Ján Fekete

Hudba pro vesmířany

I. KAPITOLA

STAROSTI DOKTORA JAFERETA

Byly doby, kdy doktora Jafereta zajímalo mnoho věcí. Rád hrál šachy i hokej, sbíral mince i starožitnosti, čítával verše, cestopisy a historické romány, každou neděli chodil s rodinou na procházky, filmoval a dvojčatům Gretě a Henrikovi ukazoval stromy a barvy nebo oblaka z Oblačné galerie Niciho Marty, protože v nich objevil jedinečnou krásu proměnlivosti a pohybu přírody i úchvatné působení času. Někdy trochu maloval a studoval archeologii a později začal psát odborné články do lékařských časopisů, protože po otci zdědil – jak se říká – literární vlohy a své objevy si nechtěl nechávat jenom pro sebe.

Zájmy však zmizely ve chvíli, kdy začal pracovat v nemocnici.

Oddělení pro děti postižené nemocemi ze znečištěného ovzduší a zamořených potravin bylo v nemocnici pověstné jako nejhorší. Někteří lékaři mu říkali docela prozaicky – trestnice. Práce v tomto oddělení byla totiž ustavičným hromaděním problémů, které většinou nebylo možno vyřešit, protože měly své kořeny mimo nemocnici. Vedoucí lékař zde nezápasil jenom o zdraví dětí, ale musel den co den bojovat s lidmi, kteří dětem ubližovali a připravovali je o zdraví a – co bylo nejhorší – ničili jim nejúčinnější léky: ticho, klid a čistotu. Majitelé továren, malí a velcí znečišťovatelé ovzduší, vody i půdy, a tím i křehkých dětských organismů, nerespektovali výzvy a prosby lékařů. Jejich vinou se nejednou stalo, že lékař měl smutnou povinnost oznámit rodičům: „Vaše dítě zemřelo ve dvě, ve tři… o půlnoci… na úsvitu.“

V lepším případě říkával:

„Doufejte, maminko, doufejte jako my. Zázraky se dějí i v medicíně.“

Doktor Jaferet se ujal nevděčného úkolu s nadšením humanisty. Někdy se zdálo, že se narodil jenom pro práci v nemocnici. Byly dny, kdy pracoval od časného rána do půlnoci. Část pracovní doby věnoval i osvětové činnosti. Vytvořil si okruh spolupracovníků a společně s nimi působil na veřejnost, aby účinněji chránila životní prostředí města a jeho okolí.

V posledních dnech už ani nechodil domů. Přespával v ordinaci, uzavřený světu, rodině, všemu. V tom kolotoči práce nevnímal dokonce ani bombastickou zprávu, že na Zemi přistáli neznámí kosmonauté z vesmírných dálek, tajemní a zvláštní. Přistáli – no a co? Změnili se tím lidé? Změnilo se vůbec něco? Změnil se svět? Ne! Polovina lidstva je vesmířany nadšena a druhá polovina se jich bojí. Pro doktora Jafereta existovaly mnohem důležitější věci. Trápilo ho, že hyne Země a lidé s ní a není síly, která by situaci změnila.

Ale Jaferet se vzepřel: Tou silou budu já, musím jí být! Opakoval si to ustavičně, aby se povzbudil. Protože nadšení může vyprchat rychle. Je jako éter…

Doktor Jaferet seděl za pracovním stolem, zalitým béžovým světlem starožitné lampy, kterou mu darovaly děti k nedávným pětatřicátým narozeninám. Protože se zdržoval víc v nemocnici než doma, postavil si ji na stůl v ordinaci. Měla mu připomínat Henrika a Grétku, nadějný párek, který naštěstí nestonal tolik jako ostatní děti z Hlavního města. To ho uklidňovalo, protože na vlastních dětech nejlíp pozoroval, jaké zázraky může udělat důsledné dodržování předpisů.

Začal vypracovávat statistiku typů znečištění, jeho množství, růstu, reakci a vzájemného prolínání. Při psaní držel tužku pevněji než jindy. Suchopárná čísla, z nichž odborník mohl vyčíst tak mnoho, ho zlobila. Ciolkovskij jednou řekl: „Země je kolébkou lidstva, ale v kolébce není možné žít věčně.“ Ruský vědec jistě netušil, jak obdivuhodné proroctví vyslovil. Myšlenka Ciolkovského se stala skutečností. Člověk vyrostl, ale znetvořil přitom kolébku. Teď z ní utíká jako zbabělec. Nad čísly statistiky se doktor Jaferet přestal divit skupinkám kosmonautů, kteří se na Zem nevrátili a rozhodli se založit vesmírové kolonie na nehostinných sousedních planetách nebo na jejich měsících, i když bylo skoro jisté, že bez materiální pomoci ze své kolébky zahynou. Navzdory tomu obdivuhodně riskovali. Jejich odvaha ho dráždila.

Nehostinnost na Zemi nezavinily jenom nové exhaláty, ale i staré skládky na dně moří a oceánů, kde se z poškozených kontejnerů začal uvolňovat radioaktivní odpad. Nerozumně vytvořená skladiště z konce minulého století změnila některá moře v obrovské vodní nádrže beze známek života. Ryby, medúzy, řasy, plankton i vodní rostliny vyhynuly během tří čtyř let. Krajiny kolem hnilobně zapáchajících mrtvých moří na tom nebyly o nic lépe. Šestkrát až sedmkrát se zvýšila úmrtnost novorozenců. Radioaktivní jed pronikal klikatými cestami do štítných žláz plodů a vraždil je snadno a krutě. Tito človíčkové nikdy nespatřili svět – svou pozemskou kolébku. Snad je to tak lepší… uvažoval doktor Jaferet.

V severských zemích a ve výše položených horách, kde sníh dosud nebyl zázračnou přírodní zvláštností, se ochránci přírody i lékaři trápili jiným, stejně vážným problémem. Na sněhové přikrývce se poměrně snadno koncentrovaly látky, znečišťující vzduch, zvlášť sloučeniny chlóru a fluoru. Proto zde vládl přísný zákaz hrát si, sáňkovat, lyžovat. Policie musela vytvořit zvláštní zimní strážní hlídky. Ale i přes důslednou, pravidelnou a v posledních měsících už nepřetržitou kontrolu onemocnělo víc než dvě stě dětí a jejich rodičů v zapadlých osadách, kde problematiku životního prostředí nebrali vážně.

Situace v Hlavním městě nebyla o nic růžovější. Spíš naopak. Měla jenom jiný průběh a podobu. Smogové poplachy byly na denním pořádku právě tak jako svítání a soumrak. Ve městě žilo dvacet pět miliónů obyvatel a při větší smogové vlně vznikal chaos, který někdy vrcholil panikou – naštěstí nikdy ne takovou, aby lidé zapomněli na nejzákladnější pravidla pořádku a vzájemné pomoci. Doktor Jaferet však předpokládal, že zbytky lidské statečnosti a síly se dřív nebo později vyčerpají a jednou dojde k neštěstí, které zničí město, nebo v lepším případě změní v hřbitovy jenom několik čtvrtí… Tak mu to vycházelo z neúprosných čísel statistiky.

Vypracovával ji už druhý týden a její výsledky ho vůbec nepotěšily. Doufal jenom v omyl ve výpočtech. Nikdy netoužil po omylu tolik jako teď. Při opětovné kontrole mu však vyšel týž výsledek. Zněl děsivě: možnost katastrofy.

„Za tři dny prožijeme těžké chvíle,“ obrátil se doktor Jaferet ke zdravotní sestře Ingrid. „Připravte, prosím, seznam dětí z těchto ulic,“ ukázal na čmáraninu, která byla ve skutečnosti narychlo načrtnutou mapou. „Děti musíme stůj co stůj dostat do bezpečí. Podívejte se, kolik volných míst bychom získali úpravou pokojů!“

Sestřička přikývla a hned se pustila do práce. Měla vzácný talent měnit, doplňovat a dotvářet strohé doktorovy příkazy v souvislý a srozumitelný souhrn požadavků a návrhů.

Doktor Jaferet mezitím opustil ordinaci a seběhl po schodech o patro níž, kde bylo oddělení pro děti postižené exhalatismem – nemocemi ze znečištěného životního prostředí. Opatrně otevřel dveře prvního pokoje.

„Jak se drží naši pacienti?“ zašeptal doktor za zády sestřičky.

„Spí,“ odpověděla sestřička klidně. „Zdá se, že dnešní noc bude…“

„Pssst! Ať to nezakřikneme,“ zarazil ji doktor. „Koneckonců je nejvyšší čas mít aspoň jednu noc klidnou… Sotva stojím na nohou.“

„Měl byste víc dbát o sebe, pane primáři. Žijeme jenom jednou.“

„Snažím se,“ přinutil se Jaferet k úsměvu a na znamení souhlasu jí jemně stiskl rameno. „Kdyby se něco dělo, vzbuďte mě.“

Vzápětí odešel, ale po chvilce opět neslyšně otevřel dveře.

„Chovám se podivně, viďte?“ povídal, stoje na prahu.

„To je z únavy, pane primáři.“

„‚Určitě… Chtěl jsem vám říci, abyste hned ráno všechny děti z velkých pokojů přemístila na rehabilitační oddělení. Několik dní se budeme muset bez něho obejít. Uvolněné místnosti je nutno připravit pro nové nešťastníky.“

Poslední věta sestřičku zarazila. Primář se už odnaučil dávat si pozor na slova. Když přišel do nemocnice, hlídal je pečlivě, protože si uvědomoval význam každé slabiky i hlásky. Výběrem slov se snažil šířit mezi spolupracovníky dobrou náladu. Vždyť co má lepší vliv na neustále zkoušeného člověka než právě povzbuzení hřejivým slovem? Ale v posledních týdnech začal doktor Jaferet staré dobré zvyky zanedbávat. Už si nedělal iluze.

„Nešťastníky…,“ trochu nechápavě zašeptala starší žena po doktorově odchodu. Ale když se podívala na spící děti, přemohla ji lítost a hlas nabyl jiné barvy.

„Opravdu nešťastníky.“

Doktor Jaferet po návratu do ordinace zatelefonoval domů a chvilku rozmlouval s manželkou. Potom zkontroloval seznam pacientů z ohrožených částí města. Byl úplný. Pak se natáhl na postel.

Spal sotva třicet minut, nanejvýš třicet pět, když se mu do spánku vkradl známý hlas.

„Lahoda se probudil,“ oznamovala mu sestřička Ingrid. „Zatím je klidný, ale… Víte, jaký bývá Patrik před záchvatem. Mermomocí si chce hrát se zvířátky.“

„Lahoda… zvířátka…,“ probouzel se doktor. „To je zajímavé přání.“ Vstal z postele a protřel si oči. „Kde mu teď seženu zvířátka? No co, podívám se na něho.“

Doktor Jaferet si oblékl plášť. Byl jenom o málo bělejší než primářova tvář.

II. KAPITOLA

LEVAN KORNEL SI PŘIPRAVUJE PROJEV

Levau Kornel, jeden z nejvýznamnějších lidí Hlavního města, stál před zrcadlem a nadneseně gestikuloval.

„Jsme šťastni, nesmírně šťastni a nadšeni, drazí občané Země, protože konečně nadešla chvíle, kdy se sbratří dvě vesmírné civilizace… Ne, to potřebuje efektnější obraz… Když… když si podají ruce a pocítí své teplo dvě vesmírné civilizace. Nic nádhernějšího, nic velkolepějšího si člověk nepřál od chvíle, kdy si uvědomil nekonečnost světa, rozlehlost vesmíru a jeho…“

Vtom vešel do místnosti muž středních let, mohutný a silný, i když trochu přihrbený, jako by se styděl za svou výšku. Hned zamířil k starci, který s papírem a tužkou v ruce stál před velkým zrcadlem, a suše mu oznámil:

„Pane Kornele, všechno je v pořádku.“

„Výborně! A co dav? Už ho rozehnali?“

„Neřekl bych, že ho rozehnali. Nešlo to, protože výtržníků bylo příliš mnoho. Policie musela pracovat spíš psychologicky. Víte…“

Kornel prudce mávl rukou.

„Dobře. Co se dělo po odchodu policie?“

„Policisté vůbec neodešli. Hvězdolet hlídá elitní jednotka. Ale určitě všichni do jednoho odejdou, jakmile využijete svého postavení.“

„Nejsem si tím úplně jist. Adolfe. Policie má vynikající možnost se proslavit. Bude těžké je odtamtud odehnat… Opravdu těžké.“

Kornel se zamračil. Prsty poklepal po Napoleonově portrétu. „Pravda, zkusím udělat něco rozumného.“

„Musím vám ještě říci, že zatkli několik mládenců.“ pomalu rozšifrovával svou zprávu Adolf Uráníus. „Ale nemyslím, že by jim hrozilo nebezpečí. Incident měl poměrně mírný průběh… Trochu křiku, trochu vyhrožování. Vyslechnou je a propustí.“

„To je tvůj názor?“

„Můj i Zipserův. Mluvil jsem s ním, protože Mellek mě jaksi přehlíží.“

„Mě přehlížet nebude. A co je s Valbou? Už přiletěl?“

„Ano. Jé důsledný a přesný jako vždycky.“

„Ten chlapík je jako hodinky, čert aby ho vzal. Hra,“ ušklíbl se Kornel a zadíval se na nevelkou olejomalbu; byl na ní Caesar. „Přišel, viděl, zvítězil… Výstižné, Adolfe, no ne? Poprvé jsem spokojen, že jsme toho člověka jmenovali prezidentem Prvního družicového města.“

Levan Kornel se znovu ‚ušklíbl, postavil se před zrcadlo a zaujal řečnickou pózu. Chvilku se sám sobě obdivoval, potom se posadil za masivní pracovní stůl.

„A co výtvarný výbor? Schvaluje můj návrh?“

„Vcelku ano,“ odpověděl Uránius bezbarvým hlasem. „Připomínky měli jenom k organizaci televizního přenosu. Prý musíme respektovat požadavky televizních společností. Podle nich je nutno ceremoniál uspořádat v bezprostřední blízkosti hvězdoletu. Měl by tvořit pozadí celého přenosu.“

„Rozumím,“ přikývl Kornel a něco si zapsal do poznámkového bloku. „Předpokládám, že je to už všechno.“

„Ne, pane Kornele. Na ceremoniálu musí být přítomná i veřejnost, protože jde o svátek celého lidstva.“

„Snad mají pravdu… Uděláme jim to k vůli.“ Kornel se začal procházet po kanceláři. „Když tak o tom přemýšlím, ceremoniál by se mohl pořádně protáhnout. Zkrátíme ho, vynecháme zbytečnosti, a snad i vesmířané budou spokojenější. Čertví, jestli mají rádi velké slavnosti.“ Levan Kornel se opřel o stůl. Tvář mu zbělela. „No nic. To jsou už moje starosti. Ty, Adolfe, zaběhni do hudebního studia a připomeň jim, aby nadále hledali a zkoušeli. Cestou se zastav u Daubnera a řekni mu, aby zůstal v kanceláři. Budu ho potřebovat.“

„Jako by se už stalo, pane Kornele,“ řekl Uránius a chystal se k odchodu.

„Moment, Adolfe,“ přísně zastavil sekretáře Kornel. „Nezapomínej, že máš být k Valbovi vlídný Milý a vlídný, Adolfe, rozumíš?“

Uránius zvážněl, přeměřil si Kornela, ale přisvědčil. Vtom Kornelův hlas změkl: „A… prosím tě… nenechal bys mi léky? Necítím se dobře.“

„Léky jsou jako děti, pane Kornele,“ mudroval Uránius. „Musí být ustavičně pod dozorem. Ale pokusím se přijít co nejdříve.“

„Ano… ano… No, jdi… ,“ breptal Levan Kornel, potlačuje zlost „já do té doby připravím seznam hostů.“

„To bude má starost. Vy si připravte projev,“ pobízel Kornela sekretář. „Musí lidi okouzlit.“

„Připravím, neboj se“

Adolf Uránius odešel. Kornel zabubnoval prsty po stole, promnul si oči a vzápětí začal pracovat. Papír s konceptem projevu odsunul stranou a stiskl zelený knoflík na holografickém aparátu. Videofon s plastickým obrazem mu namontovali teprve nedávno. Když se na stříbřité obrazovce objevila pracovnice ústředny, Kornel ožil.

„A jéjej, Xenie! Zase máš ten nemožný účes a la hvězdokupa?“

„Podle nejnovější módy, pane Kornele,“ odpověděla dívka bez váhání. Zvykla si už na všechny možné poznámky – štiplavé, veselé, ironické, nudné i upřímné. Zmínka o vesmíru nyní telefonistku potěšila, protože mohla zareagovat na nejnovější události. „Vždyť v těchto dnech má význam, nemyslíte? Co když jsou vesmířané právě odtamtaď? Z Andromedy nebo z Vlasů Bereniky. Moje máma říká, že jsou z Jupitera.“

„Ach děvčátko, kéž by byli! Jupiteřané…“

V aparátu náhle zašumělo a jemně zapraskalo. Obrazovka ožila novým prostředím.

„Komisař Mellek.“ představil se muž na obrazovce a hned sáhl po starém klasickém sluchátku. Videofon neměl rád. Připomínal mu televizor, který už několik desítiletí otravuje svět a skutečné živé lidi naučil vnímat své přátele, stejně živé a skutečné jako televizní program.

„Kornel! Nechte teď sluchátko stranou, pane komisaři. Vidíte mě dobře?“

„Dobře, pane Kornele. Vůbec nestárnete.“

„Ani o vás se to nedá tvrdit,“ násilně se usmál Kornel.

„Žádné vrásky, žádné napuchlé tváře. Co dělat, práce detektiva je dnes příjemnější než práce státního úředníka v nudném úřadě. Nevzal byste mě mezi vás?“

„Staré kádry nebereme. No, k věci, pane Kornele. Co potřebujete?“

„Maličkost, Melleku. Vybrat smítko z oka… Povězte mí, prosím, pravdu, jak se ta věc dostala až na váš stůl, kdo vyšetřoval ten mumraj kolem hvězdoletu?“

„Hm, kdo…? Chcete toho ode mne moc.“

„Dověděl jsem se, že Zipser,“ řekl Kornel bez okolků.

„No, řekněme, že Zipser, ale celý případ uzavírám já. Zaujal mě, jde o nepochopitelnou událost.“

„Určitě… Věřte mi, mrzí mě víc než vás. Za chvilku začne slavnostní ceremoniál. Já jsem, jak víte, hlavním řečníkem. Přišlo by mi vhod, kdybych mohl mezi řečí utrousit, že vesmířané si nepřejí, abychom kvůli nim dělali lidem nepříjemnosti. Co se stalo, už se nenapraví.“

„Pravda pravdoucí.“

„Potěšil byste mě,“ nedal se přerušit Kornel, „kdybyste zadržené propustil. Byli to hlupáci.“

„Zipser mi říkal něco jiného. Hlupáky umíme rychle přesvědčit.“

„Promiňte, jestli Jsem se nevhodně vyjádřil. Myslím si, že byli nedočkaví. A mě také zlobí chování vesmířanů. Už jsou tu skoro dva dny a my o nich nevíme nic, absolutně nic.“

„Ale vy jste nebyl rebelovat.“

„Mám přece svou důstojnost.“

„No a vidíte, oni ji neměli. Zajímá mě, proč ji neměla ta hrstka výtržníků.“

„Říkám, nemohli se dočkat. Nakonec, nestalo se nic strašného. Význam takové události, jako je přistání vesmířanů, vyžaduje naši toleranci a ohleduplnost. Buďme lidští… Vezměme v úvahu velikost chvíle, její poslání a dějinnou symboliku.“

„Řečičky,“ zavrčel Mellek. Průběh rozhovoru ho začal zlobit. A už vůbec se mu nelíbil Kornelův nátlak. Ale s Kornelem není možné mluvit drsně, Mellek proto zmírnil tón. „Dohodněme se takhle, pane Kornele. Pokusím se chlapce, skutečně jsou to spíš chlapci než muži, vyslechnout co nejdřív. Potom je pustím, ať si jdou, kam chtějí. Opravdu je tu nechci držet navěky. Pro mě je ta pakáž zlatým dolem na tříbení mysli. Prostuduji jejich dušičky a propustím je.“

„Jestli je to tak, jsem spokojen,“ řekl Levan Kornel s přemáháním přívětivě. Ale jeho tvář prozrazovala pravý opak. Koutky úst mu poškubávalo, jako by se mu na nich usadila dotěrná moucha. „Ale mám ještě jednu prosbu a na ni bych nerad slyšel vyhýbavou odpověď nebo výslovné zamítnutí. I policista musí pochopit, že příchodem vesmířanů začíná nová epocha v dějinách lidstva. Zdá se, že mě neposloucháte, pane komisaři.“

„Poslouchám, poslouchám, projevy totiž zbožňuji.“

„Můj sekretář mi oznámil,“ pokračoval Kornel, nevšímaje si Mellekovy ironické poznámky, „že hvězdolet vesmířanů střeží policie. No, nelíbí se mi to, třebaže chápu a schvaluji vaši ostražitost. Představuji si to takhle: V tichosti stáhnete vaše lidi a já se postarám, aby vesmířany hlídali naši lidé, civilisté. Vyznají se v práci aspoň tak dobře jako vaši tvrdí hoši. Za chvilku začne televizní přenos a kamera by je mohla snadno objevit. Policisty poznáte už z dálky. Jaký rozruch by to vyvolalo ve světě, o tom nemusíme mluvit. Svátek je svátek, ale tam kde je policie, se svátek lehce změní v… v soudní jednání. My však chceme vesmířany přivítat co nejlidštěji, radovat se z velikosti okamžiku…“

„Dnes máte řečnický den, pane Kornele,“ ozval se komisař už s neskrývanou Ironií v hlase. „No co, musím kapitulovat. Rád udělám člověku po vůli, když argumentuje jenom výřečností. Své lidi, přirozeně, odvolám, jakmile to uznám za vhodné.“

„Děkuji. V podstatě jste správný chlap, pane komisaři, jenom kdyby s vámi nebylo tolik práce… Doufám, že se ceremoniálu zúčastníte.“

„Když mi zaručíte, že mě neobjeví kamera, určitě přijdu. Třeba po čtyřech. Vesmířany mám rád. Zatím nikoho nezavraždili, neokradli, nepodvedli,“ řekl Mellek mrzutě a rázným gestem vypnul aparát.

„Trouba,“ ulevil si Kornel a začal se procházet po kanceláři. Náhle pocítil potřebu čerstvého vzduchu. Mimoděk otevřel okno a zhluboka se nadechl. Potom se vrátil ke stolu. Opřel se o něj a opatrně poskládal své těžké tělo do hlubokého křesla. Vzápětí zasténal a svinul se do klubka. Taktak nahmatal na stole tlačítko zvonku. A pak ještě jednou… A ještě jednou.

V zoufalství si vzpomněl, že Uránius odešel do hudebního studia. Kdoví kdy se vrátí. Za hodinu? Dřív? A hlava ho bolela dál ‚a hrudníkem mu škubaly záchvaty.

Bolest se střídala s uvolněním.

Uplynulo půl hodiny. Zazvonil. Přešla minuta, přešlo pět minut. Znovu zazvonil. Netroufal si vstát, cítil, že jenom vsedě, s hlavou nakloněnou dozadu, nezemře bolestí. A bolest strašně, strašně nesnášel…

Zatímco čekal na příchod tajemníka, přeběhl zrakem po stěnách vyzdobené místnosti, jako by se s ní loučil. Z obrazů na něho hleděly podivuhodné bytosti z cizích světů, které vybájila malířova fantazie, a ze sousední stěny zase portréty Napoleona. Caesara, Alexandra Makedonského a Simóna Bolívara – Kornelových oblíbených hrdinů ještě ze školních let. Hleděli na něho a mlčeli… Nepomáhali mu.

„Slyšel jsem vás zvonit… Máte záchvat?“ lekl se Uránius ve dveřích. „Plíce, nebo hlava?“

„Zřejmě obojí, Adolfe,“ zaúpěl Kornel.

„Hned vám dám injekci… Raz dva se vám uleví.“

Po injekci Kornel ještě chvíli skřípal zuby, sténal, trhal papíry, vykřikoval podivná slova o Zemi, světě, lidstvu.

„To proklaté okno!“ vztekal se Kornel, když se mu trochu ulevilo. „A Mellek, čert aby ho vzal! Z toho rozčilení jsem… jsem úplně zapomněl, že nesmím otvírat.“

„Už dávno jsem chtěl okno upevnit.“

„Teď ho můžeš i přibít. Adolfe. Přitluč ho!“

„Hned, pane Kornele.“

„Dnes se ve vzduchu usadila příměs olova, že?“

„Právě tak, pane Kornele.“

„Ještěže tě mám po ruce, Adolfe… Jdu si odpočinout. Do ceremoniálu musím být v pořádku. Myslím, že do té doby pookřeju. Poslyš, kdyby se tu ukázal Valba, promluv si s ním, ano?“

„Samozřejmě. Instrukce se nezměnily?“

„Ne. Ale postačí, když mu řekneš něco o hudební soutěží…“

Kornel vstal a odebral se do vedlejší místnosti, kde měl zařízen poměrně skromný byt, jediný jeho žijící příbuzný – mladší bratr – žil v Tasmánii, a tak mu skromný byt docela stačil. Uránius chtěl Kornela podepřít, ale ten jeho pomoc nepřijal. Jak říkával, nerad pouštěl cizí lidi do své tajné komnaty.

„Dobrou zábavu, starouši,“ usykl Adolf Uránius za odcházejícím šéfem. Pak se podíval na hodinky a dal se do práce…

III. KAPITOLA

ROZPAKY INŽENÝRA VALBY

Z hotelu vyšel na ulici zamračený muž. Kráčel rychle a jaksi nepřirozeně, skoro poskakoval, jen před honosnou budovou nové pošty zmírnil krok, protože si uvědomil, že není na Satelitu, ale na Zemi, kde je větší přitažlivost…

Prezident Prvního družicového města inženýr Rodem Valba měl za sebou špatnou noc. I jindy spával jako na jehlách, ale tentokrát obtíže nesouvisely jenom s rozdílnými podmínkami života na Zemi a v Prvním družicovém městě, ale i s podivnou atmosférou kolem přítomnosti vesmířanů na Zemi.

Pozemšťané čekali celé století na setkání s cizí vesmírnou civilizací a nepředstavovali si je v růžových barvách. Počítací stroje vypočítaly několik pozoruhodných alternativ setkání, ale každá z nich byla situována do vzdálenější budoucnosti a předpokládala, že objeviteli budou obyvatelé Země.

Příchod vesmířanů lidi zaskočil. Překvapení bylo o to větší, že hosté z vesmírných dálav nechtěli s lidmi komunikovat a setkání s nimi se vyhýbali. To lidi zneklidnilo. Především chtěli vědět, z které části vesmíru kosmonauté pocházejí. Na Zemi přiletěli nenápadně a nepředvídaně. Vědci, stejně tak jako laici, mohli jenom hádat: jsou vesmírní hosté z Proximy Centauri, z okolí Barnardovy hvězdy, z Andromedy, z Delfína, či z menší, dosud neevidované chladnoucí hvězdy v blízkosti našeho Slunce?

Jenom dvě věci z života vesmířanů byly jisté: že disponují nesmírně rozvinutou technikou a dorozumívají se řeči připomínající hudbu. Podle konstrukce hvězdoletu, který měl tvar kvádru a velikostí připomínal přibližně desetiposchodový dům, si Valba snažil vytvořit jakous– takous představu o podobě vesmířanů. Ale nebylo to tak jednoduché, protože mysl i představivost mu ovlivňovaly desítky filmů, soch a obrazů, které přibližovaly vesmírné civilizace prostřednictvím fantazie umělců. Hvězdolet nebyl v podstatě velký a navenek nevypadal nijak komplikovaně. Byl spíš jednoduchý než složitý. Temná barva a hluboké stopy po hvězdných mikrometeoritech prozrazovaly dlouhou cestu. Drobná zařízení trčící z trupu korábu zase naznačovala, že vesmířané by mohli být důvtipní, bystří a pravděpodobně i jemní, něžní, laskaví.

Skutečnost, že se dorozumívají hudbou, Valbu potěšila. Nebyl hudebník, ale chápal sílu a velikost hudby.

Jestliže se vesmířané opravdu dorozumívají hudbou, uvažoval Valba, nemohou být krutí, zlí, necitliví a lhostejní. Konečně i naše řeč se vyvíjí směrem k hudebnosti. Vyžádala si to koexistence s počítači a dalšími aparaturami, bez kterých by už člověk nemohl existovat. Hudební chápání řeči, vlnění tónů, záchvěvy hlasu, jeho dynamičnost a rytmus byly počítačům srozumitelnější než všední, mnohotvárná a pro stroj nepřesná lidská řeč.

Valba byl vděčný Kornelovi, že ho pozval na Zem, aby se jako zástupce Prvního družicového města zúčastnil přivítání vesmířanů. Už se nemohl dočkat. Dokonce se začal zabývat myšlenkou, že se vesmířané zúčastní ceremoniálu a při něm konečně vystoupí z tajemné anonymity. Snad již stačili pochopit Zemi a její zvyklosti. Snad se už aklimatizovali a zvykli si na přitažlivost nové planety. A možná, jsou-li opatrní, stačili už objevit všechno, čím by mohli obyvatelům Země uškodit.

Zástupce Prvního družicového města neměl až do ceremoniálu žádný závazný program, kromě setkání s Kornelem, který včera podcenil smogový poplach a teď se dává do pořádku. Na Satelitě – jak mnozí Pozemšťané nazývali První družicové město – problémy se smogem nemají. Kyslík, který obyvatelům Prvního družicového města produkuje rostlinstvo a řasy, si chrání jako oko v hlavě, ne-li víc.

I navzdory nezdravým životním podmínkám měl Valba Zemi stejně rád jako své mimozemské bydliště. Vždyť v Marsbergu na Zemi prožil nejkrásnější roky života.

Tady chodil do školy, tady se poprvé zamiloval, tady má většinu přátel, a zde si také uvědomil, že ať se pozemšťan ocitne kdekoli, ve vzpomínkách se bude ustavičně vracet na Zem, do své kolébky. Odtud pocházejí prameny oddechu a síly, zotavení a odvahy, pokroku a míru, tady se vytvořily míry pro všechny tvůrčí hodnoty, uznávané i na Satelitě.

Mimořádně rád měl Valba zejména Oblačnou galerii Niciho Matty, který byl svého času průkopníkem nového uměleckého směru. Kdo dobře znal dějiny Země, věděl, že právě v období Mattova života, to znamená v letech 2012-2068, S3 na jediné živé planetě sluneční soustavy začalo měnit životní prostředí v nekontrolovatelný bouřlivý živel. Matta byl prvním výtvarníkem, který pochopil novou nepříjemnou skutečnost, a ve spolupráci s některými geofyziky se mu podařilo vytvořit obdivuhodné dílo – zachránil desítky nejkrásnějších kumulů, cirrů, nimbusů a jiných oblačných útvarů a navěky je zkonzervoval nad rozlehlým územím Vonné pahorkatiny. Před sluncem, větrem a dalšími povětrnostními činiteli je ochránila důmyslná a dost drahá meteoaparatura. Stálo to však za tu námahu. Galerie se stala turistickou atrakcí a v době, kdy zbývající část oblohy byla zatažena olověnou oponou mlh, připomínala lidstvu, jak obdivuhodnou tvůrkyní pestrosti a nádhery byla příroda. Zachráněná oblaka těšila, povzbuzovala, probouzela obdiv a úžas.

Po návštěvě v Mattově galerii se Valba zastavil v Kornelově kanceláři.

„Pan Kornel vás nemůže přijmout,“ zdůvodňoval šéfovu nepřítomnost Adolf Uránius. „Měl zase záchvat, naštěstí tentokrát menší.“

„To je mrzuté. Bude do ceremoniálu v pořádku?“

„Jako byste neznal jeho náturu! Když jde o vážné věci, dokáže vstát z mrtvých. Má devět životů jako kočka.“

„Určitě nás přežije. Pan Kornel byl kdysi…“

„Znám lidi, kteří si přejí opak.“

Valba se soustředěně zahleděl na sekretářovu zachmuřenou tvář a zvážněl. Bylo to jisté: výčitka patřila jemu. Proč se rozhovory s Kornelovým tajemníkem vždycky zvrtly v hádky a ponižování, to si Valba neuměl vysvětlit. Nějaký důvod jistě je, ale Valbovi se nikdy nepodařilo zjistit jaký, ačkoli se na něj několikrát ptal. Uránius se pokaždé dělal nechápavým a Kornel, zúčastnil-li se hovoru, vždycky jen mávl rukou.

„Nechal mi pan Kornel nějaký vzkaz?“ přemohl se Valba, ignoruje tajemníkovu poznámku. „Protože pořád ještě nevím, proč mě pozval na Zem.“

„Přirozeně, něco vám vzkázal. Připravuje se hudební soutěž. Soutěž bude nevšední, originální a… nesmírně potřebná,“ Uránius se zlomyslně usmál. „Hudebníci by měli vytvořit dílo, které by se stalo dorozumívacím prostředkem mezi námi a vesmířany. Jde o experiment, který může – ale také nemusí – přinést užitek. Ale rozhodně musíme vyzkoušet všechno, co by nám otevřelo vrátka k vesmířanům.“

„Co mám já společného s hudební soutěží?“

„Mnoho. Víme, že v Prvním družicovém městě pracuje několik schopných skladatelů-bioniků. Tak nějak se přece nazývají mozartové, co napodobují a využívají v každé skladbě ptačí zpěv?“

„Prosím vás, pane Uránie, není vhodná chvíle na plácání. A už vůbec ne na ironické.“

„Nezdá se mi, že plácám nebo ironizuji, pane inženýre. Jste jenom příliš domýšlivý. Pan Kornel si přeje, aby se do soutěže zapojili všichni vaši skladatelé… A mohl byste přemluvit i Martina Lahodu.“

„Dobrá,“ ochotně přisvědčil Valba, „to je maličkost. Myslel jsem si, že jde o vážnější problémy.“

„Tenhle problém je vážný, víc než vážný,“ vzrušeně zareagoval Uránius. „Chceme se dorozumět s vesmířany..“

„Vím… Jaký je termín?“

„Děsivý, pane inženýre. Hm, den dva!“

„Žertujete!“ Den dva! To je skoro k ničemu.“

„Nežertuji,“ klidně odpověděl Uránius. „Bohužel, taková je pravda. Nevyhlašujeme soutěž s tradičními podmínkami, ale…“

„Potom je celá soutěž obyčejný humbuk. Není možné ji brát vážně… Soutěž s nožem na krku!“ zlobil se Valba.

„Musíme jí brát vážně. Hledáme cesty, jak navázat kontakt s vesmířany.“

„A je vůbec jisté, že ve hvězdoletě jsou vesmířané?“

Samotného Valbu překvapila ta smělá otázka. Ale potěšil ho tenhle náhlý nápad. „Co když je hvězdolet prázdný, řízený automaticky?“

„Všechno je možné,“ namítl Uránius, „ale tohle ne. Přítomnost živých tvorů je neoddiskutovatelná. Ve speciálním hudebním studiu zkoumají jejich reakce. Tak co, zapojíte do soutěže vaše hudebníky?“

Valba pozoroval Uránia.

„Nemohu říci ne,“ pravil nakonec. „Mládencům v družicovém městě přirozeně oznámím, co od nich chcete. Ale nemohu vám to stoprocentně slíbit. K tvorbě je třeba času, inspirace, nálady…“

„Inspirace přece nechybí. Je dokonce úžasná – vesmířané na Zemi! Lepší si ani neumím představit.“

„Jistě, jistě, pane Uránie. Máte pravdu. Budu naléhat, aby se naši skladatelé trochu potrápili.“

„Výborně. A pak že si nedokážeme ani jednou přátelsky porozprávět!“

Valba očima znovu přeměřil tajemníka. Nevyznal se v něm. Nálady, či spíš rozmary, měnil rychle a efektně jako chameleón barvy. Ale, uvažoval Valba, chyba může být i ve mně. Rychlý přechod z uzavřeného a čistého prostředí družicového města do otevřeného a zamořeného prostředí Země na mne mohl působit víc, než si uvědomuji.

„Pozdravujte pana Kornela,“ nečekaně se rozloučil s tajemníkem, který začal být sdílný, i když se už delší dobu ustavičně díval na hodinky.

„Smím se zeptat, kam jdete?“

„Kdybych věděl…,“ vyhnul se odpovědi Valba. Sám ještě nevěděl, co udělá v příštích hodinách. „Snad se porozhlédnu po městě.“

„Vysílačku máte?“

„Tady je,“ poklepal Valba na levý knoflík na kabátě.

„Tak na brzkou shledanou, pane prezidente. Šéfa nezapomenu pozdravovat. Určitě ho to potěší.“

Valba se ještě jednou podíval na Uránia, pokukujícího na hodinky, a zase nevěděl, co si má o něm myslet. Co převládá v jeho povaze? Upřímnost, čestnost, zlomyslnost? Nebo jenom poslušně plní Kornelovy příkazy?

Když odcházel z místnosti, ustálil si myšlenky na nejpřijatelnější charakteristice: Adolf Uránius je zvláštní a rozporný člověk. A asi také snaživý. A poslušný… No, rozhodně je zajímavý.

Ano, ano, velmi zajímavý.

IV. KAPITOLA

VESMÍŘANÉ POSLOUCHAJÍ HUDBU

Inženýr Valba vyskočil na pohyblivý chodník. Původně chtěl navštívit Lahodovy, ale té myšlenky se vzdal. Bratři mu neutečou, nejdřív je potřeba oznámit domů, co se děje na Zemi. Měl by si pospíšit, protože každá sekunda odkrajuje z termínu soutěže vzácné okamžiky. Ale… kdyby do Prvního družicového města oznámil jenom několik všeobecných údajů o soutěži, čertví co by si o něm pomysleli. Neměl rád poloviční práci, tři roky mu trvalo, než ji vyloučil ze života Prvního družicového města, a teď se s ní má představit svým přátelům?

Uvědomil si chybu, které se dopustil při rozhovoru s Urániem. Uvažoval: Jestliže měl Kornel jenom slabší záchvat, prostě jsem se neměl nechat odbýt a měl jsem se k němu vnutit. Mohl jsem říci: Volal mě Kornel, chci s ním tedy mluvit! Nebo jsem měl líp jednat s tajemníkem. Co na tom, že jsme na sebe jako vosy? Chtějí soutěž, dožadují se naší účasti, dobrá, ale musíme o ní vědět všechno. A snad i víc. Celá soutěž je totiž jaksi zvláštní… Zvláštní jako Uránius? Že by byla soutěž jeho akci? Ví o ní opravdu i Kornel?

Valba se opřel o zábradlí pohyblivého chodníku. Zadíval se na město. Právě míjel školu, do které chodil Patrik Lahoda. Už si nemohl nevzpomenout na přátele. Začal mít výčitky svědomí, že je ještě nenavštívil.

Snažil se na ně zapomenout: Prvořadé jsou povinnosti, potom mohou přijít na řadu návštěvy, zábava, druhořadé věci. Třebaže byl nespokojený a zmatený, nezlobil se na sebe jenom usilovně uvažoval: Čím to je, že v družicovém městě jsem vyrovnaný, veselý a šťastný, ale sotva přistanu na Zemi, zmocní se mě podrážděnost a podezřívavost?

Neodpověděl si na tuto otázku, protože ho vyrušil signál z vysílačky. Hned stiskl knoflík zesilovače.

„Zde Valba, slyším.“

„Zde centrála… Zde centrála. Slyšíme vás dobře, pane prezidente.“

„Já vás také. Prosím, mluvte.“

„Za devadesát minut vysíláme zprávy do Prvního družicového města. Máte pro své lidi nějaký vzkaz?“

Valba váhal. Další vysílání bude až za dvě hodiny, pravda, nepožádá-li o mimořádný vysílací termín, na který má jako prezident Prvního družicového města právo.

„Slyšíte nás?“ naléhala centrála.

„Slyším, dobře vás slyším,“ získával čas Valba. „Mám starosti… Chci se dostat do hudebního studia, toho specializovaného, odkud vysílají hudbu vesmířanům. Nevím, kde se tohle studio nalézá. Jsem na pohyblivém chodníku asi půl kilometru za školou Astronoma Helia. Právě přijíždím k Červené křižovatce.“

„Moment, hned se podíváme na mapu.“ Vysílačka umlkla. Valba se mohl podívat na Červenou křižovatku z ptačí perspektivy. Byla prázdná. Jenom dvojíce opravářů něco montovala na ekologický semafor. „Musíte se vrátit, pane prezidente. Vystupte na devatenáctém kilometru a potom přestupte na žlutomodrý chodník.“

„Jak je to daleko?“ vyzvídal Valba.

„Od devatenáctého kilometrovníku přesně dva tisíce šestnáct metrů.“

„Děkuji. A teď diktuji vzkaz pro družicové město… Na Zemi vypsali hudební soutěž pro vesmířany. Potvrzuji, že dorozumívací řečí vesmířanů je opravdu hudba. Ať jazykovědci pomohou hudebním skladatelům. Soustřeďte se na bionickou hudbu. Termín soutěže je dva dny. Zbývající instrukce pošlu později. Všechny pozdravuji.“

„Příjem byl velmi čistý, pane prezidente. Na slyšenou.“

„Na slyšenou. A děkuji. Velice jste mi pomohli.“

Valba měl ještě několik sekund zapjatou vysílačku, ale centrála se už neozvala. Vypnul vysílačku, sestoupil z chodníku a nastoupil na sousední, jedoucí opačným směrem.

Díky informacím z centrály se za deset minut ocitl před starou budovou rozhlasu. Provizorní tabulka s poetickým textem Hudba pro vesmířany prozrazovala, že je na správné adrese.

Ve studiu byl ruch, jaký stará budova rozhlasu nepamatovala ani v době vysílání olympijského zpravodajství. Lidé se ustavičně motali sem a tam, předbíhali se, odbíhali, vzrušeně šeptali. Jen režiséři a dramaturgové seděli, ale také neklidně. Ustavičně pozorovali střelku detektoru reakcí. Dívali se na ni soustředěně jako na vzrušující film. Když se střelka přiblížila k hranici nezájmu, což se stávalo často, rázem změnili druh hudební nahrávky.

„Jsou to obdivuhodné bytosti,“ informoval nečekaně hosta jeden dramaturg. „Každá nová píseň, symfonie, árie, suita či nejmodernější skladba je zprvu ohromně zaujme, ale postupně o ni ztratí zájem. Zdá se mi, že čekají na něco jiného. Namouduši, dal bych deset let života za to, kdybych jim vyhověl. Zajímá vás to?“ Valba nadšeně přikývl a dramaturg pokračoval: „Snad největší zájem mají o hudbu bionickou. Ta je, jak dobře víte, nejbližší přírodě. Škoda že nemáme vír: nahrávek… Ale vy na Satelitu…“

Vtom hudební dramaturg, zavalitý muž, nahlédl do detektoru reakcí. Nechápavě zakroutil hlavou.

„Vidíte? Znovu ztrácejí zájem. Pomalu jim už nebudeme mít co přehrávat,“ stěžoval si. „Zkuste Borodina,“ obrátil se k technikovi.

Teď chápu ten šibeniční termín soutěže, pomyslil si Valba a v duchu se Kornelovu tajemníkovi omlouval.

„Prosím vás,“ odpoutal se Valba od vzpomínek. „Jak se vám podařilo namontovat do hvězdoletu reproduktory a aparáty detektorů? To by přece znamenalo, že jste vesmířany už viděli.“

„Ne,“ pokrčil rameny dramaturg, pečlivě kontrolující číselník aparatury. „Reproduktory jsme pouze přisunuli k hvězdoletu a vesmířané si je pak už sami přenesli na svou loď. Celou věc jsme i nafilmovali, ale filmy zmizely.“

„Jak to?“ Valba otázku skoro vykřikl.

„Co já vím? Prý je někdo ukradl z laboratoře. Divné, že? Ale kameramani tvrdí, že naši techniku odnášeli do hvězdoletu roboti. Prý nebyli větší než dětské hračky.“

„To je zajímavé,“ nadchl se Valba.

„Zajímavé,“ přisvědčil dramaturg, „ale ještě spíš záhadné a zvláštní.“ Dramaturgův hlas zvážněl, zněl nevrle. „Nad hvězdoletem nepřeletí nic, ani moucha, ani smítko. Ráz dva je to vtáhne dovnitř. Věřte mi, občas jsem z vesmířanů zoufalý. Co od nás mohou chtít? Aby si nás tak nakonec nespletli s koncertním sálem.“

Dramaturgova úvaha, hněvivá i vtipná zároveň, Valbu v duchu rozesmála. Mohlo by to tak být – koncertní sál ze Země! Pozemšťanům by to muselo jedině zalichotit. Ale vesmířané sotva přišli na Zemi kvůli hudbě, i když žádný předpoklad nelze vyloučit. Ani ten, že vesmířané neexistují a reprezentují je roboti…

„Jak jste se dověděl, že se vesmířané dorozumívají hudbou?“ zeptal se znenadání Valba.

„Prostě nám to oznámili, když jsme nastoupili do práce.“ vmísil se do rozhovoru zvukový technik, obsluhující aparaturu, „jeden kameraman totiž řekl, že zaslechl jakési štěbetání, či co. Byly to prý takové citlivé a melodické zvuky.“

„Mohla to být i halucinace,“ namítl Valba.

„Pochybuji. Zdravý člověk nemívá zvukové halucinace.“

„A neříkal vám ten kamarád,“ vyzvídal Valba, „ještě něco? Například o přistávacím manévru?“

„Přistávací manévr neviděl.“

„A znáte lidi, kteří ho viděli?“

Zvukový technik pokrčil rameny. Neznal.

„Já byl u hvězdoletu.“ vmísil se do rozmluvy dramaturg, „protože jsem měl povolení. Ty štěbetavé zvuky jsem opravdu slyšel. Nejdřív jsem si myslel, že je vydává motor hvězdoletu. Ale počítače, které zvuk analyzovaly, potvrdily naše dohady. A kdyby snad někdo zapochyboval,“ dramaturg si zapsal hodnotu z číselníku do připraveného bloku, „nepřesvědčí mě o opaku. Byly to živé, citlivé zvuky. Když jsem je zaslechl, až mě zamrazilo. Nevím, jestli se správně vyjádřím, ale cítil jsem v nich něco naléhavého… Něco smutného.“

Inženýr Valba se zdržel v hudebním studiu čtvrt hodiny. Byl by se zdržel i déle, protože zvědavých otázek by měl na celý den, zejména když se technik a dramaturg rozhovořili, ale pracovnice produkce mu uctivě, ale neodbytně oznámila, že se zpřísňují příkazy a bez zvláštního povolení jsou cizí osoby ve studiu nežádoucí. Neprotestoval, za poslední rok si zvykl i na nepochopitelnější zákazy, příkazy a předpisy. Tyhle byly aspoň oprávněné, šlo přece o mimořádnou situaci.

Po odchodu z hudebního studia využil Valba svého práva a požádal centrálu o mimořádné spojení s Prvním družicovým městem. Předseda Svazu hudebních skladatelů odmítl zúčastnit se soutěže. Valba ho nepřesvědčoval, uznal jeho výhrady. V družicovém městě neměli rádi chvatnou práci. Potěšilo ho však rozhodnutí, že Zemi pomohou nahrávkami starších skladeb bionického charakteru. Snad z nich bude nějaký užitek.

Hned, jak inženýr Valba vypnul aparaturu vysílačky, podíval se na hodinky. Do ceremoniálu chyběly necelé tři hodiny, má tedy ještě dost času na návštěvu Lahodových.

Cestou k nim však spatřil něco neobvyklého, co ho přimělo sestoupit z jezdícího chodníku. Na terase nad Říčním náměstím postávali lidé. Přemohla ho zvědavost. Celé město bylo jako po vymření, a tady najednou takový ruch. Proč? Co se stalo?

Jak se po chvilce dověděl, přineslo pár podnikavců na terasu dalekohledy, které přibližovaly hvězdolet vesmířanů. Těch dalekohledů tu bylo asi patnáct. Valba přistoupil k stařečkovi, který seděl na kufru a čekal na skrovný výdělek. Zaplatil mu předem terroláxovou mincí a vzápětí se postavil ke starému vojenskému dalekohledu.

Zprvu neviděl nic pozoruhodného. Všiml si anténky, tmavých průzorů, oloupané barvy na stěnách hvězdoletu, zdeformovaných povrchových přístrojů a drobných trychtýřků, které mohly být očima a ušima hvězdoletu. Ale potom Valbovu pozornost upoutaly věci, které jsou běžné i na Zemi a na pozemských raketách – žebříky. Příčky na nich však nebyly vodorovné, ale šikmé. Proč? Co to může znamenat? Je taková i tělesná konstrukce vesmířanů? Mají na jedné straně těla kratší končetiny než na druhé? Nebo to nejsou žebříky a sestupové cesty?

Valba usilovně přemýšlel, ale nepřišel na nic rozumného.

