třeba Drion. Miliardy dobrých nápadů se nikdy nespojí, aby porodily novou gigantickou myšlenku. Je to tak, otče?“

„Ano, Václave, je to tak. Jistou oblast poznání si tak pro sebe uzavřeme. K čemu nám však je, když je mimo dosah našeho chápání. Největším cílem lidského intelektu je vědění, poznávání nových a nových záhad přírody, a nikoli jen bezmyšlenkovité užívání cizích objevů. Drion je velkolepý výsledek koordinačních schopností Omnimentu, ale co je mi platný, když nikdy nepochopím jeho podstatu. Zároveň je i nebezpečný. Skýtá člověku takové neomezené všestranné pohodlí, že se při něm člověk stává vyloženě jen a jen spotřebitelem a pozbývá všech svých tvůrčích schopností. Nezlob se, Václave, ale Drion znamená odchod celé lidské civilizace do výslužby, a to se mi vůbec nelíbí.“

„A co používání Drionů jako kosmických lodí? Budete přece pokračovat v pátrání po guole?“

„To rozhodně ne! S deguolizací je konec. Až se všechny Driony vrátí na základny, budou předány správě obrany kosmických hranic.“

„To znamená, otče, že dvě stě miliónů planet napadených guolou bude odsouzeno k zániku?“

„Přirozeně, synu. Ve vývoji galaktických civilizací stejně jako v evolučním vývoji života na jednotlivých planetách musí platit zásada přirozeného výběru. Deguolizace je pouze zdánlivě vysoce humánní opatření. Ve skutečnosti je to nebezpečný zásah do celogalaktické evoluce rozumu. Tam, kde přirozená evoluce trvá na zániku nepodařené patologické civilizace, musí být tomuto zániku dán svobodný průběh. Nemáme zatím žádné zkušenosti, do čeho vyrostou deguolizované civilizace, které jsme zachránili před jistou zkázou.“

„A co moje Země, otče? Připouštíš, že tam guola není?“

„Chápu tvoje obavy, Václave, a vím, že toto je vlastně hlavní problém, který tě znepokojuje: Zachránil jsi svou planetu před deguolizaci, ale po rozmluvě s Omnimentem si nejsi jist, zda jsi ji tím vlastně neodsoudil k záhubě. Než ti ale sdělím svůj osobní názor na tuto věc, chci tě upozornit na některé zákonitosti, kterými se ve své funkci řídí náš vesmír. Mám tu na mysli nikoli celý nekonečný vesmír, nýbrž pouze tu jeho část, kterou můžeme pozorovat a zkoumat. Je to přesně ohraničený celek, kterému říkáme metagalaxie. Zahrnuje stovky miliard hvězdných ostrovů, podobných v té či oné míře naší Galaxii. I když jsme zatím do metagalaktických prostorů nepronikli, víme toho o metagalaxii dost. Co se děje za jejími hranicemi, můžeme jen tušit. Dá se předpokládat, že tam jsou nové a nové metagalaxie, jejichž počet sahá do nekonečna. Zůstaňme však v tom našem vlastním vesmíru, v naší metagalaxii. Co o ní víme? Je nezvratně zjištěno, že je to útvar pulsující čili prožívající v přesných časových intervalech období sevření a rozevření, jako když takhle svíráš a rozevíráš pěst. Za úplného sevření slévá se veškerá hmota metagalaxie do jednolitého celku, je tu v difúzním stavu a dosahuje nepředstavitelně vysokých teplot. Když hutnost a teplota hmoty dosáhnou kritického bodu, nastává výbuch a metagalaxie vstupuje do období rozevření. Rozlétává se na všechny strany s nesmírnou rychlostí, hmota se atomizuje, postupně vznikají protohvězdy a protogalaxie, až všechno nabývá tvaru, který nyní pozorujeme. Rozevření však trvá dál, dokud se nevyplýtvá veškerá energie, dodaná hmotě výbuchem, a samotná hmota dokonale nevychladne. Pak se to všechno na moment zastaví a vzápětí se rozletí zpátky, tentokrát už pod vlivem síly gravitační. Tím nastává nové období sevření, které končí novou explozí. A tak to pulsuje nekonečně. Období sevření trvá osm set šedesát miliard let, období rozevření je o sedmdesát miliard let delší. Období rozevření je horké a za něho vznikají planety, život, rozum. Ale úplné sevření a po něm následující výbuch nepřežije nikdo. V novém horkém období se musí začínat znovu od píky. Nevím, zda to neustálé střídání života a smrti přináší někomu nějaký užitek a zda po těch gigantických vymoženostech rozumu, vznikajících od výbuchu k výbuchu, něco zbývá. Zatím jsme nic takového nezaregistrovali. Je sice pravda, že jsme teprve na počátku horkého období, neboť od našeho životodárného výbuchu uplynulo pouze osm miliard let. Máme tedy ještě před sebou stovky miliard let nerušeného vývoje, a kdoví co na jeho konci nakonec poznáme a objevíme. A teď na pozadí tohoto vesmírného obrazu nekonečných zrodů a zániků veškeré jsoucnosti se podíváme, Václave, na otázku tvé rodné planety Země a tvého lidstva po stránce guoly.“