„Trápí vás ty žebříky?“ zeptal se majitel dalekohledu. Zářil štěstím, že si má s kým zkrátit dlouhou chvíli. „No, mladý pane, tím si láme hlavu každý. Ale já vám povím, co je to za žebříky. Už několikrát jsem na nich viděl takové podivné malé třpytivé… něco… Zelenkavé a tmavě červené.“

„Nepodobalo se to hračkám?“

„Ano, podobalo. Máte pravdu. Živý tvor by asi tak nemotorně nechodil.“

„Mohli to být roboti?“

„Mohli. Snad. Ale jsou jiní než naší. Takoví přihrblí, spíš širší než delší.“

Valba znovu pohlédl do dalekohledu, ale neměl štěstí. Roboty nespatřil. Rozloučil se se stařečkem a slíbil mu, že se u něho ještě zastaví.

K pohyblivému chodníku se vracel vzrušený. Roboti existují, neskrývají se, ustavičně pracují. Proč však neopouštějí hvězdolet? Zkoumají atmosféru? Poslouchají rozhlasové a televizní vysílání a učí se řeč, aby se pozemšťanům představili srozumitelným jazykem? V každém případě něco dělají, a to je dobré znamení…

Konečně došel k domu bratří Lahodových. Zazvonil. Zatímco čekal, hádal, kdo mu otevře. Martin? Ivan? Marta. nebo malý Patrik? Uplynula minuta a dveře zůstávaly zavřené.

Zazvonil ještě jednou. Potom znovu zmáčkl zvonek. Podržel na něm prst déle než jindy. Nakonec nesměle zaklepal. Zaklepal i podruhé a potřetí. Nic, ticho…

Valba se jen nerad smířil se skutečností, že Lahodovi nejsou doma. Přece jim předem oznámil, že přijde. Nemohl sice uvést přesnou hodinu příchodu, ale Lahodovi si to až dosud vždycky zařídili tak, že po Valbově zprávě, že se u nich objeví, někdo zůstal doma a čekal ho. Teď ne. Nešlo mu to do hlavy.

Rozhodl se, že jim nechá vzkaz: Ubytoval jsem se v hotelu Skafandr, ozvěte se… Stiskl tlačítko zvukové paměti, ale namísto signálu příjem zablikalo červené světlo, že aparatura nefunguje.

V. KAPITOLA

ÚNOS VLASTNÍHO DÍTĚTE

V ordinaci doktora Jafereta bylo živo jako v úle. Od rána do podvečera se tu lidé ustavičně střídali jako na letišti: děti, rodiče, personál nemocnice, zahraniční lékaři, novináři, vědci, úředníci z průmyslových závodů. Teď v Jaferetově nemocnici seděli a zaujatě debatovali meteorologové, ekologové a strážci pořádku. Společně připravovali smogové předpovědi na nejbližších čtyřiadvacet hodin a podle nich vypracovávali bezpečnostní opatření. Byla to užitečná práce, ale pokaždé nepřinesla očekávané výsledky. Někdy začal smog zamořovat celé město nečekaně brzy, nebo se projevil jinak, než předpověděla Jaferetova skupina.

Úspěch předpovědí nemohl proto být vždycky stoprocentní, ačkoli si Jaferet přál, aby každé smogové nebezpečí mělo očekávaný průběh. Dosud mu to vycházelo tak, že na tři předpovědi připadala jenom jedna správná. Koeficient úspěšnosti by byl vyšší, kdyby s Jaferetovou skupinou důsledněji spolupracovali největší znečišťovatelé ovzduší Hlavního města.

Doktor Jaferet začínal každou poradu pochybnostmi, zda práce, kterou dělá navíc a jen z dobré vůle, není zbytečná. Před týdnem se mu jedny večerní noviny dokonce vysmály. Nazvali ho fantastou a šarlatánem. Podle nich mají smogové teorie stejný význam jako předpovídání fotbalových výsledků. Přinášejí štipec potěšení ze hry a nic víc…

Jaferet chtěl noviny žalovat pro urážku na cti, ale když zvážil všechny argumenty, ustoupil. Včas si uvědomil, kdo stojí za veřejným útokem na jeho jméno a co se za tím skrývá. Majitelé největších továren ve městě by ho rádi odradili od práce, kterou veřejnost začínala brát vážně.

„Prosím, pánové,“ zahájil Jaferet poradu, „dejte se do toho! Budeme postupovat podle obvyklého pořádku.“

„Podle pozorování astronomů bude zvýšená sluneční aktivita,“ začal referovat mladý meteorolog. Nemluvil dlouho, připomněl jenom podstatné věci. Na závěr uvedl hodnoty povětrnostních činitelů: teploty, tlaku, vlhkosti vzduchu a na mapu zakreslil směřování vzdušných pásem.

Po meteorologovi se rozhovořil zástupce Sdružení místních továren. Klidně, bez vzrušení, vysvětlil přítomným, jaké chemické látky má obsahovat dým, vypouštěný z továrních komínů v nejbližších hodinách. Nejvyšší číselné hodnoty uvedl u síry, olova, kadmia, sodíku a manganu.

Zatímco zástupce SMT hovořil – a jeho řeč byla dost dlouhá – přísedící si občas zapsali do poznámek nějaké číslo. Totéž dělali i tehdy, když mluvili další účastníci porady – lékaři, psychologové, policisté z ochranného sboru, piloti speciálních letadel, rozhánějících smogová mračna a zástupci Ústavu pro ochranu Země.

Sotva dozněly poslední informace, meteorolog zručně zakódoval všechny nutné údaje a oznámil je ekopočítači. Neuplynulo ani deset patnáct sekund a ordinaci se rozlehl pomalý kovový hlas:

„Dnes budou tři smogová zamoření. Typ dvanáct bé a gé ve dvanáct dvacet, typ dvacet osm cé a bé ve čtrnáct nula nula a typ patnáct ká a ef v osmnáct třicet dva. Všechna tři smogová zamoření potrvají devět až jedenáct minut. Pozor, nyní hlásím směr proudění. První typ: směr proudění jihojihovýchod, maximální výška tři sta až tři sta osmdesát metrů, stupeň ohrožení deset v městské zóně é, stupeň ohrožení sedm v zóně dé…“

Kovový hlas ekopočítače ještě chvíli oznamoval údaje. Jakmile počítač domluvil, doktor Jaferet se obrátil k zástupcům Sdružení městských továren:

„Slyšeli jste… Lékaře a pracovníky ochranného sboru čeká nepříjemný den. Kdybyste nám, pane zástupce, pomohl, dnešek by mohl i navzdory této předpovědi proběhnout bez větších následků. Lidem ve městě by se pořádně ulevilo, kdyby o jedenácté přestala pracovat Howardova továrna.“

„Bojím se, pane primáři, že to nebude možné. Na Satelitě potřebují několik tun oceli. Před nedávnem měli větší havárii a urgují dodávku. Sami nejsou schopni…“

„Musíme pány ze správní rady přesvědčit. Ty dvě hodiny výpadku si mohou vynahradit prací v noci. Není totiž možné zapomenout na skutečnost, že dnes bude slavnost uvítání vesmířanů.“

„I já se přikláním k názoru doktora Jafereta,“ pravil zástupce Ústavu pro ochranu Země. „Opravdu je už nejvyšší čas, aby vláda schválila dodatek k zákonu, který povýší naši instituci na orgán s pravomocí. Jako poradní orgán jsme jenom k smíchu. Lidé od nás čekají zázraky, a my zatím můžeme jenom krasořečnit.“

„Já udělám, co mohu,“ ohradil se zástupce Sdružení místních továren. „Věřte mi, prosím, že jsem ve Sdružení největším reptalem. Ale výroba je výroba. Majitelé továren mají po ruce tolik argumentů, že mé nikdy neobstojí. Bohužel…“

„Opravdu bohužel,“ opakoval kdosi a ostatní němě přikývli.

„Chcete ode mne ještě něco?“

„Ovšem,“ Jaferet zdvihl hlavu od svých poznámek. „Ovšemže chceme. Druhé smogové zamoření se může zmírnit, když pár minut po jedné v Chemickém syndikátu na určitou dobu zastaví práci nebo aspoň vyloučí takovou výrobu, která produkuje škodliviny.“

„Zase padla kosa na kámen,“ oznámil zástupce továrenského sdružení a trpce se usmál. „Los dnes padl právě na nejdůležitější objekty. Abyste věděli, v Chemickém syndikátu totiž finišují. Zítra odletí zásobovací raketa na Mars. Termín jejího startu se už několikrát přesunul, protože nám vždycky vyhověli a zastavili práci. Řeknu upřímně, že v Chemickém syndikátu dnes výrobu nezastaví. Jsem si tím jist.“

Jaferet se rozhlédl kolem sebe. Na tvářích všech přítomných postřehl rozpaky. Třikrát čtyřikrát poklepal perem o stůl a potom vstal.

„Stále víc a víc uvažuju o tom, proč se tu vůbec scházíme. Snažíme se, podpichujeme se navzájem, hádáme se, vidíme a cítíme, že Země umírá – a výsledek je nulový.“

„Podnikatelé jsou ze staré gardy,“ přihlásil se znovu zástupce SMT. „Kdyby měli děti a viděli by to, co jsem viděl já v téhle nemocnici, určitě by přemýšleli a jednali uvážlivěji.“

„Tak je pozvěte k nám na exkurzi,“ řekl uštěpačně doktor Jaferet. Byl rád, že kolegové ze skupiny pochopili jeho úmysl. Před měsícem se mu podařilo prosadit, aby se nescházeli v Ústavu pro ochranu Země, ale v jeho ordinaci.

„Nemají čas,“ odpověděl zástupce, „a to znamená, že nemají zájem.“

„No což,“ uzavíral diskusi doktor Jaferet, protože mě už čekaly jiné povinnosti, „musíme doufat, že zítra budeme úspěšnější.“

Po strohém rozloučení doktor stiskl tlačítko videofonu.

„Můžete dát děti na chodbu,“ zašeptal do obrazovky. Sestřička ochotně přikývla z obrazovky.

Doktor vyšel z pracovny a z dálky pozoroval rozpaky mužů, kteří procházeli koleni nemocných dětí. V posledních týdnech ho už netrápilo svědomí, že je nemilosrdný a krutý k ubohým dětem i k bezmocným členům pracovní skupiny. Chtěl je stůj co stůj vyprovokovat, aby pracovali ještě usilovněji. Od jisté doby začal každý způsob ochrany Země pokládat za dobrý.

Když sestřička děti zase přemístila, Jaferet se stal na čas učitelem. Procházel mezi postýlkami, hladil děti a vyprávěl jim o minulosti Země, o její někdejší čistotě a kráse, o voňavém dešti, o pestrobarevném mostě duhy, o zázračných létajících květech, které nazýval motýly. Nakonec promítl dětem své filmy o oblacích. Děti jásaly, a dokonce i ty, které měly strnulé údy, sebou házely na postýlkách.

„Kdo se bude snažit co nejdřív uzdravit, ten se mnou půjde do oblačné galerie. Tam uvidíte, co je nádhera,“ rozplýval se Jaferet. Na chvíli byl opět šťastný, protože v drobných, zvědavých očkách dětí se zatřpytil nový pocit – pocit spokojenosti a radostného očekávání.

Děti chtěly žít.

Třída byla doktorovým vynálezem. Nešlo mu o učení. Na to neměl oprávnění. Chtěl mermomocí probudit v těžce nemocných dětech naději na přežití. Chtěl jim dát nový lákavý cíl, který by děti povzbuzoval, těšil a rozradostňoval, a zároveň je připoutával k Zemi a k povinnosti jí pomáhat…

Po neobvyklém vyučování doktor Jaferet pospíchal zpátky do ordinace. Na chodbě ho už, čekali rodiče. Před ordinací pokynul útlé, netrpělivé ženě, aby vešla dovnitř.

„Paní Bachmanová,“ začal hned, jak se matka posadila, „vašemu synáčkovi je už líp. Jestliže opustíte město a odstěhujete se na venkov, určitě z něho vyroste zdatný muž. Ale musíte se okamžitě odstěhovat, jinak bude váš syn naším častým hostem. Kdyby bylo stěhování jednoduché, řekl bych, že už zítra byste měli balit.“

„Dáte nám dítě už dnes?“

„Dnes očekáváme tři smogová zamoření. Kterékoli z nich může Eugenovi ublížit. Raději počkáme do zítřka.“

„Pane primáři, prosím vás, velice vás prosím,“ naléhala paní Bachmanová plačtivě, „chceme ho mít doma. S manželem se o něho postaráme. Dáme pozor…“

„Ne, paní Bachmanová.“

„Prosím vás, pane primáři, buďte shovívavý. Vždyť jsem ani nestačila být matkou… Synáček ještě nezaslechl můj hlas… Chtěla bych si ho trochu pochovat… Potom si ho vezměte. Když vyroste, když nás bude znát…“

„Všechno, co říkáte, je velmi pěkné a upřímné, paní Bachmanová. Ale lásku, tu opravdovou mateřskou lásku, prokážete synáčkovi jedině tím. že mě poslechnete. Nesmíte pokazit to, co jsme horko těžko napravovali. Nebudeme mít vždycky tolik štěstí.

Nešťastná matka se ještě víc zhroutila do klubka. Jenom s námahou potlačila nový příval pláče.

„Přijďte zítra,“ řekl doktor Jaferet vlídně a vzápětí podal matce ruku. „Pojďte, prosím, sestřička vás doprovodí k Eugenovi. Chvíli se s ním můžete pomazlit. Víc pro vás nemohu udělat. Opravdu nemohu, paní Bachmanová.“

Mladá zarmoucená matka ztěžka vstala. Smutek, který jí lomcoval, ještě zmenšoval její útlou postavu. Hrbil ji strach a prožívaná hrůza s nejistotou. Byla matkou, a přece jí nemohla být…

Po chvíli se objevila v ordinaci další žena. Byla urostlejší než paní Bachmanová a její chování prozrazovalo, že svou tělesnou sílu umí využít k přemáhání slabších chvilek.

„Dobrý den, pane doktore. Mám zavolat Patrika, nebo si chcete popovídat jenom se mnou?“

„Obojí, paní Lahodová. Nemáme před chlapcem co skrývat. Jen ho zavolejte.“

Žena svižně odběhla na chodbu a vzápětí se objevila v ordinaci s chlapcem. Bylo mu deset let, ale na svůj věk vypadal drobný a křehký jako hračka. Pohyboval se malátně, a ani jeho vzezření nebylo živější. Rysy tváře prozrazovaly odevzdanost, ale i náznaky utopení.

„Tak, Patriku,“ mluvil Jaferet k chlapci, „jak se cítíš?“

„Jeto v pořádku, pane doktore,“ řekla Patrikova matka, protože chlapec se nezmohl na odpověď. „Jsem velmi ráda, že jste ho včera aspoň na chvilku pustil domů. Už jsme spolu byli i v zoologické zahradě. Sotva jsem ho odtamtud dostala. Naštěstí je tam manžel správcem, takže do zoo bude chodit s ním.“

„A co se ti líbilo v zoologické zahradě?“ přivinul k sobě doktor Patrika.

„Ptáčci,“ osmělil se chlapec. Mluvení mu dělalo těžkosti. Neustále vyvracel oči, ustavičně si mnul prsty na obou rukou a podivně křivil ústa.

„Tedy ptáčci, výborně!“ zaradoval se Jaferet a poklekl před chlapce. „A teď opakuj po mně. Byl jsem… Byl jsem…“

Patrik mlčel.

„Byl jsem… byl… Opakuj pěkně písmenko po písmenku. B-y-l – j-s-e-m…“

„Patriku, poslouchej pana primáře,“ přesvědčovala syna i matka.

Vtom vběhla do ordinace sestřička Ingrid. Její nečekaný vpád chlapce vyděsil. Najednou si rukama objal kolena a zaskřípal zuby. Pouze doktorovo pohlazení ho trochu uklidnilo.

„Sestřičko, co je to za způsoby?!“

Sestřička zalapala po dechu a provinile odpověděla:

„Pane primáři… Bachmanová… Bachmanová…“

„No, co udělala paní Bachmanová?“ zeptal se Jaferet vlídnějším hlasem.

„Bachmanová unesla malého Eugena.“

VI. KAPITOLA

PODVOD S OBJEDNÁVKOU

Slavnost uvítání vesmířanů trvala něco přes hodinu. Kornelův projev byl zajímavý a Rodem Valba si musel přiznat, že už dávno neslyšel tak strhující řečnické vystoupení. Třebaže Kornel používal vzletných slov a nešetřil patosem, přesně vystihl skutečnost. Mistrovsky odpoutal pozornost lidí od hvězdoletu vesmířanů, který se tyčil v pozadí, a všechny přítomné přinutil k soustředění.

V dané chvíli to bylo správné, protože vesmířané i nadále mlčeli, ukrývali se, a zatím neprojevili ani ten nejmenší zájem, aby se ukázali pozemšťanům.

Shromáždění se sotva začalo rozcházet, když inženýr Valba vstoupil na fialový chodník. Původně se chtěl setkat s Kornelem, ale usoudil, že ze setkání nebude nic, protože Kornela po projevu obklopili novináři a televizní reportéři.

Chodník ho unášel na druhý konec města, kde byl Ústav pro úpravu kometových drah. Jedním z jeho pracovníků byl i Martin Lahoda.

Valba se s ním seznámil na studiích v Marsbergu. Oba semestry druhého ročníku bydleli spolu v Regiomontanově internátě. Později se seznámil i s Martinovým bratrem Ivanem a jeho ženou Martou. Když se Lahodovým narodil syn Patrik, pozval Valba celou rodinu do Prvního družicového města. Nové prostředí by velmi prospělo churavějícímu Patrikovi a oba bratři by našli na Satelitu výborné pracovní možnosti – Ivan jako zoolog a Martin jako vědecký pracovník v realizačním štábu Ústavu pro úpravu kometových drah. Ale bratři z neznámých příčin odmítli první nabídku a potom i další, které se už podobaly prosbám.

Také tentokrát se inženýr Valba chtěl setkat s Lahodovými především proto, aby jim promluvil do duše a získal je pro družicové město. V průběhu dalších tří měsíců mělo totiž Satelit opustit pět vědeckých pracovníků, které vybrali na dlouhodobou expedici na vnitřní měsíce Saturna. Valba předpokládal, že náhradu za dva odcházející vědce najde v bratřích Lahodových. Výběrová komise sice bude na něho křivě zhlížet, ale nebál se výčitek, že by jeho iniciativa měla výlučně soukromý charakter. Bratři Lahodovi totiž pracovali víc než pečlivě a měli i dostatek lidských kvalit na to, aby obstáli v zúženém životním prostoru Prvního družicového města. Lidé bez silného charakteru obyčejně nevydrželi v družicovém městě déle než rok.

K setkání s Martinem měl Valba ještě jeden důvod: chtěl se ho zeptat, jestli se zapojil do soutěže. Martin Lahoda totiž ve volných chvílích komponoval. V uměleckém světě na Zemi se zatím ještě neprosadil, třebaže mu rozhlasová stanice odvysílala dvě či tři bionické skladby.

Prvním družicovém městě však měl větší úspěch a jeho veselé melodie se staly neodmyslitelnou součástí každého ranního vysílání.

Jak naznačovala směrovka. Valba nebyl od Ústavu ani kilometr, když ho z úvah vyrušil signál vysílačky. Hned zapojil příjem.

„Inženýr Valba, slyším.“

„Zde centrála. Slyšíme vás dobře. Chce s vámi mluvit pan Uránius. Hovor je naléhavý.“

Valba byl překvapen. Asi měl přece počkat na Kornela. Snad mu chce prostřednictvím svého tajemníka oznámit něco důležitého.

„Dobře, dejte mi ho.“

„Tady Uránius, tady Uránius,“ ozvalo se z přístroje. „Pan prezident?“

„Ano,“ přisvědčil vlídně Valba, protože i Urániův hlas zněl příjemně. „Co se stalo?“

„Mohl byste za mnou přijít?“ ozval se znovu Uránius.

„O co jde?“

„Je tu zástupce Sdružení místních továren. Chtěl by si s vámi popovídat. Jde o naléhavou věc.“

„Nemůžeme se dohodnout vysílačkou? Jsem totiž na cestě do Ústavu…“

„Moment, zeptám se,“ Uránius se na chvilku odmlčel. „Ano, v pořádku. Tak tedy… kolem poledne hrozí městu zamoření typu dvanáct bé. Kdyby na hodinu dvě přestala pracovat Howardova továrna…“

Valba náhle zvážněl. Lidé, kteří se vezli na chodníku společně s ním, po něm začali zvědavě pokukovat. Proto se rozhodl, že u nejbližšího schodiště z chodníku sestoupí.

„Prosím, počkejte,“ oznamoval Valba do vysílačky, „hned budu pokračovat v hovoru, jen sestoupím z chodníku.“

Za chvíli chodník zpomalil. Valba skočil na výstupní plošinu, rychle se rozhlédl kolem sebe, potom obešel lavičku a vklouzl za dveře starého domu. Nemohl se dočkat, co od něho chtějí.

„Musel jsem se schovat,“ navázal rozhovor Valba, sotva si tlačítko s vysílačkou přiblížil k ústům, předpokládal, že teď bude mít Uránius horší příjem. „Jsem za vraty starého domu. Slyšíte mě dobře?“

„Není to ono, ale slyším vás… Abych dokončil svou myšlenku…“

„Jsem nesmírně zvědav, pane Uránie.“

„V Howardově továrně vyrábějí ocel,“ pokračoval bez vzrušení Uránius. „Ocel pro nás i pro váš Satelit. Jestli se dobře pamatuji, nedávno jste měli větší havárii. Nějaký meteor vám zničil vnější bezpečnostní zónu.“

„To je pravda, ale stále nechápu…“

„Nuže,“ pokračoval Uránius, „v Howardově továrně nemíní zastavit práci, protože vám chtějí co nejdřív zaslat materiál na opravu.“

„Nikoho jsme o takovou pomoc nežádali. Máme dostatek vlastních náhradních dílů. Je to nedorozumění.“

„My jsme měli jiné informace.“

„Kdo je to my?“ vybuchl Valba. „Prožijí na Zemi sotva jediný den, a to stačí, aby družicové město hned zatáhli.“

„Zbytečně se zlobíte. Já vás jenom obeznamuji s názorem zástupce SMT.“

„Zbytečně možná, ale ne bezdůvodně. Co vlastně ten zástupce chce?“ ptal se Valba v naději, že mu odpoví přímo on, a ne Uránius.

„Souhlas k zastavení práce v Howardově továrně.“ oznamoval cizí hlas. „Ovšem, jestli vám nezáleží na včasné dodávce oceli…“

„Už jsem říkal, že nepotřebujeme ani gram oceli. Do jaké špinavé záležitosti chcete zatáhnout družicové město?“

„Nejde o špinavou záležitost, pane prezidente. Jde o čistotu Země. Potřebujeme velmi silný argument, jímž přesvědčíme majitele továrny, aby zastavili práci.“

„Já mám být tím argumentem?“

„Proč ne?“ ptal se hlas z vysílačky. „Skutečnost je taková, že v Howardově továrně pro vás vyrábějí…“

„Ale to je omyl!“ rozkřikl se inženýr Valba a v té chvíli litoval, že se odklidil na tiché místo a nezůstal na chodníku, kde by ho lidé slyšeli a mohli spravedlivě posoudit situaci. V poslední době totiž vznikalo veřejné mínění, že znečištění Země působí První družicové město. Prý se pro ně vyrábí takové množství materiálů, že to narušuje ekologickou rovnováhu mateřské planety.

„Máme to černé na bílém,“ nedal se přesvědčit zástupce Sdružení místních továren. „V Howardově továrně mají přece vaši objednávku.“

„Nesmysl. Já o ničem nevím… Uvažujte logicky,“ mírnil se Valba. „Naše ocel vyráběná vakuovou metalurgií je mnohem kvalitnější než pozemská. K čemu by nám byla méně kvalitní ocel? Jestli jste odborník…“

„Také mě to překvapilo,“ ustupoval zástupce SMT, „ale viděl jsem objednávku.“

„Musí jít o podvod.“

„Možná…“

„Určitě jde o nedorozumění,“ zasáhl do rozhovoru Adolf Uránius. „Vysvětlí se to později. Teď však musíme vyřešit jiný problém. Váš souhlas, pane prezidente, přinutí správní radu Howardovy továrny, aby vydala příkaz k zastavení práce.“

„Prosím, máte můj souhlas, ale tu objednávku si přijdu prohlédnout. Je na ní můj podpis?“

„Podpisu jsem si opravdu nevšiml,“ trpce odpověděl zástupce SMT. Pravděpodobně uvažoval o Valbově výčitce, zda je odborník.

„Centrálo, končíme!“ oznámil znenadání Uránius. „Končíme!“

Valbovi přišla Urániova rozhodnost vhod. Takhle na dálku beztak nic nevyřeší. Překvapeně si však uvědomil, že mu přibyl nový vážný problém.

Když nastupoval na fialový chodník, už nemyslel na Martina Lahodu, třebaže se k němu blížil. Hlavou mu vířily myšlenky na falešnou objednávku. Kdo se dopustil toho podvodu? A proč? Podvody přece nemohou sloužit dobrému účelu…

Vtom Valba náhle seskočil z chodníku, protože zahlédl nástupiště.

VII. KAPITOLA

VALENT HUNTER CHCE ODEJÍT ZE ZEMĚKOULE

„Člověk musí bojovat, dokud žije,“ zdůrazňoval otec Rodemovi Valbovi v době, kdy vyrůstal z klukovských kalhot. „Ale, a to si pamatuj, jenom v sobě samotném…“

Mladý Rodem si vzal otcova slova k srdci a snažil se žít a jednat podle nich. Nechtěl napodobovat otce ve všem, protože přílišná dobrota a touha po prostotě ho zbavila jakýchkoli ambicí: stal se zahradníkem a zůstal jím po celý život. Byl spokojený, šťastný a vyrovnaný. Rodem Valba chtěl víc, chtěl být inženýrem, chtěl se stát známým satelitologem. A podařilo se mu dosáhnout mnohem většího úspěchu, než čekal. Před třemi lety ho jmenovali prezidentem Prvního družicového města. Sám nevěděl, má-li za to významné místo děkovat osudu, štěstí, svým odborným znalostem nebo lidským hodnotám. Časem dospěl k přesvědčení, že asi všemu dohromady.

Nyní, když kráčel po schodech vedoucích do Ústavu kometových drah, vzpomněl si opět na otcova slova. Těšilo ho, že naučil všechny lidi v Prvním družicovém městě vést válku především v sobě samých, protože ustavičný zápas o vlastní lidské hodnoty vytvořil ze Sateliťanů jedinou velkou celistvou rodinu, která pomáhala Zemi. Bez jejich průmyslových výrobků, bez zdravotně perfektní krevní plazmy a bez jejich elektrické energie by se poměry na přetížené Zemi značně horšily. Mrzelo ho však, že válku v sobě samých nevedli i pozemšťané, že oni ji vedou navenek; přenášejí ji do svého okolí. První družicové město chápou jako břemeno Země, znásobující její energetickou krizi. A stačí tak málo, aby se na družicové město dívali objektivněji: stačí říkat pravdu. Ale ta se utajuje, zkresluje.

Inženýr Valba, ovlivněn otcovými názory, delší čas nepředpokládal, že pomlouvání družicového města by mohlo být výsledkem cílevědomé činnosti několika jednotlivců. Nevěřil v propagandu, protože příliš věřil v dobro člověka. Myslel si, že nenávist vůči družicovému městu je přirozená a spontánní reakce veřejnosti na nezdravé životní podmínky na Zemi.

I já bych jako pozemšťan záviděl Sateliťanům, uvažoval Valba. Ale teď, když se dověděl o podvodu s objednávkou, musel uvěřit v druhou možnost. Někdo útočí na Čest Prvního družicového města. Je třeba podvod odhalit, aby se pozemšťané dověděli pravdu.

Podvod je třeba vyšetřit, opakoval si Valba ještě přede dveřmi, na nichž visela tabulka se jménem Martina Lahody a jeho spolupracovníka Valenta Huntera. Při poslední návštěvě bylo pod Martinovým jménem jiné. Zatímco Valba klepal na dveře, snažil se vzpomenout si na starého kometologa, který pocházel z Filipín. Potkal ho jenom jednou, představili se vzájemně, ale jeho španělské jméno už Valba zapomněl. Pamatoval si jenom Filipíncovy oči – připomínaly mu otce.

Dveře otevřel neznámý muž.

„Volal jsem, abyste vstoupil,“ přivítal ho Martinův spolupracovník. Vypadal nemocný.

„Promiňte, trochu jsem se zamyslel.“

„To se stává. Ale nebudeme stát mezi dveřmi. Pojďte dál.“

„Asi to nebude nutné. Chtěl jsem se jenom setkat s vaším kolegou.“

„Lahodou? Ten tu není. Dnes jsem ho vůbec neviděl.“

„Kde bych ho mohl najít?“

„Nejspíš v observatoři. Nebo snad šel za bratrem do zoologické zahrady. Chodí tam často, protože jinde už není možno slyšet ptačí zpěv.“ Vtom si muž všiml Valbova zájmu o mapy, které visely na zdi.

„To je výsledek naší práce. Zachráněné komety. Neposadíte se?“

„Rád bych si popovídal o vaší práci,“ Valba ukázal na mapy. „To je zajímavé a krásné povolání, ale snad až jindy. Nutně se musím setkat s Martinem.“

„Jste jeho přítel?“

„Tak nějak.“

„Víte co, třeba je doma. Snad ho políbila múza. Když se Martin motá po pracovně jako mátoha, pak nemyslí na nic jiného než na hudbu. A právě včera se tak motal.“

„Doma není. Třeba si vybral dovolenou a někam odjel.“

„Pochybuji. Byl by mi něco řekl. Vycházíme spolu dobře.“

„No nic. Díky,“ loučil se Valba, „možná jsme se minuli.“

„Kdybyste se minuli i podruhé, co mu mám říct, kdo ho hledal?“

„Inženýr Valba.“

„lim, to jé náhoda,“ potěšil se neznámý a hned podal Valbovi ruku. „Jmenuji se Hunter, Valent Hunter… Už… už,“ Hunter začal koktat, „už dlouho se s vámi chci setkat. Martin mi o vás moc vyprávěl. Moc… A mám k vám prosbu. Prosím, posaďte se.“

Valba poslechl, protože si zvykl bez odkladu vyslechnout každou lidskou prosbu. Otcovými zkušenostmi nahrazoval nedostatek vlastních životních zážitků ze setkání s lidmi. V Prvním družicovém městě byly odlišné podmínky než na Zemi – lidé byli k sobě vždycky citliví a upřímní, zatímco na Zemi pouze uctiví – a i to jenom někdy. Také dnes se o tom několikrát přesvědčil. Chtěl si napravit dojem z dnešních setkání s pozemšťany a Hunterovy rozzářené oči prozrazovaly, že jde o něco podnětného, o něco životně důležitého.

„Martin mi připomněl, že ho zvete do družicového města. Vím i to, že odmítá odejít.“

„Ano, je to tak.“

„Mohu-li být tak smělý,“ Hunter se zadíval do klína, kde si nervózně mnul ruce. „Nenašlo by se u vás ještě jedno místo pro mne?“

„Mohlo by se najít,“ přikývl Valba, „ale není to tak jednoduchá věc, jak si myslíte. Pokud jde o nás nahoře, milerádi bychom vás přivítali, protože takové odborníky,“ Valba znovu ukázal na mapy, „potřebujeme jako sůl. Problém je v tom, že nikoho nemůžeme přijmout bez souhlasu Země. Schvalování je…,“ Valba uvažoval, jak by to řekl, „zdlouhavé. Nechci vás zrazovat od vašeho úmyslu, pane Huntere, ale bojím se, že by vás komise neschválila.“

„Nejsem o nic horší než Martin.“

Hunterův hlas nezastíral zklamání a závist. Měl být výčitkou a byl jí. Valbovi se však jeho výbuch upřímnosti líbil. Už se chystal, že Hunterovi vysvětlí, proč má zájem právě o Martina Lahodu, a ne o jiného kometologa, když se opět, tentokrát krotčeji, ozval Valent Hunter.

„Uznejte sám, pane Valbo, že je to paradoxní situace. Martin může jít, a nechce, a já, ačkoli chci jít, nemohu. A přitom…,“ Hunter se přestal dívat na Valbu, „chřadnu a pomalu umírám, jsem nemocen, jestli víte, co v dnešním světě znamená být nemocen.“

„Dobrá, to vím, pane Huntere. Martinův bratr má nemocného syna. Do družicového města nezvu jenom Martina, ale celou rodinu. V takovém případě je to už poloviční souhlas k cestě.“

„Já jsem sám. I já jsem tedy celá rodina,“ Hunter si vzdychl a vstal. Poodešel ke stolu a něco vybíral ze zásuvky. „Hleďte, to je to jediné, co mi zbylo po rodičích a sourozencích.“ Barevná holografická deska v Hunterově ruce se chvěla, jako by se jí dotýkal někdo neviditelný. „Teď je řada na mně. A když si představím, jak umíral Miguel, je mi nanic… Já nechci umřít!“

Při Hunterově zoufalém výkřiku přešel Valbovi mráz po zádech. Přímo před očima mu ožila nenávist lidí vůči Prvnímu družicovému městu. V téhle chvíli mu připadala oprávněná. Najednou si vzpomněl na Miguela, Filipínce, který ještě vloni seděl v pracovně vedle Martina, za stolem, u kterého teď pracuje Hunter.

„Uklidněte se,“ řekl Valba co nejjemněji a přistoupil k Hunterovi. Vyňal mu z třesoucích rukou holografické desky a položil je na stůl.

„Vespod je Miguelův portrét,“ řekl trpce Hunter, ukazuje na desky. „Také on byl poslední z celé rodiny.“

„Já za nic nemohu,“ pokračoval Valba ve vlídném tónu, ale s těžce skrývanou hrůzou v hlase. „Celá Země nemůže přesídlit k nám. Věřte mi, pokusím se vám vyhovět. Do té doby byste se měl přestěhovat někam do hor.“

„Mám proklatě rád tuhle práci. Bez ní bych byl jako pták bez křídel… Je jedinou radostí mého života… A ještě práce s těmi kluky v astronomickém kroužku. Jinak… nevím. Už bych tu asi nebyl.“

„Pokusím se vám pomoct.“

„Víte, pane prezidente, co je strašné?“ Hunter si dál vyléval srdce, jako by Valbovu odpověď ani nepostřehl. „Že se podílím na záchraně komet, upravuji jejich dráhy, aby je slapové síly slunce nerozbily, když se vypaří větší část jejich hmoty, ale sobě mohu pomoct přispět k záchraně jenom tak, abych se přesouval z ohroženější zóny města do zóny méně ohrožené. Ale to je slabý lék. A silnější už není.“

Rodem Valba se zamyslil. Jestli je Hunter takový odborník jako řečník, vyplatí se získat ho pro družicové město. Kdyby se ve zdravém prostředí Satelitu zocelil, mohl by být přínosem pro realizační skupinu zachránců komet. A jeho přeřazení by vlastně celou věc zjednodušilo. Přijal by ho současně s Martinem Lahodou jako sehranou a osvědčenou dvojici.

„Kolik komet jste zachránili?“ Valba už sledoval vlastní cíl. Rozhodl se přijmout Huntera do Prvního družicového města. Když ne jako odborníka, tak jako trpícího člověka, aspoň na čas, než se zotaví.

„Tři. Proč se ptáte?“

„Hned vám to vysvětlím. Jen mi ještě řekněte, jakým způsobem? Gravitační metodou, nebo pomocí kometových odtahovačů?“

„Navrhl jsem první metodu. Jestli vás to potěší, jsem autorem jejího zdokonalení. Kometární tahače nemám příliš v oblibě, i když se někdy bez nich neobejdeme. Poškozují totiž jádro komety.“

„Co mi odpovíte, když se vás zeptám, jestli neděláte zbytečnou práci?“

„Žertujete?“ vyděsil se Hunter.

„Říkám vám, že děláte zbytečnou práci.“

„Tak tedy, pane prezidente, nezlobte se na mne, ale Martin Lahoda si nevybral dobrého přítele. Kdo neví, že člověk se narodil proto, aby kromě lidí chránil a zachraňoval i vesmírná tělesa, nemůže být dobrý člověk.“

Valba se usmál. Dnes poprvé.

„K čertu, jak říká Levan Kornel, nedivte se! Chtěl jsem vás prokouknout, jestli dokážete vést válku sám v sobě.“ Valba vstal a podal překvapenému Hunterovi ruku. „Máte můj souhlas, a aby se věc urychlila, navštivte mě zítra v Kornelově kanceláři. Čím dřív, tím líp… Co je vám?“

„Řekněme, že vás u Kornela nenajdu,“ svěřil se s pochybností kometolog.

„No, i to se může stát,“ připustil Valba. „Už je po ceremoniálu a na Zemi mě už asi zdržovat nebudou. V každém případě však pana Kornela navštivte a promluvte si s ním, abyste se dohodli na detailech. Kdybych tam nebyl, řekněte mu, že jsem si vás vybral do realizačního štábu.“

„Děkuji vám…“

„Na děkování je času dost. A nenechte se odbýt. Kornel umí totiž být nepříjemný, protože má spoustu podobných návštěvníků.“

„Něco už snesu,“ usmál se Hunter. „Budete v kanceláři kolem deváté?“

„Můžete přijít i dřív.“

VIII. KAPITOLA

VALBŮV OMYL

Závěr rozhovoru s Valentem Hunterem přeladil Valbu na jiné myšlenky. Trápilo ho jedině to, že mu nestačil povědět něco pěkného o kometách. Řekněme, že jsou to nebeské ozdoby…, vesmírné krasavice nebo světelné sochy. Uklidnil se tím, že mu to řekne příště.

Od budovy Ústavu šel kousek pěšky. Obloukem cesty přešel za observatoriem k síti vedlejších vycházkových chodníků, které vedly kolem malých parků. Když jimi procházel, opět se ho zmocnila sklíčenost a znovu si vzpomněl na rozhovor s Urániem a zástupcem Sdružení místních továren.

Uvažoval, jestli by přece jenom neměl zajít na policejní komisařství. Podvod s objednávkou je zdánlivě malicherný, je možno se nad ním usmát, ale… ale je nutné se na něj soustředit. Co když se za ním skrývá něco vážnějšího? Čím víc Valba o fingované objednávce přemýšlel, tím si byl jistější, že nemůže jít o náhodu. Kryjí se našimi požadavky, pomyslil si zlostně, aby měli důvod stupňovat výrobu, a tím i zisky. Takovými objednávkami potom ničí Huntera, Miguela, Patrika…

Inženýr Valba se zastavil před tabulí s plánem města. Na podrobné mapě našel v blízkém okolí dvě komisařství. Rozhodl se pro to, které bylo blíž zoologické zahrady. Alespoň potom nebude mít daleko k Martinovu bratrovi.

Jeden ze dvou službu konajících důstojníků policejního aparátu zkontroloval Valbovy osobní doklady, návštěvníka pečlivě přeměřil očima, a pak ho dovedl do kanceláře komisaře Melleka.

„Všelicos jsem o vás slyšel, pane prezidente, ale že mě přijdete pozvat na výlet do proslulého Satelitu, o tom se mi opravdu ani nesnilo,“ vítal hosta komisař Mellek. „Anebo vás na půdu ochránců zákona přivedlo něco jiného?“

Komisařovo přivítání Valbu zaskočilo. Očekával, že se setká s přísným a ještě komisnějším policistou, než byl ten, který ho přijal ve vrátnici, a tady před ním stojí přívětivý, bodrý pořízek. Připomínal spíš venkovana než městského člověka, spíš estrádního konferenciéra ve výslužbě než komisaře.

„Co si mě tak měříte?“

„No,“ osmělil se Valba, „v životě jsem nestál před pracovníkem policie.“

„K čemu ta uctivost, pane prezidente,“ usmál se komisař. „Ani já jsem nikdy nestál tváří v tvář Sateliťanovi, a přesto mi při tom nespadlo srdce do kalhot. Posaďte se, nebo se budu zlobit.“ Když se Valba posadil na židli, jistě starší než komisař Mellek, řekl: „A teď vážně. Co máte na srdci? Okradli vás, podvedli, někoho zamordovali…“

„To druhé,“ řekl Valba a vrátila se mu ztracená duševní pohoda. Rozpaky náhle pominuly a Valba vůbec nepochyboval, že se o to přičinil komisařův tón. Určitě má takový zvyk, že lidi nejdřív zkoumá, udeří na citlivou strunu a pak, když se přesvědčí, že druhá strana je zneklidněná, začne z ní vytahovat motiv návštěvy.

„Hm, tedy podvod,“ nahlas přemýšlel komisař. „Souvisí to se Satelitem?“

Valba přikývl a vzápětí se svěřil se svými pochybnostmi.

„Opakuji,“ řekl na závěr Valba, „snad nejde o nic vážného, snad je to jenom nedorozumění, ale nedalo mi to pokoj.“

„Někdy je intuice vážnější než jistota,“ schvaloval Valbovo rozhodnutí komisař. „Ta totiž vždycky souvisí s následkem, a intuice může následkům zabránit. Přirozeně, podíváme se na to.“ Vtom komisař vypnul magnetofon. „Já teď uzavírám jistý případ, ale kolega Zipser bude mít víc času. Nepotrvá to dlouho, protože Zipser má na podvody nos. O výsledku vyšetřování se potom informujte u něho.“

Za deset minut stál už Rodem Valba před rampou zoologické zahrady. Vrátného v elegantní uniformě se zeptal na Ivana Lahodu.

„Ach jéjej, mladý pane,“ žalostně zavrtěl hlavou starý vrátný, „přišel jste pozdě. Pan správce před chvílí odešel.“

„Nevíte kam?“

„Copak vím? Nic mi neřekl. Letěl jako střelený. Jistě domů. Telefonovala mu žena.“

Hm, zamyslel se Valba. Co je to za kolotoč? „Jeho bratr tu dnes nebyl? Znáte ho?“

„Jak bych neznal, milý pane! Chodí sem jako domů. Poslouchá ptáčky, kdo by to do něho řekl? Ale dnes jsem ho opravdu neviděl. A co mu chcete? Jestli jde o vážné věci, můžete se chvilku pobavit telefonem. Mám takový nový, co je jako televizor.“

„Ne, není třeba,“ usmál se Valba násilně. Bylo mu líto, že nedopřál dědovi pochlubit se prací s videofonem. „Jindy, platí?“

„Dobře, dobře,“ zklamaně procedil vrátný za odcházejícím Valbou.

Prostor před zoologickou zahradou byl pěkně upravený a působil vlídným dojmem. Zleva byl nevelký park s nízkými mladými lipami a jednou velkou, jistě aspoň tři nebo čtyřsetletou stařenkou. Zprava se táhla zeď bývalého městského opevnění. Pode zdí se bělalo a šedivělo parkoviště pro elektromobily a elektrobusy. Kromě tří vozidel vězelo prázdnotou.

Za parkovištěm stál hotel. Měl prosté jméno U zoo. Budova hotelu měla podlouhlý tvar, malá okna, modré a žluté stěny, plochou střechu. Všechno tu prozrazovalo starou architekturu a práci klasických stavbařů. Ve městě se podařilo zachovat jenom několik podobných domů.

Valba právě uvažoval, jestli by se neměl v hotelu najíst, když před ním vrzly dveře a na schodech zadupaly kroky zavalitějšího muže. Mohlo mu být kolem padesáti.

„Dobrý den,“ zaradoval se Valba nad starým“známým. „Co vy tu děláte, pane Bachinane?“

„Dobrý,“ odsekl muž. „Povídal jste Bachmane?“

„No… ovšem,“ zarazil se Valba, „pan Bachman z Marsbergu. Náš technik na vysoké škole.“

Muž se zatvářil nechápavě. Zakroutil hlavou, aby dal najevo, že má porozumění pro omyl.

„Nene, příteli. Spletl jste si mne s někým, kdo měl příjemnější zaměstnání než já. Já jsem obchodník. Tady v zoo mám takový skrovný bufetík. Prodávám v něm delikatesy, jaké jinde neseženete. Rád vás obsloužím, také si s vámi popovídám o tom Bachmanovi, či jak se jmenuje, ale teď spěchám. Poroučím se…“

Valba se nemotorně obrátil za odcházejícím mužem. Byl si jist, že se nemýlil. Hlas, postava, chůze i záliba v nápadném oblečení, to všechno mu připomínalo Bachmana. „Co se to se mnou děje,“ mručel Valba. „Co se se mnou stalo? Tak moc jsem se v družicovém městě změnil? Je chyba ve mně, nebo v tom vzdalujícím se pozemském světě?“

Inženýr zapomněl na hladový žaludek a rychle vyskočil na pohyblivý chodník, jako by chtěl prudkým pohybem zapudit trudné myšlenky. V té chvíli si několik lidí v hotelu oddychlo.

„Odešel.“

IX. KAPITOLA

KOMISAŘE MELLEKA VOLAJÍ DO ZOO

Na nočním stolku vedle postele komisaře Melleka stál budík. Kousek za ním dřímal telefon a bělal se šálek s bylinkovým čajem. Věci čekaly na svou chvíli. Nejdřív přišel na řadu budík, potom hlt čaje a nakonec telefon, kterým komisař zjišťoval, jestli se v noci ve městě nesemlelo něco zajímavého. Byla-li noc klidná. Mellek se vždycky pomalu a dobře nasnídal. Jestliže ne, hned běžel do úřadu.

Nyní se blížila chvíle, která pravidelnost Mellekova koloběhu nečekaně narušila. Nejdřív zazvonil telefon. Hodiny ukazovaly půl páté. Telefon zvonil dál. Nakonec se jeho pronikavý zvuk přece jenom prodral do Mellekova spánku. Komisař zlostně uchopil sluchátko a rozmrzele zavrčel:

„Co je? Co je, chlapci? Víte, že jsem vám říkal, abyste mě nebudili…“ Vtom zmírnil hlas: „To mě otravuješ ty, Zipsere? Zipsere, Zipsere! Jakživ se mi nechtělo tak moc spát jako teď. Ten výslech mě zmordoval… Dobře, dobře, už tolik nebrblej a stav se pro mě… Ano, s tou starou kraksnou.“

Komisař Aurel Mellek se oblékal pomalu, skoro opatrně. Pohrával si s každým pohybem, jako by pomalost byla pro něho nejvhodnějším prostředkem k zahnání ospalosti.

Sotva se oblékl a vypil čaj, zastavilo před domem auto, stařičký ford. Mellekovým podřízeným se vždycky ulevilo, když vysloužilé auto spatřili. Komisař totiž do něho sedal jenom tehdy, když usoudil, že jde o menší, nenáročný případ, který vyřeší bez problémů.

Při takových příležitostech cestoval starým autem. Nové elektromobily byly řízené automaticky a neposkytovaly požitek z jízdy, protože si člověk nemohl hrát se strojem. Ford byl něco úplně jiného. Měl volant, spojku, brzdy a řidič byl nejdůležitější součástí motoru. V nových automatických vozech ztratil řidič poslední ždibec svobody. Stal se účastníkem hromadné dopravy bez možnosti aspoň trochu prosadit svou vůli. Kdyby Mellek nebyl komisařem, dávno by mu jeho vůz zabavila ekologická hlídka, protože už druhý rok nesměla po cestách jezdit vozidla s výfuky. Měl s tím sice fůru starostí, ale boj o výjimku stál za to. Auto mu kdekdo záviděl a – co bylo nejdůležitější – při jízdě ve fordu si vždycky vzpomněl na mládí, kdy holdoval automobilovému sportu a někdy za den projezdil i sto litrů benzínu.

„Snad nehoří?“ obrátil se komisař k Zipserovi, když se usadil na sedadle černého auta.

„Už ne, už je po ohni,“ ušklíbl se Zipser. „Ptáčci uletěli. A netvař se tak morousovsky! Na onom světě se vyspíš dost a dost.“

„Rád bych si něco odspal i na tomhle světě. Nebýt tebe, Zipsere, už dávno bych na policii nepracoval. Ale ty jsi takový milý člověk…“

„Vím,“ usmál se Zipser, „jsem rád, že se ti vrátila výřečnost. Ale teď musíš mít trochu strpení se mnou.“

Zipser začal vyprávět o krádeži ptáků v zoologické zahradě. Mezitím se auto přibližovalo k místu neobvyklého zločinu. Komisař poslouchal Zipsera a zároveň se díval ven. Město ožívalo.

Ráno zahánělo zbytky noci hlukem lidských povinností.

Po chvilce cesty zabočilo auto na parkoviště.

„Jaký je tvůj názor na celý případ?“ ptal se Zipser, zavíraje dveře auta. „Ukrást ptáky! Něco takového nepamatuji.“

„Já taky ne,“ odpovídal Mellek nezúčastněně. Všímal si okolí. Zaujal ho nápis: Zoo – největší na světě.

„Kam se to díváš?“

„Zipsere, nevíš, čím plní ty trubice? Svítí nádherně jako duha.“

„Mlékem.“

Komisar Mellek se pousmál. Cítil, jak se mu vracejí síly. Náhle byl vděčný okolnostem i za ty tři skromné hodiny spánku. Pomalu zapomínal na dlouhé výslechy výtržníků, kteří otravovali vesmířany. Kapitolku s nimi uzavřel bez uspokojení, protože byl přesvědčen, že se nedověděl ani polovinu pravdy. Výtržníci však urputně mlčeli nebo se oháněli vzletnými frázemi o nedočkavosti, lidské zvědavosti a ochotě pomoci vesmířanům.

V zoologické zahradě je přivítal muž, který se třásl rozčilením.

„Jsem Ivan Lahoda, správce,“ spíš zašeptal, než řekl. „Ukradli nám ptáky. Takové svinstvo! Kdo to mohl udělat?“

Komisař stiskl Lahodovi ruku, představil se a vzápětí ukázal na Zipsera:

„To je můj kolega Zipser. jako detektiv za moc nestojí, ale budit šéfa umí perfektně.“

Lahoda se přemohl a nepatrně roztáhl ústa. Jeho úsměv však zapůsobil na Melleka trpce. Správce událost očividně šokovala. Byl roztržitý a každým gestem se snažil popohnat detektivy k Činnosti, aby všechno nepříjemné bylo co nejdřív zapomenutou minulostí.

„Co se stalo, nedá se vrátit,“ uklidňoval správce komisař.

„Vím, pane komisaři… je mi z toho nanic. Ach! Jestli ptáci uhynou, tak nevím… já vážně nevím…“ Lahoda byl zoufalý. Určitě nic nepředstíral. Zipser mrkl na komisaře a jeho mimika říkala: Sebralo ho to!

„Pokusíme se vrátit vám ptáčky co nejdříve,“ chlácholil správce Mellek s profesionálním klidem. „Kdo vás o krádeži informoval?“

„Strážný… Hned jsem sem letěl. Bylo to horší, než Jsem si představoval. Ve voliéře nezůstal ani jediný pták. Strašné!“

„Opravdu strašné… On objevil, co se stalo?“

„Ne, pane komisaři… Přišel na to děda Hermann, náš hlídač, takové ranní ptáče.“

„Kolik vašich zaměstnanců bylo v noci v zoo?“

„Tři.“

„Přesněji, pane Lahodo. Co jsou zač ti tři?“

„Jeden strážný byl tady, v hlavní budově, druhý má stanoviště přímo v zoo. Třetím byl děda Hermann.“

„Kde jsou?“

„Dva čekají na chodbě a děda Hermann je ve voliéře. Měl bych zavolat doktora. Chudák děda, udělalo se mu špatně z toho rozčilení. Měl ptáky tak rád…“

„Snad se obejdeme i bez doktora. Zipsere, ty se ujmi těch dvou. já jdu do voliéry. Jestli tě nebolí nohy, trochu se s nimi procházej. Venku budou upřímnější.“

Komisař Mellek se ztěžka sehnul a nemotorně podlezl rampu.

„Mohl jste jít vrátnicí,“ řekl Lahoda, jako by se omlouval. Komisař na správcovu poznámku jenom mávl rukou.

Zprvu kráčeli podle hlohových a šeříkových keřů, pak minuli několik klecí s malými středoevropskými šelmami, dva domky a skupinu úlů a po pár krocích se zastavili před jezírkem, které bylo možno spíš nazvat močálem nebo bažinou, jak bylo kalné.

Po vodě plavaly kachny. Téměř každá byla jiná tvarem i barvou. Mellek sáhl do kapsy, ale nenašel tam nic kromě smetí, a tak hodil rozkvákaným kachnám hrst trávy. Kachny se rozprchly za kořistí, okusily trávu zobáky a – nechaly ji být.

„Nejsou hloupé,“ procedil mezi zuby komisař a vzápětí se vžil do situace zloděje: Jak bych je asi ukradl?

Ivan Lahoda stál opodál a pozoroval komisaře. Nešlo mu na rozum, proč se zabývá takovými hloupostmi. Nakonec nevydržel a vydal se k voliéře sám. Ale vtom už vykročil i komisař Mellek. Oba muži prošli kolem narychlo otevřených bufetů a všimli si prodavače, který si utíral ruce do zástěry. Z pootevřeného okénka vystupovala teplá pára a vůně kávy. V bufetu se připravovali na celodenní shon.

Mellek dostal chuť na hlt teplého nápoje. Ale když Lahoda okřikl jakéhosi výrostka, postávajícího u plastikové makety úlu, a chlapec ustrašeně utekl co nejdál, zapomněl komisař na kávu. Když si na ni vzpomněl, liž se blížili k přízemní budově. Asi po čtyřiceti metrech cesty podél hustého křoví se před nimi vynořila voliéra. Celá se stříbřitě leskla, jenom sem tam se červenaly podpěrné cihlové sloupky.

„Jsme na místě,“ stroze oznámil správce. „Odtud ukradli ptáky. Nevím… Já si to neumím vysvětlit, pane komisaři!“

„Prosím vás, jen už tolik nebědujte,“ okřikl Mellek správce. Potom se rozhlédl kolem sebe, obešel voliéru a občas se jemně dotkl drátěného pletiva nebo zdiva. Opatrnými dotyky jako by se vyptával: Nic mi neřeknete, vy neživé věci?

„Tohle je vážně poslední místo, kde bych čekal krádež,“ poznamenal komisař. „No tak, pane Lahodo! Netvařte se zoufale. Stávají se i horší věci.“

„Čas běží a kdoví co je s ptáky!“

„Nebojte se, žijí. Sotva je někdo ukradl kvůli peří nebo aluminiovým kroužkům na nohách… Víte, pane Lahodo, když člověk nemá děti a místo divokých zvířat den co den vidí zločince, do zoologické zahrady ho to prostě neláká. Přiznám se, že jsem tu ještě nebyl. Zvířata v klecích stejně za moc nestojí. Jsou to jenom atrapy, unuděné a utrápené exempláře. Ale teď už neuvidím ani takové… Všude přicházím pozdě. Asi mi to osud dělá naschvál.“

„Nemáte pravdu, pane komisaři,“ ozval se Lahoda. „Například slon žije v zoologické zahradě o dvacet i třicet let déle než v divočině.“ Ze správcova hlasu konečně zmizela podrážděnost a úzkost. Teď teprve pochopil, že komisařova mnohomluvnost je záměrná stejně jako jeho hra s kachnami. Vžívá se do prostředí, které je mu cizí, určitě chce uklidnit svědka, který by v roztrpčení jenom nesouvisle blábolil a vyšetřování by tím nepomohl.

„A co ptáci, také na tom nejsou špatně?“

„Někteří ano.“

„Aha… No dobře. Jak se tak dívám kolem sebe, zdá se mi, že jsme někde uprostřed zoo.“

„Skoro uprostřed. Prostranství před voliérou je jakousi křižovatkou, odkud je možno dostat se do každého kouta.

Před třemi lety byla voliéra trochu stranou a návštěvnici ji většinou obcházeli. Proto jsme postavili novou. Mám zásadu: Kdo neviděl ptáky, neviděl zoologickou zahradu. Ptáci jsou nejkrásnějším výtvorem přírody. To mi věřte, pane komisaři!“

„Proč bych vám to neměl věřit? Před čtyřiceti lety jsem nemohl spustit oči z nádherných barev hýla. Uprostřed sboru opeřenců, které choval můj starší bratr, se vyjímal jako nějaký kardinál… A teď si, pane Lahodo, shrneme, co víme. Ráno kolem čtvrté vás vzbudil telefon…“

„Ano, bylo za pět minut čtyři.“

Správce přikývl a hryzl se do rtů.

„Jak se tvářili hlídači?“

„Těžko říct… Na danou situaci normálně. Byli zmatení a čekali, že je hned propustím.“

„Nechtěli jít domů?“

„Ne. Ne, pane komisaři. Sami se rozhodli počkat na vás.“

„A co děda Hermann? Jak to prožíval on?“

„Nejhůř. Je to starý člověk, nemá už nikoho. Ptáci a práce kolem nich je jeho jedinou radostí. Věřte mi, že si i poplakal.“

„Podezříváte někoho?“

Ivan Lahoda úkosem pohlédl na komisaře.

„je to jenom běžná profesionální otázka,“ vysvětloval Mellek. „Chodí sem velké množství lidí, snad i vaši kolegové. Pamatujete se na takové, kteří při prohlídce voliéry podezřele mlčeli, nebo ji obdivovali příliš hlasitě? Motivem krádeže by totiž mohla být i závist.“

„Pochybuji. Ptáci jsou přesně sepsaní, a někteří jedinci jsou dokonce poslední žijící… Nikde jinde se nevyskytovali. jenom zde.ň

„Bylo jich mnoho? Myslím těch vzácných.“

„Všech dohromady šest set třicet devět, z toho osmdesát vzácných, jak jste se vyjádřil. Celá voliéra byla pojištěná na půl miliardy terrolárů.“

„Páni!“ hvízdl komisař a založil si ruce v bok. „Pět set miliónů! Je to vůbec možné?“

„Opravdu je. Jedna obyčejná známka má miliónovou hodnotu. Proč by živí tvorové, zvlášť když jsou poslední, nemohli mít větší cenu?“

„Malý státeček by mohl touhle voliérou krýt svou měnu,“ poznamenal komisař nezúčastněně. Zamyslil se. „Moje předcházející otázka měla přece jenom smysl, pane Lahodo. Je jisté, že krádež zorganizovali odborníci. Skutečně si nevzpomínáte na nikoho z vašich kolegů, řekněme i zahraničních?“

„Nemuseli to být kolegové. Nevěřím, že by se snížili k takové podlosti.“

„Snad si časem vzpomenete,“ řekl Mellek povzbudivě. Náhle ho popadl vztek. Z očekávaného malého případu se zničehonic vyklubal velký. Znovu si začal prohlížet okolí voliéry. Ale jako před chvílí, ani teď nepřišel na nic podezřelého, třebaže se snažil mnohem víc než předtím. Do oka mu nepadla vůbec žádná maličkost, detail, nic, co by mu pomohlo vytvořit si jasnější představu o průběhu zločinu.

Chodníky byly vysypány pískem a drobným štěrkem, jenom sem tam z nich vyčnívaly trsy ubohé trávy. Na tak jemném podkladě se přece mohly zachovat stopy nohou nebo kol, případně by povrch mohl prozradit, že se někdo snažil stopy odstranit. Ale Mellek se namáhal marně. Teprve po důkladném a únavném hledání se na komisařově tváři objevil vítězný úsměv.

„Pane Lahodo,“ vykřikl komisař na správce, postávajícího u dveří do voliéry, „pomohl byste mi?“

„Prosím?“ probral se ze zadumání Ivan Lahoda.

„Zavolejte mi sem mého kolegu. A když už s ním budete mluvit, vzkažte mu, aby brnkl našim technikům.“

X. KAPITOLA

NOVÁ STOPA: POKAŽENÉ VENTILÁTORY

„Podívej se,“ komisař Mellek si klekl na zem a opatrně rozhrnul trávu za okrajem chodníku. Potom poodešel asi pět nebo šest metrů dál a stejně opatrně pohyb opakoval. „Tam byla tráva zahrnutá pískem, ale tady už ne. Všimni si té jisté pravidelnosti. Písek je rozsypaný do půlkruhu.“

Zipser se skláněl nad trávou, hrabal v ní, rozhlížel se kolem sebe, kroutil hlavou.

„Máš pravdu,“ oznámil nakonec nedočkavému komisaři. „Ale opravdu nevím, co to znamená.“

„To nám může být prozatím fuk,“ rozohňoval se Mellek. „Zloději udělali chybu, a to je přijde draho. Chodníky, i ten malý kousek před voliérou, pečlivě zametli. Jistě na to měli čas. Jsem si jist, že měli čas i na očištění trávy, ale na tohle zapomněli. Zapomněli, Zipsere!“

„Uklidni se, Melleku! Možná že o nic nejde. Jsi škodolibý jako malé dítě.“

„Bodejť bych nebyl! Jde o půl miliardy!“

„Říkal jsi půl miliardy?“ ztuhl Zipser.

„Ve voliéře byli ptáci za půl miliardy. Čili za pět set miliónů!“

„To si dám líbit!“ zaúpěl Zipser. „Půl miliardy! Melleku, já už vidím, jak nám případ přebírají kriminalisté z…“

„Neblázni! Nemusíme hned vytroubit do světa, co se tu stalo.“

„Jako bys neznal novináře! Roztroubí to za nás.“

„Můžou. Ale až později, až už bude pátrání v plném proudu.“

„To znamená, že zase nebudeme spát, jíst, odpočívat, spát, jíst…“

„Zipserku! Vydrželi jsme i horší věci. A takový případ tě může jenom těšit.“

„Mám pustit dědu Hermanna domů?“ zamíchal se do rozhovoru správce Lahoda. Stál u dveří a znechuceně pokukoval po obou detektivech.

„Ne,“ vykřikl Mellek. „Hned si ho vyslechneme!“ Nato se obrátil k Zipserovi. „Ten chlap je jako gejzír. Hned je zticha, hned vybuchuje. A ty mi řekni, co ses dověděl od hlídačů!“

„Správce měl pravdu. Oba se báli, a ještě pořád se bojí, že je Lahoda propustí. Snad jim něco podobného naznačil. První, ten z vrátnice, nešetřil slovy, ale neřekl nic podstatného. Neviděl, neslyšel, nevšiml si ničeho. Druhý hlídač mi neřekl ani tolik. Nejdřív se vykrucoval, ale nakonec přece jenom přiznal, že usnul. V noci nebyl ani na jedné obchůzce.“

„Je starý?“ přerušil Zipsera komisař.

„Mladý. Ale vydrž chvilku. Přiznání jsem z něj tahal po slabikách. Přísahal, že se mu to včera stalo poprvé. Řekl, že kolem deváté večer na něho přišla únava, sedl si, a v tu chvíli spal. Ráno byl prý jako něčím praštěný. Jestli si nevymýšlí, a o tom pochybuju, víš, co to znamená.“

„Zajímavé, Zipsere, ohromně zajímavé, hm. No nic. Pojďme do voliéry. Něco nám řekne i děda Hermann.“

Voliéra zapáchala ptačím trusem. Zápach však nebyl nesnesitelný, ani příliš výrazný. Komisaři se tu líbilo. Očima bystře přeměřoval každý kout voliéry. Myslí mu probíhaly vzpomínky na dětství, školní prázdniny, vesnici, pohyb, hry. Mellek se lítostivě poškrábal na špičce nosu a přiblížil se k dědovi Hermannovi.

Starý ošetřovatel příchozí neviděl. Seděl na vědru, obráceném vzhůru a dlaněmi si zakrýval tvář. Přemýšlel, trápil se.

„Jsou tu od policie,“ šťouchl do ošetřovatele správce.

Děda Hermann sebou trhl a chystal se vstát.

„Jenom seďte, dědo,“ vlídně řekl komisař.

Starému chovateli mohlo být kolem sedmdesáti, ale oči měl dosud jiskrné, živé, bez krvavých žilek. Kdyby nebylo krádeže, jistě by se pohyboval jako mladík.

„Jak poroučíte, prosím,“ uctivě odpovídal děda Hermann. Hlas se mu vzrušením třásl. Nikdy v životě neměl oplétačky s policií. Proto se nesmírně styděl, že ho teď, na stará kolena, mají vyslýchat.

„No tak, dědo Hermanne, přišli jsme se s vámi poradit,“ začal komisař Mellek uctivým tónem. „Které ptáčky jste měl nejraději?“

„Všechny. Povídám všechny.“

„Ale přece, někteří vám byli milejší,“ povzbuzoval starce Mellek.

„Někteří mi byli milejší, to je pravda. Řekl bych, že papoušci, kanárci… a vlaštovičky, slavíci, skřivani, hm… No a sokoly, ty jsem měl taky rád. Řekl bych, že nejradši.“

„Překvapilo vás, že je ukradli?“

„Překvapilo, tak… tak. Řeknu vám, navztekalo… Pan správce to dosvědčí. Brečel jsem, brečel… Kdo by to řekl?! Ukradnout ptáky! Ten, kdo to udělal, musel být, řeknu vám, pořádný darebák!“

„Když jste ráno přišel, neviděl jste před budovou anebo tady ve voliéře něco zvláštního?“

„Nic jsem neviděl, pane policajte. Já se už málo koukám kolem sebe, povídám, nanejvýš tam, kde by mi měli vykopat hrob. Ale tady je pokažený ventilátor, podívejte se, tam za vámi. A včera byl dobrý, povídám, točil se jako ta… tanečnice.“

Komisař naznačil pohybem hlavy Zipserovi, aby se líp podíval na ventilátor. Potom se znovu naklonil k dědovi Hermannovi.

„Už dlouho tu pracujete?“

„Jak? Nerozumím.“

„Jestli tu už dlouho děláte,“ zvýšil hlas komisař.

„Od počátku, pane komisaři. Od mládí. Víte, ve škole mi rozum nejlíp nesloužil. Nezbednosti jsem prováděl. Ale, povídám, hloupý jsem nebyl. Léta člověka naučí…“

„To znám,“ přerušil starcovu zpověď Mellek a zatvářil se vesele. „Jsem taky ze staré gardy. A řekněte mi, vždycky krmíte ptáky tak Časně?“

„Vždycky… Jen se rozední, už jsem tu, prosím pěkně. Nemůžu spát, pane,“ stěžoval si chovatel. „Už desátý rok…“

Vtom Mellek Hermannovi poděkoval a poodešel k Zipserovi, protože se obával, že se děda rozpovídá a jeho vzpomínkám nebude konce.

„Tak co mi řekneš?“ mrkl Mellek na Zipsera.

„Zatím nic nového, ale je to čistá práce. Povídám,“ napodobil dědu Hermanna, „fantasticky dobrá. Musíme počkat na techniky.“

„Už tu měli být,“ komisař se podíval na hodinky. „Máš lepší oči než já, tak to tu znova prošťourej. Já se ještě na něco zeptám správce.“

Lahoda pomalu a ztěžka přecházel po voliéře. Najednou se sehnul k pestrobarevnému pírku, zvedl je a dlouho si je prohlížel. Snad si myslel: Kdyby tak bylo kouzelné a mohlo mi přičarovat moje ptáky!

„Pane Lahodo, chci se vás ještě na něco zeptat,“ Lahoda sebou trhl a pustil pírko na zem. Mellek je zdvihl a strčil do kapsy kabátu. „Na památku,“ vysvětlil s náznakem tajuplnosti. Pak pokračoval:

„Kdo zamyká voliéru? A kdo ji zamykal včera?“

„Já ji zamykám… Starám se o ptáky jako o svoje vlastní děti.“

„Jste si jist, že jste ji zamkl i včera?“

„K čemu taková otázka, pane komisaři?“ Lahoda se zamračil. „Přece vím, co dělám.“

„Hm, a dobře jste ji zamkl?“ neústupně dotíral Mellek.

„Ano, dobře!… Výborně, když to chcete vědět. Dokonce jsem se vrátil tam od bufetu, protože jsem si nebyl jistý, jestli jsem dobře zamkl. Chtěl jsem se přesvědčit.“

„Psychiatr by vám řekl, že podobné počínání je příznakem neurózy.“

„Vím,“ zahanbeně přisvědčil správce. Potom, jako na omluvu, dodal: „Žijeme ve zlé době.“

„Souhlasím, pane Lahodo. Ani já nejsem jiný…“ Vtom komisař udělal rozmáchlé gesto, jako když ochotník chce na jevišti naznačit široký prostor. „Vypadá to tady jako po úklidu. Kolem je čisto, pořádek. Zmizely i nějaké věci? Například klece.“

„Ano, dvanáct malých klecí, ale těch nelituji.“

„A co si myslíte o ventilátorech?“ ozval se opodál Zipser.

„Neumím si to vysvětlit,“ řekl Ivan Lahoda a pokrčil rameny. „Včera byly všechny v pořádku. Všechny, do jednoho. Klimatizace tady musí fungovat, jinak… jinak by ptáci zahynuli.“

„No, a co když nebyly v pořádku? Kontrolujete je opravdu každý den?“ zaútočil na správce Mellek. Nohou přehrnul hrst zvadlé trávy.

„Proč bychom je kontrolovali? Vidím přece, jestli fungují nebo ne… Ventilátory nemají obvykle poruchu.“

Mellek se nečekaně zamračil.

„Děda Hermann tu zná každý koutek, každou část voliéry,“ vysvětloval Lahoda. „Byl by mi řekl. Běhal za mnou i s menšími problémy.“

„Jak se jmenuje hlídač,“ změnil téma komisař, „ten, co měl v noci službu? Ozian, či jak?“

„Osman, pane komisaři…, Otto Osman. Jeden z jeho předků byl Turek.“

„Co je to za člověka?“

„Mohu jenom říct, jaký je pracovník. Co dělá doma nebo jinde, mě venkoncem nezajímá. Tady o něm nemohu povědět křivé slovo. Je spolehlivý, ochotný, snaživý a vyzná se v práci. Absolvoval veterinární kurs. V letní sezóně mívá noční služby obyčejně on.“

„Proč?“

„Je to tak, pane komisaři. Návštěvníci v zoo jsou všelijací. Najdou se i lumpové, co nerespektují zákazy a házejí zvířatům kdejaké hlouposti. To nám připravuje starosti navíc, a s tím si umí Osman nejlíp poradit.“

„Usnul už někdy v práci?“

„Pochybuji. Aspoň o takovém přestupku nevím.“

„Přišli technici,“ ozval se ode dveří Zipser.

„Děkuji vám, pane Lahodo,“ loučil se komisař se správcem. „Už „se nemusíte zdržovat. Mnohem užitečnější budete v kanceláři. Víte, potřeboval bych od vás několik věcí. Zajímá mě především plán zoo. A potěšilo by mě, kdybyste mi připravil seznam všech zaměstnanců a jejich životopisy. Rád bych nahlédl i do knihy návštěv, jestli takovou knihu máte.“

„Máme,“ přisvědčil správce.

„A kdyby vám zbyl čas, rád bych měl popisy ptáků a několik stručných poznámek o ostatních zoo v okolí města.“

„Není to trochu málo?“ uštěpačně poznamenal Lahoda. Měl teď možnost oplatit komisaři jeho podivné připomínky a narážky, a proto jí hned využil. „To přece není moje práce.“

„Není, jistě ne,“ ustupoval komisař, „ale každá pomocná ruka nám teď přijde vhod. My chceme chytit zloděje, a vy zase chcete dostat zpátky svůj ptačí poklad. Dobře zvažte, kdo získá víc.“

„Odpusťte,“ omlouval se správce. „Jsem velice podrážděný. Nejraději bych…“

„Udělejte jenom to, oč vás žádám,“ vlídně povídal komisař a rukou tlačil správce k východu.

Otevřenými dveřmi doléhal do voliéry smích skupiny kriminalistů. Mladé techniky rozveseloval děda Hermann.

Kdoví, snad se smáli jeho ustavičnému povídání – anebo po rozhovoru s Mellekem začal chválit policii.

„Pane komisaři,“ zeptal se odcházející Lahoda, „máme zoo zavřít?“

„Ne, ne! Ještě to by nám chybělo! Dělejte jako by se nic nestalo!“

Lahoda odešel a komisař rozdělil technikům úkoly. První se vydal se Zipserem do voliéry k ventilátorům, druhý k vchodu, aby přezkoumal zámky a třetí zůstal s Mellekem, který se krčil nad trávníkem a jednou rukou se opíral o zem.

„Poslyš.“ otočil se komisar za odcházejícím Zipserem, „byl jsi včera v Howardově továrně?“

Zipser povylezl z voliéry: „Byl. Zajímá tě to teď?“ ‚ „Jenom mi to napadlo. Jak jsi pochodil?“

„Špatně. Objednávku jsem nenašel. A vysmáli se mí do očí.“

„Že by nás Valba tahal za nos?“

„To je jenom jedna z možností, Melleku,“ Zipser vykročil k voliéře. Po dvou krocích se obrátil ke komisaři. „Druhá se mi zdá pravděpodobnější. V Howardově továrně tahali za nos mne.“

„Proč by to dělali?“

Zipser se zatvářil nerozhodně.

„Kdoví. Ale pochopil jsem, že do těch věcí není radno se míchat.“

Komisař vstal a vztekle si oprášil ruce.

XI. KAPITOLA

SETKÁNÍ PŘÁTEL

Země se vzepřela síle exhalátů…

Den rozkvetl do krásy. Věčně zachmuřená obloha se rozdrobila na skupiny olověných a šedobílých oblaků. Lidé vybíhali z domů, obchodů, kanceláří, továren, nemocnic i škol, jako by je z budov vyhnala zpráva o ničivém zemětřesení. Svět se radoval. Všechno živé nastavilo tvář slunečnímu svitu. Když se slunce náhodou skrylo za oponu mračen, lidé nerozmlouvali o ničem jiném než o slunci. Volali je, vzývali, obdivovali. Skryto za oponou mraků, očišťovalo vzduch i naděje.

„Slunce existuje! Slunce nezemřelo! Slunce je nádherné,“ radovali se lidé… Když vykouklo zpod roztřepených oblačných mas, všichni utichli a radovali se beze slov, vyjadřovali radost stiskem rukou a dojatým pomrkáváním.

Ohnivá, medově žlutá koule však nesvítila dlouho. Ani ne za půl hodiny se mraky znovu slily dohromady. Namísto obdivu k nečekanému přírodnímu zázraku naplnila mysli lidí zase ostražitost. Opět bylo třeba pracovat a při práci sledovat smogové zpravodajství, které ovlivňovalo režim dne každého člověka.

Tvrdé, nemilosrdné příkazy směrnic pro ochranu Země měly i své výhody. Lidé – pokud chtěli přežít – museli být k sobě ohleduplnější, pozornější a poctivější, protože ve chvíli ekologické krize byli odkázáni jeden na druhého.

Martin Lahoda vysedával před domem i pak, když slunce zaclonily mraky. Už od časného rána byl mrzutý. Dobrou náladu nepřinášel domů ani bratr Ivan. ani jeho žena. Naopak, od určité doby je sám musel utěšovat. Ivan se vracel ze zoo jako mátoha, unavený a uzavřený, zklamaný a podrážděný. Nepříjemnosti – a loupež ve voliéře je velká nepříjemnost – snášel Ivan těžce… Švagrová celý zbytek dne propláče. Sotva se vrátí z nemocnice, kam znovu odvezli Patrika, zase zanevře na celý svět a jedinou útěchou se jí stane kapesník a telefon, kterým bude otravovat personál Jaferetovy nemocnice.

Před domem náhle zabzučelo vozidlo čistící služby. Smývalo smogové saze. Vůně vody a saponátů vrátila Martinovi lepší náladu. Rázně vstal a vešel do domu. Chvíli se přehraboval ve svých poznámkách. Vzpomněl si na Ústav, na Valenta Huntera, na komety. Měl by připravit návrh na záchranu Hondovy komety. Měl by…

Jednoduchá činnost ho zanedlouho omrzela. Oznámil do Ústavu, že do práce přijde později, vzápětí však na něho začal nepříjemně dotírat pocit samoty. Netrpělivě zapnul televizor a pohodlně se usadil v křesle.

V televizoru zašumělo, tmavá plocha obrazovky najednou zazářila tyrkysovým jasem a zaplnila ji postava hlasatelky. Opakovala zprávy z předchozího dne. Martin Lahoda je poslouchal na půl ucha. Pozornost zbystřil až ve chvílí, když se na obrazovce objevil redaktor kriminální rubriky. Chválil komisaře Melleka, jak rychle a obratně vyřešil incident, který tak neočekávaně vypukl před hvězdoletem vesmířanů…

Lahoda se zamyslil. Doposud si nestačil pořádně uvědomit, že na Zemi přistáli návštěvníci z vesmíru. Opravdu přistáli? Nejde o nějaký velký reklamní trik? Hm, sotva, když o vesmířanech mluví vážně i v televizi. Vzrušením se mu rozbušilo srdce. Jak je možné, že se kdejací vagabundi snaží dobývat k vesmířanům, a pořádní lidé k nim nemohou? Protože kolem hvězdoletu stojí kordon ozbrojených mužů, kteří k němu nepustí ani veverku? To jsou mi pořádky, ježil se Mariin Lahoda. Dokud byl mladší, plný ideálů a velkých předsevzetí, vymýšlel si. že setkání pozemšťanů s vesmírnou civilizací bude událostí, která zastíní význam všech události ostatních, že to bude velkolepý svátek, že v té chvíli se člověk nějak vnitřně změní.

A teď místo nadšení přišlo zklamání.

Vtom hlasatelka oznámila, že na žádost diváků opakují včerejší projev Levan a Kornela, významného veřejného činitele Hlavního města.

„Vážení spoluobčané, lidé!“ Kornel hovořil důstojně a pateticky a stejně tak se i tvářil. „Člověk tisíce let upíral zrak do kosmických výšin. Luštil jejich tajemství, překonával pověry, vytvářel nové pravdy a zákony o hmotě a času, ustavičně pátral a snil o dalekých cestách a nových civilizacích. Když přišel vhodný čas a vytvořili jsme prostředky k hledání vesmírných civilizací, nepředpokládali jsme, že tak brzy přijde nádherná chvíle setkání člověka Země s člověkem vesmíru.“

Zazněl potlesk. Kameramani a střihači ukázali tleskající shromáždění. „Je nepochybné,“ pokračoval Levan Kornel, „že dnešním dnem začíná nová, lepší epocha lidstva. Epocha monumentální! Začíná nový letopočet! Vzájemná konfrontace dvou rozdílných civilizací přinese do našich domovů mír, radost a štěstí…“

„Kecání,“ zavrčel Martin Lahoda. „Obyčejné fráze… Opravdu je to tak, pane Kornele!“

„My, pozemšťané, obyvatelé naší laskavé Země,“ pronášel Levan Kornel nadále, „jsme pravou rukou a vesmířané levou. Obě ruce se mohou spojit a vytvořit objetí..

Martin Lahoda tu záplavu slov nevydržel a vypnul televizor. Byl rozzloben. Nadšení, prýštící z nerozumné skříňky, kontrastovalo s jeho duševním stavem. Neměl náladu na velká gesta, neupřímnost a klamný šum potlesku. Jakápak monumentální epocha?! Dusí nás exhaláty a… nedají nám žít, k čertu, tak jaká je to monumentální epocha?

Když se vracel od televizoru, zarazil se a zůstal stát. Překvapením se zmohl na jediné slovo:

„Rodem?!“

„Martine, Martine,“ kroutil hlavou inženýr Valba. a jen násilím přemáhal úsměv, protože překvapený Lahoda vypadal směšně. „Dostat se k vám je těžší než do družicového města. Co se to u vás stalo? Sháním vás, hledám, honím – a Lahodovi nikde. I teď jsem vyzváněl, že jsem skoro rozžhavil zvonek.“

„Neslyšel jsem ho,“ vysvětloval Lahoda.

„Ještě štěstí, že byly pootevřené dveře. Kdybych byl zloděj, převrátím vám celý byt. A stihl bych ještě napsat děkovný dopis.“

„Čekali jsme tě včera večer,“ omlouval se kometolog. Podal Valbovi ruku a dlouho mu ji tiskl. Pak ho vtlačil do křesla. „Měl jsi přijít. Včera byl doma i Patrik.“

„No, to mě mrzí,“ Valba pohlédl na fotografie, které visely po stěnách. „Ale zdržel jsem se na ceremoniálu. Pak jsem tě hledal v ústavu i doma. Byl jsem taky v zoo. A Lahodovi nikde… Kvečeru jsem byl tak utahaný, že jsem si v hotelu lehl a řekl jsem si, že si trochu odpočinu. No a probudil jsem se až ráno.“

„Aspoň ses aklimatizoval.“

„Doufám.“

„Říkal jsi. že jsi byl na tom přivítání,“ rozvíjel rozhovor Martin Lahoda. Valba přikývl a kometolog pokračoval. „Proč to dělali?“

„Proč se dělají takové slavnosti?“ odpověděl Valba otázkou.

„Nechci být malicherný, ale podle mne zase ukázal svou pravou tvář. Ta okázalost byla zbytečná. Tuším, že vesmířané od nás něco chtějí. Čekal jsem. že se to dozvím z Kornelova projevu. A zatím je všechno postaveno na hlavu. Možná že vesmířané potřebují pomoc. Jejich čekání naznačuje, že jsou v něčem bezmocní. Cítím to.“

„Bezmocní úplně nejsou. Okolo hvězdoletu se pohybují malí roboti, aspoň si myslím, že to jsou roboti. No a ceremoniál také nebyl docela zbytečný. Chtěli jsme vesmířanům ukázat dobrou vůli. Možná že se stal opak a poplašili jsme je. Údajně hledáme způsob, jak se s nimi dorozumět. Víš přece, že jejich řečí je cosi jako hudba.“

„Něco jsem slyšel,“ přisvědčil Lahoda.

„Tak jsi slyšel i o hudební soutěži. Nezapojíš se taky?“

Martin Lahoda mlčel.

„Znám tě pořád míň,“ káral Lahodu Valba. „V nerozhodnosti jsi mistr světa. Nezlob se na mne, ale…“

„Neumím pracovat hrrr systémem.“ ozval se Lahoda. „Nemám inspiraci: Jsem unaven. Něco mě tlačí k zemi. Možná že jsem i nemocen.“

„Jen se vymlouváš, Martine. Pravda je, že jsi nerozhodný a neprůbojný. A Ivan je na tom stejně. Zvu vás do družicového města, otálíte… No co, komu není rady, tomu není pomoci.“

„Tobě se lehko mluví,“ bránil se Martin Lahoda. „Žiješ si v idyle, ale my jsme v pekle.“

„Vaše chyba. Zvu vás do družicového města, ale vy ne a ne říci rozhodné slovo. Takový Hunter, tvůj kolega, by odcestoval hned zítra.“

„Tak ho s sebou vezmi! Zachráníš génia. Valenta je fantastický člověk. A hodně nemocný.“

„Exhaláty? Nebo i něco jiného?“

„Jenom exhaláty. To ti nestačí?“ Lahoda se na přítele ušklíbl. „Ty položí do hrobu i Patrika.“

Rodem Valba se trpce zahleděl na Lahodu. Věděl, že malý Patrik stoná a je den ze dne slabší a slabší. Exhaláty mu nemilosrdně ukrajují zdraví i naději dočkat se doby, která by změnila zohavenou Zemi v krásný a radostný domov lidí. Teď se od Martina dověděl, že Patrik nebyl doma ani den. Dnes ráno, když mu matka s lítostí oznámila, že nemůže jít do zoologické zahrady, protože otec má potíže s policií, dostal záchvat a útlým tílkem zalomcoval takový nápor zuřivosti, že ho museli znovu odvézt do nemocnice.

„Bylo to strašné, nemohl jsem se na něho dívat,“ uzavíral smutné povídání Martin Lahoda.

„Zajdu, za Patrikem. A už víc vás přemlouvat nebudu. Vezmu chlapce do družicového města i bez vašeho souhlasu. Máte svědomí ho tak trápit?“

„Mně děláš zbytečné výčitky,“ ohradil se Martin. „Řekni to Martě a Ivanovi. Já jsem jenom strýc.“

„Proč se bojí odstěhovat se do družicového města?“ vyzvídal Rodem Valba. „To nechápu. Z.čeho mají strach?“

„Hm… Nebudeš mi věřit, ale je to kvůli penězům. Ivan se už tak zadlužil, že… dluhy splatí sotva do konce života. Pár let vodil Patrika od lékaře k lékaři, od jednoho specialisty k.druhému. Stálo ho to pořádnou hromadu peněz… Dokud se nezbaví dluhů, neopustí Zemi. A mně samotnému se nechce.“

„Proto se nemůže odstěhovat? Marnost nad marnost,“ zlobil se Valba. „Vždyť dluhy mu tady budou jedině přibývat!“

„Máš pravdu, budou. Ale je v tom háček, Rodeme. Kdyby Ivan odešel na Satelit, určitě by se našli lidé, kteří by s velkou radostí roztroubili do světa, že poskytuješ azyl podvodníkům.“

„Něco na tom je,“ krotil svůj temperament Valba. „No, pěkně jsme to dopracovali! Lidi se nadobro zbláznili! Týrají děti, chvástají se vesmířany, s rukama v kapsách blábolí o pokroku a přitom zohyzďují Zemi. Už abych byl doma.“

„Správně jsi to řekl,“ mrzutě souhlasil Martin. „Opravdu se zbláznil. Představ si, dnes v noci ukradli ptáky v Ivanově zoo.“

„To si jenom vymýšlíš, ne?“

„Dá se taková věc vysvětlit? Opravdu je ukradli. Do jednoho.“

„je to vůbec možné?“

„Jak slyšíš. Možné je všechno.“

„No to Je nadělení!“ zhrozil se Valba. „V nejbližší době měli ptáky expedovat do družicového města. Připravovali jsme výstavu, abychom trochu potěšili naše děti.

A chtěli jsme se pokusit je rozmnožit. V družicovém městě mě věru nepochválí!“

„Co můžeš dělat? Není to přece tvoje vina!“

Valba souhlasně přikývl. Mimoděk uchopil vázu, knihu nebo sošku, které ležely na stole, ohmatal je, prohlédl a vzápětí lhostejně položil na původní místo. Známé, kdysi vzácné a příjemné věci ho už netěšily.

„Cítím, že se měním, Martine,“ přiznal zkroušeně Valba. „Anebo něco mění mne.“

„V jakém smyslu?“ zeptal se Lahoda překvapeně. „Snad nechceš tvrdit, že tě Země znudila.“

„Přesně to jsem chtěl,“ vybuchl Valba. „Přestávám si vážit pozemšťanů. Stal se ze mne, jak vy říkáte, typický Sateliťan.“

Martin Lahoda chtěl rázně protestovat, ale kousl se do jazyka, protože spatřil, že do místnosti vstoupila Ivanova žena. Vtom ji zahlédli Valba. Vykročil k ní. Paní Lahodová se na hosta zdvořile usmála, ale vzápětí se přestala ovládat. Zakryla si tvář rukama a tiše se rozplakala.

XII. KAPITOLA

DVACET DEVĚT PODEZŘELÝCH

Komisař Mellek seděl za stolem neútulné kanceláře a něco si zakresloval do notesu. Po chvilce pokreslené papíry zmačkal a hodil do koše. Potom si zapálil cigaretu, vyfoukl kouř, zahleděl se na modravý obláček, stoupající ke stropu, prsty zabubnoval do stolu, který byl přeplněn hromadou papírů, a prudce vstal.

„Zipsere, tenhle případ je jako stvořený právě pro nás,“ komisař Mellek popošel k Zipserovi, který postával u okna a zíral na ulici. V místnosti nebylo nic, čím by mohl potěšit oči. Zařízení bylo staré, skříně, stoličky, stoly a regály ledabyle rozestavěné, v celé kanceláři ani stopy po vkusu. „Než případ vyřešíme, vypadají nám všechny vlasy. Měl bys být rád.“

Zipser pokrčil obočí, roztáhl ústa a při pohledu na Melleka se ušklíbl.

„Nedráždi mě zbytečně, Zipsere!“ bručel komisař. „Řekni už něco!“

Zipser se znovu ušklíbl. Hra začala. Za těch pár let, co spolu pracují, se každou chvíli navzájem popichovali, protože pomocí strohé slovní války se dokázali líp soustředit. I zdánlivě hrubé oslovování se příjmením mělo pro ně.smysl. Připomínalo jim výslech. Tak museli být stále ve střehu. Při žádném jiném slově nedokázali s takovou určitostí charakterizovat svou náladu jako právě při vyslovení příjmení svého partnera. Bylo to pro ně něco jako rychlostní skříň v autě.

„Melleku,“ promluvil konečně Zipser a přitáhl si židli ke komisařovu stolu, „jsem Odpočatý a svěží. Jestli se také tak cítíš, můžeme se pustit do práce. Je nejvyšší čas.“

„Čím začnem?“ zeptal se Mellek a mrkl na svůj zaprášený stůl.

„Třeba motivem zločinu, co říkáš?“

„Proč ne,“ pospíšil si s odpovědí Zipser. Pravou rukou.si mnul oči. Při tomto gestu, které jinak prozrazuje únavu, se Zipser soustřeďoval. „Ve voliéře byli profesionálové. Odborníci jako řemen. Rozhodní chlapíci. Žádné náznaky chvatu nebo zmatku. Nepochybně si je najal někdo, kdo ptáky potřebuje. K čemu je potřebuje? K výzkumu, k vydírání, pro parádu. Možná se chce pomstít Lahodovi. Třeba po nich zatoužil vášnivý sběratel. Snad nějaký moderní vrah ptáků. Nic jiného mě nenapadá. Ale přikláním se k názoru, že motivem krádeže je touha po zisku. Půl miliardy je víc než dost peněz.“

„Dobrá, Zipserku,“ pochválil komisař kolegu. „Právě se dívám na pojistnou smlouvu. Je v pořádku. Uzavřeli ji před deseti měsíci. To je akorát tak vhodná lhůta. Je možné,“ Mellek se upřeně zadíval na Zipsera, „že někdo z pojišťovny informoval někoho o hodnotě ptáků ve voliéře. Našli jsme řeku, najdeme i pramen.“

„Nápad je výborný, ale má jeden háček,“ namítl Zipser. „V takovém případě by se zloději soustředili na nejvzácnější ptáky. Někteří jsou přece pojištěni na milióny, jiní třeba jenom na pár terrolárů. S těmi by nemámili čas.“

„Řekněme, že nás chtěli poplést… Že chtějí krýt informátora.“

„Vykašlali by se na něho! Vědí, že bychom mu nic nedokázali. Ať jde o ptáka vzácného nebo obyčejného, zabývat se musíme všemi. To je můj názor. Slyšel jsi, co říkal správce v kanceláři: Nejcennější ptáci byli v klecích. Ale zloději pochytali i méně vzácné z voliéry. Právě ti jim museli dát nejvíc práce. Určitě to nedělali jenom proto, aby nás popletli. Chtěli všechny, všechny do jednoho, Melleku.“

„Zdá se, že máš pravdu,“ souhlasil komisař. „Ukradli je, ale pořád ještě nevím proč. Pochybuji, že pro peníze. Nemohou je přece zpeněžit, protože o krádeži ví celý svět. Přenášet ptáky z jedné skrýše do druhé je riskantní. Mohli by se prozradit. Ptáci přece nemlčí jako zlato nebo diamanty.“

# „Řekněme, že ptáky ukradli vědci.“

„Proč by je kradli vědci? Vím, že existuje jedna věda, tuším bionika. která se zabývá zkoumáním tělesné konstrukce živočichů. Ale vědci si mohli ptáky vypůjčit. Bylo by to poctivější a úplně jednoduché. Nemůžeme z vědců dělat zloděje.“

„To nedělám,“‚ odpovídal Zipser jako protihráč, „jsme v bludném kruhu, Melleku. Ptáky mohl ukrást kdekdo. Teď mě napadlo, že je mohl ukrást i proto, aby je pustil na svobodu. Potom by nepotřeboval ani skrýš. Vynesl by je z voliéry, a šup, leťte si, kam chcete!“

„Teď bychom měli obrátit list,“ ohlásil komisař Mellek. Jeho hlas prozrazoval vážnost a zaujetí. „Zopakujme si, co dosud víme: Uspali Osmana, z pěti ventilátorů jsou pokažené první tři, právě ty, které jsou nejblíž dveří. Něco nám prozrazuje i písek rozsypaný po trávě. O klecích ani nemluvím, protože ty určitě neuletěly samy. To jsou, Zipsere, čtyři neoddiskutovatelné skutečnosti, které řeknou i trouboví, že ptáci byli ukradeni.“

„Ukradli je, dobrá,“ řekl Zipser, nevšímaje si komisařovy uštěpačnosti, „ale jak?“

„Jedině shora. To je jediné možné vysvětlení. Do zoologické zahrady vede jenom jedna cesta. Tou jsme šli i my. V noci je na ní stejný ruch jako ve dne. Blízko je hotel a lidé se ustavičně motají sem a tam. Zloději by se sotva spolehli na to, že si jich nevšimnou. Konečně je tu i starý hlídač. Cestu má u nosu, hemžení, jako je nakládání ptáků na auta, by určitě spatřil. Jiná cesta je taky vyloučená. Přesvědčili jsme se, že ptáky nepřenesli ani přes ohradu.“

„Vysvětli mi přesněji, co jim v tom bránilo.“

„Poplašné zařízení kolem ohrady, velká vzdálenost, v levé části nepřístupný svah, v pravé části za zoologickou zahradou zase podřimovala dobrá stovka psů z městského kynologického klubu. Technici všechno důkladně překutálí a nenašli nic podezřelého.“

„Zloději byli opatrní… A technici zase slepí.“

„Čerta starého, opatrní! Dopustili se chyb ve voliéře, tak proč by se jich nedopustili i cestou? Museli by chodit v bačkorách, po špičkách, pomaličku kolem šelem, které by asi nezavrčely, nezaštěkaly, s ptáky tichoučkými jako motýli. Umíš si to představit?“

„Ne. Neumím.“

„Zůstává tedy jenom jedna možná cesta. Cesta shora, vzduchem.“

Zipser neřekl nic, jen se ještě jednou podíval na mapku zoologické zahrady. Pohroužil se do ní jako do napínavého románu. Mapka se na chvíli změnila v divadelní scénu a prsty v herce. Přeměřoval jimi vzdálenosti, zvedal je nad barevné značky objektů zoologické zahrady a občas do nich dloubl ukazovákem.

„Je to tak,“ poznamenal uspokojeně, když se odpoutal od mapy. „Ptáci dostali křídla. Myslíš, že se technikům podaří vyřešit tento rébus?“

„Doufejme. Písek sotva rozvířila vrtule helikoptéry, jedině snad nějaké malé. ale ta by zase stěží odnesla všechny ptáky. Umíš si představit, kolik kleci nebo krabic potřebovali pachatelé k odvezení skoro tisíce ptáků? Přece nestrčili jestřába do jedné klece se slavíky?“

„Mohli se vrátit.“

„Riziko. To by bylo podezřelé. Tři čtyři přelety už vzbudí pozornost.“

„Vrátili se jenom jednou,“ nedal se odbýt Zipser.

„I to by vzbudilo pozornost. Víš přece, že nad zoo nesmějí létat ani letadla, ani vrtulníky, ani deltaplány. Prostor patří do chráněné zóny ticha.“

„Musíme si to ověřit. Nezapomínej, že byla noc a zoologická zahrada je v pásmu snížené viditelnosti. V okolí je jenom několik lamp. Je třeba se zeptat, lidí z hotelu…“

Zipser a Mellek ještě dlouho uvažovali o způsobu krádeže. Znovu a znovu se vyměňovaly úlohy posluchače a přednášejícího, oponenta a inspirátora, ale ani tak se nedohodli na jasném stanovisku. Bylo nutné počkat na výsledky z laboratoře a kupu drobností, které přinese čas. Proto nechali stranou i neméně složitý problém s poškozenými ventilátory a Osmanem. Speciální rozbor ventilátorů jistě přinese odpověď na otázky, jak a čím je zničili a jestli je náhodou nezničil sám Osman, který měl nejlepší možnost dostat se do voliéry. Konečně analýza krve, moči a slin ukáže, jestli Osmana skutečně uspali.