Lagreem se odmlčel a zamyšleně se zadíval do zlatově se lesknoucích dálav, jako by v nich hledal správná slova pro další vysvětlování. Miel ho netrpělivě pobídla:

„Mluv dál, otče, nenapínej nás zbytečně!“

„Ano, ano, už pokračuji,“ vzpamatoval se Lagreem a rozhovořil se znovu: „Omniment si nevymyslil skutečnost, že některé lidské civilizace se rozvíjejí s úžasnou rychlostí a dravostí a záhy pak, po docílení atomové éry, hynou v sebevražedném globálním konfliktu. Ostatně Miel to viděla na vlastní oči. Jsou to nesmírně nadané civilizace a vyvíjejí se obvykle na obdivuhodně krásných a plodných planetách, oplývajících tisíckrát větším přírodním bohatstvím než planety běžných civilizací, jejichž vývoj je proto mnohonásobně pomalejší a klidnější. Omniment tento překotný vývoj bohatě vybavených civilizací, nezadržitelně spějících k záhubě, označil za patologický, dal nemoci název guola a jal se ji léčit. Přitom se ani trochu nepozastavil nad otázkou, proč vlastně tyto guolové civilizace hynou s tak ohromující pravidelností. Proč vlastně žádná z nich se nedokáže sjednotit na planetě dřív, než dorazí k atomové éře? Tyto zákonitosti v jejich vývoji přece jasně napovídají, že tu nejde o žádnou nemoc, nýbrž jen a jen o evoluční nutnost, o neúprosný zákon přirozeného výběru. Poslání guolových civilizací spočívá totiž jen v tom, že musí ochudit pretučnělou planetu o její nadbytečná bohatství, vyrovnat ji s běžnými, chudě vybavenými planetami, pak uhynout a uvolnit místo pro zrození normálního života a rozumu. Za dvě za tři miliardy let na každé uhynulé guolové planetě vznikne nový život a nový rozum, který s guolou už nebude mít nic společného. Jde-li ti tedy, můj drahý synu, jen a jen o osud tvé planety, pak buď klidný. Horké období metagalaxie teprve začalo, na tvé planetě se ještě stačí zrodit a rozvinout nový krásný život. Jde-li ti však o tvoje nešťastné lidstvo, nemohu ti říci nic potěšujícího. Všechny příznaky planety Země a jejího lidstva nasvědčují tomu, že tu máme nesporný případ předběžné civilizace, jejímž úkolem je připravit planetu ke zrození skutečného života a rozumu a pak dobrovolně odejít. Omniment by řekl, že je to jasný případ guoly. A také to řekl.“

„Nevěřím ti, otče!“ pobouřeně zvolala Miel.

„To přece není možné, tiše pronesl Jiskra.

„Jsi velice statečný a rozumný muž, Václave. Musíš brát objektivní skutečnost tak, jak ji život přináší. Guola není záležitostí biologickou, je to jen a jen souhrn místních planetárních vlivů. Neneseš v sobě žádnou zhoubnou dědičnost. Zůstaneš v Ortomiránu jako jediný představitel přechodného rozumu planety Země a založíš tu s Miel nový rod, který dá vynikající potomstvo. A památka na lidstvo Země bude v tobě a ve tvých dětech zachována …“

„Počkej, otče,“ přerušil Jiskra Lagreema. „Mluvíš tak, jako kdyby lidstvo na Zemi již dávno přestalo existovat. A to přece ještě zdaleka není pravda. Nemohu posoudit, která z teorií je správná. Napadá mě však třetí možnost. Něco v ní pochází z teorie Omnimentu, něco z té tvé. Dejme tomu, že tu jde opravdu o přechodnou formu rozumného života. Není-li to však nemoc, pak ten zánik nemusí být přece osudově nevyhnutelný. Stačí do toho zasáhnout a tomu zániku zabránit. Nemyslím tím deguolizaci. Od Omnimentu beru jen ten princip vnějšího zásahu. Vidím ho však v něčem jiném: v rozumném přesvědčování. Vrátím-li se na Zemi v Drionu, který sám o sobě bude obrovským argumentem, a vysvětlím celému lidstvu, co ho čeká, nedá-li pokoj se svými nekonečnými válkami, určitě mi dopřeje sluchu a učiní vše, aby byl zánik odvrácen. Může se pak přece samo rozvíjet dál na ochuzené planetě a neuvolňovat ji jakémusi budoucímu životu. Co říkáš takovému třetímu řešení, otče?“

„Připouštím, Václave, že by to mohlo mít dobrý účinek. Obávám se však, že s tím zásahem přijdeš pozdě.“

„Proč? Když jsem přece Zemi opouštěl, nebyl tam ani náznak nějaké jaderné energie. Leda jen teoretické úvahy předních fyziků. Nemohlo se to přece zvrátit za tak krátkou dobu!“