„Byli troufali,“ načal komisař další problém. „Troufalost není vlastností slabých, a jestliže je, pak je to vždycky náhoda, zázrak nebo nedorozumění. Co si myslíš o povaze zlodějů?“

„Nevím,“ upřímně řekl Zipser. „Opravdu nevím, Melleku. Nechci je přeceňovat, ani jim křivdit. Odvážili se hodně, to je pravda. Měli ocelové nervy.“

„Tedy souhlasíš se mnou, že se nám nabízí příležitost přesvědčit se, jestli jsme ještě k něčemu.“

„Jenom aby to nebyla naše labutí píseň,“ ušklíbl se Zipser. Pak obrátil papír, do kterého nahlížel už hodnou chvíli. „Hmm, Lahoda se vytáhl… Seznam je opravdu perfektní. Ale bude to patálie, najít mezi tolika jmény jedno, dvě či tři pravá…“

„Nesoustředíme se na všechny. Některé lidi si prověříme jenom zběžně.“

„Nesouhlasím,“ protestoval Zipser. „Zloději nebo ti, kteří celou akci zosnovali kdesi v teple, potřebovali stoprocentní zprávy. Každá maličkost jim přišla vhod. Něco jim mohl říci chovatel á, něco údržbář bé, něco hlídač. Něco se dověděli při vlastní návštěvě. Stačilo mít otevřené oči a fotoaparát. Ale zprávu, že část ptáků pozítří odlétá na výstavu do družicového města, mohli získat jedině od zasvěcené osoby. Takových máme dvacet devět.“

„Nehádám se, jen se děsím toho čísla. Dvacet devět podezřelých! Samotný výslech nám potrvá tři dny. Rozhodně se musíme soustředit na ty, kteří pracují kolem voliéry. Jaký užitek budeme mít z výslechu zaměstnanců, kteří pracují v zoologické zahradě sotva týden?“

„Právě ty bych si pořádně proklepal. Mně se zdají podezřelejší než ostatní. Co když se tam nechali zaměstnat záměrně?“

„Možná že máš pravdu, Zipserku,“ ustoupil komisař. „Přečti první jméno!“

„Raymund Hansen… Po Filipovi Hermannovi nejstarší zaměstnanec zoologické zahrady. Je spolehlivý, pracovitý, rád se baví. V teráriu začal pracovat…“

„Promiň, že tě přerušuju, ale tak se mi zdá, že Lahodovi podřízení jsou samí andělé. O Osmanovi taky vykládal, že je spolehlivý a snaživý. Buď má správce malou slovní zásobu, nebo charakterizuje všechny podle jednoho schématu.“

„Vydrž trochu. O Osmanovi neříkal, že se přátelí s dědou Hermannem, ale o Hansenovi to opravdu napsal. A je tu ještě jedna zajímavá věc. Lahoda mu povolil, aby si v zoologické zahradě zařídil bufet.“

„Zdá se, že Lahoda je ohromný dobrák,“ řekl Mellek podezřele vztekle. „Rád bych si s tebou o něm popovídal. Ten chlap se mi přestává líbit…“

XIII. KAPITOLA

VALENT HUNTER POZNÁ LEVANA KORNELA

Ačkoli se Valent Hunter probudil včas, do ústavu přišel pozdě. Cítil se špatně. Zhltl další dávku léků, ale hučení v hlavě neustávalo. Už věděl, co ho čeká, protože mu přibyly těžkosti s dýcháním. Náhle nedokázal udělat krok, nemohl zvednout paži. Seděl na židli, hlavu položenou na stole a myslel na nejhorší… Občas otevřel oči. Spatřil šálek, z něhož vyčnívaly barevné tužky… Šálek donesl Miguel… Z Filipín… Tužky jsou dlouhééé… Jako ocas komety…

Opět přimhouřil oči a na chvíli se přemohl. Díval se na mapy v pozadí. Neviděl je jasně. Svět komet, obrázek vesmíru pár kroků odtud… Sbohem, práce, ústave, lidé, světe…, živote… Mám anoxii… Kyslíkový hlad organismu… Ach, aťsi je cizí slovo hezčí…, přece… skutečnost je stejná. Je to jako číslo čtyři vyslovené… dvě na druhou… dvě na druhou… Takhle se umírá?… Kdyby tu byl… nebo Miguel… Ale Miguel už nepřijde… Ani chlapci nepřijdou. Kdo je naučí poznávat souhvězdí?… Já… já… já…

„Martine!“ zachroptěl Valent Hunter a nepatrně se pohnul.

Ticho.

Musím dojít ke skříni, soustřeďoval se na jedinou činnost, která ho mohla zachránit. Musím! Musím! Tam je život. Kyslíkový sprej.

Život!

Náhle vyskočil zpoza stolu, jako by dopadl na trampolínu. Zalapal po vzduchu, zalapal ještě jednou, potom se mu zatmělo před očima a upadl.

… Když otevřel oči, spatřil nad sebou bílou stěnu. Otočil hlavu trochu stranou a zahlédl něco bzučícího… Usmál se. Tak je to, tak je to! Zachránila mě zapomnětlivost. Včera jsem zapomněl vypnout malý klimatizátor. Náhoda, zázrak, štěstí. Už ho nikdy nebudu vypínat. Může mě zachránit i příště… Může mě zachránit.

Pak se odplazil ke skříni, otevřel dveře a poslepu začal šmátrat v zásuvce. Konečně ucítil v ruce oblý studený předmět. Převalil se na bok, přiložil sprej k ústům, stiskl tlačítko a pomalu začal vdechovat život.

Kyslík proudil Hunterovi do úst a odtud v malých doušcích do plic. Když vstal a posadil se, vstřik! si větší dávku.

Za pět minut se už cítil silnější. Trochu se procházel po místnosti, pak začal cvičit. Cvičil opatrně, jakoby lenivě.

Ještě stále byl malátný. V hlavě mu už nehučelo, příznaky exhalátové otravy pominuly.

Znovu poodešel ke skříni, chvatně vzal další lahvičku spreje a vložil si ji do kapsy kabátu. Pojišťoval se. Po prvním záchvatu přichází další, ten už bývá mírnější. Nebylo by dobře, kdyby ho přepadl před návštěvou u Kornela.

Zavřel dveře. Hunter, stejně jako Martin Lahoda, nemusel přesně dodržovat pracovní dobu. ale měl smysl pro pořádek, jako konečně každý nemocný člověk. Pokud precizně pracoval doma a práce přinášela kontrolovatelné výsledky, nemusel vůbec chodit na pracoviště. Pro jistotu však nadiktoval vzkaz do automatického magnetofonu přede dveřmi pracovny:

„Deset třicet pět. Odcházím k panu Kornelovi do administrativního ústředí. Vrátím se za dvě nebo tři hodiny. Inženýr Valent Hunter.“

V té chvíli si Levan Kornel prohlížel plán Hlavního města. Ze dne na den přibývalo stížností na neschopnost úřadů zabránit šířícímu se moru exhalatismu, muselo se něco podniknout. Levan Kornel proto vyčárkoval na mapě podniky, které nejvíc znečišťovaly ovzduší města.

Hrůza, jak je to zamotané, rozjímal Kornel. Stačí, když přibude ve vzduchu jedno promile nových exhalátů, a už máme na krku ekologickou katastrofu.

„Příroda musí být důkladně zaneřáděná, když si nedokáže poradit s několika molekulami smradu!“

„Ne všude, pane Kornele,“ ozval se Uránius, usilovně třídící korespondenci. „Znám i příjemné kouty.“

„No jistě, Adolfe. Nesmíme klesat na mysli. Schmidtovi a Novákovi oznam, aby na dva dny zastavili všechny práce. Potěšíme Jafereta a já se trošku projdu po městě.“

„Jak si přejete, pane Kornele.“

Ten mezitím přistoupil k Urániovi a poplácal ho po zádech.

„Tak co nám dnes přišlo? Taky něco mimořádného?“

„Tady jsou stížnosti,“ ukázal sekretář na jednu z hromádek ledabyle naházených papírů. A tady děkovné telegramy. Váš projev lidi upoutal. V tomhle se například píše…“

„Podívám se na ně večer, Adolfe. Místo pohádky před spaním. Teď nemám chuť na neupřímné blábolení.“

„Křivdíte jim, pane Korneli.“

„Dobrá, dobrá,“ mávl rukou Kornel. „Raketa na Mars už odletěla?“

„Ano, v noci.“

„Konečně jsme dodrželi aspoň čtvrtý termín odletu. A co hudební soutěž? Přišlo hodně skladeb? Jak reagovali skladatelé?“

„Skladatele děsí termín. Bojí se. Zatím došlo jenom sedm kratších skladeb. Co mám s nimi dělat?“

„Jenom sedm?“ překvapilo Kornela. „Předpokládal jsem, že se nám jich nahrne tak dvě tři stovky.“

Kornel se posadil proti obrazu Simóna Bolívara.

„Co s nimi mám udělat?“ naléhal Uránius.

„Nic… Zatím nic. Musíme počkat. Jsem unavený, Adolfe.“

„Únava vás přejde, až vám ukážu jeden zajímavý dopis. Poslali ho,“ sekretář podal list Kornelovi, „z Howardovy továrny. Zipser byl zkoumat objednávku.“

„Opravdu zajímavý dopis,“ vzdychl si Levan Kornel a prsty zabubnoval po stole. „Valba se tedy činí…“

Vtom se místností rozlehl zvuk zvonku a vzápětí amplión oznámil, že přichází inženýr Valent Hunter.

Levan Kornel se v křesle mírně nahnul kupředu, jako by ho něco zabolelo. Uránius zase rázně poodešel ke dveřím a prudce je otevřel. Ve škvíře obdélníku, za nímž se bělala chodba, rýsovala se silueta přikrčeného mladého muže.

„Jmenuji se Hunter,“ představil se trochu bojácně. „Hledám… inženýra Valbu. Říkal mi…“

„Máte smůlu, přítelíčku,“ zavolal Kornel přes celou místnost. „Přede dvěma hodinami odešel. Ačkoli, po pravdě řečeno, nemusel.“

Kornel se znovu svalil do hlubokého křesla. Vůle se snažila vzdorovat únavě, ale byly to jenom skromné záblesky, které nedokáží rozkázat svalům, protože únava byla příjemná, téměř sladká.

Kdyby se vyskytly třeba i jen nepatrné obtíže. Kornel by se přemohl a vyskočil by z křesla, jako by ho vymrštila pružina. Tato obdivuhodná schopnost umět se přemoci uchvacovala každého, kdo Levana Kornela znal. Ale Valent Hunter se setkal s Kornelem poprvé a neměl z něho příjemný dojem. Nelíbilo se mu, že se rozvaluje v křesle jako hroch.

„Bude tu zítra ráno?“ zeptal se Hunter Uránia.

„Těžko říci,“ rozhodil ruce sekretář. „Pan Valba nemá závazný program a dělá si, co je mu libo. U nás se zdržuje jenom zřídka. Mohu-li vám posloužit odevzdáním nějakého vzkazu, prosím, rád vám pomohu.“

„Není třeba,“ zavrtěl hlavou Hunter. Hlas mu zněl ještě tišeji než před chvílí. „Nemám tolik času, abych na něho čekal. Měl jsem s ním něco dohodnout ve vaší přítomnosti.“

Hunter nerozhodně postával před prahem dveří. Nakonec se osmělil a obrátil se ke Kornelovi. „Mohl bych s vámi hovořit?“

„Už se stalo,“ zpozorněl Kornel. „Prosím, pojďte dál.“ Kornel se zvedl z křesla a podal příchozímu ruku. Potom se zase vrátil do kouta, kde se červenalo jeho křeslo. „Tak co vás tíží, pane… Huntere?“

„Ano, jmenuji se Hunter. Pracuji v Ústavu pro úpravu kometových drah. Má návštěva a stejně i prosba je čistě soukromá… Pane Kornele, chci odejít do Prvního družicového města. Život na Zemi mě neznudil, i práce mě těší, ale…“

„Jaké ale?“ vykřikl Kornel. Návštěvníkova upřímnost se ho dotkla. „Vaše chování, pane Huntere, je nepochopitelné. Rozhodl jste se špatně… a já vám nemohu pomoci.“

„Nerozhodl jsem se špatně,“ bránil se“ vědec. „Vím, co dělám. Jsem vážně nemocen, pane Kornele.“

„Na Zemi je mnoho nemocných,“ přidal se k debatě Uránius.

„Exhaláty dělají ze mne mrzáka,“ trval na svém Hunter. „Stále častěji jsem jeden den na pracovišti a dva tři dny doma. I dnes ráno mě zachránila jenom náhoda. Měl jsem štěstí.“

„Ale u nás štěstí nenajdete,“ poznamenal Kornel a každé slovo pečlivě zdůraznil. „Nejsme šarlatáni.“

„Inženýr Valba mi slíbil, že se za mne přimluví.“

„Ano, říkal něco takového. Ale víte, člověče, kolik lidí se chce přestěhovat do družicového města?“ Kornel znovu vstal a poodešel k medově žluté skříni. „Tady je nejméně deset tisíc žádostí. Ale i kdyby tu byla jenom jediná, stěží bych vám vyhověl, protože v družicovém městě potřebují zdravé lidí. I mne týrá exhalatismus, a přece zůstávám na Zemi. Proč se, k čertu, neodstěhujete někam na venkov, do hor nebo do některé rezervní zóny ticha?“ Kornel se ovládl a ztišil hlas. „Vím, že ani to není nejlepší řešení, ale aspoň nebudete nikomu na obtíž. Tady vás opravdu nikdo nepolituje. Věřte mi, nikdo.“

„Každý si brání své,“ Hunter ztěžka přemáhal zklamání. „Já nepotřebuji lítost. Ze Země se nechci odstěhovat z rozmaru. Chci pokračovat ve vědeckém výzkumu. A chci také žít! Mám na to právo, nebo ne? Práce mě baví, dává mi všechno. Jenom ona mě drží na nohou. Je mým druhým zdravím, pane Kornele.“

„Vykašlete se na práci, když vám jde o život!“ Kornel se začal procházet po kanceláři. Už. v sobě dokázal potlačit náhlý příval zlosti a chůzí sem a tam chtěl pouze zdůraznit své roztrpčení. „Musíte si vybrat, co je důležitější, pane Huntere. To je zákon, který v současné době převyšuje všechny ostatní zákony.“ Vtom se Kornel prudce obrátil ke kometologovi. „Řekněme, že povolení dostanete. Víte, co se v tom okamžiku stane? Ty desetitisíce žebronících slabochů mě přijdou ukamenovat.“

„Jsem rozhodnut odejít, pane Kornele,“ trval na svém Hunter. Zatvrdil se, Kornelova neústupnost ho vyprovokovala. „V každém případě jsem rozhodnut odejít. Odejdu, i kdybych si měl sestrojit vlastní raketu. Rozhodně nejsem domýšlivý, ale musím přiznat, že jako vědec za něco stojím. Předpokládám, že vám Valba řekl, proč potřebujete v družicovém městě kometology.“

„Inženýr Valba vám něco slíbil?“ vmísil se do rozhovoru Adolf Uránius.

„Inženýr Valba byl mimořádně korektní. Nic mi neslíbil a koneckonců mě nepřemlouval, abych opustil Zemi. Naopak, já jsem naléhal, když to chcete vědět. Vnutil jsem se mu. Jak jsem řekl, nemám jiné východisko. Jsem v koncích.“

„Hm,“ Kornel vysunul bradu a tiše mlaskl. „Satelit začíná trpět komplexem elitářství,“ řekl více méně pro sebe. Pak zvýšil hlas a pohlédl na Huntera. „Samí odborníci, samí velcí lidé. Před chvílí odtud odešel jeden z těch, které inženýr Valba zve do družicového města. Znáte Ivana Lahodu?“

„Trochu,“ polekaně přisvědčil Hunter. „Je to bratr mého spolupracovníka.“

„Je to podivín, nemyslíte? Ze zoologické zahrady mu ukradli ptáky, a on si mě přijde prosit, abych dal souhlas k celostátnímu rozhlasovému vysílání, protože nevidí jinou cestu, jak ptáky zachránit. Vidíte, i takovými prkotinami se musím zabývat.“ Kornel, který už chvíli stál u vzdálenějších dveří a tiskl k nim ucho, jako by naslouchal něčemu za nimi, náhle přistoupil k Hunterovi. „Pro mě a za mě, jeďte si na Satelit! Ale mám podmínku, pane Huntere. Vlastně je to jenom obyčejná otázka.“

Hunter se upřeně zadíval na Kornela. Ten pokračoval:

„Před chvílí jste tu pateticky prohlásil, že znáte svou cenu. Z čeho vyplývá vaše jistota? Nebyla to jenom prázdná slova? Chtěl jste nás omráčit? Ukázat nám, že já, Tenaten, jsem někdo?“

„Nechápu, proč se mne na to ptáte,“ popudil se Hunter, ale neztratil rozvahu. „Chcete se mi vysmívat?“

„Já se ptal první, pane Huntere. Já jsem vám dal podmínku. Ne já, ale vy chcete odejít na Satelit, na náš nadpozemský hrášek, váš osud od této chvíle závisí na několika slovech. No tak, co nám povíte?“

„Nemíním vám odpovídat,“ rozhodl se Hunter a učinil pohyb, kterým naznačoval, že je rozhodnut odejít. Nesnášel lidi, kteří namísto přímého, otevřeného a čestného jednání hrají divadlo. „Nemíním debatovat…“

„V pořádku,“ přerušil ho Kornel. „Řeknu vám, proč jsem se vás ptal na takové divné věci. Něco vám totiž uniklo, pane Huntere. Mezi těmi deseti tisíci jmen je nejméně sto takových, kteří chtějí odejit na Satelit jenom proto, aby Sateliťanům pomohli vytvořit ze Země svou kolonii. Naše rodná planeta jim údajně smrdí. Skutečně. Je to prý jenom rozsáhlý prostor pro výkaly z obludných továren. Kde máme záruku, že i vy, pane Huntere, nemáte podobné úmysly? Uznejte, že Země je Země, a my si ji musíme chránit…“

Kornel se vrátil do svého křesla očividně spokojený. Podobné argumenty vždy okamžitě účinkovaly. I teď stál mladý vědec na druhém konci místnosti uzemněný tíhou neočekávaných a vážných myšlenek. Je to opravdu tak: Každá mince má dvě strany.

„Protože mám dobrou náladu, pane Huntere,“ začal znovu Kornel, „odvolávám svou podmínku. Napište stručnou žádost a můj sekretář ji potom prověří. V žádosti uveďte přesné a jasné důvody svého rozhodnutí, pracovní úspěchy, jména svých přátel a další běžné podrobnosti. Žádost by měla obsahovat i co nejvíc údajů o vašich pracovních plánech.“

„Ano… určitě,“ přisvědčil váhavě Hunter. Nečekal takový obrat v rozhovoru. „A dokdy je ji třeba… napsat?“

„Třeba hned,“ řekl Uránius a pohlédl na Kornela. Ten spokojeně přikývl.

Vtom něco zašramotilo za dveřmi Kornelovy místnosti, klika se pohnula. Kornel se přestal usmívat, rozběhl se ke dveřím a plnou váhou se na ně přitiskl.

„Proboha!“ křičel Kornel zoufale. „Vrať se dovnitř! Vrať se dovnitř! Vrať se, nebo tě rozmlátím!“

XIV. KAPITOLA

HÁDKA U LAHODŮ

Ivan Lahoda přišel domů rozmrzelý. Původně se chtěl od Kornela vrátit do zoologické zahrady, ale tam ho sotva napadly veselejší myšlenky. Proto zamířil k hnědému chodníku, že si doma pospí. Konečně, i manželce přece slíbil, že dnes výjimečně bude doma dřív.

Cestou přemýšlel o své návštěvě. Zničehonic si vzpomněl, že se Kornel neznámo proč většinou díval na dveře před sebou, za kterými něco škrábalo. Pohlížel tam mnohem častěji než na něho. Jako by Lahoda neexistoval. A přitom chtěl od něho tak málo:

„Mám mimořádnou prosbu,“ řekl Kornelovi mírně, „jestliže ptáci zahynou, zahyne s nimi i kus nás samotných, kus pozemské výjimečnosti. Příroda je už nikdy nestvoří. Byl by to velký krok k propasti, pane Kornele.“

„No a? Co s tím mám já společného? Pochopte, že nejsem všemocný. Nemám čarovný proutek. Od doby, kdy přistáli vesmířané, si začíná většina lidí myslet, že ho mám. Není chvíle, aby mě někdo neotravoval. Občas mám tisíc chutí odtud odejít.“

„Nechci žádný zázrak,“ nedal se odbýt Ivan. „Kdo už mi může pomoct, když ne osoba v nejvyšším postavení? Prosím vás jenom o vydání příkazu, aby mohli v rozhlase vysílat mou výzvu.“

„Nemohu vám pomoci. Nemohu, opravdu nemohu vydat takový příkaz…“

„Kdo ho tedy může vydat?“ ztrácel trpělivost Lahoda. „Z tiskového střediska mě poslali za vámi. Potřebují váš písemný souhlas. Potom výzvu odvysílají. Skutečně od vás nechci mnoho.“

„Člověče.“ naléhal Kornel, „vydržte aspoň den. Do té doby se ptákům nic nestane. Zloději si s nimi poradí i bez vašich moudrostí. Jenom je zbytečně znepokojíte. Mellekovi lidé ptáky najdou, to je jisté.“

„Nepochybuji o komisařových schopnostech, ale bojím se, že je nenajde živé.“

„Opravdu si myslíte, že ti neznámí vaše opeřence nenakrmí? Možná že se o ně postarají líp, než si umíte představit.“

„Ať jsou ptáci kdekoli a u kohokoli, chci, aby zůstali naživu. Ukrást takové množství ptáků není hračka. Jistě je někdo viděl. Třeba se po mé výzvě přihlásí.“

„Zahráváte si s ohněm, pane Lahodo. Jestli prozradím komisaři Mellekovi, co jste ode mne chtěl, trefí ho Šlak. Ale ne jen kvůli tomu nemohu dát souhlas k vysílání vaší výzvy. Vesmířané jsou jedno velké ucho. Jak se dozví, co se stalo, mohou nám znenadání uletět.“

A pak ho zdvořile vyhodil: „Vážím si vaší horlivosti, pane Lahoda, ale příště s ní šetřete. Poroučím se!

Sobec! Nemyslí na nic jiného než na své vesmířany, zlobil se Lahoda. Ach, proč jenom jsem mu neřekl přímo, že ti poslouchají jedině hudbu, a ne rozhlasové zpravodajství?

Teď se Ivan Lahoda přezul a vkročil do místnosti. Přivítal ho bratr.

„Vypadáš jako upír.“

„Dej mi pokoj.“

„Vážně, jen se podívej do zrcadla.“

Ivan Lahoda prudce mávl rukou a poodešel k videofonu. Zmáčkl několik čísel. Než se ozvala volaná stanice, pohladil vycpané ptáky.

„Prosím komisaře Melleka.“

„Není na místě,“ ozval se službu konající policista. „Je v laboratoři.“

„A jeho kolega? Ziper… nebo Zipser?“

„I ten je v laboratoři. Nesmím je vyrušovat.“

„Prosím vás, našli se už ptáci? Jsem správce zoologické zahrady…“

„Musím vás zarmoutit, pane správce.“

Ivan Lahoda byl ještě obrácen k obrazovce videofonu, když k němu dolehl bratrův šepot.

„Nech ho, vždyť vidíš, jak je zničený.“

„Ne, je přece otec, musí o tom vědět.“ Když se Ivan Lahoda obrátil, manželka vyčítavě povídala: „Ivane, Patrika budou operovat.“

„Operovat?“ Hlas Ivana Lahody byl dutý, jako by vycházel z propasti. „Operovat,“ konečně si uvědomil obsah tohoto slova. „A proč?“

„Po tvém odchodu dostal další záchvat… Hrozný záchvat…“

„Valí se to na nás… Neštěstí za neštěstím…“ Lahoda stál uprostřed místnosti a nedokázal se pohnout. Ruce mu visely podle těla a v očích se mu zračila odevzdanost. „Patrika budou operovat…“

„Ivane, prosím tě,“ zaúpěla žena, „vzpamatuj se! Žiješ ty vůbec! Jsi ještě člověk? Stojíš tu jako mumie a neřekneš rozumné slovo! Proč se už konečně neodstěhujeme do družicového města? Co tě tu drží?“ Manželčin hlas se chvěl zoufalstvím a dlouho utajovanou zlostí. Věděla, že není na vážný rozhovor vhodná chvíle, ale už nemohla dál, unavilo ji věčně se tvářit jako šťastná a silná žena. Potřebovala se někomu svěřit, dostat ze sebe tu tíhu, která ji tlačila k zemi, drtila jako neviditelný válec a dělala jí ze života utrpení. „Proč neposlechneš Valbu? Proč? Pro pár mizerných zvířat, z kterých máš nakonec jen samé trápení, protože jsi dříč a ostatní kolem tebe jenom lajdačí. Tvůj vlastní syn je to poslední, co tě na světě zajímá. A já? Na mne už vůbec nebereš ohled. Vtom zalapala po vzduchu a s pláčem se vrhla na gauč.

Ivan Lahoda nechápavě hleděl hned na Martu, hned na Martina, který svou švagrovou chlácholil. Hleděl a divil se. Jenom pomalu, jako by procital z těžkého spánku, si uvědomil: „Jsem doma a stalo se něco vážného.“

Impulsívně se sehnul a mimovolně se dotkl ženiných vlasů.

„Marto,“ zašeptal smutně. „Odpusť mi. Víš…“

„Nic mi neříkej!“

„Lepší chvíli k výměně názorů jste si nemohli vybrat, jen co pravda,“ zasáhl do rozmluvy Martin. „Když nás trápí jiní, budeme se trápit i my navzájem. K čemu je to dobré? K čemu? Pravdu máte jeden jako druhý, ale teď odložme spory stranou. Musíme si oddychnout, vzpamatovat se. Rozhodnout!“

Ivan stiskl bratrovi ruku. Na tváři se mu snad poprvé od rána objevila radost a přívětivost. Kdysi neskrblil úsměvem, ale v poslední době ho starosti dokonale připravily o přirozenou veselost.

Když Ivan odvedl manželku do ložnice, Martin se posadil ke klavíru. Němě se zahleděl na zelené a hnědé klávesy. Chvíli na ně brnkal, nebo spíš do nich nahodile tloukl, jako by divokou disharmonickou hudbou chtěl napodobit rozhovor mezi Ivanem a Martou. Potom se čelem opřel o nástroj.

„Neruším?“ zeptal se Ivan přívětivě.

„Ne, hraju jenom tak. Myslel jsem, že si chceš pospat. Pomohlo by ti to.“

„Řekni mi, byl tu Rodem? Mám takový pocit, že byl.“

„Kdybys s ním chtěl náhodou hovořit, najdeš ho v Ústavu. Šel za Hunterem. Vybavuje mu odjezd do družicového města.“

„Co chtěl?“

„To, co loni a předloni. To, co pokaždé. Až ho obdivuju. Sám vidíš, jak se poměry vyvíjejí. Podvody, lži, krádeže, nemoc za nemocí. Já jsem se už rozhodl: jedu na Satelit. A beru s sebou i Patrika.

„Bez mého souhlasu?“

„Bez tvého souhlasu, bratříčku, ale se souhlasem chlapcova utrpení. Viděls někdy Patrika při záchvatu? Kdybys ho viděl, odnesl bys ho na Satelit na vlastním hřbetě.“

„Odstěhujete se, Martine, určitě se na Satelit odstěhujeme… Hned, jak se najdou ptáci.“

„To jsi celý ty! Patrik je u tebe zase na druhém místě. Ty, tvrdohlavý, zarputilý, velký pozemšťan… Rodem měl pravdu. Víš, co říkal Martě? Prý ses zadlužil naschvál, abys měl dostatečnou výmluvu.“

„Proč mi přitěžuješ ještě i ty?“ zaúpěl Ivan. „Rodem to nemohl říkat. Dobře ví, že se na Satelit nemůže odstěhovat celá Země. Chci žít tam, kde mohu být užitečnější. Mám svoje ideály, a když je ztratím, zůstane ze mě jenom tělo bez duše.“

„Tím jsi už dávno. Chceš bojovat za krásnější a vznešenější Zemi, ale máš jenom jedinou zbraň. Čekání! Takovou zbraň si můžeš strčit za klobouk. Tohle pochopil už i Valent Hunter. Znáš ho, několikrát se tu zastavil. Přede dvěma lety vykládal o Zemi jenom to nejlepší. Prý Země, Zemičky moje Zemulinka. A teď? Nemůže se dočkat, až bude na Satelitu. Stalo se mu totiž neštěstí. Onemocněl přesně tak jako Patrik. Přemýšlel jsi někdy o tom, že stejně můžeme dopadnout i my? Ani naši zónu smog neobchází. A je ho den ze dne víc. Možná že si ve své tupé, nemilosrdné duši říká: Proč se ten Ivan Lahoda ještě vzpírá? Kde je? Tak se mu pěkně zahryzneme do těla. Pravda, tobě je hej, ty celé dny trávíš v zoologické zahradě, kde je vzduch ještě poměrně čistý.“

„Chceš mi naznačit, že jsem sobec?“

„Jsi!“

„Souhlasím, jsem sobec. Ale mám jednu výhradu,“ bránil se Ivan Lahoda. Seděl blízko bratra a nečekaně brnkl na zelenou klávesnici. Ozval se vysoký tón. Když dozněl, Ivan pokračoval: „Já jsem sobec ze Země a ty jsi sobec ze Satelitu. Chceš si změnit život na dlouhý výlet.“

„Ivane, budu upřímný. Ani trochu ti nerozumím, protože jsi kromě toho ještě fanatik. Chceš mi namluvit, že máš rád těžkosti, ale když tě začnou tlačit, stává se z tebe mumie. Marta to vystihla přesně.“

„Měl jsem sebou mlátit o zem, rozbíjet talíře… nebo co? Ukradli mi ptáky. Dobře víš, že část z nich je vzácnější než… než… pochopení vlastního bratra, protože jsou posledními žijícími jedinci. Chtěli jsme je rozmnožit a zachovat pro budoucí generace. Proto jsem sobec. Proto jsem fanatik. Chtěl jsem v rozhlase a televizi uveřejnit výzvu k lupičům, aby je dobře a zdravě nakrmili. Ale odmítli mě. Dovedeš si to představit? Prý tak rozhodl Kornel, sám velký Levan Kornel! Byl jsem za ním, aby se umoudřil. Ale ten má hlavu vysoko v oblacích. Sní jenom o vesmířanech… Výzva mohla pátrání pomoci, urychlila by ho, zmobilizovala by lidi… A on mě jednoduše vyhodil z kanceláře.“

„Komu dnes záleží na několika ptácích,“ trpce konstatoval Martin Lahoda. Bratr zahrál na jeho citlivou strunu. Martin měl ptáky rád, proto také komponoval bionické skladby, v nichž napodoboval jejich zpěv. „Byli, nejsou, to je jim fuk. Aspoň nás nebudou v lese rušit, aspoň nám nebudou znečisťovat naše geniální hlavy, řeknou si. Tak je to, bratře. Iluze zhynuly, zrodila se věrolomnost.“

Ivan Lahoda se usmál.

„Konečně mi rozumíš, Martine. Vidíš, i ty máš na Zemi své poslání. Splň je a odleť někam na Satelit, anebo bůhvíkam do tramtárie. Anebo slož symfonii, –která otřese světem. Dosud jsi o ní jenom sníval.“

„Chybí mi inspirace. Pořád víc a víc se vzdaluju od Země. Tělo mě nebolí, ale zato mě pořádně bolí duše.“

„Tak slož něco o svých duševních zmatcích. O sobě, o svých rozporech, zklamáních.“

„Takové dílo nemá význam, protože lidi nepodněcuje.“

„Nebuď tak zatrpklý! Zatni zuby, přemoz se a začni doufat. Jinak nenajdeš záchranu ani na Satelitu.“

XV. KAPITOLA

VALENT HUNTER SE OBEZNÁMIL S TAJEMSTVÍM

Rodem Valba vůbec nepochyboval, že Valent Hunter Kornela navštíví. Ale proč nepřišel včas? Zdržela ho ne moc? Nebo něco jiného? Nebo se v poslední chvíli rozhodl zůstat na Zemi a stáhnout se do nějakého zapadlého kouta na venkově? Ne, nemohu uvěřit, že by couvl. Musel onemocnět. Včera večer jsem i já sám pocítil, jak dusívá je zemská atmosféra.

Rodem Valba přestoupil na užší periferní pás chodníku. Aby zrychlil tempo, chytil se oběma rukama zábradlí a pomalu a opatrně přešlapoval z nohy na nohu. K ústavu se dostane o minutu dříve, ale vlastně mu vůbec nešlo o zkrácení vzdálenosti. Hrál si, cvičil, jako v Prvním družicovém městě, kde si musel udržovat kondici pravidelným denním cvičením. Kdo necvičil, kdo nehýbal údy, zakrňoval, protože v družicovém městě navzdory umělé gravitaci nemohli úplně napodobit pozemské podmínky.

Valba měl zkušenost, že druhý a třetí den pobytu na Zemi je nejhorší. Zdálo se mu však, že včerejší únava by se už neměla opakovat, protože se cítil silný. Snad si s ním zažertovaly zákony aklimatizace o den dřív. Asi proto byl včera tak podrážděný.

Sestoupil. Na schodišti k němu přiběhl malý kamelot a nabídl mu noviny. Valba se nenechal dlouho přesvědčovat a koupil troje. Rychle zalistoval v Technice.

„No, tady to je,“ zaradoval se Valba. Četl:

Včera uplynulo jedenáct měsíců ode dne, kdy technici a konstruktéři Prvního družicového města uskutečnili smělý projekt umělého měsíce. Zatím funguje znamenitě. Umělý měsíc vyřešil problém nočního osvětlení naší krajiny. Díky umělému osvětlení se mohla snížit výroba elektrické energie, což aspoň zčásti pomohlo naší planetě zmírnit ekologické přetížení ovzduší. U příležitosti prvního výročí dokončení umělého měsíce navštíví První družicové město delegace, která nejzasloužilejším konstruktérům umělého měsíce odevzdá vyznamenání.

Kornel tedy ráno mluvil pravdu. Prý: „Přečtěte si druhé vydání ranních novin, bude se v nich psát o vás.“

Rubrika, kde byla skrovná informace uveřejněna, měla obyčejný titulek: Drobnosti.

Je to opravdu jenom drobnost, nahlédl Valba znovu do novin, ale i za ni dík. Lepší vrabec v hrsti než holub na střeše; lepší krátká příznivá zpráva než mlčení. Konečně spravedlivě zhodnotili naši činnost, naši existenci, naše úmysly, i když drobnou zprávou.

Valba zavřel noviny a poskládal je tak. aby se mu pohodlně nesly v ruce. Vtom si náhodou všiml předpovědi počasí. Upoutala ho věta: Dva příští týdny bude pravděpodobně zataženo. Zastavil se. Podíval se na oblohu. Byla popelavá jako myší srst, zbrázděná kokardou barevných smogových řas. Udělal krok, druhý, třetí. Opět se zastavil. Rozevřel noviny a ještě jednou si přečetl článeček o umělém měsíci. A pak znova. Snažil se číst mezi řádky…

Rozzlobil se. Kdo prožil celý život na Zemi, ten si zprávu o umělém měsíci vyloží po svém. K čemu je jim umělý měsíc, když je obloha, většinu roku zatažená kupami mračen? Proč by byl Nici Matta vytvářel oblačnou galerii, kdyby existovaly pořádné oblaky, a ne jenom jedna jediná olověná opona? Těch několik pěkných dní, to je jenom výjimka, potvrzující pravidlo. Zbytečně bude nádherný lesklý povrch umělého měsíce odrážet sluneční paprsky na Zemi. když je zachytí clona mraků. Umělý měsíc ve funkci gigantického nočního osvětlovacího tělesa je

Zemi k ničemu… A zmínka o snížení produkce elektrické energie je zrovna tak jako všechno ostatní pouhá provokace.

Valba zaútočil na Kornela, kterého v duchu viděl před sebou.

„Ale ale, pane prezidente,“ slyšel Kornelovu odpověď, „zase překrucujete fakta, je to myšleno přesně tak, jak je to napsáno.“

„Není, pane Kornele. Je to provokace!“

„Ale ale! Ztrácíte soudnost… Že by vám pobyt na Zemi nesvědčil?“

„Jistě. Nesvědčí mi.“

Valba sebou náhle trhl, protože nad ním přeletěla letka vrtulníků. Zacpal si uši a přimhouřil oči; kolem se rozvířily chuchvalce prachu, nebezpečného exhalátového prachu.

Vykročil. Nejraději by se rozběhl nahoru, do své nadzemské domoviny. Utěšoval se myšlenkou na odlet. Vydrží ještě den a pak sbohem, Země! Vůbec není pravda to, co mu tvrdil Kornel:

„Máte volné pole působnosti, pane prezidente! Ale do družicového města se, prosím, zatím nevracejte. Vesmířané se musí každou chvíli ohlásit a já bych byl rád, kdybyste jako Sateliťan byl při tom. Závazný program nemáte, ale zato máte na Zemi kupu dobrých přátel. Nemusíte se tedy nudit. Navštivte je, pohovořte s nimi. A ještě něco! Byl jste už v Oblačné galerii Niciho Matty? Skvělá věc. Opravdu skvělá, pane prezidente. Doporučuji vám, abyste se na ni podíval. Matta byl génius…“

Nemám na Zemi přátele. Nemá je ani První družicové město. Lahodů je málo, kapka v moři. A Hunter se teprve rýsuje jako budoucí přítel. Bude dobrým přítelem? Musí být. Přijmu ho, to je jediná věc, která mě teď může těšit. Pak odjedu.

Do Hunterovy pracovny vstoupil rozladěný, třebaže se snažil přemoci a nedávat to najevo. Martina Lahodu vedle Huntera neviděl, a tak usoudil, že zůstal doma a pracuje na svitě, jak mu po dlouhém přemlouvání slíbil.

„Co se stalo, proč jste nepřišel ke Kornelovi?“ spustil Valba namísto pozdravu.

„Měl jsem záchvat,“ Hunter si vzpomněl na tu těžkou chvíli, ale teď už byl klidný, protože Valbu nečekal. „Ale pak jsem za ním zašel.“

„Myslel jsem si to,“ pokýval hlavou Valba. „Co vám říkal Kornel?“

„Měl jste včera pravdu, umí být opravdu nepříjemný. Velmi nepříjemný. Měl všelijaké podivné narážky, ale já jsem se vůči nim obrnil.“

„Ano, to je Kornelova taktika.“

„Křičel, vztekal se, ale já se nenechal odbýt. Nakonec souhlasil. Musel souhlasit.“

Dokud Valent Hunter mluvil, Valba se rozhodoval, že si s kometologem zatím nebude tykat, i když byli vrstevníci. Tykání svádí k důvěrnostem, ale i k hrubostem. Je lépe zachovat si určitý odstup, který nutí toho druhého ke slušnému chování. Necítil k Hunterovi nedůvěru, ale pojišťoval se. V posledních čtyřiceti hodinách prožil mnoho nepříjemností. Toužil po hřejivém slovu, úctě, pochvale. Hunter mu zatím nabídl všechno.

„Dal vám pan Kornel přihlašovací lístek?“

„Nedal. Nestačil.“

„Jejej, to je jako byste za ním ani nezašel. Předpisy říkají jasně, že bez přihlašovacího lístku, drobného nazelenalého papírku s perforací pro počítač, jsme ničeho nedosáhli. Do lístku je totiž zafixovaný číselný kód, kterým se zabraňuje výrobě falzifikátů.“

„Říkám vám, že mi ho nedal, protože mi ho nestačil dát,“ zdůraznil Hunter. „U Kornela se dály divné věci. Pořád o nich přemýšlím, ale nenacházím žádné rozumné vysvětlení.“

„Mohl byste mi o tom něco povědět?“ vyzvídal Valba.

„Samozřejmě. Ani se nemám komu svěřit a nahlas se líp přemýšlí… Představte si! Já byl tady,“ Hunter se postavil nedaleko dveří, „a Kornel seděl naproti. Už chvilku jsem ho pozoroval a zdálo se mi, že se upřeně dívá na dveře. Náhle vstal. Na dveřích zničehonic vrzla klika. Potom se Kornel rozběhl, či spíš přeletěl ke dveřím. Nevím, kdo je otvíral. ‚Vrať se dovnitř, vrať se, nebo tě rozdrtím,‘ křičel. Vlastně spíš zuřivě blekotal, totiž řval. Byl jsem překvapený, koho by taky taková událost nepřekvapila, a začal jsem se rozhlížet, co se tam děje. Ale Kornelův sekretář mě ihned vytlačil na chodbu.“

„Zajímavé,“ jako by pro sebe zašeptal Valba. Výrazem tváře vybízel Huntera k dalšímu vyprávění.

„Kdy Kornel přiskočil ke dveřím,“ pokračoval Hunter zaníceně, „něco nebo někoho od nich odtrhl. Takhle,“ Hunter otevřel dveře své pracovny a napodobil Kornela. Byl sehnutý a vypadalo to, že od sebe ztěžka odtlačoval jakousi zátěž. Potom se obrátil k Valbovi, přiložil si ruku na prsa a s velkou námahou dýchal. „Tohle… už… pravda… Kornel nedělal… Snad se vyčerpám.“

Valba nechal kometologa, aby si oddychl.

„Nic jste neslyšel?“ zeptal se po chvilce.

„Ano, slyšel… Něco jako kvílení… Tichý žalostný vzlyk. A potom trochu bouchání, které mohl způsobit i Kornel, když vešel do druhé místnosti… Škoda že mě Uránius odtamtud vyhnal. Nejsem zvyklý strkat nos do cizích věcí, ale v té chvíli, nevím proč, jsem chtě! vidět každou maličkost. Jako by mi to někdo našeptával.“

„Uměl byste ty zvuky napodobit?“ vyzvídal Valba. „Například na imitátoru?“

„Sotva. Všechno trvalo příliš krátce a byl jsem vrcholně překvapen. Překvapení nepodporuje paměť.“

„Co si o tom myslíte?“ ptal se Valba a sám byl překvapen, jak je pojednou zvědavý. „Kéž by mě tento stav neopustil,“ povzbuzoval se v duchu, „protože není nad duševní rovnováhu. Člověk vydává méně energie a v zamořeném prostředí je právě ona nejpotřebnější. Bylo to zvíře, dítě, nebo snad nemocný dospělý člověk?“

Kometolog trhl rameny.

„Ale přece,“ trval na odpovědi Valba, „musíte mít na věc nějaký názor.“

„Skutečně nemám. Nechci mluvit o tušení a dohadech.“

„No dobrá,“ kapituloval Valba a vstal. „Tak na shledanou, pane Huntere.“

Kometolog se vlekl.

„Snad se nezlobíte…“

„Co vás vede! Každý má právo povědět to, co uzná za vhodné. I tak jste mi řekl víc než dost. Budu mít o čem přemýšlet. To je, věřte mi, dobrá vzpruha. Už dva dny jsem rozháraný, podrážděný. A teď jsem se vnitřně posílil. Nevěřil bych, že člověku stačí tak málo.“

„To jsou nálady, které způsobuje přítomnost exhalátů. V tyto dny je v ovzduší víc kadmia. Vždyť vy jste vlastně cizinec, je vám to nutno připomenout. Je nejvyšší čas, abychom se vyrovnali s naší Zemí. Jinak nás zničí. Víte, pane inženýre, existuje něco krásného mezi srdcem a rozumem, co je nutno bezpodmínečně respektovat. Budoucnost, ta má…“

„Vaše budoucnost, pane Huntere, je zde,“ Valba sáhl do kapsy a podal kometologovi nazelenalý lístek.

„Ne,“ odsunul mu ruku Hunter. „Dáváte mi lístek určený jednomu z Lahodů. To nemohu.“

„Pro Ivana Lahodu získám nový.“

„Ne, ne! Urazil byste mě. Chci jiný, svůj!“

„Nebudeme se přece hádat,“ ustoupil Valba. „Seženu vám tedy jiný.“

Valba podal Hunterovi ruku. Kometolog ji silně stiskl.

„Mohl jste ještě chvilku zůstat.“

„Čas přijít, čas odejít, říkával můj otec.“

„Ano, máte pravdu, čas je vzácný. Na shledanou!“

Za necelou hodinu řekl Rodem Valba „na shledanou“ i kriminalistovi Zipserovi. Pozdrav zněl mnohem smutněji než ten, který předtím dal kometologovi.

XVI. KAPITOLA

KOMISAŘ MELLEK OBJEVÍ PODEZŘELOU OSOBU

Na komisařství vládl od rána ruch, hlavně v Mellekově pracovně to vypadalo jako na korze. Jednou přišli technici, potom svědkové, za nimi zase policejní pracovníci, kteří řešili drobné, navenek odtažité detaily případu. Dveřmi proklouzlo i několik novinářů. Mellek je nevyhnal, ale o případu je informoval stručně a s vtipem, protože už měl jisté zkušenosti: z případu, který zní vesele, novináři nikdy neudělají trhák, nanejvýš nějakou zkomolenou zprávu vysázenou nenápadným petitem.

„A máme o starost méně,“ zaradoval se Mellek, když se zavřely dveře za posledním zástupem sedmé velmoci. „Doufám, že se nezjančí a že napíší zprávu levou rukou.“

„Zapomněl jsi na Lahodu,“ upozornil ho Zipser. „Ten může napovídat víc, než potřebujeme. Jazyk je z masa, ale láme kosti, moudře říkají Francouzi. Po tom, jak pochodil u Kornela, ho musí jazyk zatraceně svrbět.“

„Ať,“ rozohnil se komisař. „Případ je už náš. Máme ho v hrstí, Zipsere. Jestli se Lahoda přeřekne, budeme mít o důvod víc být k němu nevlídnější.“

„No proto! Už jsem se bál, že řekneš: zaujatější.“

„Můj milý Zipsere, mezi tím je jenom takový rozdíl jako mezi otvorem ve zdi a oknem. Lahoda mi leží v žaludku, to je fakt. Proč, k čertu, otravoval Kornela? Buď nemá v hlavě špetku rozumu, nebo se nám chce vlichotit. Jeho horlivost je mi podezřelá.“

„Představ si, že správcem zoologické zahrady jsi ty. Copak bys neudělal všechno pro záchranu takového bohatství? A on je zoolog, dívá se na věc z úplně jiného hlediska než my…“

„Co bych dělal na jeho místě, je teď vedlejší. Jasně jsme mu řekli, co má a co nemá dělat. Měl se toho držet.“

„Uklidni se, Melleku. Jeho iniciativě nelze upřít logiku. Ruku na srdce, kdybychom se nebáli, že nám případ seberou kriminalisté z ústředí, nebyli bychom i my otravovali Kornela, aby dovolil odvysílat výzvu k obyvatelstvu? Jsem si jist, že by se našlo mnohem víc svědků, než jich máme dosud. A možná, že časem, až se pohneme z místa, sami požádáme rozhlas a televizi o spolupráci.“

„Ne, Zipsere! Kvůli vesmířanům by Kornel nedal povolení k odvysílání výzvy ani vám.“

„To je mi jasné. Ale pokusili jsme se přemluvit ho právě tak, jak se pokusil Lahoda. Mám pravdu?“

Mellek přikývl.

„Tak nebuď vůči Lahodovi zaujatý. Nemáme důvod podezírat ho jenom proto, že je zmatkář a splašený a občas neoblomný jako žula. Nenech se unášet předtuchami. Teď dolujeme jenom fakta… Chceš vědět, co jsem se dověděl od inženýra Valby?“

„Opravdu? Kde jsi s ním mluvil? Ve vrátnici?“

„Odvedl jsem ho do zasedačky. Vrátnice je trochu nedůstojné místo. Nepošklebuj se. Nějak víc věřím jemu než lidem z Howardovy továrny. Nevidím důvod, proč by si takovou věc vycucal z prstu.“

„Co chtěl?“

„Dozvědět se, co jsem zjistil. Řekl jsem mu, že nic, že jsem objednávku nenašel.“

„Co na to Valba? Trval na dalším vyšetřování?“

„Ne. Řekl jenom, že to čekal. Prý se po objednávce porozhlédne sám, a bude-li nutné, zainteresuje do pátrání lidi z Prvního družicového města.“

„Hm, je vytrvalý. No nic, Zipserku, na Valbu už nemysli, máš o starost míň. Je třeba hledat ptáky.“

Mellek a Zipser začali opět rozebírat celý případ. Znovu a znovu se vraceli ke každému detailu, obraceli ho ze všech stran, ale nenudilo je to, ani jim to nepřipadalo zbytečné – vždyť měli za sebou bohatou praxi. Doufali, že při tom opakování a proklepávání objeví nějakou maličkost. která jim unikla, a najdou tak klíč k celému případu.

O krádeži už věděli celkem dost. Vypadalo to na dobře připravenou akci, kterou zločinci nemohli zorganizovat ze dne na den. Bylo víc než jisté, že museli mít pomocníky i v zoologické zahradě. Pracovníkům laboratoře se podařilo dokázat, že Osmana skutečně někdo uspal, ale čím, to nemohli poznat. Vzorky neodpovídaly žádné známé droze.

Informace o Raymundu Hansenovi byly rozporné a nevzbuzovaly podezření. Narychlo provedený průzkum trestních rejstříků a ověření údajů v charakteristikách ostatních zaměstnanců zoologické zahrady také nepřinesly nic, čeho by se mohli chytit.

Víc štěstí měli s ventilátory. Zloději je zničili laserovými zbraněmi. To už něco znamenalo, ale pohnutky k jejich zničení byly ještě větší záhadou než jména zločinců. Zničili jenom ventilátory kolem vstupní části voliéry. Ty, které byly na druhém konci, zůstaly neporušeny. Proč?

Proč vlastně zničili věci, které pachatelům nemohly překážet? Z rozmaru? Možná protože při loupeži měli dost času. Pozor, udělali to až po vyprázdnění voliéry, jinak by vyplašili ptáky! Co když se chtěli jenom bavit, zmást vyšetřovatele? Anebo jim bylo vězněných ptáků líto? To by je pak pustili na svobodu. V takovém případě by se kolem voliéry našlo peří nebo se přihlásili nálezci ptáků. Ale jestli je našli nepoctivci, kteří si ptáky budou chovat jako záruku bohatství? Ti se opravdu nepřihlásí.

Otázka střídala otázku, jedna myšlenka vyvracela druhou. Fakta, která Mellek se Zipserem poznali, se dala vysvětlit nejméně desaterým způsobem. Naštěstí usilovná práce techniků a policejního aparátu doslova z hodiny na hodinu přinášela nové poznatky.

Později se ohlásili technici. Podle jejich zjištění kroužil nad volným prostranstvím před voliérou vrtulník. Podle sklonu rozfoukané trávy a rozvířeného písku usoudili, že vrtulník stál nejvýš čtyři nebo pět metrů nad zemí. Před voliérou nebyl dlouho, snad minutu dvě. Hned jak odletěl s nákladem, pachatelé zametli a uklidili okolí voliéry a odešli. Pracovali s nářadím, které patřilo dědovi Hermannovi, ale nezanechali na něm žádné stopy. Vzorný pořádek, jaký po sobě pachatelé nechali, znovu svědčil o tom, že neměli naspěch. Ospalý Osman jim nemohl zkřížit plány.

Komisař Mellek se spojil s meteorology, aby mu dali zprávu o počasí té kritické noci. Dověděl se, že bylo kupodivu jasno. To probouzelo naději, že by se přece jenom mohli najít svědci, kteří vrtulník spatřili. Zatím však nenašli ani jednoho, i když letečtí odborníci určili, jakých typů vrtulníků mohli pachatelé použít. Do seznamu se dostalo celkem sedm typů. Ty mohli mít k dispozici vojáci, zdravotníci, policie, zásobovači, polnohospodáři, ale i prominentní občané, jichž bylo ve městě nejméně třicet tisíc. Tak rozsáhlý seznam komisaře Melleka nepotěšil.

Vrtulník s nákladem ptáků odletěl směrem ke skaliskům, na nichž kdysi stával hrad. Byl to jenom dohad techniků, ale Mellek mu věřil, protože právě nalevo od voliéry našli čerstvě potrhané listí na chatrných břízách. Kam však vrtulník zamířil po přeletu skalisek, to se odhadnout nedalo.

Kterýsi mladý policista v návalu horlivosti navrhl, aby za lesíkem, který se táhl za zoologickou zahradou, důkladně propátrali větší volné prostranství. Vycházel z předpokladu, že zloději museli přistát právě tam. Klidně přeložili ptáky do elektromobilů a odvezli je do spolehlivých úkrytů.

Prozkoumali tuto možnost, ale bezvýsledně. Kdoví, snad přijdou na stopu další, snad už posledním vytipovaném místě.

Podle výpovědi strážných, Osmana a Ivana Lahody a podle povětrnostní situace a režimu města určili Mellek se Zipserem dobu krádeže. Vycházelo jim, že akce proběhla mezi jedenáctou a půl třetí hodinou ranní. Moc to neznamenalo, ale museli se něčeho zachytit, protože jinak by nemohli prověřit alibi podezřelých, kteří se dříve nebo později objeví.

„Jestli pachatelé neměli pomocníky v zoologické zahradě, museli je mít někde nablízku,“ uvažoval komisař.

„Například v hotelu,“ poznamenal Zipser.

„Přesně tak, Zipsere,“ řekl komisař bez mrknutí oka. „Anebo například v bufetu! Stojí blízko voliéry…“

„Až podezřele blízko. A novoučký, nový!“

„I mně vrtá hlavou. Prozkoumáme ho, a hned.“ Vtom se komisař podíval na hodinky. „Počkáme ještě. Čertví kdy přijdou naši mládenci.“

„Přijdou, neboj se. Aspoň odejdeme moudřejší o jedno ano nebo o dvě ne. Vyslýchání naslepo mě už nudilo. Co nevíš ty, neví ani druhý. Nesmíme zbytečně panikařit, Melleku.“

„V pořádku, pokračujme tedy v debatě. Sekněme, že si zloději bohatství rozdělili. Jeden ptáček znamená už celé bohatství. Milión.“

„Takovou hloupost by udělali jenom vyděrači, a ti se zatím neozvali, já na jejich místě bych to už dávno udělal. Využil bych náskoku, který před námi mají.“

„To sedí. No, Zipserku, zase mi vychází, že se ptáci dostali do rukou odborníků. Nikdo jiný by se nepustil do tak rozsáhlé a nebezpečné akce. Jenom vědci, buď zoologové nebo lékaři, mohou mít z ptáků užitek. Proto jsou ptáci tady, ve městě, možná někde blízko. Cítím to v kostech.“

„Nepovídej, Melleku. Ty můžeš cítit v kostech leda tak revma.“

Zabzučel signalizační maják videofonu.

„Prosím, mluví Mellek.“

„Pan komisař Mellek?“ zeptala se tvář ve videofonu.

„Ano, to jsem já.“

„Jsem ředitelem pojišťovny. Před chvílí odtud odešli vaši lidé. Chci si na ně stěžovat, pane komisaři.“

„Ukousli někomu nos?“ odsekl komisař. Neměl rád příliš vážné lidi, byl na ně přímo alergický. A tenhle ředitel byl ztělesněním serióznosti.

„Nežertujte, prosím. Chci vás upozornit na to, že z našeho ústavu se nedostane na veřejnost žádná důvěrná informace. Máme přísné bezpečnostní předpisy. Podrobnosti pojišťovacích smluv jsou pro nás úředním tajemstvím, které před veřejností chráníme jako oko v hlavě.“

„Několik zvědavých detektivů není ještě veřejnost.“

„Takovou aroganci si vyprošuji,“ důležitě se ohradila tvář z videofonu. „Moji zaměstnanci jsou důvěryhodné osoby!“

Aparát zhasl.

„Osel,“ ulevil si Mellek. „Slyšel jsi ho?“

Zipser se usmál a zavrtěl hlavou.

„Nechápu, proč se ježíš! Zase jsme o něco moudřejší. A takové řeči je třeba pustit jedním uchem dovnitř a…“

Nedopověděl, protože do místnosti vstoupil mladý policista.

„No konečně!“ zaradoval se Zipser. „Pojďte dál! Komisař je už celý bez sebe.“

„Tak co?“ obrátil se Mellek k příchozímu.

„Pane komisaři, dovolte…“

„K věci, chlapče!“

„Zatím jsme prohledali dvacet čtyři domy. Přesně podle seznamu.“

„A?“

„Nic. Jde nám to ztěžka a pomalu. Lidé nejsou ochotní. Nechlubíme se, že hledáme ptáky.“

„Jasně, chlapče! Říkáte jim, že hledáte zlato,“ vztekal se komisař. „Jenom tohle jsi nám přišel oznámit?“

„Ne, to ne,“ klidně se bránil policejní elév. „S některými lidmi si i trochu podiskutujeme. Potom změknou a

jsou povolnější. Tak jsme se náhodou dozvěděli něco, co by vás mohlo zajímat. Jde o Ivana Lahodu…“

Mellek se podíval na Zipsera: Vidíš, už je to tady!

Mladý policista zahlédl ten mnohoříkající pohled a trochu zrozpačitěl.

„Jen pokračuj,“ řekl komisař bezbarvým hlasem. Ruce ho však neposlouchaly a přitiskly se k prsům, jako by chtěly uklidnit srdce, které se náhle rozbušilo.

„Jeden starý pán, tak trochu se podobá herci Fandakovi, nás zanic na světě nechtěl pustit do starých garáží nedaleko nemocnice. No tak jsme se s ním dali do řeči. Chtěli jsme ho nějak uchlácholit. ‚Co jste to za policajty,‘ křičel na nás, ‚když štracháte po starých boudách, a lidi, co nevracejí dluhy, necháváte na svobodě?‘ Ptali jsme se, o kom to mluví. A tu nám řekl jméno toho Lahody. Údajně je mu dlužen víc jak deset tisíc terrolárů.“

„Fííí,“ hvízdl komisař Mellek a překvapením si sedl. Přejel si prsty čelo a obrátil se k Zipserovi: „Co ty na to?“

„Půjč mi tisícovku, Melleku. Ať jsem podezřelý i já…“

XVII. KAPITOLA

V NEMOCNICI

Ivan Lahoda se ochomýtal kolem voliéry. Kráčel jako ve snu. Už od rána byl jako omámený, nedokázal se na nic soustředit, pracoval jenom podvědomě. Celou noc se pokoušel usnout. Ale sotva trochu zdříml, hned ho probudily příšerné sny o ptácích a o Patrikovi. A když přemáhal spánek, necítil se o nic lépe, protože ho zase tížily bratrovy a Martininy výčitky.

Stál před voliérou a tupě civěl do prázdného prostranství. Náhle do něho rýpl loktem děda Hermann.

„Jo, pane správce,“ povídal tiše a vlídně, „nepostávejte tu… Lidi se na vás dívají.“

Ivan Lahoda se zarazil, pohlédl na starého chovatele a pak nečekaně vykročil.

„Jdu do nemocnice,“ oznámil u brány a ani se nepodíval, jestli si ho vrátný všiml.

Cesta mu připadala nekonečně dlouhá. Už se chtěl vidět v ordinaci doktora Jafereta. Pohyblivý chodník ho nesl k nemocnici, ale dnes se mu zdálo, že se pohybuje hlemýždím tempem. Proto nedaleko budovy administrativního ústředí raději seskočil z chodníku a počkal si na elektrotaxík.

„Jsem rád, že jste přišel, pane Lahodo,“ uvítal ho doktor Jaferet. „Čekal jsem vás už dávno.“

Správce jako by doktorovu výčitku neslyšel. Zvědavě se rozhlížel po ordinaci. Trochu mu připomínala bratrovu pracovnu v ústavu. Chvíli těkal očima po obrazech a tabulkách, na nichž duhově svítila čísla, diagramy a záplava rozmanitých značek. Lahoda správně usoudil, že na stěnách ordinace vidí životopis posledních let Země, trpící ekologickou krizí. Překvapilo ho, že mapy jsou tak pěkné… Jakmile se Lahoda usadil, pozorněji si prohlédl primáře. Doktor Jaferet byl střední, téměř atletické postavy. Výraznou okrouhlou tvář mu prodlužovala zanedbaná prošedivělá bradka. Chodil rázně a každý jeho pohyb prozrazoval, že má ty nejsprávnější vlastnosti, jaké si může člověk přát: dobrosrdečnost, dravou zvědavost, rozhodnost, porozuměni. Podle toho, jak listoval v Patrikově zdravotním záznamu, Lahoda usoudil, že si umí vážit času, toho úžasného daru přírody. I když pospíchal, na Lahodu nenaléhal. Počkal, dokud se neseznámí s prostředím kolem sebe.

„Budu upřímný,“ rozhovořil se primář, pozorně sledující Patrikova otce. „Stav vašeho syna se znovu značně zhoršil. Předpokládal jsem, že se doma zdrží déle… že vydrží. Bohužel, už asi není schopen se adaptovat. Každá nová věc na něho silně působí, ale nikdy se nedá předvídat, zda kladně, nebo záporně. Každý další záchvat může znamenat konec, pane Lahodo. Nemá význam vás utěšovat. Patrik je fyzicky i psychicky velmi slabý. A paradoxem jeho choroby je, že po dobu záchvatu může ze zbytku svých sil nadělat okolí mnoho nepříjemností. Máme už jenom jednu šanci,“ Jaferet po celou dobu bedlivě sledoval Lahodu a podle jeho reakcí určoval tón a tempo řeči. „Budeme ho muset operovat. Čím dřív, tím líp. Operace mozku nepatří k nejnáročnějším… Jen co se chlapec trochu zotaví, připravíme ho na operaci. Pravda, nebudete-li mít vy nebo vaše paní námitky.“

„Jste lékař, vy víte nejlíp, co se má s Patrikem dělat.“ Lahodův hlas se chvěl nejistotou, ale usilovně se snažil přemáhat slabost. „Manželka s operací souhlasí.“

„Potřebujeme písemný souhlas obou rodičů,“ připomněl Jaferet. Měl už s rodiči všelijaké zkušenosti. Před jedenácti měsíci skoro skončil před soudem, jenom kolegové ho zachránili. A když Bachmanová unesla svoje dítě, přestal důvěřovat všem rodičům. „Pro vás je to jenom formalita, ale pro mne… něco víc.“

„Chápu,“ tiše přisvědčil Lahoda. „Lidé jsou všelijací… Ještě dnes dostanete náš souhlas… Ale, řekněte mi, prosím, není ta operace nebezpečná?“

„Může být nebezpečný i docela obyčejný opar, pane Lahodo. Pokud jde o mne, udělám všechno, aby chlapec žil. Kdybyste mě poslechli před rokem, nemuseli jste mít dnes tyhle starosti. Čerstvý vzduch někde ve zdravotní zóně by pomohl víc než naše léky.“

„Pane primáři, čerstvý vzduch neexistuje ani ve zdravotních zónách.“

„Ano, ano, máte pravdu,“ uznal primář. „Jste první, kdo pochopil nesmyslnost a marnost mých rad. Venkovské osady jsou jenom nepatrně zdravější než naše proklaté město. Vy jste však měli možnost přestěhovat se do družicového města. Měli jste to udělat.“

„Nerad o tom mluvím… Věci vypadají trochu jinak, než jak je vykreslila moje manželka.“

„Vím, člověk má tisíc rozmanitých zábran. Ale teď už musíte udělat rozhodný krok. Patrik se musí dostat do družicového města… Jinak operace nemá význam… Prodloužit mu život o rok, o dva, to je skoro k ničemu. Říkám vám to otevřeně, pane Lahodo. To bych radši vašeho syna neoperoval.“

Lahoda se zatvářil nechápavě.

Jaferet zvedl ruku, aby Patrikovu otci připomněl, že ještě neskončil.

„Asi netušíte, co se s Patrikem děje.“

„Starala se o něho manželka,“ zastyděl se Lahoda.

„Právě proto vám připomínám jeho stav… Vaše rodina žije v té zóně města, která je označována exhalátovým biotopem číslo sedm.“ Ivan Lahoda zlehka přikývl. Bylo to tak. „Tento typ životního prostředí je charakterizován přítomností stronciových odpadů. Populace žijící v takovém prostředí má narušenou minerální bilanci. Přítomnost stroncia v lidském těle se projevuje kostrotvornými těžkostmi. Deformují se kosti a člověk roste víc do šířky než do výšky. Zamoření však ovlivňuje také psychiku člověka a způsobuje v ní podstatné změny. To se stalo i Patrikovi. Bohužel, mnoho věcí dosud neumíme vysvětlit, protože znečišťování roste rychleji než možnosti medicíny a její schopnosti bránit se. Mrzí mě, že se Patrik pokládá za děvče, ale… jsem proti tomu bezmocný. Při záchvatech zuří jako malá vážka. Ta, abych vám to vysvětlil co nejobrazněji, je schopná sežrat sama sebe. Konečně, jste zoolog, znáte to,“ lékař vstal. „Zní to strašně, pane Lahodo, ale já nechci recitovat básničky. Patrikův organismus je ve stadiu nepochopitelné mutace. Testovali jsme činnost jeho žláz. Je v ní tolik zmatků a rozporů, že to vyděsilo i zkušené lékaře. Nepochybně jste udělali chybu, když jste Patrika vláčeli od jednoho lékaře ke druhému.“

„Chtěl jsem mu pomoci,“ bránil se Lahoda. „Stálo mě to…“

„Dovedu si představit,“ přerušil Lahodu primář a nenápadně se podíval na hodinky. „Za chvíli začne vizita. Do té doby se můžete na Patrika podívat.“

Doktor Jaferet a Ivan Lahoda vyšli z ordinace. Chodba, po které kráčeli, byla pustá a působila na Lahodu stísňujícím dojmem.

„Víte,“ rozhovořil se opět doktor Jaferet, „my jsme určitě poslední jakžtakž zdravou generací pozemšťanů. Do nukleoproteidů, základní složky chromozomů, proniká stále více exhalátového jedu. Exhalatismus ustavičně podmiňuje chorobné změny organismu a my stačíme jenom konstatovat, kolik podivuhodných chorob nás zase zaskočilo. Je to špatné, velmi špatné, pane Lahodo. Člověk se změnil v pohonnou hmotu strojů. Ovzduší je natolik znečištěné, že stačí drobnost, a vzniká katastrofa. Nejhorší je, že v jedné ulici je relativní klid a za hradbou domů v druhé ulici se lidé dusí. protože někdo rozvířil usazeniny smogu. Nepozorný řidič prudce zabrzdil, z jeřábu se utrhl náklad, jakýsi hlupák zapálil smetiště… Donedávna žili vedle sebe děd, otec a syn. teď už žijí jenom dvě generace.“

„Chcete říci. že lidstvo zanikne?“ zděšeně se ptal Lahoda.

„Kdoví, snad ještě včas zmoudříme. Jisté je jenom to, že vedlejší účinky technizace našeho života negují cíl, který měla technika přinést lidstvu. Cílem byl pokrok a s ním spjatý blahobyt…“

„V mé situaci je opravdu těžké mluvit o blahobytu.“ rozhořčil se Lahoda. „Už po několik let neznám žádnou radost, nevím, co je smích, co je štěstí… Žiju jako plaz, není ve mně kapka teplé krve…“

„Nejsem na tom o nic líp,“ klidně řekl primář „Ale dělám všechno možné, aby se změnila situace každého z nás. Pokud můžete, dělejte to i vy, pane Lahodo.“

Doktor Jaferet otevřel těžké dveře a vešel do izolace.

Patrik spal za skleněnou stěnou, jeho střapatá hlava trčela zpod modrého polštáře. Místnost, ve které spal, byla samá zeleň. Tráva byla skutečná, svěží a voňavá, žádná imitace, s ní se Lahoda setkával při procházkách městem. Stejně pěkné a pravé byly květy.

Kolem postele ležely rozházené hračky, většinou mechanické. Některé byly rozebrané a roztrhané. Jenom medvědi, rakety, kostky, žirafy, opice a loutky byly celé.

Vlevo za postelí stálo několik akvárií. V čisté vodě se proháněly pestrobarevné rybky. Lahoda se soustředěně zadíval na ta malá hravá stvoření a pomalu je rozeznával: svítivé neónky, guramy modré, skaláry, červené mečovky, nádherné mřenky… V druhém akváriu rozprostíraly své vlající ploutve karmínočervené bojovnice nádherné, ve třetím mezi listy epomogetonů plavaly tetry.

„Hm, hyphessobrycon callistus,“ byl Lahoda překvapen. „Neviděl jsem je od vysokoškolských studií. Stěží jsem si vzpomněl na latinský název. Kde jste je získali?“

„To by byla dlouhá historie,“ potěšil doktora Lahodův zájem. „Spolupracujeme s institucemi, kde působí ochotní lidé. Potřebujeme mít kolem pacientů co nejvíc živých tvorů, co nejvíc života. Lékařská věda se vrací hluboko do minulosti. Součástí léčení v naší nemocnici je i boj proti lhostejnosti. Skutečná tráva, skutečné květy, skutečné rybky, to všechno má, věřte mi, velmi velký vliv na psychiku dětí. Získávají tu chuť do života.“

„Úžasné,“ nadchl se Lahoda.

„Jak se to vezme. Konečně, nepřišli jsme na nic nového. Ustavičně hledáme nejúčinnější metody léčení. Učíme je milovat Zemi. Nabízíme pacientům trochu lásky k přírodě, víte, láska je šestým smyslem lidí, jakýmsi souhrnem pěti… Prvním z vyšších smyslů. Musíme ho rozvíjet tady, když se na něj zapomíná ve školách i doma.“

„Když se najdou ptáci…“

„Tišeji, prosím!“ upozorni! hosta Jaferet.

„Promiňte, pozapomněl jsem. Chtěl jsem jenom říct,“ šeptal Lahoda, „že když se najdou ptáci, několik z nich vám daruji. Sýkorky, vlaštovky, kanárky, hýly. Jsou to vděčná stvoření.“

„Děkuji. Byl by to chvályhodný skutek, pane Lahodo.“

„Z nemocnice „je aspoň nikdo neukradne.“

„Bohužel, slyšel jsem…“

Doktor zmlkl. Uchopil Lahodu za rameno a přitáhl ho blíž k sobě. Potom ho odvedl za skleněnou stěnu a zavřel za sebou dveře.

„Patrik se probouzí. Teď musíte být silný, pane Lahodo. Neuvidíte nic příjemného… Mrzí mě, že nemám jinou možnost ukázat vám, co se stalo s vaším synem. Filmovému pásu byste sotva uvěřil.“

Ivan Lahoda poslouchal doktora jenom na půl ucha. Hleděl na syna. Chlapec sebou začal házet na posteli. Zprvu jenom převracel hlavu ze strany na stranu, později začal šermovat rukama. Dlaně a prsty měl omotané obvazem. Zavřískal.

„Nepomůžete mu?“ podivil se doktorově lhostejnosti Lahoda. „Vždyť roztrhá polštář, poškrábe se…“

„Má ovázané ruce.“

„… aby míň trpěl.“

„Nemohu mu pomoci,“ s ledovým klidem oznámil doktor Jaferet. „Přesněji, má pomoc by mu spíš uškodila. Musí se zbavit zlosti, která se v něm nahromadila. Je to něco jako horečka, ale horečka nervového systému a mozku, jestli mi rozumíte.“

Lahoda nerozuměl. Na čele mu vyrazil studený pot. Tvář i dlaně přitiskl na skleněnou přepážku. Díval se na syna a žasl. Bylo mu k zoufání.

Patrik vstal z postele, chytil hračky, které ležely vedle, a zuřivě je začal házet kolem sebe. Skákal po nich, křičel, trhal hlavou, ale jenom chvilku, protože potom se rozběhl a celým tělem prudce narazil na skleněnou stěnu. Lahoda instinktivně uskočil. Patrik upadl na podlahu, zvedl se a vzápětí se znovu rozběhl k protější stěně… Připomínal kulečníkovou kouli.

„Nebojte se, nevidí nás.“ utěšoval Lahodu doktor.

Do Patrikovy izolace vstoupila sestřička Ingrid.

„Přiběhla jsem hned, jak jsem uviděla na obrazovce…“,

„Můžete se vrátit,“ uklidnil ji doktor. „Sám se o Patrika postarám.“

„Vždyť se zabije,“ s hrůzou zašeptal Ivan Lahoda. Přetřel si čelo a klátivě vykročil ke skleněným dveřím.

„Nedělejte hlouposti,“ zastavil ho doktor. „Už je po záchvatu.“

„Ne,“ bránil se Lahoda. „Nevím, jestli týráte mne… nebo mého syna… anebo oba. Musím mu pomoci.“

„Pomoci jste mu měli dřív!“ doktorův hlas zněl přísně, tvrdě. „Říkal jsem vám, že váš syn je nemocný, velmi nemocný, pane Lahodo. Záchvat, který jste viděl, je od rána už třetí. Čtvrtý bude slabší a pátý už vůbec nemusí nastat. Nemusí to přežít.“

Ivan Lahoda nad sebou ztratil kontrolu. Náhle se v něm zhroutily všechny představy, které si vytvořil o primáři, lékař se přece nemůže chovat jako… jako hyena! Ba, snad ještě hůř, blesklo Lahodovi hlavou a vytrhl se z Jaferetovy ruky. Chytil kliku, otevřel skleněné dveře a vstoupil za průhlednou přepážku.

Doktor kupodivu nezasáhl.

Lahoda udělal pět šest dlouhých kroků, zvedl syna z podlahy, zmateně ho uložil na postel a pohladil ho. Patrik otevřel oči. zamžoural a vzápětí vyskočil, vrhl se proti otci a drobnými pěstičkami ho zuřivě mlátil do prsou.

„Chtěla jsem… Chtěla jsem…,“ křičel chlapec, „chytit mrak… Zabít smog… Kladivo nemám… Oheň! Letí oheň…“

„Chyťte mu ruce,“ rázně rozkázal doktor Jaferet a hned sáhl do kapsy bílého pláště. Patrik sebou dál zuřivě zmítal. Doktor mu koleny přitlačil nohy, vzal náplast a přilepil ji chlapci na čelo.

Uplynulo asi deset sekund. Doktor se zatvářil spokojeněji.

„Náplast naštěstí zabrala,“ oznámil Lahodovi. „Můžete ho pustit. Teď bude spát.“ Vtom Jaferet sáhl pravou rukou pod postel a začal tam s něčím manipulovat.

„Hm, pokazila se automatika přívodu kyslíku. Regulují ji pacientovy křeče. Přesedněte si někam jinak, pane Lahodo, musím ji znovu nastavit.“

Ale Lahoda se nehýbal. Seděl na posteli otřesený a zubožený, s hlavou zabořenou do chvějících se dlaní.

„Posaďte se někam jinam,“ zvýšil hlas Jaferet. „Prosím vás o to.“

Lahoda zvedl hlavu a pohlédl na primáře.

„Můj syn je blázen,“ zašeptal, přemáhaje pláč.

„Patrik není blázen,“ uklidňoval ho doktor. „Je pouze nemocen. Exhalatismus má i tuto podobu. Uznávám, že je otřesná.“

„Je to blázen…“

„No tak! Vzpamatujte se!“ zlobil se primář.

Po prudkém Jaferetově hlasu Lahoda konečně vstal a malátně odklopýtal k akváriu, kde se bezstarostně proháněly žravé bojovnice a spokojeně rozprostíraly vějíře barevných ploutví.

Lahoda se zahleděl na ryby. Uvědomil si, že pláče. Zastyděl se a protřel si oči. Najednou měl pocit, že voda v hranaté nádobě není vlastně voda, ale slzy. které před ním vyplakali lidé s podobným trápením.

XVIII. KAPITOLA

PŘESVĚDČENÍ MARTINA LAHODY

Martin Lahoda seděl doma a přemýšlel o svitě nebo pastorále. Uvažoval, zda by se přece jen neměl zúčastnit soutěže. Vždyť v životě dosáhl spíš méně než více nebo skoro nic, v matrice vědy je o něm zatím sotva slovo, možná řádek. A léta utíkají.

Rozpolcenost zájmů mu jaksi bránila dosáhnout výraznějšího úspěchu. A k tomu ta neprůbojná povaha! Nic nedokázal prosadit, vždycky ustoupil argumentům protivníka, protože ho pokládal za schopnějšího. V Ústavě si sice jeho práce vážili, ale vyčítali mu, že málo pracuje doma, že se nevzdělává, že se víc zajímá o hudbu než o kometologii. Valent Hunter byl mladší, a ještě k tomu nemocný, a už ho předběhl, protože kromě komet neznal nic jiného, zoufale se držel práce, tím se zároveň držel života. Martin Lahoda mu úspěchy nezáviděl, naopak, přál mu je. Jenom ho mrzelo, že on sám zaostává.

Ale nemohl si pomoci. Nemohl se vymanit z kouzla hudby. Stará moudrost říká, že všechno, co je v dospělém člověku dobrého, bylo v něm předznamenáno už v dětství. A on kdysi jako chlapec sníval o kariéře hudebního skladatele.

Jako student kometologie se v Marsbergu seznámil s Rodemem Valbou. Nikdy nechodil za kamarádem s vědeckými a studijními problémy, vždycky jenom s hudebními nahrávkami: „Všimni si toho motivu… Slyšíš tu harmonii? To je krása, Rodeme!“

Nadarmo ho Rodem usměrňoval, aby neseděl na dvou židlích, nenechal se přesvědčit. Studoval snadno, protože měl dobrou paměť, jako ostatně každý hudebník. A tak mu zůstávalo dost času i energie také na hudbu. Tahle rozpolcenost se nesla celým jeho životem. Byl kometo– logem, který neustále myslel na hudbu.

Rozlaďovaly ho částečné úspěchy v ústavu i velmi skromná uznání mezi skladateli. Teď si mohl vybrat. Soutěž mu nabídla šanci a stejnou šanci mu nabídl i Rodem, který ho chtěl přijmout do realizačního štábu kometo– logů. Létal by ke kometám, poznával by vesmír, zapomněl by na hudbu, odpoutal by se od trucovitého bratra… A na druhé straně, kdyby dosáhl úspěchu v soutěži, odpoutal by se od komet a plně by se věnoval umělecké tvorbě.

Ale bál se určit si jediný cíl. Bál se, že neuspěje. A bál se i výčitky Marty, Ivana, Patrika. I teď kvůli Martě nešel do ústavu. Ležela v posteli bezvládná jako nemluvně, jednou se na ní musel projevit nepřetržitý strach o syna. její tělo zesláblo a hlava se bolestí div nerozskočila. Martin ji utěšoval a opatroval, jak nejlíp uměl. Bratr Ivan brzy odešel do práce s tím, že zajde i do nemocnice. Ale Martin nevěřil, že to opravdu udělá. Ještě nikdy v nemocnici nebyl, vyhýbal se jí ze strachu, že by potom opravdu utekl do družicového města.

Náhle Martin pocítil v těle jakousi vzdálenou radost, jakousi tichou ozvěnu něčeho příjemného. Zmocnila se ho jistota: Ožívá ve mně hudba!

Přejel po klávesách klavíru. V hlavě se mu vynořil základní motiv celé skladby. Vibrovala v něm tónina fis dur a Martin Lahoda si s nadšením uvědomil, že je jako stvořená pro svitu. Svitu, která by měla pět částí, pět vět ze životopisu Země, vrcholícího historií Prvního družicového města.

Podíval se, jak se daří švagrové, zásobil ji léky a čajem, vysvětlil, co jde dělat, a pak se zavřel do své malé pracovny. Zapnul magnetofon a nechal se unášet bionickými melodiemi. Byla to jen torza, která zkomponoval už dávno, ale neměl odvahu je dokončit, protože se mu zdála nepřesvědčivá nebo chladná. Poslouchal je a uvažoval, který motiv by se tematicky shodoval s jeho posledními představami o svitě.

Vtom se místností rozlehl zvuk zvonku. Martin sáhl po magnetofonu a ztišil zvuk. Zvonek se ozval znovu.

To bude asi Valba, pomyslel si Lahoda a vykročil ke dveřím. Když je otevřel, spatřil před sebou neznámého staršího muže. Lahodovi byl příchozí povědomý, ale nevěděl honem, kam ho zařadit.

„Jsem Kornel,“ představil se muž. Usmál se na Lahodu a pak se zadíval kamsi za něho. Na očích mu bylo poznat, že naslouchá. Zatvářil se blaženě. „Krásná, překrásná hudba! Váš přítel Valba tedy nelhal. Mohu vstoupit?“

„Prosím.“

„Omlouvám se, že jsem k vám vtrhl bez pozvání a bez ohlášení, pane Lahodo. Ale jakási neznámá sila mě sem hnala a…“

„Jestli dovolíte, vypnu magnetofon.“

„Ne, ne, jen ho nechte,“ řekl Kornel důrazně, a přece s určitou jemností. „Rád poslouchám bionickou hudbu. Je moderní a zároveň citlivá, hluboce pravdivá, a přitom vzrušující. Když ji poslouchám, mám pocit, že se léčím. Zní to jako zpěv medu. Je v ní cítit přírodu, přítomnost ptáků, motýlů, lesů a hor… Člověk se až diví, jak může hudba obsáhnout takový svět. Rozhodně máte zajímavé povolání, pane Lahodo.“

„Ne, já jsem kometolog.“

„Vím, vím, pane Lahodo. Právě proto jsem za vámi přišel. Chci vás povzbudit. Váš přítel Valba mi prozradil, že máte velkou chuť zapojit se do soutěže. Dal jsem si přehrát několik vašich skladeb a musím říci pravdu: Uchvátily mě! Teď má každý skladatel, ať už profesionál nebo amatér, velkou šanci se proslavit. Vy také. Měl byste zkusit…“

„Pokouším se. Právě jsem začal,“ řekl Lahoda.

„To je dobře, to je dobře. Víte, pane Lahodo, byl bych rád, kdyby vám to vyšlo. Všemi možnými prostředky se pokoušíme navázat kontakt s vesmířany. Určitě si umíte představit, co by to znamenalo pro lidstvo. Naši odborníci předpokládají, že hudba je poslední možností, jak si je získat, jak se s nimi domluvit… Proto jsem tady.“

Lahoda pozoroval Kornela. Byl rozpačiť, protože z věty na větu mu rozuměl stále méně. Co od něj vlastně ten člověk chce?

„Zatím nám přišlo víc než sto skladeb,“ pokračoval Kornel, nevšímaje si Lahodových rozpaků. „Po pravdě řečeno, nepotěšily mě. Je v nich moc spekulací, nepřirozených akordů a až neúnosně mnoho přehnané fantazie. Jeden mixuje nejkrásnější hymny jednotlivých států, druhý upravuje lidové písně, třetí se radí s počítačem a bez jeho pomoci nepoloží na osnovu ani takt, čtvrtý si přehrává Beethovena a kopíruje ho, další se spoléhají na hebkost smyčců, ale nejsou schopni vymyslit si vhodnou melodii… Už jsem z toho zoufalý.“

Tu se Kornel zavrtěl na židli a lehce se usmál.

„Rozřečnil jsem se, viďte? Asi proto, pane Lahodo, že vás chci povzbudit. Snad jsem nečestný k ostatním skladatelům, ale jsem svrchovaně čestný k úloze, kterou chci zvládnout stůj co stůj.“

„Hm, a čím jsem si zasloužil takovou poctu? Vždyť já nejsem…“

„Je to prosté, pane Lahodo: Věřím vám. Vaše bionická hudba se nejvíc přibližuje řeči vesmířanů. Detektory reakcí v centrálním hudebním studiu prozrazují, že vesmířany dokáže zaujmout mnohem víc než cokoli jiného. Nevím, čím to je, ale je to tak.“

„Všechno, co říkáte, mi zní docela neskutečně…“

„To je možné… Ale, bohužel, čas opravdu letí příliš rychle. Tak co, dáte se do toho?“

„Ano,“ nezaváhal Martin Lahoda. „Ale o vesmířanech nevím absolutně nic. Chci psát hudbu pro lidi, ne pro neznámé vesmířany.“

„Copak vesmířané nejsou lidé? Ani já o nich nic nevím, jenom si je představuji. Co jiného nám zbývá? Musí vám stačit, že vesmířané jsou zde a dorozumívají se hudbou. Kdybychom se my dorozumívali hudbou, její krásou, svět by byl rozhodně jiný, mírumilovnější a lidštější. Vnímavost vesmířanů je jistě obdivuhodná, jejich duševní život velkolepý a smysl pro dobro, no… gigantický. Proto musíme udělat všechno, abychom si je naklonili. Nedovedete si představit, jakou technikou disponují..

Lahoda uvažoval, zda ten povzbudivý příval slov ve skutečnosti nepochází z Valbovy hlavy. Ale ať to bylo jakkoli, Kornel ho přesvědčil, aby tentokrát vytrval a svitu za každou cenu dokončil.

„Když bude třeba,“ znovu začal Kornel, „dáme vám. dispozici i hudební studio.“

„Jen to ne, prosím vás,“ bránil se Martin. „Tady jsem doma, tady se mi pracuje nejlíp. Mám ten svůj koutek, tady jsem zvyklý…“

„Konečně, tak je to spravedlivější vůči ostatním,“ souhlasil Kornel a vstal, „ještě bych se vám chtěl svěřit s jednou nepříjemnou věcí. Jde o vašeho bratra. Možná že si na mne stěžoval… Jenomže já mu opravdu nemohl pomoci. Vy mě jistě pochopíte líp než on. Jsou tu vesmířané a my musíme počítat s tím, že nám rozumějí. Uznávám, že to nemusí být pravda, ale v každém případě si musíme dát pozor na každé slovo, které vyšleme do éteru. Ptáci se jistě najdou i bez jeho nerozumné výzvy. Kdyby mě požádal o pomoc v něčem jiném, určitě bych neodmítl.“

„Skutečně byste Ivanovi pomohl?“ chytil ho za slovo Martin Lahoda.

„Jistě, jenom nezačínejte i vy o ukradených ptácích…“

„Ne, ne!“ vzrušeně vykřikl Martin. „Bratr má nemocného syna, velice nemocného.“

„Exhalatismus?“

„Ano, exhalatismus. Patrik je teď v nemocnici. Byl už snad v desíti nemocnicích, a nepomohli mu. Jestli skutečně chcete Ivanovi pomoci, pomozte mu v tomhle. Víte, pane Kornele, občas mám pocit, že lékaři nemají zájem chlapce vyléčit, ale chtějí si jenom přivydělat na jeho neštěstí.“

„No, to není problém,“ velkoduše souhlasil Kornel. „Zařídím to.“

XIX. KAPITOLA

ZÁŽITEK V PARKU

Rodem Valba seděl v parku na lavičce a ledabyle listoval v novinách; chtěl zapomenout na rozhovor se Zipserem. Mrzelo ho, že šel na policii. Nedosáhl ničeho, jenom proti sobě popudil další pozemšťany.

Valba odložil noviny a rozhlédl se kolem sebe. Tatáž prázdnota jako v novinách. Třebaže byl poměrně teplý a jakžtakž jasný den, lidé byli buď doma, nebo v továrnách. Jen kousek opodál postával chlapec a prohlížel si listí na stromech.

Jako já, pomyslil si s uspokojením Valba a vzápětí si představil, jak si jednou – bylo mu snad šest sedm let – hrál v otcově zahradě. Pobíhal kolem stromů, střásal z nich listí a rozhazoval je po záhonech. Potom ho napadlo, že se otec bude třeba zlobit, vzal tedy do rukou hrábě, a jak to viděl u otcových pomocníků, začal shrabovat. Ale nešikovně – násadou… Vzpomínka, příjemná i romantická, Valbu rozveselila. Znovu se zahleděl na chlapce, který byl stejně nešikovný. Nadarmo se pokoušel utrhnout listy, nešlo to.

Chlapec se ztratil v koruně stromu a Valba si protáhl údy. Zívl. Rozhodoval se, kam jít. Měl čtyři možnosti: do hotelu Skafandr, k Lahodům, do ústavu nebo ke Kornelovi. Ale nejvíc ho lákala pátá možnost – vrátit se do družicového města. Cítil, že je na Zemi zbytečný. Pomůže Hunterovi, pomůže Lahodovým a pak odejde.

Pohlédl na strom, ale chlapce už neviděl. Snad se vyškrábal na jiný. Znovu si vzpomněl na roky dětství, na prázdniny prožité v otcově zahradě. Kamarádi se mu nejednou posmívali, že kontroluje každé semínko, že jim domlouvá, aby se proměnila v byliny, že počítá kytky. Styděl se, ale otec mu nedovolil prohánět se s nimi v autech. Říkával mu: „Synku, to jsou novodobí kentauři, napůl lidé, napůl stroje. Ty se drž přirozenosti a uvidíš, že nebudeš litovat.“

Protřel si oči, zadíval se před sebe a zahlédl chlapce. Mohlo mu být deset, nanejvýš dvanáct. Přicházel k němu. Kráčel klopýtavě a měl na sobě zvláštní oděv z nějakého pevného materiálu. Přisedl si k Valbovi.

„Prosím?“ zeptal se suše a nejasně.

Valba radši přikývl, protože nevěděl, co chlapec chce. Ten se kroutil na lavičce a nahlížel do každé štěrbiny. Pak se náhle sehnul a nahmatal pod lavičkou soustavu parkových vypínačů.

Parkem se rozlehlo ptačí štěbetání. Valba pohlédl vzhůru, ale v korunách stromů nenašel ani jediného pěvce. Rychle se dovtípil, že chlapec zapjal automatiku, která imituje dávnou přírodu. Hned se přesvědčil, že uvažoval správně. Užasl. Zelené stromy kolem lavičky začaly kvést a příjemně vonět, jako by byly skutečné. Po chvíli se na stromech objevilo ovoce, vzápětí barvy podzimu a nakonec bělost zimy. Vtom ptačí zpěv dozněl a park se znovu zahalil do všednosti.

Chlapec znovu zapjal vypínač pod lavičkou. Efekt byl navlas stejný. Technika hrála divadlo, tajemná aparatura se oblékla do přírodních kostýmů…

Valba si úkosem prohlížel chlapce. Překvapilo ho, že už nemá zájem o hru ročních období. Hlavu měl zakloněnou na opěradle lavičky, občas přimhouřil oči, a když je otevřel, zadíval se na oblohu. Napodobenina krás přírody ho už nezajímala.

Je nemocný, pomyslel si Valba a nevěděl, jestli ho má litovat nebo se od něho raději vzdálit. Slyšel o záchvatech exhalatismu, a nebylo to příjemné poslouchání. Chtěl odejít, ale nakonec se přece jen rozhodl zůstat, protože se bál, že se chlapec urazí a možná i rozpláče.

„Dlouho to funguje?“ osmělil se Valba a ukázal na perfektní imitace líp, hrušní a třešní.

Chlapec se na něho podíval nesmírně smutnýma očima. Valba Si všiml jeho vpadlých tváří a popelavé pleti, úzké tváře a kštice měděných vlasů, trčících zpod čapky, jakou dosud neviděl. Připomínala baret, do níž někdo napíchal skoby, a byla poseta exhalátovými sazemi, které se sypaly ze stromů.

„Nerozumíš mi?“ vyzvídal Valba.

Chlapec odvrátil tvář a vstal. Nejistým krokem odcházel ke křižovatce chodníků.

Hrozné, pomyslil si Valba. A aby přišel na jiné myšlenky, zašmátral pod sedadlem lavičky. Nahmatal parkovou aparaturu a stiskl vypínač. Park ožil.

Valba poodešel ke stromům, které svítily, zářily, měnily se, voněly. Dotkl se listů, nahlédl do koruny, zavěsil se na silnější větev a ta se ohnula. Když ji Valba pustil, pružně vyskočila a rozhoupala listí a větvičky. Některé žárovky, ukryté v umělých pahýlech stromu, zasvětélkovaly.

Druhá Galerie Niciho Matty, uvažoval Valba. Perfektní práce, a přece děsivá. Bolestivá, trpká… Vždyť ani tráva není pravá! Mohl bych tu hrabat listí násadou? Dědeček měl překrásné dětství, otec pěkné, já obstojné a dnešní děti jenom takovéhle. Člověk a Země se znepřátelili. Někdo zestárl. Země? Člověk? Země se bojí člověka, nebo člověk Země? Spíš Země člověka, který žije divoce, nebezpečně, nesourodě. Země se chce obnovovat, a člověk se s ní neumí, nechce, či nedokáže domluvit: buď mladá, buď živá. Zemičko, snaž se, máme tě rádi…

Z úvah ho vyrušil signál vysílačky.

„Pozor, pozor,“ ozýval se parkem ženský hlas. „Správní rada města od tohoto okamžiku zakazuje všem obyvatelům používat dalekohledy, kterými pozorovali hvězdolet vesmířanů.“

V tu chvílí Valba vypnul vysílačku, protože zaslechl, že hlášení vysílá i městský rozhlas.

Několik majitelů dalekohledů nerespektovalo smogové poplachy. Ekologické hlídky je musely v kritickém stavu odvézt do nemocnic. Protože jsou nemocnice přeplněné, porušení příkazu se bude trestat podle prvního paragrafu Směrnic pro ochranu Země… Konec hlášení.

Něco jako stanné právo, pomyslil si Valba a kupodivu ho to uklidnilo. Náhle zapomněl na záchvaty trpké prázdnoty, na nedorozumění s Kornelem, Uraniem, Lahodovými, Zipserem, s nemocným chlapcem. Jestli v posledních dnech v máločem nacházel radost a obvyklou inspiraci pro práci, teď ji našel. Cítil, že se nepohnula jenom Země a lidé, ale i něco mimo ně…

Vstal z lavičky.

Zmocnila se ho touha dozvědět se. co se skrývá za tím zákazem.

Za zákazem, který se mu vůbec nelíbil.

XX. K APITOLA

STŘELBA Z HVĚZDOLETU?

Terasa nad Říčním náměstím byla pustá. Lidé i dalekohledy opravdu zmizeli. Slib, který dal stařečkovi, už nesplní: Přišel pozdě. Škoda. Už si nepopovídá se starcem o žebřících a podivných hračkách, které se po nich motaly, o hvězdoletu, o vesmířanech ani o jeho zdraví. Snad je jedním z těch, kteří teď leží v nemocnici s kyslíkovou maskou na tváři.

Zahnal chmurné myšlenky a zadíval se před sebe, daleko před sebe. V dálce se rýsovaly obrysy hvězdoletu. Jeho horní část se ztrácela ve smogovém oparu. Kdyby nevěděl, že před ním stojí kosmická loď, řekl by si, že je to věž kostela nebo minaret.

Náhle se prudce zachytil zábradlí. Pak do něho radostně bouchl. Aby dal najevo nadšení, aby dopřál sluchu radosti, aby se zbavil pocitu, že se mu všechno jen zdá, vykřikl:

„To je ono!“

Rychle seběhl dolů po schodech, vyskočil na fialový chodník a rozběhl se po jeho lesklém povrchu. Spěchal. Do Ústavu pro úpravu kometových drah přiběhl uřícený. V tě chvíli chápal roztrpčení sportovců, kteří odmítali startovat na otevřených stadiónech. Závodili pouze v halách, v co nejmenších a s co největší koncentrací kyslíku. A navíc bez přítomnosti diváků. Sportovci litovali, že olympijské hry ztrácely lesk, dávnou gloriolu největší světové slavnosti, ale nenašli jiné východisko, jestliže chtěli zachránit sport jako součást pozemské kultury a nechtěli se zadusit jako před osmi lety běžci středních tratí na olympiádě v Neapoli.

Valba hlučně vtrhl do Hunterovy pracovny. Kometolog z leknutí udělal tužkou čáru na mapě, kterou měl rozprostřenou před sebou na stole.

„Je vidět… z vaší observatoře…,“ lapal Valba po vzduchu, „na vesmířany?“

„Na hvězdolet?“ upřesnil otázku Hunter. Když Valba přikývl, odpověděl: „Ano. Je vidět výborně, ale jenom na jeho horní třetině. Co se děje?“

„Hned… hned vám to vysvětlím… Musím se vydýchat… Zatím si kreslete.“

Valent Hunter byl netrpělivý. Vrátil se k práci. Vygumoval zbytečnou čáru a pak začal nanášet nové souřadnice. Občas od mapy zvedl zrak na Valbu, který stále ještě těžce dýchal.

„Mám tu kyslíkový sprej,“ nabídl mu kometolog.

„Ach ne… Děkuju… Jen co popadnu dech… Mám přece ňákou kondici… Fuj, to jsem ale udělal blbost… Takhle se zřídit!“

Valent Hunter se ušklíbl, protože Valbův slovník ztratil rysy vážnosti a zazněl důvěrnějším, skoro šibalským tónem. Nečekaně objevil ve Valbovi sympaticky bezprostředního člověka.

„Slyšel jste to hlášení?“ začal Valba vysvětlovat motiv svého příchodu. Kapesníkem si utíral zpocené čelo.

„Slyšel,“ přisvědčil kometolog a dál zdokonaloval mapu jedné Iondovy komety. Právě rýsoval eliptický oblouk v blízkosti Slunce.

„Co si o něm myslíte?“

„No,“ Hunter dorýsoval oblouk a teprve pak odložil kreslicí pomůcky. „Nezamýšlel jsem se nad tím. Abych řekl pravdu, nezajímá mě to, mám jiné starosti.“

„Já jsem o tom přemýšlel,“ důležitě oznámil Valba. „Zkoumal jsem to, a když jsem všechno zařadil do jistých souvislostí, vyšlo mi… Zkuste zvážit známá fakta, pane inženýre. Nerad bych vás ovlivňoval. Snad se mýlím.“

„Myslíte si,“ Hunter zvážněl, „že… že zákaz nesměřuje k ochraně lidí, ale k ochraně… nějakého tajemství? Aby se lidé nedívali na hvězdolet? Protože by viděli něco, co vidět nemají?“

„Přesně tak,“ nadšeně přikývl Valba. „Klobouk dolů, myslí vám to. Mohli by spatřit roboty. Zatím jsem potkal málo lidí, kteří o nich mluvili. Ani v novinách se nepíše o robotech vesmířanů, i když jde o senzaci. Z novinářského hlediska je to trhák, nebo jak se tomu mezi novináři říká.“

„O jakých robotech to mluvíte?“ řekl překvapeně Hunter.

„O robotech vesmířanů. Pravděpodobně zkoumají město.“

„Díval jsem se na hvězdolet z kopule, ale nic jsem neviděl,“ zapochyboval kometolog.

„Zatím jsem je neviděl ani já, jenom jsem o nich slyšel.“

„Víc bych důvěřoval očím než uším. Mohou to být jenom výmysly,“ Hunter se dotkl hromádky časopisů, které ležely na skříňce pod rýsovacím stolem. „Tady se také píše, že ovzduší je stále čistší, ale pravdou je opak. Naučil jsem se…“

„Nepřišel jsem debatovat o propagandě,“ důrazně ho přerušil Valba. Přestal se ovládat. „Promiňte mi ten ostrý tón… Nejlíp uděláme, když půjdeme do observatoře a z kopule začneme cílevědoměji pozorovat hvězdolet. Něco mi našeptává, že nás vesmířané vodí za nos.“

„Anebo my taháme za nos vesmířany,“ opravil ho Hunter.

„Máte pravdu: oni, nebo my. Jsou jenom dvě možnosti. První i druhá je nesmírně zajímavá. Jestli máte nějakou neodkladnou práci, budu hvězdolet pozorovat sám.“

Valent Hunter chvíli nerozhodně stál uprostřed místnosti. Potom odložil mapu, vzal z věšáku nad Martinovou skříňkou svazek klíčů a rukou naznačil Valbovi, aby šel za ním.