„Zapomněl jsem, Václave, že máš velmi chabou představu o základních zákonitostech fyziky. Zejména pak o návaznostech mezi pohybem a časem. Nemohu ti teď o tom přednášet. Řeknu jen, že za dobu tvé nepřítomnosti uběhlo na Zemi dvacet pět až třicet let. Během tvé zpáteční cesty uplyne opět čtvrt století. Celkem tedy tvá nepřítomnost na Zemi potrvá přes padesát let. Tak netrpělivému a tak prudce se rozvíjejícímu rozumu to bohatě postačí k tomu, aby jadernou energii objevil, vyrobil spoustu ničivých zbraní a rozpoutal globální termonukleární požár. Obávám se proto, že se vrátíš příliš pozdě.“

Toto sdělení bylo pro Jiskru těžkou ranou. Zbledl a dlouho seděl nehybně se svěšenou hlavou. Myšlenky mu v ní vířily se zběsilou rychlostí a srdce těžce bušilo. Konečně se trochu ovládl a dospěl k rozhodnutí.

„Otče, Miel, drazí moji, já tam musím letět okamžitě!“ vypravil ze sebe zastřeným hlasem. „Třeba to ještě stihnu … Třeba … Jestliže už budou na pokraji střetnuti a nedají si říct, dám jim trochu čichnout toho deguolizačního plynu. Jen tak na měsíc nebo na dva, aby se uklidnili a dali si říct! Já je musím zachránit! Musím! A pak se k tobě vrátím, Miel, určitě se vrátím!“

„Nepustím tě samotného! Za nic na světě! Poletím s tebou, Václave! Nechci být bez tebe ani minutu, natož dlouhá léta!“ zvolala Miel a chytla se Jiskrovy ruky, jako by jí měl okamžitě odletět do vesmíru.

Lagreem se na ně díval posmutnělýma očima.

„Nebudu vás přemlouvat, děti moje. Vím, že jinak nedáte. Bude mi tu bez vás smutno. Ale co se dá dělat. Kdy odletíte?“

„Ihned, otče. Každá minuta je drahá,“ pevně řekl Jiskra.

„Rozloučíme se tedy. Nadlouho …“

A tak se radostné setkání po vítězství nad Omnimentem proměnilo, ve smutné loučení, obzvlášť těžké pro Lagreema, který věděl, že tentokrát se už své dcery nedočká. Neřekl však o tom ani slovo.

26

Znovu se neúnavný Drion řítí tmou a chladem galaktických dálav, znovu ve svých útrobách nese dvě bytosti posedlé láskou a touhou, neklidem a spěchem. Co je pořád žene napříč Galaxií? Proč si už nedají pokoj a neužívají svého štěstí v míru a pohodě nádherné Auriuly? Kdoví proč. Drion to rozhodně neví. Je stvořen jen k tomu, aby jim věrně sloužil a plnil jejich rozkazy.

Ty první týdny letu, kdy Drion nabíral potřebnou rychlost před ponořením do prvního černého tunelu, byl Jiskra neustále v jakémsi nervovém napětí, které občas propukalo v podrážděnost. Tu mlčel dlouhé hodiny, tu zas byl hovorný až běda, ale mluvil jen a jen o té své Zemi, co ho tam asi čeká a co všechno podnikne, aby ji zachránil. Miel dělala všechno, aby ho rozptýlila, byla vtělená dobrota, láska a shovívavost, ale Jiskrovu náladu se jí nepodařilo změnit. Nakonec ji napadlo, že by ho měla něčím zaměstnat.

„Připravuješ se na velký úkol, můj drahý, ale zatím se jím jen obíráš v myšlenkách, místo abys pro jeho uskutečnění připravil něco konkrétního,“ řekla mu jednou s laskavou výčitkou.

„Nevím, co by to mělo být, Miel,“ roztržitě odpověděl Jiskra, který zrovna měl období zamlklosti.

„Věděla bych o něčem. Co takhle pliarána? Dal bys do ní všechno, co jsme prožili, a ukázal bys to potom na Zemi lidem. Třeba do televize.“

„U nás žádná televize není, Miel. Leda ve fantastických románech.“

„Třeba už ji budou mít, než tam dorazíme. A když ne, uděláš z toho film.“

„Film mohu natočit rovnou z obrazovky logátoru. Pliarána shoří a nic po ní nezbude.“

„Aspoň se ale pocvičíš v sestavení scénáře a budeš to mít pak snadnější, až to budeš dělat naostro. Vyžádej si od Driona několik větších kusů s příslušnou přílbou, a já tě naučím, jak se s tím zachází.“

„Když jinak nedáš,“ podřídil se Jiskra se zjevnou nechutí a nařídil Drionu, aby potřebné věci vytvořil.

Dostali tak deset kusů velkých čistých pliarán a dvě p 1 i a s t r y, lehké přilbice pro převod zvukových a obrazových impulsů z mozku do pliarány. Miel si hned tu menší pliastru nasadila a začala čarovat nad jednou pliaránou. Když pak Jiskrovi předvedla její obsah, řekl již s patrným zaujetím:

„Ten přílet Drionu do našeho tábora u Železné hory se odehrál úplně jinak. A Petr Lapin vůbec nebyl takový hulvát, jak ho uvádíš. Ukaž mi, jak se ta pliastra nasazuje, zkusím to sám.“

A už měla Miel vyhráno. Od té doby se Jiskra dennodenně zaměstnával pliaránami. Zaplňoval je, spaloval, pozorně sledoval obrazy a vybíral to nejpodstatnější. Miel mu v tom účinně pomáhala: tu radou, tu vysvětlením, tu zas vyprávěním o tom, co Jiskra na vlastní oči neviděl. Ta práce je postupně oba zaujala natolik, že se u toho někdy i hádali. Důležité však bylo to, že Jiskrovo nervové napětí povolilo a chmurné myšlenky ho opustily.

Čas plynul a konečně nastal okamžik, kdy bylo třeba se odebrat do koarigonů. Poslední definitivní pliarána byla již mezitím skoro zaplněna. Zbývalo materiálu na několik minut.

„Necháme to zatím tak, Václave,“ navrhla Miel. „Až vyjdem z koarigonů, budeme mít čas, abychom to dodělali.“

Jiskra s tím souhlasil a už vedl ženu do vstupní haly, kde na ně čekaly krystalizační agregáty.

„Půjdeš do hajan první, holčičko. Musím ještě upřesnit s logátorem místo přistání a tak,“ řekl jí s úsměvem.

„Dobře, má lásko. Ale slib mi, že se dlouho nezdržíš. Je to už opravdu životu nebezpečné!“

„Jen klidně spi. Za půl hodiny tě budu následovat.“

Miel ho políbila a ulehla do svého koarigonu.

„Dobrou noc, můj muži…,“ pronesla ještě tiše a zavřela oči. Lože se nehlučně zasunulo do agregátu a ten s ním zmizel ve stěně.

Jiskru při tom pohledu až píchlo u srdce. Bleskla mu hlavou nehorázná myšlenka, že už Miel nikdy nespatří. Zahnal však tuto hroznou myšlenku, ovládl se a pevným krokem se vrátil do modrého pokoje. Zde pak vyvolal řídicí pult logátoru, uvedl ho do chodu a řekl:

„Poslouchej mě dobře, Drione. Přistání na planetě Zemi bez mého výslovného dovolení ti přísně zakazuji. Z koarigonů musím vystoupit hned, jakmile vzdálenost od Země bude činit jeden milión kilometrů. Přiměřené brzdění musíš provést dříve, než vystoupím z koarigonů. Miel však zůstane ve stavu koari tak dlouho, dokud ode mne nedostaneš příslušný pokyn. Místo přistání určím sám až po výstupu z koarigonů. Opakuj rozkaz!“

Hluboký hlas – přesná kopie Jiskrova hlasu, jenže zcela klidný a jasný – opakoval tento rozkaz a za sebe k tomu připojil, že všechno bude provedeno s absolutní přesností. Hlas také připomenul, že je nejvyšší čas, aby Jiskra rovněž ulehl do koarigonu.

„Dobře, dobře, starochu, neměj obavy. Už jdu!“ zabručel Jiskra a dal uklidit pult.

Když se Drion přesvědčil, že lidé jsou v naprostém bezpečí, nasadil pekelnou rychlost blízkou světelné a obrovskou spirálou se začal blížit k prvnímu černému tunelu. Tím započal ten nejdelší a nejsložitější úsek cesty, který Drion musel vykonat naprosto samostatně podle programu uloženého v paměti jeho vlastního logátoru. Zdolal tento úkol velice úspěšně, aniž přitom vnímal plynutí času. Pro něj tento pojem prostě neexistoval.

Nad lidmi v koarigonech neměl čas rovněž žádnou moc. Uplynulo ho dost a dost, ale Jiskrovi stejně připadalo, že je to jen několik vteřin, co zavřel oči a ponořil se do tmy, když je znovu otevřel a shledal, že je jeho lože z agregátu venku. Jen slabost, kterou cítil v celém těle, dostatečně svědčila, že si poležel bez hnutí hezky dlouho. Hned si také vzpomněl na svoje poslední pokyny Drionu, a to mu dodalo síly, aby se z prohlubně vyhrabal a aspoň trochu si protáhl údy. Popřál pak v duchu své ženě příjemné dospání a kolísavým krokem se vydal do modrého pokoje za logátorem.

Zde pak nechal vystoupit ze stěny současně řídicí pult i oranžový stůl. Do jedné ruky uchopil pohár s ionizujícím nápojem, druhou zapnul logátor. Než stačil pohár vyprázdnit, už na něj obrazovka nedočkavě blikala.