Vyšli na chodbu, minuli několik místností a zabočili do další chodby. Odtud jejich kroky vedly nahoru. Cesta mramorovým schodištěm byla zdlouhavá, protože kometolog kráčel pomalu. Valba ho nepopoháněl, bral ohled na jeho zdravotní stav.

Když vyšli nahoru, Hunter vybral z velké plechové skříně starý, víc než stoletý refraktor, který by se dobře vyjímal v muzeu optiky. Opatrně ho překontroloval.

„Doufám, že je v pořádku,“ poznamenal suše a pak vynesl refraktor na terasu. Tam ho začal upevňovat na zábradlí. „Obyčejným dalekohledem bychom viděli málo. Možná právě to mě od pozorování odradilo.“

Valba se mezitím rozhlédl po severních čtvrtích města. Měl je jako na dlani. Z ptačí perspektivy vypadalo město pěkně a podmanivě. Valba objevil několik malebných koutů. Nebylo by marné prohlédnout si je zblízka, pomyslil si, dívaje se na majestátní budovu divadla, rozlehlý komplex vzduchotěsných obytných domů, které měly podobu gigantických sekvojí, na budovu centrálního střediska koníčkářů, na výcvikový areál kosmonautů, na starý neorománský kostel a na budovu Muzea vůní.

„Hotovo,“ ozval se Hunter a hned přiložil oko k refraktoru. Chvíli s ním kroutil, až nakonec přitáhl jističi šroub. Potom Valbovi nabídl místo u aparátu.

„Hvězdolet je vidět poměrně dobře, jen za areálem kosmonautů nám viditelnost kazí smogová clona.“

„Spatřil jste něco?“

„Ne,“ zakroutil hlavou Hunter. „Ticho a klid jako minule.“

„Ani minule jste nic neviděl?“

„Nic. Je pravda, že jsem hvězdolet pozoroval jenom krátce, víceméně ze zábavy. Bylo pěkně, a to je třeba se trochu protáhnout na slunci.“

„To byla chyba, pane inženýre,“ pokáral ho Valba. Já

Refraktor – Čočkový dalekohled si totiž myslím, že roboti dostali úlohu průzkumníků. Měli bychom vědět, co je zajímá.“

„Já určitě ne,“ trpce odpověděl Hunter.

Valba se přestal dívat do refraktoru a narovnal si záda.

„Nežertujte, pane inženýre. Vy je možná nezajímáte, ale oni musí zajímat vás. Kdo jiný má pozorovat vesmířany než právě hvězdáři? Proboha, co se to tu vlastně děje? Kašlat na všechno ostatní, když máme před nosem ty, kvůli nimž jsme vymysleli celou moderní astronomickou vědu!“

„Při.všech těch starostech, co mám sám se sebou, musím také pracovat,“ bránil se Hunter. „Vesmířané za mne nevyplní ani jediný protokol, nezakreslí do mapy…“

„Jediný?“ vybuchl Valba. „Vyplní všechny protokoly! Ani na slunci není taková skvrna, jaká bude na lidstvu, jestliže teď zapomene na elementární zákon vědeckého bádání! Vždyť máme vesmír přímo před nosem!“

Valba ukázal do dálky, kde se rýsovala vesmírná loď, ale když spatřil ztrápeného Huntera, kterého se výčitky nepříjemně dotkly, změkl.

„To jsem celý já,“ omlouval se.

„Měl jste pravdu, nemusíte se kát. Vím. že mi chybí elán.“

„Ne, ne, pane inženýre. Chybí nám něco jiného. Nazval bych to smyslem pro jednotu. Hádáme se ve chvíli, kdy bychom měli být na jedné lodi. Je to smutné.“

Valba utichl a Hunter neodpovídal. Oba začali myslet na vesmířany. Co dělají ve hvězdoletu? A co dělají roboti?

Hunter zvedl hlavu od refraktoru a uvolnil místo Valbovi. Ten si po dobu pozorování uvědomil, že k Hunterovi byl zlý jenom proto, že neviděl to, co by chtěl.

Kolem hvězdoletu vládl klid. Žebříky, které ho před nedávnem zaujaly, zely prázdnotou. V blízkosti hvězdoletu sice postřehl pohyb, ale už věděl, že ty pohyblivé drobné tečky jsou strážci, kteří dbají na pořádek. Zabraňovali přístupu dalších demonstrantů do blízkosti hvězdoletu. Odvrátil se od refraktoru a naznačil Hunterovi, aby ho vystřídal.

Asi po hodině, když se Valba a Hunter aspoň dvacetkrát u refraktoru vystřídali a chystali se odejít, kometolog ještě jednou nahlédl do přístroje.

„Hýbou se! Hýbou se!“ vykřikl nadšeně a rozkašlal se. Nad kopulí se vznášel sodíkový opar smogu. „Je to tak! Podívejte se, pane inženýre,… určitě jsem viděl roboty!“

Valba už stál u dveří, ale jako střela přiskočil k refraktoru.

„Tak přece!“ řekl klidně. „Škrábou se po žebřících,“ komentoval nadšeně. „Jsou trochu neohrabaní. Vystupují k hrotu lodi… Aha, chtějí se dostat na plošinku. Ještě dva metry a jsou nahoře. Podívejte se!“

Valent Hunter, který až dosud netrpělivě přecházel za Valbovými zády, se hbitě sklonil k refraktoru. Pohled na hvězdolet ho ohromil víc, než kdyby spatřil jádro komety.

„Už jsou nahoře na plošince,“ řekl vzrušeně. „Shromažďují se tam… Jeden, dva, tři… Jsou čtyři… Čtyři, ano, pátý se vrátil… Jasně je vidím. Vysouvají ze sebe jakési rourkovité antény… Zakouřilo se z nich… Něco kreslí na hvězdolet.“

Valbu přemohla zvědavost, odstrčil kometologa od refraktoru. Rychle přiložil oko na studené sklo. Chvíli se mlčky díval a pak vykřikl:

„Střílejí do strážců… Namouduši, střílejí do nich!“

„Opravdu,“ zaraženě přisvědčil Hunter, když nakoukl do refraktoru. Hlas mu přeskakoval. „To nemůže být pravda.. Asi špatně vidíme, pane inženýre!“

Valba zakroutil hlavou a zabořil tvář do spojených dlaní. Tajemství kolem vesmířanů a úžasnou Kornelovu snahu přiblížit se jim co nejopatrněji spatřil náhle v jiném světle.

XXI. KAPITOLA

VYŠETŘOVÁNÍ V ÚSTAVU

Komisař Mellek se chystal odejít do zoologické zahrady, kde chtěl ještě jednou vyslechnout Ivana Lahodu. Nenápadní policejní pracovníci totiž zjistili, že správce si vypůjčil peníze i od dalších pěti lidí. Šlo o značnou částku. Komisař si byl jistý, že se časem podaří najít další věřitele a.Lahodův dluh několikanásobně vzroste. Proto začal pochybovat o věrohodnosti informace, že Ivan Lahoda potřeboval peníze jenom na synovo léčení. Na Zipserův návrh dal však zjistit výšku poplatků za Patrikovo léčení. Byla to zdlouhavá a titěrná práce, ale jen tak si mohl zjistit přesnější obraz o životě a charakteru horlivého správce.

Po Lahodovi chtěl vyslechnout i Raymunda Hansena, majitele bufetu, a nočního strážce Osmana, kterého pachatelé kritické noci uspali. Komisař se chtěl dozvědět, kde, kdo, jak a čím ho mohli uspat.

O nečekaný zvrat ve vyšetřování se postarali policisté, kontrolující vytipované domy a instituce. Komisař Mellek byl už před policejní budovou, když ho zastavil vzrušený hlas dozorčího pracovníka z ústředny.

„Pane komisaři, chlapci volali z Ústavu pro úpravu kometových drah. Tam někde v podzemí našli ptáky…“

„Cože?“ vykřikl Mellek a hned se vrátil.

V ústředně zkontroloval hlášení a rázem změnil plán. Přikázal Zipserovi, aby stůj co stůj sehnal správce Lahodu nebo dědu Hermanna, a jednoho z nich, nebo nejraději oba, přivedl do Ústavu.

Sotva Zipser odešel, nasedl komisař se štábem techniků do nejrychlejšího policejního vozu. Na fordku si ani nevzpomněl.

Naneštěstí ho ve Školní ulici nečekaně zastavil ekologický semafor, ohlašující vážný smogový poplach. Hlídka ochrany Země byla nemilosrdná a nedovolila komisaři vrátit se a jít do Ústavu oklikou. Ocitl se v ohrožené zóně, musel tedy vystoupit z auta a společně s techniky se ukrýt v ekologickém bunkru, který byl vzduchotěsný a dobře zásobený kyslíkem. Ale komisař přesto zuřil.

Když po hodině přišel do Ústavu, Zipser ho už čekal ve vestibulu. Vedle něho seděl děda Hermann.

„Správce jsi nenašel, samozřejmě,“ vztekle konstatoval komisař.

„Jéjej, pane komisař, povídám,“ ozval se děda Hermann, „náš správce je teď víc v nemocnici než u nás. Řeknu vám, má starosti.“

Mellek s nuceným úsměvem poděkoval Hermannovi a obrátil se k Zipserovi.

„Co ti je? Něco ti vadí? Zdržela tě hlídka?“

„Přemýšlím,“ odsekl Zipser a zhluboka se nadýchl. „Nejde mi to do hlavy.“

„Copak zase?“

„Hm, představ si. V Ústavu jsem potkal Valbu. Zrovna odcházel a s ním i jeden kometolog. Jistý Hunter, oba měli hrozně naspěch.“

„Že by…?“ Komisař nedokončil větu, bál se ji vyslovit nahlas. „Zadržel jsi je?“

„Jenom Huntera. Na Valbu nemáme právo.“

„Pěkně se to zamotává, Zipserku. No nic, pojďme se podívat na ptáky.“

Mladý policista, dosud pokorně postávající opodál, rázně vykročil jako první. Po několika krocích ho Mellek musel přibrzdit, protože děda Hermann jim nestačil.

„Neztratím se, nebojte se, jen jděte,“ kývl na policisty.

Místnost, která způsobila na komisařství takový rozruch, byla prostorná jako školní třída a páchla zatuchlinou. Při projektování se předpokládalo, že tady budou dílny na opravu astronomických přístrojů, později navrhli změnit místnost na malou tělocvičnu, až nakonec z ní udělali sklad haraburdí. Nikdo ho nepotřeboval, nikdo se o něj nestaral, a tak to tady podle toho vypadalo: pár ošumělých skřínek, jeden rýsovací stůl, několik pracovních plášťů, dva věšáky a hromada novin, časopisů a všelijakých papírů. Všechno prozrazovalo, že Ústav leží v zóně bé; předměty páchly sírou.

Proti dveřím byla dvě pootevřená okénka se špinavými skly. Zářivky ve svítidlech chyběly. Naštěstí fungovalo nouzové osvětlení.

Komisař Mellek přistoupil k ptákům. Pachatelé je namačkali do třech klecí. Dvě položili na stůl, třetí na nedalekou skříňku.

Komisař zavrtěl hlavou.

„Divím se, že ještě žijí.“

„Víš, co mi napadlo?“ ozval se Zipser jaksi bezbarvě. „Podfuk.“

„Jak to myslíš?“

„Tak, jak jsem říkal. Vodí nás za nos.“

„Moment!“ Mellek výstražně zvedl ukazovák. „Teď mě, prosím tě, neovlivňuj svými úvahami. Fakt, že ptáci jsou nacpáni do klecí, odpovídá tomu, co jsme si povídali ve voliéře.“

„Kdyby tu byli ptáci skrytí od začátku krádeže, dávno by pochcípali,“ uvažoval nahlas Zipser. „Rozhodně tady nemohli ukrýt všechny ptáky.“

„Neukvapuj se. Dejte se do práce, chlapci,“ pokynul komisař technikům. Pak zatáhl Zipsera do kouta.

„Prosím tě, Zipserku, neuvažuj nahlas. Půjdeme každý svou cestou, ty i já. Potom svoje hypotézy dáme dohromady. Souhlasíš?“

„Jak myslíš,“ souhlasil Zipser. „Ale rád bych ti řekl, že se mi už v hlavě rozjasnilo. Krádež ptáků je v podstatě druhořadá. Aspoň podle mě. Jde o…“

„Prosil jsem tě,“ připomněl komisař a přiložil si prsť na ústa. „Tiše! Představ si, že jsme jedna bytost s dvěma mozky…“

„No dobrá, dobrá, Melleku…“

„Prosím vás, zavolejte pana Hermanna,“ křikl komisař ke dveřím, kde stál mladý policista.

Sotva děda Hermann vešel do neútulné sklepní místnosti, zamířil rovnou ke klecím. Nahlížel do nich, kroutil hlavou, vzdychal a sem tam utrousil: „Ubožátka… pipinky moje… Ptáci jsou neklidní, povídám, jsou hladoví…“

Při téhle samomluvě ho nikdo nerušil.

„Ne ne, pane policajte, tohle nejsou naši dlasci… Ani vlaštovky nejsou od nás… Ale taky by mohly být, no jo, je jich tady sedm…“

Ptáci, jako by poznali známého člověka, nepatrně ožili.

Ale nezpívali, neradovali se, jenom smutně pištěli. Chvěli se strachem, snad vzpomínali na prožitou hrůzu.

„Jak jste je našel, pane policajt?“ vyzvídal děda Hermann s vděčností v hlase.

Mellek kývl na mladého policistu.

„Náhodou, pane komisaři,“ ochotně se rozhovořil mladý kriminalista. „Před ústavem jsme našli ptačí pírko zapíchnuté do rohožky.“

Zipser se ušklíbl na komisaře: „Slyšíš?“

„Potom jsme našli ještě jedno. Budova není jehla, ptáci taky ne, takže jsme neměli těžkou práci.“

Komisař se zadíval na pootevřená okna.

„Důkladně je prohlídněte,“ instruoval techniky. „Zajímá mě, kdy je otevřeli.“

Mellek věděl, že okny by klece prošly. A jestli okna otevřeli teprve před nedávnem, musel existovat jiný důvod A ten mohl být jenom jeden – aby ptačí štěbetání bylo slyšet ven. „Co je…“

„Co je za okny?“ předběhl Zipser komisařovu otázku, aby mu zakázal, že čte jeho myšlenky. „Ulice, dvůr, zahrada?“

„Ulice.“

„Hm. ulice,“ uvažoval Zipser se špatně skrývanou radosti. „Pokud jde o ostatní fakta, řeknu ti je na komisařství Chlapci už stačili vyslechnout několik zaměstnanců Ústavu. Vrátného, uklízečky, a tak. Pár lidí ještě vyslýchají, ale…“

„Dobrá, dobrá, Zipserku,“ čertil se komisař. Pak okřikl dědu Hermanna, který vytřásal z kapsy kabátu drobty a chtěl je nasypat do klece vlaštovkám a dlaskům.

„Hele, pane komisaři, jsou hladoví, kdoví odkdy nežrali.“

„Říkal jsem, abyste je nekrmil, tak je nekrmte! Tak co, jsou ze zoologické zahrady, nebo ne?“

Děda Hermann lítostivě a neochotně přesypal drobty z dlaně do kabátu.

„No co, povídám, že nejsou. Například tu chybí Bledulka. vlaštovka s takovým bílým flekem pod hrdélkem. Měla zlomené křídlo, povídám, jednu kostičku… Když se jí zahojilo, drobet jí viselo, tahala si ho za sebou…“

„Pro mě je vlaštovka jako vlaštovka. Já bych je nerozeznal.“

„No. pane policajt, já mám dobré oči, povídám, moc dobré. Dělám s ptáky odmalička.“

„To si tedy pamatujete, pane Hermanne, ty dlasky, co byli ve voliéře?“

Děda Hermann začal vysvětlovat. Komisař Mellek obměňoval otázky, stůj co stůj chtěl ošetřovatele přistihnout při lži. Vracel se k otázkám, na které už slyšel vyčerpávající odpověď, ježil se, chlácholil starého. Ale vedlo to jen k jedinému výsledku – děda Hermann si nevymýšlí a nelže.

Komisař byl zklamaný. Už mu zůstával jenom Lahoda. Ten může ptáky identifikovat jako unesené, a zčásti se tím zbavit podezření, ale může je také nepoznat, právě tak jako děda Hermann. To by věc ještě víc zamotalo… K ptákům se dosud nikdo nepřihlásil. A přihlásí se vůbec? Skrýval je tady jen dočasně, nebo je odsoudil k záhubě?. Kdo je sem mohl přinést? Jak? Kdy?

Otázky, otázky, otázky. A odpovědi nikde…

„jste obdivuhodný člověk, pane Hermanne,“ neochotně uznal chovatelovy schopnosti komisař. „Řekněte mi, co teď děláte? Máte dovolenou? Anebo vás správce zaměstnal jinde?“

„Zaměstnal mě,“ přikývl děda Hermann s nechutí. „Ale kde! V teráriu, povídám, na nejhnusnějším místě. Chovám hady, ještěrky…“

„V teráriu… v teráriu…,“ nahlas uvažoval Mellek. „Tam přece pracuje Hansen, ne?“

„Pracoval, pane policajte, pracoval. Ale kamsi se poděl. Už druhý den nebyl v práci. I z domova se po něm sháněli.“

„Hm, tak je to tedy…,“ konstatoval suše komisař, ale v duchu zpozorněl. Raymund Hansen se vypařil. Kam? A proč? „Mrzí vás, že se s vámi ani nerozloučil, viďte? Dobrý kamarád by neměl dělat tajnosti.“

„Tak je to, pane policajt. Máte pravdu, povídám, velkou pravdu. Prodal bufet a…“

„Prodal bufet?“ vybuchl komisař. „Kdy?“

„Co já vím? Asi přede dvěma dny.“

„Víte určitě, že bufet prodal?“ Mellek stěží přemáhat vzrušení.

„Určitě, pane policajt,“ vážně přisvědčil děda Hermann. „Prodal, povídám, opravdu prodal. Ba někteří chovatelé si šuškají, že musel mít prsty taky v té krádeži. Ale tomu nevěřím.“

„Proč?“

„No proto, že to byl dobrý chlap, i když ptáky nesnášel. Mockrát jsme se kvůli tomu pohádali. No, řekněte, co je hezkého na těch jeho hadech a žábách a ostatní havěti? já musím zavřít oči, když je krmím.“

„Říkal jste, že ptáky nesnášel. To zní velmi podezřele. Možná vám to chtěl udělat natruc.“

„To nikdy, pane policajt!“ sveřepě odporoval chovatel. Já znám Raymunda moc dobře. Víte, měl takové upřímné oči, povídám, jako nějaký…“

„Dobrá, dobrá,“ tlumil komisař chovatelův zápal. „Všechno se vysvětlí. Děkuji vám za spolupráci.“

„Hm, není zač, pane policajt. Jenom vás moc prosím, nakrmte ty chudinky.“

„Netrapte se, dědo. Nakrmíme je. Ale když jsou hladoví, mají pro nás větší cenu.“

„Můžou zdechnout…“

„Nebojte se. No, rozloučíme se. Tento mladý muž,“ ukázal komisař na kriminalistu, který pozorně sledoval vyšetřování i práci techniků, „vás doveze zpátky do zoologické zahrady.“

„Není třeba, pane policajt,“ bránil se děda Hermann. „Nohy mám ještě dobré, jen mě pomalu nesou. Dojdu i pěšky, povídám, na vlastním dvounohém motoru…“

Povídám, povídám, opakoval si v duchu komisař starcovu berličku.

„Řeknu ti,“ obrátil se k Zipserovi, „že jsem z toho všeho hloupější než na začátku vyšetřování.“

„Stejně jsi mě překvapil,“ Zipser se tvářil tajemně. „Opravdu překvapil. Čekal jsem totiž, že se starého začneš vyptávat na správce. Jaký je, co dělá, s kým se stýká, koho vodil do voliéry, a ty nic. Líbíš se mi, Melleku.“

XXII. KAPITOLA

ALENT HUNTER VYPOVÍDÁ

„Znáte bratry Lahodovy?“

Zipserova otázka Valenta Huntera zaskočila. Čekal, že se ho budou vyptávat na ptáky, protože celý Ostav už dvě hodiny nemluvil o ničem jiném než o ptácích, které našli ve dvojce v suterénu. Ať uvažoval jak chtěl, nemohl té podivné otázce přijít na kloub. Proč se zajímají o Lahodovy?

„Všiml jsem si totiž ve dveřích, že vaším spolupracovníkem je Martin Lahoda,“ vysvětloval Zipser. Tvářil se vážně, mnohem vážněji než jeho společník, který se představil jako komisař Mellek. Ten nehybně seděl za stolem a před sebe provokativně položil malý notes.

„Martina znám velmi dobře,“ osmělil se Hunter.

„Kde je teď?“

„Asi doma. Něco komponuje.“

„Myslel jsem, že je kometolog, a ne hudebník.“

„Martin Lahoda je zvláštní povaha. Takový křehký a neprůbojný člověk…“

„Pokračujte, prosím.“

„Chtěl být skladatelem, ale stal se kometologem, jenomže stará láska mu zůstala. Pořád hledá sám sebe…“

„Tedy stará láska. Druhého Lahodu, správce zoologické zahrady, neznáte?“

„Lhal bych, kdybych tvrdil, že ho neznám. Ale nestýkáme se.“

„Kdy jste se s ním viděl naposledy?“

Zipser nenechal kometologa ani vydechnout. Sypal ze sebe otázky, jako by je vystřeloval z kulometu.

„Prosím vás,“ ohradil se Hunter, „já nechápu…“

„Nepotřebuji, abyste chápal,“ ostře pravil Zipser, „ale abyste odpovídal na otázky. Předem vás upozorňuji, že řeči jako: nevím, nepamatuji se, odmítám vypovídat, vám jenom přitíží. Tedy: kdy jste se naposledy setkal s Ivanem Lahodou?“

„Před měsícem.“

„Kde?“

„Tady. Přišel se podívat na bratra.“

„Aha! A proč?“

„Vypůjčil si od něj tisíc terrolárú… Nezlobte se, pane komisaři, ale odmí…“

„Nejsem komisař! A neodbočujte!“

„Chci pouze vědět, co tohle všechno znamená. Na to mám přece právo. Nebo ne?“

„jistě. Ale pro vás bude lepší, pane Huntere, když na svoje právo zapomenete. Věděl jste něco o ptácích?“

„Jak bych mohl! Chodím málo po budově. A kde se tu vzali?“

„Správná otázka. Zřejmě začínáte chápat. Možná jsou z místní zoologické zahrady.“

„Ne… nerozumím.“‚

„Ani nemusíte. Jak dlouho se znáte s inženýrem Valbou?“

„Dva dny.“

V té chvíli Valent Hunter pomyslel na inženýra Valbu. Už je u hvězdoletu a já… Co jim řeknu, když se mě zeptají, kde je teď? Vědí, co se u hvězdoletu děje? jestli nevědí, mám jim to říct? Nebo mám mlčet?

„jak jste se seznámili?“ pokračoval Zipser.

Nevědí, co se u hvězdoletu děje, uklidnil se Hunter a odpověděl:

„Požádal jsem ho, aby mě přijal do Prvního družicového města. Jsem nemocný.“

„Proč jste se teď usmíval?“

„Nemoc… Patří to k nemoci.“

„Hm, máte šťastnou nemoc, pane Huntere. Jak dlouho je už inženýr Valba na Zemi?“

„To opravdu nevím.“

„Zkuste to odhadnout.“

„Tři čtyři dny. Ale můžu se mýlit.“

„Netušíte, kdo mohl ptáky přinést do Ústavu? Nemá tady někdo chovatelské zájmy?“

Hunter zavrtěl hlavou.

„A co Martin Lahoda?“ vyzvídal dál Zipser.

„K čemu by mu byli? Martin je dost útlocitný člověk. Estét. Ten by do dvojky nikdy nevstoupil. Nesnáší špinavé kouty.“

„Možná chtěl ptáky ukrýt.“

„Nesmysl.“

„Říkal jste přece, že Martin Lahoda je křehký a neprůbojný člověk. Takoví lidé mají rádi tajemství.“

„Nerozumím vaší poznámce.“

„No dobrá,“ Zipser chvíli uvažoval. „Neměl jste v poslední době pocit, že vás někdo sleduje?“

„Ne. Jenom snad exhaláty,“ ironicky poznamenal Hunter.

„Ano, vtip je kořením života,“ připustil Zipser. „Pane Huntere… Pane Huntere, už mám jen jednu otázku. Nebo možná dvě. Říkal jste, že do dvojky pořádný Člověk radši nevstupuje. Proč?“

„Protože je tam exhalátová zkáza, kysličník siřičitý.“

„Tedy druhá otázka, pane Huntere. Připouštíte, že jste byl ve dvojce?“

„Byl, a to třikrát. Naposledy před dvěma týdny, když jsem hledal staré noviny, kde uveřejňoval články jistý Filipínec, můj předchůdce. Chtěl jsem o něm napsat delší vzpomínkový článek do Techniky.“

„Když už se věci mají takhle, dám vám ještě třetí otázku. Okna byla otevřená, nebo zavřená?“

„To jsem si vážně nevšiml… Ale snad byla zavřená. Určitě byla zavřená, vždyť jsem stěží viděl, když jsem vešel dovnitř. Jsou taky zanesená exhaláty.“

„To mi stačí, pane Huntere. A promiňte.“

„Moment,“ ozval se komisař Mellek, listující ve svém notesu. „Ještě jsme neskončili.“

Valent Hunter s nevůlí pohlédl na komisaře. Jestli ho dlouho zdrží, přijde k hvězdoletu pozdě. Musím tedy odpovídat bez hněvu a odbočování, rozhodl se kometolog.

„Co jste dělal v noci ze soboty na neděli?“ ptal se komisař jaksi lhostejně. „Jestli máte svědky, vzpomeňte si na ně.“

„Ze soboty na neděli,“ uvažoval Hunter. „No. jako každý týden chodívám se syny kolegů na menší meteorologické expedice. Děti se leccos naučí a já si pěkně oddychnu. Pravda, pokud nám přeje počasí. V sobotu v noci bylo příznivé. Trochu jsme se učili poznávat souhvězdí, trochu jsme pozorovali a fotografovali Perseidy.“

„Co je to?“

„Meteorický roj. jeden z vesmírných pozdravů Zemi.“

„V pořádku, meteorický roj. Tomu už rozumím. A kde jste byli?“

„Na vršku vedle zoologické zahrady. Jinde je příliš světla a děti nemůžu odvádět daleko…“

Kometolog umlkl, protože si všiml, jak se oba detektivové zarazili, když připomněl zoologickou zahradu. Znovu byl zmatený. Dovtípil se, že ho vyslýchají, že se zajímají o ptáky, ale zároveň i o lidi. O ty především. O bratry Lahodovy, o Valbu. Hrome, co to znamená?

„Připomněl jste zoologickou zahradu,“ pokračoval Mellek pomalu. „Kdy jste tam byli? Vpodvečer, v noci, nebo jindy?“

„Kolem půlnoci.“

„Určitě to bylo v tu noc?“

„Určitě,“ přisvědčil Hunter. Pak ztichl a zahleděl se na komisaře. Nechápal, proč náhle ožil.

„Jen pokračujte, prosím. Co všechno jste dělali?“

„No. jak jsem říkal. Pozorovali jsme Perseidy. Stanoviště jsme měli za lesíkem, který se táhne za zoologickou zahradou. Není to nejideálnější místo, ale ve městě není lepší. Začali jsme kolem jedenácté, protože v létě se souhvězdí na obloze rozzáří až pozdě a město už není tolik osvětlené. Byli jsme tam dobré dvě hodiny. Bylo kupodivu pěkně, a tak jsme se zdrželi. Chlapci ani nechtěli domů. Prý, zítra nejdeme do školy, vyspíme se ažaž.“

„Zajímá nás každý detail, pane Huntere,“ upozornil kometologa komisař Mellek. „Ještě jednou nám povězte, co jste dělali.“

„Vždyť jsem to už říkal. Poznávali jsme souhvězdí. Je to jakási astronomická klasika, pro nás nevyhnutelná jako dopravní značky pro řidiče. Kromě toho jsme se zabývali fotografováním Perseid.“

„Máte fotografie nebo negativ?“

„Mám. Ale je to zmetek, nic nám nevyšlo.“

„Můžete nám ho půjčit?“

„Pravda je, že vám ho musím půjčit, ne?“ čertil se kometolog. Myslel na vesmířany, na Valbu, a přirozeně také na sebe. Chtěl být co nejdřív u hvězdoletu. Hbitě přistoupil ke skříni, vyňal trezor a vybral z něj rozstříhaný negativ. Podal ho komisaři.

„Sám nevím, proč jsem ho ještě nezahodil. Snad jsem chtěl chlapcům ukázat, jak se nemá fotografovat.“

Mellek koukl na pásky negativu.

„Hm, my z nich už něco vydolujeme,“ spokojeně mrkl na Zipsera. Nato povstal zpoza stolu: „Připomněl jste chlapce. Buďte tak hodný a napište mi na kousek papíru jejich jména.“

Hunter rychle napsal pět jmen na papír, který mu podal Zipser. Komisař vzal papír se jmény a zeptal se:

„Nebylo kolem vás nějak moc rušno? Myslím nad vámi..“

„Ani ne. Létaly vrtulníky.“

„Kolik jich bylo? Jaké?“

„Normálně, nevšímali jsme si jich, ani jsme je nepočítali.“

„Létaly nízko, nebo vysoko? Toho jste si. doufám, všimli?“

„Jak které, Říkám. nezajímaly nás.“

„No dobrá, děkuji vám…“

K velké Hunterově radosti se Mellek se Zipserem chvatně rozloučili a odešli.

„Pořádně jsi ho propral,“ poznamenal Mellek na chodbě. „Ani trochu jsi ho nešetřil. No, řekni mi, co jsi sledoval tou otázkou, jestli ho někdo nesledoval?“

„Sledoval jsem sledování,“ zasmál se Zipser. „Jestli ještě nechápeš, co se děje, něco ti ukážu,“ Zipser sáhl do kapsy kalhot a vytáhl ptačí pírko.

„Budeš si hrát na Indiána?“

„Skoro. Tak za prvé, peříčko je ze žluvy, i když není žluté. Zapamatuj si, že ani ptačí jména nelze brát doslovně, právě tak jako jistá fakta tohoto případu.“

„Odkud víš, že ze žluvy?“

„Řekl mi to děda Hermann, když jsme na tebe čekali…“

„To má být tvoje – za prvé?“

„Zase mi skáčeš do řeči, Melleku! Jenom uvažuj!“ Zipser otevřel dveře a zdvořile uvolnil cestu komisaři. Vyšli před budovu Ústavu. „V klecích jsme žluvy nenašli. A za druhé: pírko bylo zastrčeno do rohožky. Takhle,“ Zipser se sehnul k rohožce a upevnil do ní pírko. „Stačí ti to? Mohlo ho sem přinést tisíc větrů, mohlo na něm skákat tisíc lidí, ale jenom lidská ruka ho mohla zasunout tak hluboko, a přece viditelně.“

„Náhoda, Zipserku.“

„Žádná náhoda. Melleku! Záměrně zastrčené pírko, záměrně pootevřená okna, záměrně přinesení ptáci. Páni zloději si z nás utahují. Ale my jim to můžeme vrátit, Melleku, i s úroky. Dej sledovat dům Lahodových.“

XXIII. KAPITOLA

A BENZÍNU JE VÍC NEŽ MLÉKA

Levan Kornel a doktor Jaferet se vraceli z prohlídky nemocnice. Kráčeli pomalu a zadumaně, jako by za sebou vlekli olověnou kouli. Kornel chtěl něco říci, protože dojmy ho nevýslovně tížily, ale doktor Jaferet si přiložil prst na ústa a dal tím hostu na vědomí, že i chodba nemocnice je královstvím ticha. Málokdy byl tak přísný, ale nyní chtěl svého společníka potrápit: Tichý vnitřní monolog snad trochu pohne Kornelovým svědomím.

„Viděl jsem otřesné věci,“ začal Kornel, sotva v Jaferetově ordinaci vzal do ruky mýdlo. Mlaskání při umývání a šplíchat vody trochu tlumily jeho trpké vyznání.

„Chtěl jste říci děti, ne?“ důrazně opravil Kornela primář.

„Děti i věci,“ souhlasil Kornel a vzápětí se nepatrně pousmál. „Řekl byste, že i mě trápí a kousek po kousku užírá exhalátová pohroma?“

Jaferet letmo přikývl.

Kornel si mezitím utřel ruce, pak je kajícně rozepjal a přistoupil k primáři.

„No dobře, pane primáři, promluvme si jenom o vaší věci.“ Kornel se usadil. „Věřte mi, pane primáři, nikdy jsem se nevyhýbal problémům ochrany životního prostředí. Nikdy jsem neměl na uších filtr, aby špatné zprávy zadržel a dobré propouštěl. Ale teď jsem se přesvědčil, že má snaha se dá vysvětlit i jako neschopnost. Vždyť ty děti jsou doslova mrzáci. Jsem šťastný, že nejsou moje, ale současně jsem hluboce otřesen tím. že vůbec existují, že jsme něco takového dopustili.“

„Nesmíte si to tak brát k srdci, pane Kornele. A když,“ zvýšil hlas Jaferet, „tak už pořádně, protože jenom lítost za moc nestojí. Je jen druhem rezignace, a proto škodí. Už nejednou jsem se přesvědčil, jak moc škodí. Je třeba jednat! Jednat rázně a neúprosně, pane Kornele! Jinak zmeškáme i poslední vlak a potom… Potom už nemusíme dělat nic, jen se bezmocně dívat…“

„Nabádáte mě, abych jednal, abych rázem změnil navyklý koloběh. Ale já přece jednám, jenomže mám jenom dvě ruce a jednu hlavu!“ rozpálil se Kornel. „Idealizujete si mé postavení! Moje pravomoc je omezená, pane primáři…“

„Pak je to s námi horší, než jsem si myslel,“ trpce řekl Jaferet. „Protože já se na celou věc dívám takhle: Jestliže člověk člověku nepozorovaně přimíchá do potravy jed. je vrah. Ale když jed ve velkých dávkách s očividnou lhostejností přimísí do vzduchu, který dýcháme, je hrdina, který znovu dokázal, jak se lze prací přiblížit k vrcholným cílům lidstva. Co na tom, že situace se stává katastrofální? Už nerozumím počasí: Leden je deštivější než červen, srpen chladnější než únor, řeka kalnější než vývojka a benzínu je víc než mléka. Řekněte mi, kam se to ženeme? Co chceme? Co má větší hodnotu? Vysoká čísla výrobních plánů, nebo čistá Země se zdravými lidmi? Země se změnila v továrnu na lidi a život v nejširším slova smyslu je vedlejší… Vždyť i nerozumná kometa, která se přiblíží ke slunci, se od něho vzdálí, protože by jinak zanikla. A lidé? Jako by se spoléhali na zázraky. Jsme tu přece my, lékaři: Tedy nuže, pane doktore, zachraňte mou ratolest! A my děláme, co můžeme. Nespíme, překonáváme se, nežijeme. Operujeme a operujeme. Otročíme, pane Kornele!“

Doktor Jaferet chodil po místnosti a prudce gestikuloval. Když domluvil, pohlédl na Kornela, aby se přesvědčil, zda neházel hrách na stěnu. Návštěvník byl však klidný a tvářil se důstojně.

„Odpusťte, že zase obracím pozornost na sebe,“ začal Kornel takticky. „Od příletu vesmířanů nevím, kde mi hlava stojí. Když se nám podaří navázat s nimi styk, když nám dovolí nahlédnout do útrob hvězdoletu, když pochopíme jejich vědu, umění, kulturu a techniku, pustím se ze všech sil do boje za ochranu a čistotu životního prostředí. Věřte mi, že řešení sociálně kulturních problémů ekologie povýším na své životní poslání.“

„Nevěřím, pane Kornele. Pak se budete ještě víc točit kolem vesmířanů. To mi nevymluvíte. Taková je totiž lidská povaha. Já se vlastně divím sám sobě. Asi jsem člověk jiné doby.“

„Jste správný člověk, pane primáři.“

„Ne, ne! Jinak bych sotva dokázal poslouchat to věčné: až, až. až… Říkáte: až…, i když jste správně viděl tak otřesné věci. Zdá se, že není síly, která by otřásla vaší lhostejností. Zvykli jsme si vnímat skutečnost jako chiméru a představy jako skutečnost. Každý z nás umí hovořit o záchraně Země, naší kolébky, protože je to hezké, ale nikdo pro ni nepohne ani prstem, protože to je sakramentsky těžké. Vy, co žijete venku, můžete přimhuřovat oči, ale my tady v nemocnici už opravdu ne. Bohužel náš hlas, prosebný i zuřivý, smělý a bojácný, tichý i hlasitý, ustavičně umlčujete slovem: až… A my jsme poslední jakžtakž zdravou generací. Exhaláty modifikují choroby. Chlapci se stávají děvčaty, děvčata rváči a všem dětem vespolek praskají kosti a klouby jako láhvi, v níž zmrzne voda. Příšernější bolesti dosud člověk nepoznal.“

Jaferet přešel do kouta místnosti a náhle se obrátil: „Anebo kožní choroby! Ani obojživelníci nemají takovou pokožku. Takovou…“

Vtom vešla do ordinace sestra Ingrid:

„Pane primáři, personál je už netrpělivý.“

„No ovšem, máme přece poradu,“ vzpomněl si Jaferet a pohlédl na hodinky. „Omluvte mě, prosím vás,“ řekl sestře i Kornelovi současně. V té chvíli se primáři trochu zlepšila nálada. Čekali ho lidé, kteří se snaží Zemi pomoci. Oni byli jejím světem, oni se nejvíc přibližovali jeho představám o pravých pozemšťanech. „Hned přijdu,“ dodal.

„Vidím, že pospícháte,“ začal se loučit Levan Kornel. „Nebudu vás zdržovat. Rád bych vás jenom poprosil o jednu laskavost.“

„Prosím, pane Kornele.“

„Hm, těžko se mi to říká… Totiž…“

„Neostýchejte se, protože čas je inkoust, kterým se zapisujeme do matriky skutků.“

„Víte, pane primáři, zajímám se o osud jednoho malého pacienta,“ Kornel jen ztěžka hledal vhodná slova. „Jmenuje se Patrik Lahoda. Záleží mi na něm a nebudu litovat prostředků na financování i nejnákladnější léčby…“

„Zbytečně se strachujete, pane Kornele. V naší nemocnici se léčí zdarma.“

Víc si už neřekli.

Doktor Jaferet se narychlo rozloučil s Kornelem a vstoupil do ordinace. Kornel vyšel na chodbu, kde ho přivítal Adolf Uránius.

„Už jste s Jaferetem skončil?“

„Chválabohu ano,“ oddychl si Kornel. „Co tu děláš? Stalo se něco?“

„Hm,“ přikývl Uránius a palcem ukázal za sebe. „Vesmířané vystrkují růžky. Začali ostřelovat strážce.“

„Co?!“

„Ano, je to tak, střílejí do strážců. Naštěstí se jim nic nestalo, jsou jenom omráčení.“

Kornel vytřeštil oči a pak se zpytavě zahleděl na svého sekretáře.

„Kolik je raněných?“

„Jenom tři.“

„Přerůstají nám přes hlavu, Adolfe..

„Nestalo se přece nic vážného.“

„Zatím! Zatím se nic nestalo. Ale k neštěstí mnoho nechybí, Adolfe! Co když se lidí zmocní panika?“

„O počínání vesmířanů nic nevědí. Pravda, kromě Valby…“

„Jseš si tím jist?“

„Odpřisáhnout bych to nemohl, pane Kornele, ale..

„A jak se Valba připletl k hvězdoletu?“

Uránius pokrčil rameny.

„No dobrá, jdu se na to podívat. Jenom kdyby mi nebylo tak nanic…“

Kornel si promnul čelo a s bolestivým výrazem ve tváři rozevřel před sekretářem roztřesenou pravou ruku. Sekretář sáhl do kapsy kabátu a vytáhl z ní zelenočernou krabičku. Kornel ji vzal, vysypal z ní modrou kuličku léku a rychle ji spolkl. Jeho tělo se chvíli chvělo slabou křečí. Když se na starcově tváři objevil drobný úsměv, Uránius se zeptal:

„Cítíte se už dobře?“

„Dobře? Výborně, Adolfe!“ Kornel se dotkl Uránia a jemně do něho strčil: „Jdeme!“

Nemocniční chodbou se rozlehly kvapné kroky.

XXIV. KAPITOLA

POSELSTVÍ VESMÍŘANŮ

Valba si při pohledu na strážce vzpomněl na loutkové divadlo. Muži se chovali vlídně, ale nepřirozeně. Žili, hýbali se, ale nemluvili. Lapali po vzduchu jako ryby v síti, vystrkovali jazyky, rukama si mnuli brady, ale z úst se jim nevydrala ani hláska.

Ještě podivnější bylo, jak se zranění strážci chovali jeden k druhému. Gestikulovali a oči jim zářily radostí. Nadšeně si ukazovali otekliny, které jim způsobily neznámé projektily, hladili si je a pofoukávali jako děti. Zdálo se, že spolu rozprávějí…

„Měli bychom zavolat lékaře,“ ozval se jeden ze strážců. „Myslím, že nejsou normální.“

Valba neodpovídal, třebaže slova byla adresována jemu. Bránila mu v tom Urániova prosba, aby mezi strážci udržoval disciplínu. Dokud se Uránius nevrátí – snad co nejdřív najde Kornela, který odmítl nosit s sebou vysílačku – musí muže krotit. Musí k nim být vlídný, aby si je neznepřátelil, ale také přísný a tvrdý, aby proti robotům a hvězdoletu nepodnikli odvetný krok. „Mohl by být strašný,“ upozornil Uránius Valbu a ten teď uvažoval, zda se Uránius z vosího hnízda nevypařil záměrně, aby se zbavil odpovědnosti za případnou odvetu strážců.

„Podívejte se, pane Valba, nebo jak se jmenujete,“ začal se vemlouvat nejsmělejší ze strážců, „měl byste zavolat lékaře. Vidíte přece, že kamarádům přeskočilo. Nechovají se jako normální.“

„Nemohu volat lékaře,“ odpovídal Valba a rezignovaně rozpřáhl ruce. „Nesmím.“

„Ach tak,“ pochopil strážce. „Jsme na jedné lodi.“

„No, jak se to vezme. Já mohu odtud kdykoli odejít…“ Valba zpozoroval, že to neměl říkat, a proto raději změnil téma. „Nejsou v šoku… Asi jsou jenom omámení. Anebo, a to je pravděpodobnější, zhypnotizovaní.“

„Doopravdy jsou zhypnotizovaní?“ ulekl se strážce.

„Co já vím? Jenom uvažuju nahlas. Možná se jim ránou dostala do krve nějaká droga nebo co. Těžko to můžu posoudit.“

„Je to nebezpečné?“

„Sotva,“ uklidňoval Valba postrašené strážce. „Vaši kamarádi vypadají jako děti. Hrají si jako mrňata ve školce.“

„Co když jim to zůstane?“ strachoval se strážce. Začala se ho zmocňovat panika a vůbec se tím netajil.

„Jim v téhle chvíli nemůže pomoci,“ zavrtěl hlavou Valba. „A vám se určitě nic nestane, když teď nic nepodniknete. Museli jste vesmířany pořádně rozzlobit, že vám to takhle oplatili!“

„Přísahám, že jsme jim nic neudělali,“ vybuchl další strážce a postavil se do pozoru, jako by podával hlášení. „Jen jsme chodili kolem hvězdoletu. Nic víc jsme nedělali, opravdu.“

„Určitě?“ zapochyboval Valba.

„Je to tak,“ přisvědčil první strážce. „Od předvčerejška jsme zesílili hlídky a chodili jsme kolem hvězdoletu víc než v předchozích dnech. To je všechno.“

„Mně můžete klidně povědět pravdu,“ domlouval strážci Valba. „Jsem prezidentem družicového města.“

„No,“ váhavě se rozhovořil jeden ze strážců, „předevčírem nám proklouzl do města jeden robot… Takový malý zázrak. Pana Kornela div ze vzteku netrefil šlak.“

„Mohl být rád, že vesmířané začínají hledat způsob, jak s námi navázat kontakt.“

„Mohl, mně to taky tak připadá.“

„Prý jsou to nebezpeční roboti,“ ozval se druhý strážce.

„Nebezpeční?“ zasmál se další mládenec, který až dosud mlčel. „Kdybyste nežvanili! Když bude třeba, sám pod ně položím bombu a vyhodím je do povětří. Ani okem přitom nemrknu. Už mi lezou na nervy! Proč nevyjdou ven? Proč nevylezou z hvězdoletu?“

Valba udiveně pohlédl na vzteklouna.

„Asi to není tak jednoduché… Mohou mít milión důvodů. Strach, problémy s aklimatizací, zklamání ze Země… A možná nás vůbec nepokládají za lidi. Co když si myslí, že jsme hmyz, nebo…“

„No no!“ zašermoval rukama vztekloun. „Já se za hmyz nepokládám.“

Valba couvl. Uvědomil si, že s hlupákem se nedá diskutovat. Ten mladík nemá fantazii, nemá nic kromě zbraně přehozené přes záda. Se zbraní se cítí odvážný, silný, moudrý. Raději se od něho odvrátil.

„Ještě pořád nevím, proč po vás roboti stříleli?“ pokoušel se Valba vyzvědět od ostatních strážců. „Souvisí to nějak se zvýšeným dozorem?“

Strážci mlčeli.

„Jeden robot nám chtěl utéct,“ ohlásil se znovu vztekloun a s provokativním úsměvem se postavil před Valbu. „Proto jsem ho polechtal tímhle…“ Kloubem ukazováku zaťukal po laserové pušce. „Ten si to, pane, sypal zpátky po tom hrbolatým žebříku!“

„To bylo nerozumné, nemyslíte?“ namítal Valba. „Kvůli vám zranili tři lidi. A mohou zranit i další.“

„Plním rozkazy.“

„Rozkazy mají přece určité hranice.“

Vtom se odhrnul závěs stanu a dva strážci přiváděli Huntera. Vypadal moc špatně. Těžce dýchal a kašlal, tvář měl popelavou. Valba ho chytil za rameno a uložil na starou vojenskou postel, na jakých leželi i zranění strážci.

„Proč jste ho pustili?“ vyjel si na dvojici strážců vztekloun.

„Měli jsme ho nechat umřít? Ležel na chodníku u kanálu.“

„To je v pořádku,“ ozval se Valba. „Přišel za mnou. Kde máte léky?“ ptal se Huntera.

„Ne… ne…“

Valba prohlédl kometologovi všechny kapsy, ale našel jenom poloprázdnou kyslíkovou bombičku. Vstříkl Hunterovi do úst poslední zbytky kyslíku. Kometolog se ihned rozkašlal a nepatrně ožil. Po chvíli se mu vrátila do tváře červená barva.

„Děkuji. Už je mi… líp,“ koktal Hunter a chtěl vstát z postele.

Valba ho přitiskl zpátky na polštář. Jak se tu projevuje lidská krutost, hloupost a omezenost, zamyslil se. Hunter je na pokraji smrti, a ten člověk se ptá, proč ho sem pustili! Kornel s nadšením mluví o vesmířanech, ale když je třeba jednat, není po něm ani slechu. Roboti opouštějí hvězdolet a lidi do nich střílejí, je to normální? A je normální, že Kornel má v rukou moc nad vším, co nějak souvisí s přítomností vesmířanů na Zemi?

Valba pocítil, že se do něho vpíjejí pohledy strážců. Chtějí ode mne něco slyšet, přemýšlel dál. Chtějí se uklidnit, chtějí se něco dozvědět, chtějí… Co chtějí? Vztekloun by mě odtud nejradši vyhnal.

A co ostatní?

Tu se Valent Hunter posadil na posteli. Před sebou měl malé okénko, kterým vnikalo do stanu našedlé světlo podvečera a stín hvězdoletu.

„Ohromně důmyslná mašina,“ řekl uznale. I on cítil ve vzduchu tíseň.

Valba přikývl. Znal družicové město a mohl porovnávat.

„Jak se cítíte?“ ptal se kometologa.

„Ujde to. Za chvíli budu jako rybička.“

„Radši si ještě lehněte.“

„Co je jim?“ lekl se Hunter, když spatřil zraněné strážce.

„V podstatě nic,“ řekl Valba a vtlačil Huntera zpátky na postel. „Jenom usnuli.“

Vtom se za stanem ozval zvláštní ruch. Jeden ze strážců odhrnul závěs a vyhlédl ven. Po chvíli vešel do stanu Levan Kornel. Uránius, neznámo proč, zůstal venku před stanem.