„Zdravím tě, Drione! Doufám, že černé tunely ti neublížily! Podej hlášení, kde se nyní nalézáme!“ bodře zvolal Jiskra a vzápětí slyšel odpověd:

„Jsem v naprostém pořádku, Jiskro. Naprogramovanou cestu jsem prodělal v nejkratší možné době. Nyní jsem vzdálen necelý milión kilometrů od planety Země. Brzdění započalo ve vzdálenosti deseti světelných dnů od hranic sluneční soustavy. Nyní je rychlost třiceti kilometrů za sekundu. Brzdění intenzívně pokračuje. Před dosažením zemské exosféry klesne rychlost na jeden kilometr za sekundu. Před dosažením stratosféry přejdu na plachtění a budu klesat s rychlostí pěti metrů za sekundu.“

Jiskra se na chvíli zamyslel, pak svraštil obočí a rozhodným hlasem pronesl:

„Potřebuji informaci, Drione! Z jaké vzdálenosti od Země jsi schopen získat přesné údaje o úrovni radioaktivity v atmosféře a na povrchu planety?“

Drion odpověděl:

„Ze vzdálenosti pěti tisíc kilometrů jsem schopen získat veškeré údaje o situaci na planetě nezbytné pro výstup lidí na její povrch bez ochranných skafandrů.“

„Dobře. Poslouchej rozkaz! Po dosažení vzdálenosti pěti tisíc kilometrů od povrchu planety musíš přejít na oběžnou dráhu a zahájit ten nejdůkladnější průzkum planety. Přistávání se zatím odkládá. O dosažení oběžné dráhy mi ihned podej hlášení.“

Drion opakoval rozkaz a znovu ubezpečil Jiskru, že ho provede s tou největší přesností.

Jiskra nechal řídicí pult venku, aby ho měl stále po ruce, a znovu si objednal oranžový stůl, tentokrát už s pořádným obědem. Pokud jedl a pil, napadlo ho, že Země už musí být vidět i pouhým okem, a tak nařídil Drionu průhlednost ve směru letu. Část stěny a podlaha okamžitě zmizely a Jiskra spatřil Zemi.

Byla ještě hodně daleko, ale už vypadala jako modravý měsíc, zatímco pravý měsíc se leskl jako zlaté jablko několik metrů od ní. Z toho pohledu na rodnou Zemi se Jiskrovi začalo svírat hrdlo a pálit oči. Raději proto honem průhlednost odstranil. Až později, až bude na oběžné dráze. Pak Zemi uvidí v celé její kráse. Kdy to bude? To se snadno spočítá: za třicet hodin. No nazdar, to není málo! Co bude dělat takovou dobu sám a sám? Napadlo ho, že by mohl vzbudit Miel, ale raději tuto myšlenku zapudil. Až po průzkumu. Musí mít napřed jistotu, že Země je v pořádku, že rozumný život na ní se rozvíjí a vzkvétá.

A co když tomu tak není? Co když je to už mrtvá, spálená planeta, odsouzená čekat tři miliardy let na nový život?

Zaháněl pryč takové otázky, aniž se pokoušel dávat na ně odpověd. Představa, že zůstal naživu sám z veškerého lidstva, ba dokonce ze všech živých tvorů na Zemi, ho děsila natolik, že se jí bránil zuby nehty.

27

Čas se vlekl nepředstavitelně pomalu.

Už dvakrát usedl Jiskra k oranžovému stolu se svými nejoblíbenějšími pokrmy, ale jen se v nich pošťoural. Neměl na jídlo ani pomyšlení. Dal si vysunout i postel, ale jen se v ní převaloval a ne a ne usnout.

Ale konečně se dočkal.

Obrazovka logátoru se rozsvítila a hluboký klidný hlas řekl:

„Volám Jiskru! Pozor, pozor! Právě jsem dorazil na stanovenou oběžnou dráhu kolem planety Země. Vzdálenost od povrchu planety činí pět tisíc kilometrů, rychlost letu devět kilometrů za sekundu. Přistupuji k průzkumu situace na planetě. Budou další rozkazy?“

„Nebudou, Drione! Plně se soustřeď na průzkum!“ vzrušeně zvolal Jiskra, avšak vzápětí se opravil a poručil si průhlednost.

Nyní spatřil Zemi v celé její velikosti a kráse. Ležela mu před očima jako obrovská koule zaplňující značnou část jeho rozhledu. Neviděl ani polovinu jejího povrchu, nanejvýš snad čtvrtinu, ale její oblost se mu nádherně rýsovala. Zbarvena byla modře, stříbřitě a žlutě. Napřed se v té změti skvrn, spirál a pruhů vůbec nevyznal, ale když se zadíval pozorněji, začal rozeznávat obrysy kontinentů a oceánů. Drion letěl nad Zemí od jihozápadu na severovýchod. Zrovna minul spodní výběžek Jižní Ameriky a mířil si to přes Atlantik k Africe.

Jiskra si mohl oči vykoukat, jak se usilovně snažil zjistit už napohled, zda je na Zemi všechno v pořádku. Nic však samozřejmě nezjistil. Afrika odplula pryč, přišel Indický oceán s jižními obrysy Asie. A když pak i Asie zůstala pozadu a dole se rozprostřela rozsáhlá modř Tichého oceánu, Jiskra byl vyrušen ze svého pozorování silným hlasem z ampliónu logátoru:

„Jiskro, pozor! Vyslechni důležité hlášení o situaci na planetě! Zjistil jsem značně vysokou úroveň radioaktivity ve stratosféře! Svědčí o tom, že asi před rokem se na povrchu planety odehrála početná série mocných atomových výbuchů. Dá se usuzovat, že je to následek globální jaderné války, v jejímž důsledku je planeta zamořena vysokou radioaktivitou a veškerý život na ní již zanikl. Výstup na povrch planety bez ochranných skafandrů je zcela nemožný. Čekám na další rozkazy!“

Amplión logátoru zmlkl. Drion se řítil dál nad Tichým oceánem, a Jiskra seděl v křesle a díval se na Zemi strnulým pohledem. Drion ještě dvakrát požádal přes logátor o další rozkazy a pak ho samočinně vypnul. Nastalo hluboké ticho. Jiskrovi bylo, jako by ho někdo udeřil klackem do hlavy. Vědomí měl napůl zastřené, v hlavě mu hučelo, před očima se mu rozplývaly modré kruhy. Zpráva o zániku Země ho zdrtila…

Kdyby jen tušil, jakého hrozného omylu se Drion dopustil! Osudovou shodou okolností se stalo, že hodinu předtím, než Drion dorazil na stanovenou oběžnou dráhu, provedla jistá nezodpovědná velmoc na Zemi pokusný výbuch mocné atomové nálože v atmosféře. V důsledku toho pronikla hluboko do stratosféry obrovská dávka radioaktivních částic. Drion je zaregistroval a měl je za důsledek mnohem starších globálních explozí. Jiskra však neměl ani tu nejmenší představu o vývoji atomových zbraní na Zemi, a tak ho ani nenapadlo, že by se Drion mohl zmýlit.

Když se Jiskra trochu vzpamatoval, rozhlédl se kalným zrakem po místnosti a chraptivým hlasem nařídil Drionu, aby zrušil průhlednost. Bylo nad jeho síly dívat se na Zemi, jež se mu nyní jevila mrtvá a děsivá. Jeho první myšlenkou pak bylo: honem dát Drionu rozkaz ke zpáteční cestě a vrhnout se do koarigonu, v němž člověk nemyslí a necítí, zrovna jako kámen.

Už chtěl svou myšlenku uskutečnit, ale vtom ho napadlo, že koarigon mu poskytne jen chvilkové zapomnění. A co potom? Dlouhý a šťastný život na Auriule? Nesmysl. Jak může být šťastný, když ho po celý život bude pronásledovat vidina mrtvé rodné planety, když se nikdy nezbaví bolestných vzpomínek? A co Miel? Může být šťastná po boku zlomeného, vyřízeného člověka? Takový hrozný osud jí nechce připravit. To ať na něj radši‘ zapomene.

A tak Jiskra dospěl k rozhodnutí, že odejde z Drionu na Zemi a nechá se tam tou zatracenou radioaktivitou zabít. Bezděčně si přitom vzpomněl na slova Omnimentu, jak lákavé je někdy vrhnout se po hlavě do propasti. Rozhodnutí vyžadovalo činy, a Jiskra tedy začal jednat. Zapnul logátor a hlasem, který sám nepoznal, vydal rozkaz:

„Drione, nařizuji ti, abys opustil oběžnou dráhu a začal klesat k povrchu planety s příslušným brzděním. Zároveň se musíš usměrnit na severní polokouli a na nejzápadnější část velkého kontinentu. Zde asi na 20“ východní délky a 49° severní šířky se musíš přiblížit k povrchu Země na vzdálenost tří kilometrů. V tomto bodě pak zůstaneš viset nehybně a na několik vteřin se otevřeš, abych mohl ven. Pro můj výstup do atmosféry planety mě musíš předem vybavit

padákem. Po mém odchodu přestane platit tvoje podřízenost mé osobní vůli. Musíš pak bez meškání nastoupit zpáteční cestu do Ortomiránu. Výstup mé ženy Miel z koarigonu v blízkosti Země se odvolává. Musí setrvat ve stavu koari, dokud nepřistaneš na kosmodromu Auriuly. Tento rozkaz, Drione, musí být neprodleně splněn!“

Tentokrát se ale stalo něco neslýchaného: Drion se pokusil svému pánovi odmlouvat:

„Tvůj rozkaz není rozumný, Jiskro! Za bezpečnost posádky ručím já a nikdo jiný. Výstup na planetu bez ochranného skafandru nemohu umožnit. Stejně tak nemohu opustit člověka na životu nebezpečné planetě. Brzdění a let ve směru udaných souřadnic jsem zahájil. Pro ostatní části rozkazu žádám příslušné změny!“

Touto starostlivostí Drionu byl Jiskra zaskočen. Napřed chtěl přistoupit na výstup v ochranném skafandru, ale včas si uvědomil, že ho pak Drion neopustí a bude sledovat na každém kroku. Postřehne-li, že se chce Jiskra ochranného skafandru zbavit, ihned ho přikryje tou svou bílou zdviží a vtáhne do svého nitra. Ne, ne, to se nehodí… Ale je tu jiná možnost: logický chyták!