„Co tu děláte?“ okřikl Kornel Valbu. „Chcete, aby trefili i vás? Jak jste se sem dostal?“

„Náhodou,“ zalhal Valba, tvářil se přitom krotce jako školák. „Mám čuch na důležité události.“

„Jděte k čertu i s vaším čuchem,“ zlobil se Kornel. Když se rozhlédl po stanu a uviděl na posteli Huntera, okřikl i jeho. „A vy? Taky máte čuch na důležité události?“

Valent Hunter otevřel ústa, ale nedostal z nich ani slovo. Šok rozvířil biologický mechanismus choroby. Pojednou zalapal po vzduchu, svalil se z postele na trávu a začal bolestně skučet. Valba, Kornel i tři strážci, kteří zůstali ve stanu, nechápavě hleděli na svíjející se tělo.

„Je nemocný,“ smutně zašeptal Kornel. Pak odhrnul celtovinu a zavolal svého sekretáře. „Adolfe, pojď sem! Máme tu nemocného… Dej mu z mých léků. No, hni sebou!“

„Máte už jenom dvě tablety,“ ozval se Uránius váhavě.

Kornel strnul.

„Jenom dvě?… Hm, jenom dvě… No… to nevadí, dej mu jednu. Nemůžu se dívat, jak se trápí.“

Uránius poodešel k Hunterovi a s Valbovou pomocí mu ztěžka vsunul do úst tabletku. Hunter se ještě chvíli svíjel, mačkal si rukama břicho a sténal. Pak se usmál a malátně vstal.

„Děkuju,“ uctivě zašeptal kometolog.

„To je v pořádku,“ usmál se Kornel. Hlas mu zjemněl a z očí se mu vytratila přísnost, kterou před chvílí šlehl Huntera.

„Dostal jste ten nejkvalitnější lék proti exhalátům, jaký existuje… Předpokládám, že nikdo kromě vás a strážců neví, co se tu děje. Nemusím vám zdůrazňovat, že tohle tajemství nesmí proniknout na veřejnost. Aspoň zatím ne. Mnozí pozemšťané už mají vesmířanů po krk a stačí jiskra, aby vznikl nežádoucí požár.“

Přistoupil ke zraněným strážcům a zeptal se: „Co je jim? Nevypadají jako těžcí marodi.“

„Teď ne,“ ozval se ten nejvlídnější ze strážců. „Ale až se probudí, začnou se chovat jako děti. Měli bychom je převézt do nemocnice.“

„To je riskantní. Co když něco vyžvaní?“

„Sotva,“ vmísil se do hovoru vztekloun. „Otvírají ústa, ale neřeknou nic. Nic, pane Kornele.“

Kornel poodešel ke zraněným a chvíli je pozoroval.

„Nemůžu říct, že by vypadali špatně. Spíš naopak… Dám si useknout obě ruce, jestli se jim teď nezdá něco příjemného. A tohle,“ Levan Kornel kývl na strážce a pravicí ukázal na zbraně ležící vedle provizorních lůžek.

„Schovejte je! Teď pušky nepotřebují.“

„Co uděláme, když se probudí?“ ptal se vztekloun, z něhož se vyklubal velitel strážní jednotky.

„Dávejte na ně pozor,“ přidal se Adolf Uránius. „Co jiného s nimi můžeme dělat? Uvidíme ne…“

Najednou kdosi vykřikl. Nejspíš Hunter nebo Valba, protože oba stáli u vzdálenější stěny stanu. Zničehonic se z ní totiž vynořilo malé kovové stvoření a otvorem v celtovině se prodíralo dovnitř, k lidem… Pomalu vklouzlo do stanu, na chvíli se zastavilo a zapištělo: „Po-sel-ství! Po-sel-ství!“ potom se pohnulo, uprostřed místnosti ze sebe vyplivlo jakýsi předmět a vzápětí se opět hnulo, přešlo kolem Kornelových nohou a zavrtavši se do celtoviny jako nějaký lenivý projektil, vyšlo ze stanu.

Přítomní zůstali stát v němém úžasu. Když se z údivu vzpamatovali a vyhlédli ze stanu, po robotovi z vesmíru nebylo ani vidu, ani slechu. Zůstal po něm jenom jemný pás polehlé trávy, dvě díry ve stanu a uprostřed něho třpytící se hrudka.

Kornel si držel ruce na prsou, jako by jimi chtěl utišit bušící srdce a vztek na nepozorné strážce. Uránius se tajuplně usmíval, strážci se chvěly ruce, Hunter si dlaněmi zakrýval tvář a Valba střídavě nahlížel do děr a na předmět, který přinesl robot.

I když událost měla rychlý spád, Rodem Valba si stačil robota všimnout. Nebyl vyšší než čtyřicet centimetrů a delší než půl metru. Tvarem připomínal starodávný tank. Vrchní část měl lomenou jako dvouhrbý velbloud. Zapamatoval si i to, že robot byl pestrobarevný, jeho barvy však byly neurčité. Na spodní části převládala žlutohnědá a nahoře tyrkysová barva, vzadu zase blýskavý odstín sytě červené barvy. Robot se pohyboval lehce a vznešeně. Valba si nebyl jist, ale zdálo se mu, že byl zkonstruovaný jako harmonika, což znamenalo, že se může zmenšovat i zvětšovat.

„Co to štěbetal? Poselství?“ ptal se Uránius, ze všech přítomných nejmíň překvapený.

Dva tři lidé mu přikývli.

„Že by tím byla tahle kostka?“

Valba pokrčil rameny. Zíral na předmět a pokoušel se uhodnout jeho funkci. Několikrát natáhl ruku, ale neodvážil se ho dotknout.

„Nemá tu někdo ochrannou rukavici?“ zeptal se konečně.

„Hlídat! Hlídat!“ vykřikl Kornel na dva strážce, kteří se také naklonili nad tajemný předmět. V hlase mu zazníval vztek i strach. „Něco podobného se už nesmí opakovat! Rozuměli jste?“

Jeden strážce se s nechutí vydal ven, druhý podal Valbovi speciální ochrannou rukavici a příkře prohodil přes rameno:

„Hned, pane Kornele, ale tohle si nenechám ujít! Jsem strašně zvědavý, co je to za potvoru, tahle kostka!“

„Hned se přesvědčíme,“ klidně řekl Valba, sotva si natáhl rukavici. Naplnila ho hrdost, že se jako první člověk ze Země dotkne předmětu vyrobeného daleko ve vesmíru. Přikrčil se a sám sebe přesvědčoval:

„Nic se nemůže stát.“

Vtom Adolf Uránius uchopil neznámý předmět, opatrně ho sevřel mezi palcem a ukazovákem a zvedl nad hlavu, kde bylo více světla. Předmět se zablýskal jako kousek ledu.

„Je to kostka,“ zklamaně poznamenal Uránius. „Nic zvláštního. Nepálí, nechladí, neštípe. Zkuste to.“

Uránius podal kostku inženýru Valbovi. Ten ji chytil do rukavice, zamračil se na sekretáře a poodešel s neznámou věcí k východu. Odhrnul závěs, udělal dva tři kroky ven a pak se na kostku soustředěně zadíval.

Chvíli ji obracel v ruce. Třpytila se, chvěla, míhala se, pohrávala si se světlem. Nic víc. Měla sice pravidelné tvary, ostré hrany, ale nic originálního, nadpozemsky vzrušujícího. Nakonec si Valba přiložil kostku k oku a vydechl překvapením.

„Co tam je?“ vzrušeně se ozval Kornel.

„Já,“ zašeptal Valba. Byl bledý.

„Co? Hrome! Vy? Vážně?“

Inženýr Valba podal kostku Kornelovi. Ruka se mu chvěla jako list osiky. Pomalu si stáhl rukavici a podal ji strážci.

„Já… A jeden kluk.“

„Opravdu jste to vy!“ překvapeně konstatoval Kornel. „Ano, je tu taky nějaký kluk. Vidím ho jasně. Zapíná automatiku… Ale to je přece náš poslední prototyp parku!“ Kornel podal kostku sekretáři a zeptal se Valby:

„Umíte si to vysvětlit?“

„Ne… Nerozumím tomu… Nechápu…“

„Vysvětlení je možná dost jednoduché, pane inženýre… Co když ten chlapec byl z vesmíru? Co když ho hledají a chtějí od nás pomoc? Nabízela by se nám fantastická příležitost.“

„Vyloučeno. Seděl jsem vedle něho. Mluvil jsem s ním… Byl to pozemšťan. Musel to být pozemšťan.“

„Nemusel, pane inženýre. Chlapec byl zdravý jako rybička, čilý, svěží. Všiml jsem si jeho pohybů… Před pár hodinami jsem viděl v nemocnici úplně jiné děti.“

„Ne, nebyl zdravý. Vypadal dost bídně, bylo mi ho líto.“

„Vlastně mi to taky nejde na rozum,“ ustupoval pomalu Kornel.

„Myslím, že nás vesmířané pozorují,“ uvažoval Valba stále ještě zmatený.

„To je možné,“ zapojil se do debaty Adolf Uránius. „Leccos nám však může naznačit i způsob, jak sem vtrhl robot… Nechtěl od nás nic. Donesl nám kostku. Proč? Máme ji chápat jako dar, výzvu, zábavu nebo výstrahu?“

„Nevím,“ trpce pronesl Valba. „Něco se děje. Ale nevím, jestli je to dobré, nebo zlé. Těžko se něco dá posoudit podle jedné kostky. Proč jsem na ní zrovna Já, a v parku, kam jsem se zatoulal jenom náhodou?

„Otázek je mnoho, pochybností ještě víc,“ poznamenal Kornel. „Měli bychom vyhledat toho chlapce…“

„A robota!“ vykřikl Valent Hunter. „Odešel přece do města!“

„I toho, přirozeně,“ stroze řekl Kornel. „Ty, Adolfe, zaběhni do hudebního studia! Možná se z reakcí detektorů něco dozvíme.“

„Nerad bych odešel právě teď,“ bránil se sekretář. „Jde do tuhého. Tady budu užitečnější.“

„Měl bys jít, Adolfe! Cestou bys mohl sledovat robota!“ Kornel zatnul zuby, ale Uránius se nepohnul, jenom mu ztvrdly rysy.

„V pořádku, tak tu tedy zůstaň…“ S nelibostí ustoupil Kornel. „Vy, pane inženýre, víte, kde je hudební studio pro vesmířany? Mohl byste tam skočit?“

„Dobrá,“ přikývl Valba ochotně, protože ho dráždila Hunterova poznámka. A přisvědčil také proto, že o událostech dnešního odpoledne chtěl přemýšlet o samotě.

„Je to zbytečné,“ odsekl Uránius. „Je potřeba tady zůstat.“

Rodem Valba s údivem sledoval neshodu mezi Kornelem a Urániem. Překvapila ho. Až do téhle chvíle předpokládal, že sekretář poslouchá Kornela jako psík.

XXV. KAPITOLA

PŘEŠKRTNUTÉ JAMKY VE VOLIÉŘE

Komisař Mellek vyhlásil pátrání po Raymundu Hansenovi a prohlédl si hlášení, která ležela na jeho pracovním stole.

Z prvního se dověděl, že podobná rozsáhlá krádež ptáků nemá ve světové odborné kriminalistické literatuře obdobu, a on spoléhal na to. že podobný případ by mu alespoň pomohl určit motiv zločinu, anebo formu krádeže. Hlášení ho zklamalo.

Druhé hlášení mu rozproudilo krev v žilách. Stálo v něm, že se našli další dva nešťastníci, kteří půjčili Lahodovi po dvaceti tisících terrolárů.

Ale třetí hlášení ho znovu zklamalo. Dočetl se z něho, že v nemocnici na Sluneční ulici musel Ivan Lahoda za měsíční léčení syna Patrika zaplatit téměř třicet tisíc terrolárů.

„Jestli i v jiných nemocnicích platil takové sumy,“ uvažoval komisař, „měl Lahoda všechny předpoklady zadlužit se…“

Z dalšího narychlo načmáraného vzkazu se Mellek dověděl, že sledování před voliérou zatím nevedlo k úspěchu. Detektivům nepadl do oka nikdo podezřelý.

Poslední hlášení bylo nejúhlednější. Vypracoval je archivář letecké služby. Komisař s nelibostí četl, že té kritické noci přeletělo nad městem víc než sto letadel a vrtulníků. Nad zoologickou zahradou se jich tedy pohybovalo víc, než zjistili jeho podřízení.

„A jsem tam, kde jsem začal!“ vybuchl Mellek.

Chyběl mu Zipser. Neměl si s kým povídat. Neměl se s kým hádat. Nerad v sobě tutlal vztek, unavovalo ho to.

Těšilo ho jenom jedno – že se potvrdila slova dědy Hermanna o zmizení Raymunda Hansena. Opravdu prodal bufet a ztratil se.

Když chtěl se Zipserem vyslechnout nového majitele bufetu, jistého Herberta Struga, vyšlo najevo, že šel do města nakoupit potraviny. Mellek slíbil Strugově manželce, že se do bufetu ještě vrátí. Věřil, že se od Strugy dozví něco zajímavého.

Na druhé straně ho zase mrzelo, že se odpoutal od Zipsera. Ten si chtěl ještě jednou prohlédnout voliéru, protože záhada ventilátorů mu nedala pokoj. Předpokládal, že právě ventilátory mohou být klíčem k objasnění případu. Ech, čertil se Mellek, ve všem vidí klíč k případu, a přitom neřekne rozumné slovo! Jenom se ušklíbne, spekuluje a naznačuje mi, že mířím vedle. Co sleduje náš Zipserek? Skočil na jiný chodník než já. Ale proč? Objevil něco? A můžu mu vyčítat, že se chová tak divně? Sám jsem ho přece prosil, aby mě neovlivňoval svými názory! Nedá se nic dělat, musím tu prosbu odvolat.

Vtom se komisař Mellek odebral do laboratoře. Ale fotograf ho nepotěšil: Hunterů v negativ byl horší než špatný. Na fotografiích uviděl něco, co vypadalo jako asfaltová silnice.

„Ještě to důkladně prozkoumám, ale moc si od toho neslibuju,“ řekl fotograf. „Dvě zvětšeniny jsem měl i pod mikroskopem, ale na nic jsem nepřišel.“

V sousední místnosti přivítalo Melleka štěbetání.

„Oživli, krasavci,“ pozdravil ptáky i laboranta. „Tak co, podařilo se něco zjistit?“

„Ovšem, pane komisaři. Ptáci jsou vesměs staří, řekl bych, že v důchodovém věku. Podle obsahu prachových částeček usazených na peří se dá vyloučit, že přišli ze zoologické zahrady. Tři dny nic nežrali. Předpokládám, že…“

„To stačí,“ mávl rukou Mellek, „ostatní napište do hlášení…“

Komisař Mellek rychle vyběhl po schodech na hlavní chodbu a zabouchal na okénko vrátnice.

„Auto!“ vykřikl a spěchal dál. Potřeboval mít u sebe Zipsera, cítil se opuštěný. Přemáhala ho samota, trápil neúspěch. Ztrácel nadšení, bez něhož je kriminalista jako ryba na suchu.

Za dvacet minut vstoupil do voliéry.

„Už jsem chtěl odejít,“ přivítal ho Zipser.

„Tos na mě čekal celou dobu?“

„Slíbil jsi, že přijdeš vyslechnout Strugu.“

„Ach Zipserku, všechno je proti mně! A já už nemůžu.“

„Neboj se, postavím tě na nohy,“ povzbudil ho Zipser. „jen mě dobře poslouchej.“ Zipser se nadechl a rukama si prohrábl vlasy. „Tak! Představ si, že jsem zloděj. Přijdu sem, abych ukradl ptáky. Přijdu, dejme tomu, hodinu a půl před půlnocí. To už víme. Cpu ptáky do klecí nebo krabic. Mám pomocníky. Stačí dva tři. Pospícháme. Všechno je hotovo, všechno je připraveno, všechno je šťastně za námi. Odcházíme. Odcházíme, Melleku, a ventilátorů si ani nevšimneme, protože k tomu nemáme žádný důvod. A přece jsou ventilátory zničené…“

„Ne všechny,“ namítl komisař.

„To je právě to, že ne všechny! Komu překážely? A proč? No, nedalo mi to pokoj. Prohlížel jsem si cihlu za cihlou, ventilátor za ventilátorem a…“

„A co?“

„A na něco jsem přišel, Melleku,“ Zipser poodešel ke dveřím, postavil se k prahu, pak se přitiskl ke zdi a asi po půl druhém metru pomalého přešlapování se zastavil. „Tady se krčil ten, co střílel do ventilátorů. Odtud jsou totiž vidět všechny ventilátory kromě posledních dvou. A ty zůstaly neporušené.“

„Je to tak,“ řekl potěšeně Mellek. když se zadíval na ventilátory z místa, kde klečel..

„Chlap, který střílel,“ pokračoval Zipser ve vysvětlování, „musel mít dobrou mušku.“

„Jak jsi na to přišel?“

Zipser se obrátil ke stěně a ukázal na jednu cihlu. Mellek se k ní sehnul a uznale zamručel. Do cihly někdo vytlačil pět jamek, které měly asi centimetrový průměr a byly přeškrtnuty jemnou hrbolatou čárou.

„Nemůže to být náhoda,“ pokračoval Zipser, „protože vrypy jsou čerstvé, sotva starší než pár dní. Těch pět teček znamená pět zničených ventilátorů.“

„Rozumím, co myslíš,“ Mellek se upřeně zadíval na Zipsera. „Podle tebe ten, kdo střílel, zanechal po sobě tohle podivné znamení.“

Zipser přikývl.

„Ale pak jsme hloupější než včera nebo předevčírem. Okruh podezřelých se nám rozšířil na podivuhodného čarostřelce, který si každý výstřel poznamenává na místě činu. To se mi vůbec nelíbí, Zipserku. V tom případě čarostřelec nepřišel krást ptáky, ale střílet do ventilátorů. Co když krádež ptáků nesouvisí…“

„Souvisí, Melleku! Souvisí!“

„Ale vždyť vím,“ Mellek si zamnul čelo, za nímž vířily zmatené myšlenky. „Vím… Celá věc je příliš fantastická… Co budeme dělat?“

„To ti taky řeknu,“ Zipser se zatvářil důležitě. „Ale nejdřív ti chci povědět, jak zareagoval správce. Tohle tady,“ Zipser ukázal na tajemné jamky, „si neuměl vysvětlit ani on. A dědu Hermanna to taky překvapilo. Má dobré oči, celý den je ve voliéře a hned by spatřil návštěvníka, který se chce podepsat na zeď… Grafomanie se nesnáší s anonymitou. Říkám ti to na okraj celé věci, abys byl klidnější.“

„Však už jsem. Co míníš teď dělat?“

„Sdělím ti další novinu,“ Zipser ťukl ukazováčkem komisaře do ramene a vytlačil ho z voliéry.

„Byl jsem v hotelu. Potřeboval jsem si ověřit Hunterovo povídání. Nelhal, opravdu ho viděli s chlapci kolem jedenácté. Dozvěděl jsem se i to, že Osman se v hotelu občas zastaví. Obyčejně před službou… Zastavil se i v podvečer té noci, kdy ukradli ptáky.“

„To je zajímavé.“

„To tedy je, Melleku. Ale stejně zajímavé je to, že jsem v hotelu potkal jednoho našeho známého. Říká ti něco jméno Eugen Bachman?“

Komisař zavrtěl hlavou.

„Už jsi ho viděl, dokonce jsi proti němu seděl v hotelu a vyslýchal jsi ho. Dělá číšníka a ty jsi měl tu čest poznat ho jako rebelanta. Brblal proti vesmířanům.“

„Takový menší hubený chlapík? Skoro holohlavý, ne?“

„Máš dobrou paměť.“

„Chodí jako medvěd, div ne po čtyřech.“

„Přesně tak.“

„Co jsi z něho vytáhl?“

„Co jsem z něho měl vytáhnout? Skoro nic… V kritický den nebyl ve službě. Vzal si dovolenou. Prý měl doma syna a chtěl si ho trochu užít.“

„No a?“

„Mluvil pravdu. Jeho žena ukradla vlastní dítě z nemocnice. Potvrdila mi to sama, třebaže jen přes videofon.“

„Proč si ukradla dítě?“

„Je nemocné, a proto je víc v nemocnici než doma. V divném světě to žijeme, Melleku, co ty na to? Unášet vlastní děti…“

„A strašit vesmířany rebelií před hvězdoletem…“

„No vidíš!“ zajásal Zipser. „Už začínáš věcem rozumět…“

Komisař na Zipserův jinotaj neodpověděl. Odkopl kamínek, který se mu připletl pod nohy. Kamínek odletěl a udeřil na boční stěnu bufetu.

„Aha,“ usmál se Mellek, „oznamujeme Herbertu Strugovi, že přicházejí hosté.“

XXVI. KAPITOLA

ROBOT, KTERÝ CHTĚL ZNIČIT SÁM SEBE

Po Valbově odchodu z provizorní ubytovny strážných hvězdoletu se Valent Hunter ponořil do vlastních myšlenek. Přemýšlel o kostce, o robotovi, o Valbovi…

Inženýr Valba se určitě polekal, proto tak rychle odešel. Ale co mohl zjistit v hudebním studiu? Nic. Anebo jenom velmi málo. Kornelovu prosbu uvítal jako vhodnou záminku k odchodu.

Má něco za luhem? Tají něco? Vždyť na kostce nebylo nic zlého, nic urážlivého ani kompromitujícího, spíš naopak. Způsob snímání svědčí o úctě k Valbovi. Hunter věděl, jaké triky se dají udělat kamerou, jak se dá krásná věc zohyzdit vzdáleností, špatným úhlem pohledu a nevhodným světlem. Tak proč uprchl z bojiště ve chvíli, kdy měl vysvětlit mimořádně závažný problém? Či snad opravdu nic neví a všechno je pouze shoda náhod?

Hunter přemýšlel a občas se rozhlédl kolem sebe. Kornel, Uránius i strážní byli zneklidnění. Tři nešťastníci zranění tajemnou zbraní vesmířanů stále ještě spali. Jeden z nich se však náhle ozval.

„Slyšte nás,“ hlas spícího byl dutý, jako by vycházel z hlubin propasti, „slyšte nás… Jsme nešťastní. Pomozte nám, jinak zahyneme…“

„Co to vykládá?“ zpozorněl Uránius, který od Valbova odchodu mluvil jen s Kornelem, a věru ne nejpřátelštějším tónem.

„Blouzní,“ řekl kterýsi strážný.

„Vždyť jste nám povídali, že ztratili řeč,“ jedovatě poznamenal Kornel.

„Prosíme všechny dobré a poctivé lidi,“ pokračoval spící, „prosíme všechny dobré a poctivé lidi…“

„Snad umí mluvit jenom ze spaní,“ odpověděl na Kornelovu poznámku strážný. „Snad…“

„Musíme ho vzbudit!“ vykřikl Adolf Uránius. a ani nepočkal na názor ostatních, přiskočil k posteli a začal třást tělem spícího. Ten hlasitě zařval a vyskočil. Nato znovu vykřikl, či spíš si trpce vzdychl a zmateně se rozhlížel kolem sebe Byl vyděšený.

Mezitím začal Uránius zuřivě strkat do ostatních dvou.

„Prosím vás. nechte je,“ přiskočil k sekretářovi Hunter. „Co když k nám prostřednictvím těch lidí hovoří vesmířané?“

„Ale ale, pane Huntere,“ posmíval se mu Uránius. „Ti opravdu nepotřebují média! Nejsme na spiritistické seanci, člověče!“

Uránius odstrčil Huntera a vsí silou zatřásl těly spících strážných. Konečně se probudili, malátně si protřeli oči a chtěli něco říci. Z úst jim však vyšel jenom nejasný a nesrozumitelný zvuk, podobný kvílení sirény.

„Jen klid, chlapci,“ domlouval jim Kornel. „Rozumíte mi?“ Kornel se k nim nahnul a ukázal si na uši a oči. „Zdálo se vám něco? No tak, nehrajte tu divadlo! Co se vám zdálo?“

Ale nadarmo Kornel naléhal, strážní mlčeli. Jen němě otvírali ústa jako ulovené ryby.

„Spojte mě s hudebním studiem,“ rozkázal náhle Levan Kornel.

Strážný zapnul vysílačku. Kornel se nezdržoval hesly a přímo se zeptal, co je ve studiu nového. Ke svému velkému překvapení se dozvěděl, že nic.

„Ani za mák tomu nerozumím,“ kroutil hlavou. „Buď si z nás dělají blázny, nebo se zbláznili oni.“

„Nejspíš se asi zbláznili roboti,“ stroze poznamenal Adolf Uránius. „Možná mezi roboty a vesmířany vznikly rozpory.“

Hunter překvapeně pohlédl na sekretáře. Uránius vyslovil myšlenku, která ho trápila už hodnou chvíli. Netroufal si však zabývat se jí, protože nabízela nesmírně mnoho podnětných a složitých otázek, na které se dalo odpovídat jenom s velkou dávkou fantazie. Rozhodl se řešit problém jinak.

„Jdu domů,“ ozval se Hunter..“Musím si odpočinout.“

„Domů?“ zarazil se Kornel. „Hm, domů… No dobrá, ale o tom, co se tu děje, nikomu ani muk! Doufám, že je vám to jasné!“

„Neměl byste ho pouštět,“ nesouhlasil Uránius. „Ať si odpočine tady. Postelí je tu dost.“

„Co vy na to, pane Huntere?“ zeptal se Kornel. „Máte příležitost popovídat si o vaší cestě na Satelit.“

„Ne, pane Kornele. Musím domů. I tak mám strach, jestli dojdu živý…, jsem bez léků. Podvečerní vzduch je nejhorší…“

„No tak běžte,“ rozhodl se velkoryse Kornel. „S nemocnými mám soucit.“

Hunter ze stanu skutečně téměř vyběhl. Zaslechl ještě Urániovy zlostné výčitky a Kornelův hlasitý výkřik: „Mlč, Adolfe! já už nedokážu rozhodovat jinak!“

Pro mne za mne, ať se tam třeba pomlátí. říkal si kometolog cestou po trávníku. Jenom kdybych vydržel… Kdyby mě to nedusilo, kdyby byl vzduch čistý… Kdyby byl Kornelův lék účinný… Kdybych našel stopu robota…

Valent Hunter zamířil na chodník. Přešel po něm sotva padesát metrů a zastavil se, protože se ocitl na rozcestí. Kam teď? Nakonec se rozhodl pro jedinou možnou cestu a vykročil k umělému parku, který viděl na kostce. Robot jistě ne nadarmo volal: „Poselství! Poselství!“ A ani Kornel neposílal Uránia za robotem pro nic za nic.

Musel jít tudy, mumlal si pro sebe. Musel…

Hunter „pospíchal, ale občas se váhavě zastavil, jindy se zase sehnul nebo prudce popoběhl kupředu, pak znovu zůstal stát, až se posléze kousek vrátil. Chtěl si být jist, že robot zamířil opravdu do parku. Několikrát hlasitě zakašlal. V té chvíli se hluboko předklonil a zezadu si zabušil do zad, aby se mu líp dýchalo. Mezitím minul několik prázdných ulic a polopustých náměstí. Občas se zastavil u chodců a zpovzdáli se zaposlouchal do jejich rozhovorů. O robotech lidé nemluvili. Uvažovali o uplynulém dni a radovali se, že ho přežili ve zdraví, bez záchvatů.

Konečně se ocitl před umělým parkem. Ve vzpomínkách ho narychlo srovnával s obrázky na kostce. Usoudil, že se nemýlí. Ano, stromy i lavičky jsou navlas tytéž.

Hunter se rozhlédl kolem sebe, a teprve potom vstoupil do parku. Široko daleko nebylo živé duše. Snažil se postupovat co nejopatrněji.

Park byl opravdu umělý, ale provedení bylo dokonalé. Člověk se musel pořádně namáhat, aby postřehl, že stromy, tráva, květy i ptáci jsou vyrobeni z plastické hmoty. Hunter zaškrábal ukazovákem do kůry nejbližší lípy a… užasl. Někdo spustil mechanismus parkové aparatury. Park znenadání ožil.

Vtom před sebou spatřil robota. Právě vylézal zpod lavičky, na níž jen nedávno seděl Valba s chlapcem. Robot kolem sebe podivně kroutil tykadly. Vzápětí se přiblížil k jabloni, kde probíhalo pestrobarevné a voňavé představení o proměnách pozemského roku. Hunter překvapením téměř zkameněl. Stál a díval se hned na robota, hned na stromy. Myslí mu vířily zvědavé otázky: Co tu robot hledá? Filmuje? Anebo se jenom baví? Nebo utekl vesmířanům?

Hunter znenadání vykročil. Chtěl se podívat na robota zblízka, oslovit ho, případně ho chytit za tykadlo.. Věděl, že možná riskuje život, ale nechtěl propást takovou výjimečnou příležitost. Kdyby měl robot tvář jako člověk, všechno by bylo jednodušší. Vyčetl by z ní radost či hrůzu, obdiv nebo zděšení, štěstí nebo pohrdání… Ale robot byl roztažený, hrbolatý jako harmonika a němý. Bylo-li jeho řečí chvění, pak jím mohl lomcovat jediný pocit – zoufalství.

Udělal asi deset kroků, když se mu najednou zajiskřilo před očima a nad hlavou mu s velkým pískotem přeletěl jakýsi předmět. Hunter se obratně vrhl na zem.

Vzápětí pískot ustal a nahradil ho disharmonický táhlý tón.

„Iúúú, iúúú,“ naříkal robot a Hunterovi najednou v hlubině vzpomínek zazářilo drobné světélko, které se zvětšovalo, sílilo, rostlo, a ve chvíli, kdy přesáhlo mozek, prasklo jako bublina. Vtom Hunter zděšeně zašeptal:

„Kornel…“

Mysl mu ovládla neuvěřitelná myšlenka: U Kornela byl robot! Slyšel jsem ho! Je to stejný zvuk.

Nato prudce zvedl hlavu. Robot si tykadly vybíral útroby z harmonikovitého těla a právě odhodil jakousi kulatou součástku.

„Iúúú, iúúú… iúúú!“

Pláče, uvažoval Hunter. Pláče! Co jiného to může být?

Valent Hunter zvedl součástku, která se při pádu na zem rozpadla na dvě poloviny. Zjistil v nich jemný závit, součástku spojil a rychle ji vsunul zpátky do robota.

„Ne-chci-žít-ne-chci-žít,“ slabikoval robot dutým hlasem, který se chvěl úzkostí.

„Proč nechcete žít?“ Hunter zdůrazňoval každé slovo. I on trpěl. „Proč?“

„Ze-mě-ne-ní-do-brá-že-mě-ne-ní-do-brá.“

„Proč není dobrá?“

„Kla-me-nás-kla-me-nás.“

„Já vás neklamu,“ Hunter vložil do hlasu všechnu něhu. jíž byl schopen. „Kdo vás klame?“

„Všichni-lžou-všich-ni-lžou… Už-ne-bu-du-mlu-vit… Vy-pus-til-jsem-ko-vo-žra-vé-bak-te-rie… Ztrá-cím-hlas… Ne-lí-bí-se-nám… zne… a… pá…“

Vtom robot utichl, ale nepřestal se hýbat.

Hunter se zamyslil. Uvědomil si, že robot chce zahynout, že se chtěl demontovat. Ale proč? Vytáhl si z útrob nádržku s kovožravými bakteriemi, ta se pádem na zem rozdvojila a z ní se mohly dostat ven – hrůza pomyslit – kovožravé bakterie, které by ho zničily. Protože Hunter včas zasáhl, kovožravé bakterie způsobily škodu jenom na citlivém hlasovém ústrojí robota. Nebo také jinde?

Hunter pozoroval robota, který se kroutil kolem své osy a šlapal nohama po trávě.

Je zmatený, uvažoval kometolog. A já také. Jestliže odejdu, znovu si může vybrat záhubu z nádržky. Anebo to jenom hrál? Mohou vůbec existovat kovožravé bakterie?… Co teď? Nedá se nic dělat, zkusím mu nádržku vybrat.

Valent Hunter se dotkl robota. Jeho tyrkysově modrý bok byl teplý, něco za ním dunělo… Motor… Život…

Náhle se kometolog ulekl. Do druhé ruky, kterou držel za zády, ho udeřila anténka. Zasouvala se mu do dlaně. I když byla trochu slizká, asi od exhalátů, Hunter ji stiskl.

V té chvíli to robotem trhlo, klopýtavě se pohnul a začal Huntera tahat pryč. Pospíchal.

Pospíchal, kometolog nestačil jeho tempu.

XXVII. KAPITOLA

MRTVÝ V RAKETĚ

Schylovalo se k večeru, ale zoologická zahrada I v pozdních hodinách žila ruchem turistické sezóny. Návštěvníků už sice nepřibývalo, ale i tak jich bylo hodně. Krádež ptáků udělala zoologické zahradě dobrou reklamu. Stala se turistickou atrakcí, a ani zájezdy z Austrálie či Jižní Ameriky nebyly teď zvláštností. Prázdná voliéra je zajímala víc než plná.

Mellek a Zipser vyšli z bufetu kolem půl osmé. Vypadali nespokojeně.

„Když někdo řekne: Nemáte důkazy,“ ozval se Zipser, „cítím se, jako by mě někdo praštil, a já mu to nemůžu vrátit.“

„Důkazy se najdou,“ uvažoval nahlas komisař. „Struga je nepochybně jedním z pachatelů.“

„Měli jsme ho zatknout,“ zlobil se Zipser. „U nás by změkl.“

„Bez důkazů?“

„Vždyť nic netajil! Není nervózní, není neklidný, směje se. Nepochybně ví, že ho pokládáme za pachatele, ale zároveň chce získat čas, abychom ho zatkli co nejpozději. Jako by ten neurčitý budoucí čas byl pro něho něčím nepříjemným. Všiml sis jeho odpovědí? Určitě mu je nadiktoval někdo, kdo stoji za krádeží ptáků.“

„Máš pravdu,“ přisvědčil Mellek. „A proto jsem se rozhodl nechat Strugu na svobodě. Podle mě se přímo těšil na zatčení. Musíme ho trochu zmást.“

U jezírka detektivové umlkli. Kolem se potulovali lidé. Někteří jedli, jiní si vyměňovali filmy ve fotoaparátech, další kárali nezbedné dětí. Snad každý třetí člověk měl na tváři nasazenou masku. Když Mellek kráčel kolem klecí s lesními zvířaty, všiml si, že i ona mají na čumácích speciální filtry. Mellek se zhluboka nadechl – hned se rozkašlal. Opravdu je to tak, blesklo mu myslí, vzduch je skutečně těžký a dusivý.

Marnost nad marnost, přemýšlel Mellek dál, ten Struga je opravdu zatraceně zvláštní chlap. Nepřel se, ochotně ukázal všechny místnosti, rozházel bedničky, vytáhl doklady. Přiznal se, že jeho původní jméno bylo Bachman, ale od té doby, co se odstěhoval z Marsbergu, kde dlouhé roky pracoval jako technická síla v univerzitní laboratoři, používal jiné jméno. Z Herberta Bachmana se stal Herbert Struga. Jméno si změnil legálně, úřední cestou. Proč? Vysvětlil to trochu zatrpkle: Hodně jsem pil a přitom bývám zlý. Nadělal jsem rodině hanbu, a tak jsem se jménem chtěl změnit i sám sebe.

Je tomu možno věřit, ledacos se stává. Stejně je možno uvěřit i logickému vysvětlení, že Marsberg opustil kvůli svému synu Eugenovi, který pracuje jako číšník v hotelu. Prý mu v dětství dost ubližoval, tloukl ho za každou sebemenší neposlušnost, ale i pro nic za nic. A teď to chce odčinit, odškodnit ho za trpké dětství, dokázat mu, že v něm nezemřel otcovský cit. Chce se vrátit k rodině, aby dokázal i sám sobě, že je ještě člověkem…

A proč připomínal, že v Marsbergu poznal inženýra Valbu i Martina Lahodu, správcova bratra? To je nejožehavější část Strugovy výpovědi, uvažoval komisař. Pravda, na Lahodu se ptal, ale o Valbovi jsem neřekl ani slovo. Chtěl mě na něho Struga upozornit? Jaký jiný důvod mohl mít? Vždyť prozrazením spolupachatelů by vlastně prozradil sebe? A co když záměrně předstíral vinu? Potom by zmínka o Valbovi měla jiný podtext..

Valba, Valba! Prezident družicového města a stěžovatel. Vadilo mu, že v Howardově továrně měli fingované objednávky, ale při vyšetřování to zapřel. Zipser tvrdí, že Valba měl pravdu. A já zase tvrdím, že Valba si celou věc vymyslil. Co když chtěl být ve styku s policií, aby se občas dověděl, jak vyšetřování pokračuje? Vždyť to do sebe krásně zapadá! Struga zná správcova bratra a Valbu ještě z Marsbergu. Huntera potkáme s Valbou v Ústavu, kde najdeme ptáky. Hunter zná oba Lahodovy. Ivan Lahoda je správcem zoologické zahrady, odkud ukradnou ptáky. Eugen Bachman, Strugův syn, pracuje v hotelu, kam chodíval noční strážný Osman. Valba je prezidentem družicového města, kam měla jít část ptáků na výstavu. Potřebuje je…

„Ale Melleku, co ses tak zamyslel?“ vykřikl Zipser za komisařem, který minul policejní auto. „Chceš jít na komisařství pěšky? Ještě tě někde udusí smogový mrak!“

„Poslechni,“ vyhrkl Mellek, sotva nastoupil do auta. „K čemu potřebují v družicovém městě ptáky?“

„Jak pozoruju, vrtá ti hlavou zajímavá myšlenka. No,“ Zipser se uhnízdil na sedadle, „včera jsem se tím trochu zabýval… Mohl jsem ti říct, že je potřebuji pro radost z jejich existence, ze zpěvu a letu, z krásného peří, anebo jenom proto, že se jim ve stromech usadili červíci. Ale to není pravá příčina. Slyšel jsi už něco o bionice? V družicovém městě mají nejlepší výzkumné středisko bioniky. jestliže chtějí důkladně a úspěšně pracovat, musí mít i živý materiál. Tím jsou ptáci. Například tělesné proporce a letové vlastnosti kolibříků a kondorů jsou dodnes nepřekonaným mistrovským dílem aviatiky. A v Prvním družicovém městě potřebují nové a nové dopravní prostředky. Sovu by mohli potřebovat, jestli ji dosud nemají, pro výzkum zázračných schopností jejího oka. Je to prý fantasticky dokonalé zařízení. Některé ptáky zase potřebují k výzkumu hnízd. Potřebují nové typy vazeb, vždyť žijí v absolutně novém, a ještě pořád málo známém prostředí.“

„Zipserku,“ obrátil se komisař k zadnímu sedadlu. „Mluvíš moudře, ale také ironicky. Nelíbí se mi tvůj řečnický tón. Nebo se mýlím?“

„Nemýlíš se, Melleku. Opravdu moc pochybuju, že ptáky po krádeži odnesli do družicového města. To jsi měl na mysli nebo ne?“

„Ale všechno tak krásně vychází! Jeden fakt zapadá do druhého jako ozubená kolečka…“

Šofér pojednou prudce zabrzdil. Z Regiomontanovy ulice vyletěl elektromobil záchranné služby. Signalizační maják vrhal na ulici fialové světlo.

„Jenomže kolečka skřípou,“ pokračoval Zipser. „Družicové město nemusí ptáky krást. Proč, když za pár dní má přijít ze Země zásilka ptáků určených na výstavu. Mohli si je prostě nechat a Země by asi ani neprotestovala. Ptáci by tam našli ideální životní podmínky.“

„No dobrá,“ s nevůlí ustoupil komisař. „Ale musíš mi vysvětlit, proč ses tak naježil, když jsem nezatkl Strugu.“

„To je správná otázka. Melleku, moc správná. Víme, že Raymund Hansen dlouhé roky otravoval správce Lahodu, aby mu dovolil postavit si bufet. Nakonec Lahoda ustoupil. Hansen bufet postavil a – představ si! – sotva ho otevřel, hned ho prodal. Mně to nedá spát. jde o maličkost, ale ta maličkost je závažná. Řekl bych, že klíčová. Ta nás dovede k pachatelům. Ten, kdo udělal nátlak na Hansena, ten…“

„Viděl jsi přece inzerát v novinách? I“ mírnil Zipsera komisař. „Nebýt inzerátu, Struga by bufet sotva koupil.“

„Tak za prvé, Melleku,“ Zipser ukázal palec pravé ruky, „Struga koupil bufet v podezřelé době. Právě když ukradli ptáky. Pravda, uznává tuhle okolnost, ale zároveň ti nezapomněl připomenout, že nemohl ptáky vynést, což je pravda. No, mohl je třeba uspat, jako uspali Osmana. A za druhé,“ vystrčil Zipser ukazovák, „inzerát mohl podat Hansenovým jménem někdo jiný. To přece není problém.“

„O Hansenovi víme zatím málo,“ Mellek si zamnul oko. „Zmizel nám z dohledu, ale to je pro něj jediná přitěžující okolnost. Na druhé straně jsme na něho slyšeli samou chválu od dědy Hermanna a správce. Potřeboval bych ho vidět a slyšet, abych posoudil, co je zač. Zkusme však uvažovat o jeho úloze v krádeži. Máš nějakou hypotézu?“

„Řeknu ti ji v kanceláři,“ odpověděl Zipser. „Za chvilku jsme před komisařstvím.“

Vystoupili z elektromobilu, ven do budovy a zvednutím ruky se pozdravili s dvojicí strážmistrů. Jeden z nich zpoza skleněné bariéry vrátnice pokynul Mellekovi.

„Haló, počkejte!“

Komisař nakoukl do okénka.

„Nějaký vzkaz?“

„Dva, pane komisaři. V březovém lesíku za Regiomontanovou ulicí někdo zmlátil jistého Huntera. Podle všeho šlo o loupežné přepadení. Poslal jsem tam Celinského.“

„Kdy se to stalo?“

„Volali nám před padesáti minutami.“

„Hm,“ zamyslil se Mellek a vzpomněl si na fialové světlo vozidla záchranné služby. Snad odváželo Huntera. To je tedy povážlivé! Že by svědek upadl v nemilost?

„Druhá zpráva vás potěší ještě míň,“ pokračoval strážmistr. „Volali nám z kosmodromu. V raketoplánu našli hledaného Raymunda Hansena. Ale už má, chudák, po starostech.“

„Je mrtvý?“

„Mrtvý, pane komisaři. Pravděpodobně ho otrávili.“

Mellek strnul jako socha a Zipser si zakryl tvář dlaněmi.

XXVIII. KAPITOLA

IVAN LAHODA ZAŠEPTAL: KYSLÍK!

Nebezpečně nízko nad městem plula dračí clona smogu, šedočerná jako modrý popel. Žhavý vzduch mezi zemí a oblaky necirkuloval. Exhaláty se zprvu soustřeďovaly nad průmyslovými čtvrtěmi města, bylo jich pořád víc, až se v noci konečně shlukly dohromady. Sloučeniny síry se promísily s olovnatým dýmem, chlórová mlha s fluorovými exhaláty, uhelné saze s vápníkovým prachem, načervenalý dým z komínu Howardovy továrny se zelenými výpary, které unikaly z cisteren Chemického syndikátu.

Nejméně jednou za měsíc prožívalo město strach ze spojených sil exhalátů, jak kdysi vtipně napsal doktor Jaferet v jednom článku. Město čekal těžký den.

Bylo ráno a lidé nevycházeli z domů. Kdo nemusel, nešel do práce. Nebezpečí smogu samo vyhlásilo volný den.

Ivan Lahoda si však důvěřoval. Ještě nikdy nepocítil smogové účinky natolik, aby si v nejhorším okamžiku nedokázal pomoci vlastními silami. Smog sice pokládal za silného nepřítele a nepodceňoval ho, ale ani před ním necítil strach. Manželka ho přesvědčovala, aby zůstal doma, ale on si nedal říci.

„Policie včera znovu šťárala ve voliéře,“ vysvětloval jí své rozhodnutí. „Navštívila i Strugu. Zajímá mě, co se komisař dozvěděl.

„Mně se Struga nelíbil od samého začátku. Vůbec by mě nepřekvapilo, kdyby ptáky ukradl on.“

„Ivane, zůstaň doma,“ naléhavě prosila manželka. „Nechci, abys skončil jako Patrik. Dvě trosky v domě…“

„Neboj se.“

„Jen se podívej z okna! To není smog. ale plynová komora! Ani Martin se nikam nechystá.“

„Protože skládá svou velkou svitu!“ usmál se správce a políbil manželku na čelo. „Za dvě tři hodiny se vrátím.“

Vyběhl na chodbu, před dům, na ulici. Tam zpomalil. Na nástupišti naskočil na modrý chodník. Už se viděl ve Strugově bufetu. Už slyšel, jak ho úlisně vítá: Pane správce, račte si u nás dát kafíčko z brazilských plantáží. Dobrých lidí se k nám vejde dost! Co mu řeknu? Co se ho zeptám?

Ivan Lahoda si odkašlal. Přestal přemýšlet o Strugovi, protože před sebou spatřil hustou mlhu s černými tečkami. Rychle vystoupil z chodníku a seběhl na ulici. Soustředěně se rozhlédl kolem sebe. Štíty a průčelí domů pohlcoval smog. Jakžtakž bylo vidět do výšky prvních poschodí.

Najednou spatřil dva lidi v masce. Pár metrů před ním přebíhali přes cestu. Kývli na něho, aby je následoval. Lahoda mávl rukou. Sám si nedokázal vysvětlit, kde sebral tolik odolnosti a odvahy vzdorovat příšeře smogu. Kdokoli jiný by se už dávno zhroutil na gumovou dlažbu a rukama si tiskl hrudník, aby se mu líp dýchalo, nebo by si držel hlavu, aby zahnal bolest a vidiny.

Ivan Lahoda kráčel opatrně jako přes minové pole, vyhýbal se namodralým oparům se zelenými kraji. Občas ucouvl a obešel nejjedovatější pruhy smogu. Jindy poklekl a v podřepu sunul tělo dopředu, blíž k cíli, do bezpečí. Krok za krokem mu však bylo hůř. Začal si uvědomovat, že se přecenil. Taktak došel na křižovatku. Podíval se na blikající semafory, které vytrvale ukazovaly, kde je místo nejméně zamořené, kde je větší naděje na přežití, kde svět zůstal světem, a ne kouskem pekla.

Zabočil doprava a z posledních sil zvolal:

„Pomoc!… Po… móóóc…“

Jeho hlas se rozlehl ulicí, odrazil se od zdí domů a pak zanikl v prostoru jako kámen ve vodě.

„Kyslík!… Kyslík…,“ zašeptal Lahoda a z posledních sil se dral kupředu.

Kráčel jako horolezec vystupující na vrcholky Himálaje, krok a dva… Rukama si tiskl hrudník, aby pomohl zeslabeným plícím.

Náhle se ho zmocnila nevolnost. Dostal závrať. Uvědomil si, že padá, ale ještě stačil vyvážit tělo. Rychle vykročil. Nohy se mu podlamovaly, ale zaťal zuby a šel, šel, šel. Náhle si však uvědomil, že jde špatným směrem, že se vrací, že dusivá mlha kolem něho neřídne, ale houstne. Myslí se mu míhaly obrazy: louky, hroby a květy, otec, Patrik a voliéra, Mellek, školní výkresy a Marta… Měla pravdu… Měl zůstat doma…

V posledním záblesku vědomí si vzpomněl na kapesník, položil si jej na ústa, svlékl kabát a obalil si jím hlavu. Pohnul se a po kolenou lezl kupředu. Asi po dvou metrech urputného zápasu se smogem i se sebou samým spatřil exhalátový semafor. Blikal a ukazoval: Jdi tam, člověče, tam se zachráníš, tam je hlídka. Malátně se obrátil a zabočil doprava. Po několika krocích však znovu ztratil dech. Odhodil kabát.

Zakašlal…

Padal… Zdálo se mu, že se řítí do hlubokého jasného tunelu, který nemá konce.

Ivan Lahoda pootevřel oči. Nad hlavou se mu mihly siluety dvou nebo tří lidí.

„Probírá se!“ radostně oznámila sestřička.

„Konečně!“ zaradoval se i doktor Jaferet, třebaže byl rozzlobený. „Nepochopím, jak se dospělý člověk může chovat tak hloupě! Teď se už nedivím, že tolik zanedbal Patrika… Slyšíte mě, pane Lahodo?“

Pacient zamžoural očima a kývl hlavou.

„Skoro jste přišel o život, člověče!“ zlostně pokračoval doktor. „Co vás to napadlo??!“… Jaferet se sehnul k La– hodově ruce a nahmatal mu puls. „Půl dne jsme vás křísili, a to jste měl velké štěstí, že naše hlídka kontrolovala i okrajové ulice… Jak se vám dýchá?“ ptal se doktor Jaferet pacienta, když mu sňal z tváře kyslíkovou masku.

„Ujde to,“ zašeptal Lahoda, ustavičně se ohlížeje po místnosti, zaplněné přístroji.