„Poslouchej mě dobře, Drione,“ řekl Jiskra co nejklidněji. „Tvoje námitky zvážím. Řešení otázky výstupu se zatím odkládá. Pokračuj v letu k udanému bodu a o nic se nestarej. Jen mi vydej žádaný padák, abych si ho prohlédl a vyzkoušel. Až dosáhneš udaných souřadnic a začneš klesat kolmo dolů, dej mi o tom vědět.“

Drion rozkaz opakoval a současně vyhodil ze stěny brašnu s padákem. Jiskra si ho pozorně prohlédl a pak si ho připnul na záda pevnými popruhy. Teď už nezbývalo než čekat. Jiskra se posadil do křesla a zavřel oči.

Konečně se amplión logátoru znovu ozval: „Jiskro, pozor! Jsem nad stanoveným bodem na planetě ve výšce deseti kilometrů. Přistupuji ke kolmému klesání!“

Nato dal Jiskra Drionu tento rozkaz:

„Drione, nařizuji ti, abys mě od této chvíle nepovažoval za člena posádky! Jsem člověk z planety Země a jsem v tvých vnitřních prostorách nedopatřením! Ve výšce tří kilometrů nad Zemí mi musíš umožnit výstup, abych se vrátil na svou planetu. Jakmile odejdu, tvoje podřízenost mé osobní vůli bude okamžitě zrušena. Nastoupíš pak zpáteční cestu do Ortomiránu. Aby tě zbytečně nevzrušovalo radioaktivní okolí, přestaň po dobu klesání vnímat čidly vnější svět a zcela se soustřeď na vnitřní dění!“

Trvalo to dost dlouho, ale tento rozkaz Drion přece jen opakoval a slíbil, že ho splní. Jiskra pak uklidil řídicí pult logátoru a rozběhl se do vstupní haly.

Zde už dlouho čekat nemusel. Asi za deset minut se před ním objevil otvor. S trýznivou myšlenkou na Miel vyskočil ven.

Rázem ho obklopila tma a chladno. V obličeji ucítil prudké nárazy vstřícného proudu vzduchu. Když proletěl volným pádem asi tisíc metrů, škubl uvolňovačem a za pár vteřin pocítil, že se padák nad ním rozevřel.

V tu chvíli se vysoko nad jeho hlavou cosi oslnivě zablýsklo a ozval se rachot výbuchu. Byl to náraz letadla do „stříbrného balónu“, jehož vnější čidla v tomto okamžiku nefungovala.

„Proboha! Snad se něco nestalo s Drionem!“ vykřikl Jiskra do tmy a v tom okamžiku ho cosi prudce uhodilo do ramene a do prsou. Celým tělem mu projela pronikavá bolest, před očima se mu na všechny strany rozletěly různobarevné koule jako kleony a na auriulanském nebi. A vzápětí ztratil vědomí.

28

Pliarána dohořela a zhasla. Její obrazy končily v tom okamžiku, kdy se Miel odebrala do koarigonů. To ostatní jsem si už dovolil domyslit. Je možné, že to mělo jiný průběh, ale ty příčiny Jiskrova seskoku padákem mi připadají docela věrohodné, zvláště po tom, když jsem si ověřil, že den před srážkou letadla se stříbrným balónem nad Vysokými Tatrami byl jistou velmocí skutečně proveden mocný zkušební výbuch atomové bomby v atmosféře. Jiskra musel mít za to, že naše Země je již zničena termonukleární válkou. Jinak přece to, co nám pliarána ukázala, muselo mít úplně jiný závěr.

Stáli jsme s inženýrem Zakirovem před prázdným kamenem a dlouho mlčeli. Neměli jsme ještě v tu chvíli žádné představy o tom, jaká tragédie se mohla v Drionu odehrát po jeho příletu k Zemi, a necítili jsme proto nic než úžas a ohromení. Ani mluvit se nám o tom nechtělo.

Mlčky jsme se vydali na zpáteční cestu do městečka.

V hotýlku, kam jsme se vrátili vyčerpáni spíš duševně než tělesně, nás čekala nová rána. Kulaťoučký usměvavý recepční nám zároveň s klíčem od pokoje předal obálku. Byl v ní stručný dopis od předsedy vyšetřovací komise. Sděloval v něm s protokolární stručností, že neznámý člověk ze stříbrného balónu, v němž jsme poznali svého přítele inženýra Václava Jiskru, zemřel v noci na dnešek, aniž přišel k vědomí. Zároveň nás žádal, abychom ho navštívili ještě dnes, nevrátíme-li se příliš pozdě.

Když jsem Rasulu Chanbekoviči obsah dopisu přeložil, strašně se změnil v obličeji a tiše řekl:

„Je po všem, příteli, a nemá cenu se o tom s někým bavit. Vy dělejte, co chcete, ale já si půjdu lehnout.“

Vzal si klíč a odešel do pokoje.

„Nějaké nepříjemnosti?“ zeptal se recepční s účastí.

„Ale ne, nic zvláštního …,“ broukl jsem nevrle a vydal se rovnou za plukovníkem.

Přijal mě hned a vypadal nanejvýš ustaraně. Hned se zeptal, proč nepřišel také soudruh Zakirov.

„Nedivte se, soudruhu plukovníku. Jiskra byl jeho přítel. Dost ho ta zpráva sebrala a raději si šel lehnout.“

„Chápu, chápu … Pokud vám ale rozumím, dosud trváte na tom, že muže ze stříbrného balónu znáte a že je to jistý inženýr Václav Jiskra z Prahy.“

„Ano, trváme na tom. Omyl je tu naprosto vyloučen.“

„No dobrá. A co ten váš jantarový jehlánek? Našli jste ho?“

Povzdechl jsem a pokusil se vyhnout přímé odpovědi: „Teď už snad na tom ani nezáleží, soudruhu plukovníku.“

„Dejme tomu. Ale přesto, našli jste ho nebo ne?“

„Tak tedy ano, našli.“

„Dovolíte, abych se na něj podíval?“

„Našli jsme ho, soudruhu plukovníku, ale už ho zase nemáme. Jiskra si totiž přál, aby ten jehlánek, kterému říkal pliarána, byl neprodleně spálen. Předpokládali jsme, že to raněnému nějak pomůže, a tak jsme ho tedy spálili. Ale zřejmě to jeho přání mělo jiný důvod. Pliarána shořela a nic z toho nebylo.“

„Opravdu nic?“

„Opravdu, soudruhu plukovníku. Ani popel po ní nezbyl.“

„Tak, tak… Pliarána. Divné slovo, co? Z jaké řeči je to slovo a co vlastně znamená?“

„Je to pro nás stejná záhada jako pro vás.“

Plukovník chvíli zamyšleně mlčel, pak řekl: „Je kolem toho až moc všelijakých záhad. Ten jeho padák, vaše návštěva, ten jantarový jehlánek, který jste spálili a který se nazývá cizím slovem

pliarána. A nakonec to jeho blouznění hodinu před smrtí. Máme je natočené. Napřed mluvil česky, naprosto plynně jako rodilý Pražák. Málem jsem vašemu tvrzení uvěřil, že je Čech a že je z Prahy. Ale najednou začal volat svou ženu jménem Miel a hned přesedlal na jakousi jinou, cizí řeč, jaká na Zemi ani neexistuje. Ano, soudruhu, neexistuje. Už jsem si to ověřil u předních jazykoznalců. A nakonec nás překvapil úplně. Najednou byl hrozně vzrušený a křičel zcela obstojně rusky: Střílejte! Basmači nás obcházejí zleva!‘ Pak zase přešel na tu neznámou řeč, v níž se často opakovala slova Miel a Drion. Zdá se, že ten člověk se zúčastnil utkání s basmači v sovětské Střední Asii. Ale jak jsem zjistil, poslední basmači byli likvidováni v roce 1930, tedy před dvaapadesáti lety. Nemohl tedy s nimi bojovat tento mladý, sotva třicetiletý muž, ať už je, kdo chce,“

„A přece s basmači bojoval,“ řekl jsem tiše.

„Jak to myslíte?“

„Doslova, soudruhu plukovníku. A na důkaz svého tvrzení mohu doplnit vaši sbírku záhad ještě jednou záhadou. Podívejte se na tuto malou fotku,“ a s těmito slovy jsem vyndal z náprsní tašky starou Jiskrovu fotografii a podal ji plukovníkovi. „Je to váš muž ze stříbrného balónu?“

Plukovník se na ni podíval a hned řekl:

„Ano, je to on!“

„A ted ji obraťte a přečtěte si, co tam stojí. Je to rusky.“

„Nevadí, umím rusky dost dobře,“ ujistil mě a četl nahlas: „Příteli Jurovi Burkoňovi od staršího kolegy V. Jiskry v upomínku na objevení Železné hory. Pohoří Altaj dne 28. března 1929.“

„A pár týdnů nato se u té Železné hory odehrál boj s basmači, který Jiskra sice šťastně přežil, ale hned nato zmizel a objevil se teprve zde, při té havárii letadla.“

„Snad mi nechcete namluvit, soudruhu, že ho unesli ufáci, vozili ho vesmírem a vrátili pak stejně mladého, jako byl předtím? Nejsme přece malé děti!“

„Nic takového netvrdím, soudruhu plukovníku, ba ani nechci tvrdit. Právě proto, že nejsme malé děti! Ačkoli jsem přesvědčen, že nekonečný vesmír, plný záhad a tajů, existuje nejen v představách dětí a dětských spisovatelů, ale i v té nejreálnější skutečnosti. Ale to jen tak mimochodem. Tu fotku vám ponechám, soudruhu plukovníku. Jako malou kompenzaci za to, že jsme vás se soudruhem Zakirovem zbytečně obtěžovali.“

Pak už jsem se s plukovníkem rozloučil a odešel do svého pokoje. Rasula Chanbekoviče jsem našel ve velmi skleslém stavu. Nevěděl jsem, jak bych ho potěšil a povzbudil, a tak jsem ho vyzval k práci:

„Na truchlení není čas, milý příteli! Musíme ihned zapsat všechno, co nám pliarána ukázala! Tak se vzchopte a dejme se do toho!“