„Pamatujete si, co jsem říkal?“

„Hm,“ zuboženě přitakal Lahoda.

„Už takové hlouposti nedělejte,“ Jaferet se posadil na pelest. „Smog umí být nemilosrdný, nezná slitování.“

„Nevěděl jsem,“ ozval se Lahoda kajícně.

„Inteligentní člověk musí hodně vědět. Musí poznat smogové nástrahy.“

„Pane primáři,“ vyčítavě se ozvala sestřička Ingrid, jako by chtěla říci: Už ho tolik netrapte!

„Aha! No dobrá,“ vzpamatoval se Jaferet. „Den nebo dva si u nás poležíte, pane Lahodo, pak uvidíme.“

„Chtěl bych se podívat na Patrika…“

„To je vyloučené, pane Lahodo,“ zavrtěl hlavou doktor. „Teď musíte ležet a jenom ležet. Jestli chcete, zapneme vám televizor.“

„Ne,“ vykřikl Lahoda. „Televizor mě nudil“

„Zůstaňte u něho, sestřičko,“ zašeptal Jaferet. „Kdyby začal vyvádět, zavolejte mě.“

Sestřička, která po celou dobu pozorovala Lahodu, přikývla. Zaujaly ji jeho oči; bylo v nich něco mimořádně lidského. Teplo slunce, něha větru, ale také hrůza pronásledovaného…

Když doktor Jaferet odešel, Ivan Lahoda se zeptal:

„Co si mě tak měříte, sestřičko? Je to se mnou tak špatné?“

„Ne, ne,“ násilím se usmála sestřička. „Budete v pořádku, pane Lahodo. Jenom mi, prosím vás, nedělejte schválností…“

XXIX. KAPITOLA

ZAZNÍVÁ SVITA

Martin Lahoda si přehrál poslední větu svity. Byl unavený a trochu zklamaný. Mysl měl prázdnou, jakoby propláchnutou proudem vody. Při přehrávání ho sžírala nespokojenost: Tenhle motiv není dotažen, tady je třeba rozšířit pauzu, třetí věta je jaksi málo přesvědčivá…

„Mohu?“ ozvala se švagrová za Martinovými zády.

„Klidně… Už končím.“

„A…“

„Co a?“

„Jsi spokojen?“

„Hm, jako by se takhle ptalo mé druhé já… Nevím, Marto. Spíš ne než ano. Ani nevím, co mám se svitou dělat.. Co je ti? Vypadáš utrápená.“

„Ivan… Ivan je v nemocnici,“ procedila žena staženými rty. „Dostal se do smogu. Ochrnul… Doktor Jaferet mu dává tak padesát procent naděje.“

„Ne, to snad ne!“ zhrozil se Martin. „Nevěřím, přece ví…“

„Je to pravda, Martine. On nic neví, nic neví, on… je ve své dobrotě nenormální.“ Marta se zadívala na švagra. Čekala od něho povzbuzující slovo nebo posunek. Ale Martin Lahoda se nepohnul.

„Co budeme dělat?“

„Odejdeme do družicového města! Stůj co stůj tam odejdeme, Marto,“ utišoval švagrovou Martin. „To o Ivanovi je jenom výmysl, viď?“

„Ne, není… Není, Martine. Vymyslit si…“

Vtom zazvonil zvonek u dveří.

„Jenom seď,“ Martin vtiskl utrápenou ženu do křesla a šel otevřít.

Za chvíli se vrátil do pracovny s Rodemem Valbou.

„Kam se poděla?“

„Kdo?“ vyzvídal Valba.

„Marta. Je úplně zničená. Ivan se dostal do smogu a prý ochrnul.“

„Hm, kam přijdu, všude se dozvídám něco smutného,“ sklesle konstatoval Valba. „Asi to nějak přitahuju.“

„Nepovídej a posaď se,“ chlácholil přítele Martin. „Promiň, musím se podívat, co dělá Marta.“

Inženýr Valba osaměl. Složil se na gauč, přimhouřil oči a několikrát hlasitě vzdychl. Trpěl a styděl se.

Mellek i Zipser ho pořádně protřepali. Otázka střídala otázku a jedna byla nepříjemnější než druhá. Zprvu jim nerozuměl, ale brzy pochopil, že ho kriminalisté podezírají.

V duchu proklínal lidskou zlobu. Uvažoval: Čím je to, že lidé dokáží postavit družicové město, doletět na hranice sluneční soustavy, usadit se na asteroidech, ale pochopit jeden druhého jim dělá těžkosti? Lidské nitro je složitější než vesmír. Ten má zákony bez výjimek, lidská duše je samá výjimka z několika zákonů…

„To jsi ty, Martine?“ ptal se Valba, když se v místnosti ozvaly kroky. Stále ležel s přimhouřenýma očima, a ani se nepohnul.

„Já, já, Rodeme. Co se ti stalo?“

„Nic, jenom jsem unavený.“

Valba se nadzvedl a opřel hlavu o zeď. Kdysi takhle sedával v internátě, když s ostatními studenty vedl vážné debaty o tajemstvích kosmu, o senzačních astronomických objevech, o životních plánech.

„Jak daleko jsi se svitou?“

„Zrovna jsem ji dokončil. Nevím, co s ní mám dělat. Neříkal ti Kornel, že si pro ni přijde?“

„Ten má teď jiné starosti… Radši se neptej jaké. Jestli chceš, donesu svitu do hudebního studia.“

„Jsi nějak zatrpklý. Co se stalo?“

„Už jsem ti říkal, že nic.“

„Ne, kamaráde, mě neoklameš. Za prvé: Nevypadáš dobře. Za druhé: Nutíš se do bezstarostnosti. Za třetí: Tuším, že máš v duši jinou partituru než na jazyku. Tak ven s tím!“

„Jsi horší než policajt. Ale máš pravdu… Přihodilo se několik vážných věcí. Především bys měl běžet do hudebního studia, protože vesmířané, nebo jenom jejich roboti, vystrčili růžky. Ale nevím, jestli nám tvá svita pomůže. Otevřely se mi oči. Martine.“

„Hrome, mluv už přece jasně!“

„Prosím!“ Valba vyskočil z gauče a začal se procházet kolem klavíru. „Vesmířané kašlou na hudbu. Kornel se zatraceně seknul. Dovím se, že se nechal unést něčím takovým. Roboti začali do lidí střílet.“

„Střílet? Proč? Nerozumím tomu, Rodeme. Co se stalo?

nereagoval. Jako by ztratil chuť do života. Upřeně sledoval jediný bod mezi stropem a postelí, který viděl jen on sám. Promluvil jenom jednou:

„Pane inženýre, zítra vám všechno řeknu… Do zítřka se postavím na nohy a pak uvidíte, co udělám! Bude to skandál. Chci být při tom… Musím!“

Valba už nevyzvídal. Znal Huntera sotva pár dní, ale už ho stačil poznat natolik, aby věděl, že dodrží slovo. Navzdory nemoci měl zdatné tělo, a ještě zdatnější duši. Valba se netajil, že kometologa obdivuje.

Přestal myslit na kometologa Huntera a soustředil se na přítomné. Sestřičky si vykládaly něco veselého, Ivan podřimoval, anebo se tvářil, že spí, Marta si hryzala rty. Na neznámé ženě ho zaujala pokora. A muž vedle ní…

Valba chvíli pozorně hleděl na mladého Bachmana. Zdál se mu povědomý. Nakonec se neudržel a poodešel k němu:

„My se známe z Marsbergu, ne?“

Bachman s nevůlí zvedl hlavu.

„To bylo dávno,“ odsekl a zahleděl se zase do novin.

„Omluvte ho, prosím,“ vmísila se do rozhovoru paní Bachmanová. „Manžel je rozrušený.“

„Přirozeně,“ přisvědčil Valba a stáhl se ke stěně.

„Nemusíš mě omlouvat!“ vyjel Bachman na útlou ženu a vztekle zmačkal noviny. „Toho člověka totiž nenávidím, ‚nenávidím! To už radši budu mluvit s žábou než s ním!“

„Prosím tě,“ zaúpěla žena.

„Mlč!“ vykřikl Bachman a vstal tak rázně, že sestřičky v protilehlém koutě rázem zmlkly. „Abys věděla, to on způsobil všechny naše starosti. Právě on se svým Satelitem udělal z Eugena mrzáka!!!“

„Já?“ podivil se Valba. Byl s nervy v koncích a mladý Bachman jako by mu je ponořil do žíraviny. Kdysi v Marsbergu si nejednou s Eugenem Bachmanem příjemně poseděli nad známkami a filatelistickými katalogy, ale teď vybuchl: „Co to žvaníš, ty…“

„Aha, prezidentík se vzteká,“ zaradoval se Bachman. „Ale zbytečně, pravda bývá hořká.“

Valba se ovládl, odvrátil se od Bachmana a upřel na Lahodovy a na sestřičky pohled, kterým se omlouval a zároveň u nich hledal útěchu. Opravdu Bachmanovu výbuchu nerozuměl. Nedávno starý Bachman zapřel svou totožnost a teď zase jeho syn uráží jeho a družicové město. Co se to děje? Země, Zemičko, copak necítíš, kdo to po tobě chodí? Kolik nenávistníků, neurvalců. zločinců, nepřejícníků, sobců, vagabundů? Nebo je nutno chodit po Zemi s hroší kůží, zacpanýma ušima, zavřenýma očima? Přijít a žít si tu jen příjemnými vzpomínkami, přinést si na zem tělo, ale duši a smysly ponechat nad Zemí?

„Pro ten váš podělaný Satelit,“ rozhořčoval se Bachman, „jste si ze Země udělali žumpu. Na Zemi se už nedá žít, umírají děti a vy… vy se na nás shora díváte dalekohledy, jak se dusíme, jak kápem, jak…“

„Kdo ti nacpal do hlavy tolik nesmyslů?“ vybuchl Valba. Přestal se ovládat a chvíli jen šermoval rukama. „Proč urážíš družicové město?… Eugene, víš, že nesnáším demagogii, přece se na mne pamatuješ!“

„Zapomněl jsem!“

„Rodeme,“ zaúpěl Lahoda, „prosím tě, kroť se! Pan Bachman má občas divné móresy. Známe se.“

„Ne, ne, Ivane, tohle si musíme vysvětlit,“ odbyl ho Valba. „Už několik dní mám totiž pocit, že kolem mě a družicového města není něco v pořádku. Někdo z nás mermomocí dělá hulváty. Rád bych se dozvěděl proč, A proč tak najednou?“

„Ne najednou!“ vyprskl Bachman a rázně vyrval svůj kabát z manželčiných rukou. „Vřelo to v nás už dávno. Dávno, ty prezidentíku! Jenomže jsi byl slepý, hluchý a pyšný jak krocan.“

„Prosím vás,“ plačtivě se ozvala paní Bachmanová a lítostivě pohlédla na inženýra, „aspoň vy mějte rozum.“

„Nestarej se o nás,“ odstrčil ji od sebe Bachman. „jen ho nech, ať se vypovídá. Nemá nás čím ukecat. Taková slova už neexistují. Ať nám řekne do očí: Vy, ubozí pozemšťané, ničíte se na své rodné Zemi a my se vám chechtáme. My máme zdravé děti a vy zdechliny… No… je to tak, prezidentíku?… Kde je jaká spravedlnost? Dřeme, ničíme se, zohyzďujeme si Zemi, aby pánové na Satelitu měli sladký život.“

„Inženýr Valba je ten poslední člověk na zeměkouli.“ ozval se Ivan Lahoda, „kterému můžete vyčítat takovou nehoráznost!“

„Pane správce! To říkáte vy? Už jste byl jednou nohou v hrobě a teď… Co si myslíte, proč přišel tenhle prezidentík na Zemi? Na váš pohřeb!“

„Pche Bachmane!“

„Nic mi neříkejte, pane správce! Nevidíte si dál než na špičku nosu! Svět jste si zúžil na ptáky… Patrik je také nadobro vyřízený. Mrzák je to, jako můj Eugen. A jaký chlapec byl Patrik ještě před čtyřmi lety! Vždyť jste mu i sám pomohl. Neznáte nic jiného než: Moji ptáčci, má radosti!… Cha, ohromná radost!“

Ivan Lahoda se pokusil vstát, ale sestřičky ho zadržely.

„Poslouchejte, vy šašku,“ rozohnil se Ivan Lahoda snad poprvé v životě, „já… já vás…“

Na víc se už nezmohl. Zlost a zklamání ho vyčerpaly. Sklonil hlavu a těžce vzdychl. Pozornost se soustředila na něho. Když nabral sil, znovu se rozhovořil, ale už mírnějším tónem.

„Jak málo toho víte, pane Bachmane,“ ztěžka mluvil ‚ Lahoda. Kdyby v družicovém městě chtěli, udělali by ze Země služku… Mávnutím ruky by to dokázali… Ale oni nemohou za to. že v téhle nemocnici teď operují dvě děti“

Bachman se trpce usmál.

„Oba jste z jednoho těsta, pane správce. Takové argumenty už znám zpaměti. Když nebudete vědět, co dál vykládat. pozvete mě na Satelit, abych se přesvědčil, jaký ráj existuje nad Zemí…“

Valba se zadíval na Bachmana a strnul. Číšník byl opravdu dobře informovaný. Při podobných nedorozuměních skutečně zval všechny nedůvěřivé pozemšťany do družicového města.

„No, tak dobře,“ kapituloval s předstíranou veselostí Valba. „Přijď se přesvědčit, jaký ráj existuje nad Zemí. Dveře máš otevřené.“

„A jsme doma.“ vykřikl Bachman a doširoka rozpřáhl ruce. Tím posunkem jako by říkal: Škoda řečí s tímhle nafoukancem!

Valba ztratil chuť k debatě. V čekárně se navíc objevil

Pověz mi otevřeně, co se stalo? Pořád chodíš kolem horké kaše.“

„Otevřeně ti říkám, že nevím, co se stalo a co se děje. Byl jsem blízko hvězdoletu a robot nám zničehonic přinesl takovou zajímavou věcičku. Ukázalo se, že je to holografický záznam. Víš, co v něm bylo? Umělý park a já s jedním klukem. Kornel si domýšlí, že to byl vesmířan.“

„A byl?“

„Prosím tě? Jak to mám vědět? Myslím, že nebyl. A jestli byl, jako by z oka vypadl našim dětem. Mám sto chutí si myslet, že to Kornel povídal proto, že celou věci něco sleduje.“

„Co by mohl sledovat?“

„Možná nic, možná mnoho. Jak to mám vědět? Radši to nechme tak, Martine. Časem se věci vysvětlí. Teď mám i bez toho jiné starosti.“

„Copak zas?“ zlobil se Martin Lahoda. „Jaké jiné starosti? Věř mi. Rodeme. skepse ti vážně nesluší.“

„Kdyby to byla jenom skepse! Celou noc jsem nespal. Vyslýchali mě na komisařství, protože v naší raketě našli mrtvolu. Starý člověk, zdánlivě zdravý, veselý, plný elánu. A zemřel… Raketoplán se musel vrátit.“

„No a co? Lidé umírají všude. Na Zemi, na Měsíci, v kosmu. Proč by někdo nemohl zemřít v raketoplánu? Asi nesnesl přetížení.“

„Vtip je v tom, že toho člověka už pár dní hledala policie.“

„To tě zneklidňuje? Co zjistí? Jedině to, že tou smrtí končí lidská schopnost bránit se smrti,“ filozofoval Martin v naději, že odtažitými myšlenkami přítele povzbudí.

„Nechme toho,“ ustupoval Valba. „Nepřišel jsem sem filozofovat. Chci si mezi vámi trochu vydechnout. Nemám kam jít.“

„Uvidíš, že mám pravdu,“ zjihl Martinův hlas. „Odpočineš si, zapomeneš… Ale řekni mi, proč najednou na Satelitu potřebujete staré lidi? Donedávna jste se přece bránili přijmout někoho nad čtyřicet.“

„Časy se mění… Máme přece děti. Děti je potřebují, Martine! Stařeckou vážnost, ale i skromnost. A vzpomínky! Vzpomínky, rozumíš?“ Valbovy krátké věty prozrazovaly vzrušení. Zapomínal na vesmířany, zapomínal na noční výslech. Ožíval a nechtěl přestat v oživujícím kříšení vlastní sebejistoty. Martin ho nepatrně povzbudil a to mu stačilo, aby potlačil depresi. „Vyprávění, které probouzí zvědavost,“ pokračoval Valba, „takovou laskavou zvědavost. Dětí přece rády naslouchají starcům. Ty takovou zkušenost nemáš?“

„Jak bych neměl?“ ohradil se Martin Lahoda. „Hrdinou mých snů byl prastrýc. Záviděl jsem mu jeho život, ohromnou školu zkušeností, čestnost a moudrost, získanou prací a cestováním, sepětí s půdou, radost kolem žní a všechna uličnictví, co vyváděl jako kluk. Dal mi do života víc než tři profesoři dohromady.“

„Vidíš, a jsme doma!“ zaradoval se Valba. „Dětství je z velké části krásné právě díky společnému životu s prarodiči a se starými lidmi vůbec. Děti se chtějí dotknout jejich velikosti, rozvážností a zážitků… Staří lidé jsou zárukou kontinuity generací a kvality života. Proto je potřebujeme. Naše děti si přece kromě družicového města musí vážit i Země. S pomocí starých lidí by to šlo líp.

Místo povídání o kosmu by jim vyprávěli o Zemi. No a teď mám obavy. Co když ten stařeček zemřel opravdu na následky přetížení a ostatní odmítnou cestovat?“

„Pochybuju,“ zavrtěl hlavou Lahoda. „Kdysi se moudře říkalo, že jedna vlaštovka jaro nedělá. Je tu přece lékařská věda. Lékaři řeknou: Ten a ten nemůže cestovat v raketoplánu, ale tamten může. Nakonec, výběru se tak jako tak nevyhnete. Nemůžete vzít koho chcete, anebo kdo se nám přihlásí… Teď všechno pusť z hlavy a oddychni si. Vypadáš hrozně… Jako utopenec.“

Valba se usmál.

„Ty umíš člověka potěšit! Opravdu jsem se utopil, ale v téhle podivné Zemi, v téhle ošklivokrásné planetě, z které mě vyhánějí…“

„No, no! Nebuď k nám nezdvořilý! Dobře vím, že bez Země bys byl nešťastný, i když nepochybuju, že by sis zvykl žít i bez ní.“

„Žvaníš,“ odsekl Valba.

„Jen tě chci uspat,“ ušklíbl se Martin Lahoda. „Zdřímni. si. Já se půjdu podívat do hudebního studia. Poohlídnu se, co se vlastně děje. Možná jim moje svita přece jen přijde vhod.“

Do Martinovy pracovny vešla paní Lahodová.

„Jdu do nemocnice,“ oznámila tichým, unaveným hlasem. „Co mám vzkázat Ivanovi?“

„Řeknu mu to sám,“ chytil se Valba nové možnosti a ihned stál u dveří. „Když už mám padnout únavou, ať se 4 to stane na správném místě.“

XXX. KAPITOLA

ROZPORY

Na stěně za zvukotěsnými dveřmi jako zaječí oči svítila dvě nevelká červená světla. Když zhasnou, lidé se zvednou a jako ve vytržení vykročí proti lékaři. Bude-li lékař zatrpklý zatrpknou i oni, jestliže se usměje, i oni se usměji.

V předsíni před vchodem do operačního sálu stálo šest křesel. V jednom z nich seděla útlá paní Bachmanová a vedle ní stejně drobný, ale jakoby seschlý manžel. Paní Bachmanová seděla nehybně, jen občas pohlédla na signalizační červená světla a dveře do operačního sálu. Její manžel zíral do novin a tvářil se lhostejně.

Proti dveřím seděla paní Lahodová, před ní na invalidním vozíku Ivan Lahoda. Za nimi, opřen o nazelenalou stěnu, stál inženýr Valba. Docela vpravo seděly dvě mladé sestřičky. Čekaly na konec operace. Bude-li třeba, ošetří ty, kteří neunesou tíhu skutečnosti. Tak jim to přikázal doktor Jaferet. Bál se hlavně o paní Bachmanovou a částečně i o Ivana Lahodu, který se už jakžtakž zotavil a nenechal se přesvědčit, že pro jeho zdraví bude prospěšnější, když na výsledek operace počká v posteli. Doktorovi se líbila jeho sveřepost, souhlasil s jeho posedáváním před operačním sálem. Věřil, že ho nedočkavost trochu rozhýbe.

Valba zpočátku přemýšlel o Hunterovi. Chudák, ležel na posteli jako velký balík obvazů. Byl důkladně potlučený, ale Valbovi, ani policii nechtěl povědět, kdo ho tak zřídil. Na narážky, jestli to neudělali strážci hvězdoletu.

Martin Lahoda a pomalu, stydlivě k němu přikročil.

„Založili jste si diskusní kroužek?“ zeptal se ironicky. „Proč jste se hádali?“ ptal se znovu, ale už tišeji a vážně.

„Jenom tak,“ mávl rukou Valba. „Zmýlil jsem se.“

„Já Eugena obcházím už zdálky,“ svěřil se se svou zkušeností Martin Lahoda. „V Marsbergu byl jako anděl, tady jako deset čertů. Hodně se změnil.“

Bachman stále ještě pozoroval Valbu, ale ani jemu se už nechtělo přít. Zkrotí, rysy tváře mu změkly. Vymluvil se, řekl si své. Ale necítil se vítězem. Zmocňovala se ho závist. Valba byl“ totiž znovu obklopený lidmi, a on zůstal sám

„Operace trvá už tři hodiny,“ oznámila paní Lahodová Martinovi. Čekala, že ji povzbudí aspoň on, protože až doposud jí nikdo nedokázal říci vlídné, laskavé slovo.

„Jaferet má zlaté ruce, neboj se.“

„Našli se už ptáci?“ vyzvídal Ivan Lahoda.

„Nevím. Byl jsem v hudebním studiu a v ústavu.“

„Tak už je po nich,“ zahořekoval správce.

„Nesýčkuj.“

„Přijali ti svitu?“ ptal se Valba, aby zahnal novou hádku. „Marta mi říkala, že jsi celou noc nespal.“

„Ano. Abych nezapomněl, Kornel se na tebe zlobí. Prý Jsi měl ve studiu něco vyřídit a ty ses odtamtud vypařil… Rodeme, děje se něco? Prosím tě, nezatajuj mi nic. Kornel vypadal ztrápeně. Fakt, já ho už vidím v nemocnici…“

„Nechtěl bych ti brát iluze.“

„Jaké iluze?“

„Řeknu ti to později.“

Martin Lahoda přišel do nemocnice naladěný jako stradivárky, překypoval nadšením a štěstím. Valbova tajemná a skoupá odpověď i jeho tón ho však rázem uzemnily. Upřeně se na Valbu zadíval a z lesku jeho unavených oči vyčetl, že něco není v pořádku. Ale nechtěl být příliš zvědavý. Bál se, že dotěrnost přítele ještě víc zarmoutí, proto raději změnil téma.

„A jak se sem tihle dostali?“ ukázal na Bachmanovy.

„Jako my,“ pospíšila si s odpovědí Marta Lahodová. „Přinesli dítě… Takového drobečka. Byl samá krev.“

Vtom se otevřely dveře a vyšel doktor Jaferet. Ruce držel před sebou a mnul si prsty. Paní Lahodová rázně vykročila proti primáři. Tvář se jí chvěla napětím.

Primář si hřbetem dlaně utřel zpocené čelo a skoupě oznámil:

„No, vyšlo to.“

XXXI. KAPITOLA

JMÉNO PACHATELE

Komisař Mellek seděl ve své pracovně a současně obědval a večeřel. Nic zvláštního, jenom takové jídlo za pochodu – chlebíčky a čaj. Bylo mu padesát let a jeho útlé tělo víc nepotřebovalo. Sám se divil, že při té nepravidelné životosprávě, ustavičném shonu a nedostatku spánku ještě nedostal žaludeční vředy. I exhalatismus se mu vyhýbal. Vysvětloval si to tím, že skoro třicet let prožil na komisařství, kde jakžtakž fungovala klimatizace.

Darius Zipser přišel na komisařství před devíti lety. Předtím pracoval v identifikačním oddělení, zkoumal a třídil nejrozmanitější materiály od hlasových záznamů zločinců po jejich specializaci na určitou kriminální činnost. Rukama mu prošly tisíce zajímavých i nudných materiálů. Když oslavil třicáté šesté narozeniny, začala ho práce v oddělení nudit. Každodenní cesta od pracovního stolu ke kartotékám a počítačům se mu zprotivila. Toužil po tvořivější práci, po osvěžení po trošce dobrodružství. Nečekaně požádal o přeložení do jiného oddělení. Nevyhověli mu, ale když napsal výpověď, přeložili ho do Mellekovy pátrací skupiny, protože zkušených policejních pracovníků bylo málo.

Zde Zipser znovu ožil. V Mellekovi našel dobrého učitele, a ještě lepšího přítele. Mellek žil sám, bez manželky, která se už druhý rok starala o vnoučka v Nuuně v Grónsku.

Zipser byl také sám, děti neměl a žena mu před lety zahynula při leteckém neštěstí nad Antarktidou. Proto si za takových okolnosti zvykli jeden na druhého.

Bojovali společně proti osamělosti. Po večerech hrávali šachy, vzpomínali na dětství, popichovali se při sledování televizních kriminálních filmů. Ale v posledních dvou měsících se setkávali řidčeji, protože nebylo dne, aby spolu neprožili deset, dvanáct nebo i patnáct hodin; kriminalita totiž, navzdory předpovědím sociologů a psychologů, neklesala. Naopak, především v těch městských obvodech, kde se nepodařilo snížit procento olova v exhalátech, ustavičně narůstala. Zplodiny olova negativně působily na lidskou osobnost. Mellek i Zipser měli tedy dostatek práce, a právě při ní začal jeden druhému jít na nervy. Včas postřehli toto nebezpečí, a proto se dohodli, že na určitý čas změní denní režim a po večerech budou žít vlastním životem. Proto se i při vyšetřování nyní stýkali co nejméně. Ozval se totiž kritický hlas veřejnosti a museli se do tohoto naléhavého případu pustit s veškerou vervou. Proto se Mellek zaměřil na prověřování alibi podezřelých a Strugovy výpovědi a Zipser na záhadu Hansenovy smrti a – Mellek div nevyletěl z kůže, když se to dověděl – na chorobopisy některých lidí.

Komisař dojedl a spokojeně si utřel ústa.

„Nejlepší věc na světě, Zipserku, je dobře se najíst.“

Zipser od včerejška nejedl. Nechutnalo mu. Příliš se soustředil na případ, kvůli němu ani nespal. Převaloval se na posteli, a i když se pokoušel usnout, nemohl, protože v hlavě mu vířily myšlenky o krádeži ptáků. Zavřel očí – a uviděl správce zoologické zahrady, otevřel je – mysle! na inženýra Valbu, obrátil se na druhý bok – vzpomněl si na Huntera…

„Mluvil jsi s Celinským?“ ptal se Zipser. Byl netrpělivý, ale nechtěl komisaře vyrušovat, dokud se nenají.

„Neřekl mi víc než tobě,“ konečně se o? val komisař, když si udělal pořádek na stole. „Četls přece jeho hlášení. Vylučuje náhodné přepadení. Předpokládá, že Huntera chtěl někdo zastrašit. Možná Valba, možná strážní u hvězdoletu, možná někdo třetí. Zmáčkli ho dokonale odborně,“ poslední slova Mellek zdůraznil. „Potvrdil to i primář Jaferet.“

„Já bych řekl, že ten někdo třetí neexistuje, Hunter šel podle všeho ke hvězdoletu. Jediný svědek Celinského přece tvrdil, že viděl podivného muže, tedy Huntera, kterého za sebou vlekl jakýsi robot či co. Prý se tomu usmál, že ho za sebou vleče jako nějakého psa.“

„Víš co, Zipsere? Nechme Huntera Hunterem, robota robotem a psa psem. Máme dost jiných starostí. Před hodinou mi vynadali z ústředí, že se zbytečně dlouho babráme s jedním obyčejným případem. I veřejnost je už pobouřená. Četl jsi dnešní noviny? Posmívají se nám, že jsme neschopní. Jiní detektivové by prý spíš našli knoflík v moři než my hromadu ptáků, které není možné schovat do krabičky od sirek.“

„Co oči nevidí, to srdce nebolí,“ dráždil komisaře Zipser. „Ale když už na nás jdou takhle, můžeš jim zatelefonovat jméno hlavního viníka, jména pachatelů, kteří uskutečnili jeho plán. dosud přesně neznám… Aspoň ne všechny.“

„Kdo je to?“ zpozorněl Mellek. „No tak, kdo je to?“

„Stejně ti neuvěří.“

„Důležité je, abych uvěřil já.“

„Hádej, Aureli,“ Zipser oslovil komisaře křestním jménem naposledy před třemi týdny, a to jenom před jeho manželkou, která se na něho přijela podívat z druhého konce zeměkoule. „Znáš ho dobře.“

„Valba?“

„Valba byl možná jedním z pomocníků. Ale po dnešní noci pochybuji o jeho účasti na zločinu.“

„Inteligentní lump vydrží víc než jeden noční výslech.“

„No, nic, Aureli, řeknu ti jméno jiného kandidáta. Co bys řekl na Levana Kornela?“

Komisařova reakce Zipsera překvapila. Čekal, že vybuchne, a on jen tiše zašeptal:

„Jak… jak jsi na to přišel? Víš, kdo je to?“

„Jsme jenom lidé, Melleku. Dobří, zlí, omylní, neomylní.“

„Proč by Kornel kradl ptáky? Člověče, Zipsere, tobě přeskočilo! Kdyby chtěl ptáky, získal by je mnohem jednodušším způsobem. Má známosti, je to pan Někdo!“

„A přece je dal ukrást.“

„Dobrá, Zipsere, dal je ukrást,“ ustupoval Mellek, „ale jenom proto, aby se dověděl Zipserovy argumenty? jaké máme proti němu důkazy? Kdyby za něco stály, snesl bych ti modré z nebe.“

„Pozemšťané by měli radost. Modré z nebe skoro nevidí.“

„Nežertuj, prosím tě! Kornela nemám zrovna v lásce, to přece víš. Je to nadutec. Ale přijít k němu a oznámit mu: ‚Zatýkám vás!‘ to se mi opravdu nechce. A bez důkazů, jenom proto, že komisařův podřízený má vidiny…“

„No, uzemnil jsi mě,“ zkrotl Zipser. „Mé důkazy jsou opravdu snad jenom vidiny, ale pokus se mi uvěřit. K věci: Velmi mi pomohl výslech Hansenových příbuzných. Tam padlo podruhé Kornelovo jméno.“

„Nepředbíhej, kdy ses setkal s jeho jménem poprvé?“

„Vyloučím-li tvůj rozhovor s Kornelem, ten o propuštění demonstrantů, tak včera. Víš, že jsme sledovali správce i dům Lahodových. Chudák Lahoda netuší nic o tom, že jsme mu zachránili život. Záchrannou hlídku k němu přivolal náš člověk.“

„Dobrá, Zipsere, jenom neodbočuj k nepodstatným věcem.“

„To nejsou nepodstatné věci. Náš člověk totiž zjistil, že správce někdo sleduje. Špeh odhalil špeha. Je to paradox, ale potvrdil mé podezření. Z muže, který sledoval správce, se vyklubal Adolf Uránius, Kornelův tajemník.“

Mellek se vyčítavě zadíval na Zipsera.

„Proč jsi mi to zatajil?“

„Ani teď mi nevěříš, tím spíš bys mi nevěřil tehdy. Nechtěl jsem tě ovlivňovat. Kdybych se mýlil, oba bychom se vezli v nesprávném vlaku.“

„Proč ho sledoval?“ vyzvídal komisař. „Vypátral jsi důvod?“

„Co tady vypátráš?“ rozhodil rukama Zipser. „Určitě ho kontroloval. Možná režíroval jeho konání. Dohlížel, aby potkal nebo nepotkal toho nebo onoho člověka.“

„Zipsere! Chci důkazy, a ne hypotézy!“

„Nejsou,“ pokorně přiznal Zipser.

„Tak jdi k čertu i se svými povídačkami! Jenom mi zbytečně pleteš hlavu. Struga, mladý Bachman, Valba. Lahodovi. co všechno ty zapleteš do případu? A co Hansenova smrt?… Ve volieře jsi jásal, když jsi našel ty dírky, a teď mi tu vykládáš jakési bajky! Nerozlišuješ mezi vlastním přáním a skutečností. Anebo ventilátory… Co s nimi má společného Kornel nebo Uránius? Oni je pokazili?“

„K rekonstrukci zločinu jsem se ještě nedostal,“ klidně odpověděl Zipser. „Ty chceš podle postavené budovy odhalit jejího stavitele, a snad i projektanta, já se snažím podle projektu odhalit architektovy záměry.“

„Zipsere, prosím tě,“ zaúpěl komisař. „Mám jedinou volnou chvilku za celý den. Už uplynula, protože jsem se najedl. A ty mě zatahuješ do zbytečných debat.“

„Uvědom si, že nahlas přemýšlím,“ pozvedl hlas Zipser. „Ty jsi můj oponent.“

„Už nedebatuju, Zipserku.“

„Ani kdybych ti připomněl, že podle mne ptáky nikdy nenajdeme, jestli nenahlédneme do hvězdoletu vesmířanů.“

„No tohle!“ zvolal komisař a chytil hlavu do dlaní. Chvíli si mnul čelo, chvíli hleděl na Zipsera. Ten se zaujetím pozoroval změnu na Mellekově tváři. Když se komisař uklidnil a o celé věci podumal, vážně poznamenal: „A víš, že můžeš mít pravdu? Ale všechno se mi zdá neskutečné, nepravděpodobné… Hrom do toho, Zipsere, máme my to proklatou práci.“

Vtom se v reproduktoru ozval hlas dozorčího pracovníka. Suše informoval:

„Přichází k vám paní Bachmanová. Nenechala se odbýt, prý jde o naléhavou věc.“

XXXII. KAPITOLA

ZIPSEROVO PODEZŘENÍ SE STUPŇUJE

„Poslal mě za vámi manžel,“ rozhovořila se paní Bachmanová, když vyřídili nejnutnější formality. Pod očima měla velké modré kruhy, tvář strhanou a unavenou, silně poznamenanou nepříjemnými událostmi posledních týdnů a měsíců. „Sám se styděl přijít… Víte, trochu se bojí.“

Komisař pohlédl na netrpělivého Zipsera a opatrným posunkem mu naznačil: Neunáhluj se, nech ji, ať povídá. Když přišla na komisařství v pozdní večerní hodinu, určitě nám nepřišla oznámit obyčejný šplecht.

„Nevím, co to do něho vjelo,“ pokračovala útlá žena, „ale byl dnes takový… takový nesvůj. V nemocnici se pohádal s jedním pánem. Myslím, že to byl někdo z družicového města… Manžel ho důkladně rozzlobil. Marně jsem ho uklidňovala. Pak nám v nemocnici říkali, že náš synáček by měl jít na čas do lepšího prostředí, prý… prý se nedá donekonečna operovat. Víte, vašeho chlapečka operovali… Plíce. Celou dobu se jenom dusil a dusil. Ten pán z družicového města nás pozval, abychom šli s ním. Byl velmi laskavý…“

Vtom zazvonil telefon. Komisař se s nevůlí natáhl ke sluchátku starého aparátu a houkl do něho.

„No co je?!… Aha… Samozřejmě, beru na vědomí… Ještě něco? No dobrá.“ Pak se naklonil k Zipserovi a tiše mu oznámil: „Raymund Hansen nemohl spáchat sebevraždu.“ Nato se obrátil k vyděšené ženě: „Můžete pokračovat, paní Bachmanová. Prosím, jenom směle. Skončila jste tím, že ten pán byl velice laskav.“

„Ano, pane komisaři, to je pravda. Můj muž však na něho jenom nasazoval. Ale doma… doma, když se mu všechno uleželo v hlavě, se úplně změnil. Uznal, že se k němu choval hrubě. Prý, on mi chce pomoci a já? Já mu ubližuju i teď. Tak jsem se ho zeptala: ‚Copak tys mu už někdy ublížil?‘ Přikývl a pak mi vyprávěl, že byl mezi těmi, kteří ho měli zničit. To jako toho pána z družicového města.“

„Rozumím vám, paní Bachmanová,“ řekl laskavě komisař. „A jak ho měl zničit? Připomněl něco?“

„Pane komisaři. víc nevím. Nechtěl už povědět ani slovo. Když jsem mu řekla, že půjdu na policii, div mě nezabil… Pak jsem ho přemluvila. Slíbil mi, že všechno poví, ale jen u nás doma. Víte, moc se bojí. Má strach…“

„Hm,“ ozval se komisař a tužkou poklepal po stole. Bylo mu jasné, že od ženy se víc nedozví. „No dobrá, paní Bachmanová. Půjdu s vámi.“

„Cestou sem vás nikdo nesledoval?“ vmísil se do rozhovoru Zipser.

„Co prosím?“ polekala se žena.

„Nic, paní Bachmanová,“ uklidňoval ji komisař. „Manžel, doufám, nebude mít námitky, když si s ním popovídáme ještě dnes večer.“

„Ne,“ ozvala se živěji paní Bachmanová. „Chci mu pomoct. Řekne vám, co ví, a snad se mu uleví. A já chci mít taky pokoj. Vždyť bych nemohla spát.“

„Správně, paní Bachmanová. Děkuji vám, nesmírně jste nám pomohla.“

„Pojďte, prosím,“ zareagoval na jemný Mellekův posunek Zipser. Otevřel dveře a odvedl postrašenou ženu na strážnici. Když se vrátil, zeptal se:

„Kdo ti volal?“

„Celinský. Hansen věděl, že má slabší srdce a že nesmí užívat barbituráty. Vypadá to na inscenovanou sebevraždu. Podíváš se na to? Vyslechneš Hansenovy příbuzné ještě jednou?“

„Rád, ale až později…,“ namítl Zipser. Nahlédl do komisařových poznámek. „Ty taky máš podtržená slova Bachmanové: Už mu jednou ublížil.“

„Vůbec se v tobě nevyznám,“ zavrtěl hlavou komisař. Vzal si aktovku a čekal, že půjde i Zipser. „Myslel jsem, že tě to potěší, a ty ohrnuješ nos. Co máš zase za lubem?“

„Jenom jdi za Bachmanovou, ať chudinka dlouho nečeká,“ vyhnul se odpovědi Zipser. „Určitě se dozvíš zajímavé věci.“

„No dobrá,“ couvl Mellek. „Ale neopovaž se podniknout kroky proti Kornelovi! Vinný nevinný, nejdřív chci důkazy. Konečně, Kornelovi kromě tajnůstkářství nemůžeme zatím nic vyčítat. Chtěl vesmířany získat, upoutat je, povzbudit. Vždyť se dorozumívají hudbou! Za to ho ještě asi pochválí,“ Mellek vzal za kliku. „Kdyby si ptáky vyžádal, málokdo by mu odporoval. Měl by to bez komplikací, ne? Jde přece o ušlechtilý cíl.“

„Právě to je na celé věci nejpodezřelejší,“ vítězoslavně se ozval Zipser. „Kornel udělal něco, co udělat nemusel. Krádež ptáků je součástí velké hry. Jaké, to ti neřeknu, protože to nevím. Ale pokusím se to dozvědět.“

„Pokusit se můžeš o cokoli,“ loučil se komisař, „ale prosím tě, nepodnikej pirátské akce… Myslím, že bys přece jen měl jít se mnou. Pro jistotu.“

Zipser zvedl ruku a zamával na pozdrav. Mellek rozmrzele odešel.

Zipser se hned začal připravovat na cestu. Ze zásuvky vzal baterku a fotoaparát a ze skříně svazek klíčů. Chtěl podniknout rozhodný, i když riskantní, krok. Chtěl případ vyřešit bez oklik, bez pomalého postupu od svědka ke svědkovi. Proto přemýšlel i o výmluvách, kdyby ho, nedejbůh, chytili při vyšetřování, které ctí sice soukromého detektiva, ale nedělá dobré jméno pracovníku kriminálky. Mellek se dozví od Bachmana jenom část pravdy, ale Zipser si umínil, že ji zjistí celou.

Zhasl světlo v kanceláři a udělal první krok do neznáma. Byl to krok dlouhý, pevný a klidný. Dobrodružství ani jiný nesnese.

XXXIII. KAPITOLA

HROZBA Z ÉTERU

Doktor Jaferet přivítal Valbu velmi srdečně. Očividně měl z jeho příchodu radost, jako by do nemocnice zavál svěží vzduch…

Inženýr Valba však jen stěží přemáhal únavu. Byla noc, schylovalo se k půlnoci a Valba vlastně nevěděl, proč ho primář zavolal. Vždyť vpodvečer spolu mluvili. Hovořili o Patrikovi, o malém Bachmanovi, o práci, o družicovém městě, o vesmířanech, ale o pozvání nepadlo ani slovo. Jistě se stalo něco vážného a nečekaného.

„Netrapte se, pane Inženýre,“ uklidňoval Valbu primář, „nezavolal jsem vás kvůli Lahodovým. Otec i syn se cítí velmi dobře. Hlavně malý Patrik mi dělá radost. Na resuscitačním oddělení ho musí uklidňovat, jinak by si celou noc hrál.“

„To se mi ulevilo!“ vydechl si po Jaferetově přívětivém úvodu inženýr Valba. I když chtěl do hlasu vložit trochu radosti, zazněla z něho trudnomyslnost a primář to postřehl.

..Nebudu vás dlouho zdržovat,“ přešel k věci. „Zavolal jsem vás kvůli jednomu malému pacientovi. Musím se přiznat, že si s ním nevím rady. Je úplně apatický, fyzicky zcela zničený. Nedokážeme ani určit jeho krevní skupinu. Infúze mu nepomohla… Navíc trpí, strašně trpí, a my jsme bezmocní. Před hodinou jsme ho nějakým zázrakem probudili z hlubokého bezvědomí a vzápětí dostal těžký paranoický záchvat.“

Primář se odmlčel, protože Valba poodešel k umyvadlu a opláchl si tvář studenou vodou. Když se osvěžil, obrátil se k primáři.

„Pokračujte, pane doktore.“

„Mé starosti vás určitě překvapily, ale soudím, že vy jediný můžete poskytnout vysvětlení. Předpokládám totiž, že chlapec se nenarodil zde, na Zemi, ale u vás, v družicovém městě. To by mohlo vysvětlit vzpomínané biologické úchylky. Víte něco o tom, že by děti z družicového města navštívily Zemi? Mám na mysli návštěvy v průběhu posledních dvou tří týdnů.“

„Rozumím, pane primáři. Bohužel, má odpověď vám tuze neposlouží. Naše děti bývají na Zemi poměrně často, hlavně v zimních měsících, když začíná lyžařská sezóna… Teď v létě přicházejí zřídka. Mohl bych to zjistit, ale chvíli by to trvalo. Je noc, a lidé spí. Možná že bych mohl použít dálnopisu v Kornelově kanceláři. Musíme však vzbudit pana Kornela, protože můj klíč mi někdo ukradl, je to smutná věc, ale je to tak.“

„No, tohle nám pramálo pomůže. Pan Kornel leží u nás.“

„Cože?“ vyskočil ze židle Valba. „On je tady?“

„Bohužel ano,“ přikývl lékař. „Přivezli ho k nám asi před dvěma hodinami.“

„Hm… Co se mu stalo?“

„Jako obyčejně. Choroba dneška.“

„Exhalatismus?“

„Přesně tak. Měl štěstí, že naše nemocnice byla při ruce. Do nemocnice pro dospělé ho převezeme, až se trochu zotaví. Pan Kornel byl už delší dobu vážně nemocen a žil jenom díky lékům. V posledních dnech se vůbec nešetřil, léky mu došly a… složilo ho to. Venku se měl pohybovat jen v ochranné masce, ale on jako známý tvrdohlavec… Ostatně, vy ho znáte líp než já.“

„Něco podobného by mi vůbec nenapadlo,“ vrtěl hlavou Valba. „Vypadal skvěle, skoro jako mladík.“

„To dělaly léky.“

„Mohu ho vidět?“

„Samozřejmě,“ přisvědčil Jaferet ochotně. „Ale ne teď.“

„Nic neříkal?“ vzpomněl si Valba na poslední setkání s Kornelem.

„Co měl říkat? Sotva dýchal. Plíce mu doslova hoří, má těžký zápal.“

„Přežije to?“ vyzvídal Valba s upřímnou lítostí v hlase.

Jaferet doširoka rozpřáhl paže.

„Přeji mu to… Dělám, co mohu. Je v rukou nejlepších specialistů. Přišel doktor Fischer z Hlavní nemocnice a ani se od něho nehne… Ale vraťme se k mé prosbě. Nahlédnutí do chlapcova chorobopisu by nám velmi pomohlo. Není totiž čas na komplexní vyšetření. Prozatím jenom improvizujeme, zatím nemám odvahu, předepsat mu nejsilnější medikamenty, protože většinou vyvolávají alergii.

„Je tu jistá možnost,“ uvažoval Valba. „Se Satelitem se můžeme spojit prostřednictvím tiskového střediska. Doufám, že budou ochotni pomoci.“

„Budou, nebojte se. S novináři jsem vždycky vycházel dobře. Pravda, s vašimi nemám zkušenosti. Ale jestli jim zdůrazníte, že v anamnéze spočívá…“

„O našich novinářích nemusíte pochybovat. Jsou jako chrti. Nebaží po senzacích, ale když mají někomu pomoci, vědí, co se patří. Máte chlapcův popis?“

„No…“ zamyslil se primář, „je vysoký asi metr padesát, kratičké tuhé žluté vlasy, úzká popelavá tvář, vpadlé…“

Valba prudce vyskočil ze židle a chytil se za hlavu. Protřel si oči a pak se obrátil k Jaferetovi.

„Pane primáři, chlapec není náš. Děti z družicového města nesmějí pobývat na Zemi déle než dva týdny, je to kruté, ale nanejvýš účinné opatření, protože jen tak je uchráníme před exhalátovým jedem. Přicházejí sem absolutně zdravé. Pochybuji, že by za tak krátkou dobu onemocněly velmi vážně jako ten chlapec. Navíc se vám nepodařilo určit jeho krevní skupinu, jak jste připomínal… Pane primáři, ukažte mi chlapce. Je to určitě.,. Ne, ne, nemohu to vyslovit, dokud ho neuvidím.“

„Prosím, pojďte,“ bez váhání souhlasil doktor Jaferet a rázně pokynul ke dveřím.

Inženýr Valba by byl nejraději chodbu přeletěl, ale musel se přizpůsobit doktorově klidné chůzi. Jaferet zase měl na jazyku několik naléhavých otázek, ale když viděl Valbův tajemný a vzrušený výraz, raději se ovládl.

Konečně vešli do malého nemocničního pokoje. Jejich náhlý příchod sestřičku vylekal. Doktor ji uklidnil poklepáním po rameni a pak ukázal na postel. Chlapce však nebylo vidět, zpod teplé přikrývky z ekoplastu mu trčely jenom ruce.

„Mohu odhrnout přikrývku?“

„Slečno Ingrid, ukažte panu inženýrovi našeho pacienta.“

Sestřička opatrně odhrnula přikrývku. Do Valby jako by udeřil hrom. Několikrát zamrkal a nakonec prudce uchopil primáře za ruku.

„Je to on… Je to on…“ Valbův sytý sametový hlas zněl plaše a zároveň nadšeně. „Určitě je to on… vesmířan! Viděl jsem ho… Teď vím, že je to vesmířan.“

Jaferet nechápavě pohlédl na Valbu, pak na malého pacienta, na sestřičku, znovu na Valbu a na chlapce.

„Víte, o čem mluvíte?“

„Vím. Je to vesmířan. Už jednou jsem ho potkal,“ s ledovým klidem zdůraznil inženýr. „Prosím vás, nemáte tu rádio?“

Teď pro změnu zkameněl doktor Jaferet. Stál jako solný sloup a téměř nedýchal. Usilovně přemýšlel nad Valbovými odvážnými slovy: Uvažoval, je-li v nich aspoň špetka pravděpodobnosti. Ale sestřička, vytržená z nudy hlídání jednoho života, slyšela Valbovu prosbu a ochotně inu podala malou skříňku.

„Kde se to zapíná?“

„Tady,“ poradila Valbovi sestřička a pousmála se nad jeho nešikovností.

Valba vyladil přijímač a položil ho k chlapcově hlavě.

Z rádia zněla, téměř plynula, něžná a lahodná melodická hudba. Snad svita Martina Lahody. Právě znělo presto. Do nemocničního pokoje se vloudily zvuky jarního lesa. Skřivánek závodil s větrem, déšť s květy. Pojednou se začala melodie měnit. Nový hudební motiv vyjádřil, že do lesa vstoupil člověk. Nálada pastorále prozářila nemocniční pokoj jasem lidského tepla.

Malý pacient se znenadání pohnul. Pak se usmál, nepatrně, ale blaženě. Jaferet i sestřička nevycházeli z údivu: Je to zázrak…

„Mohl byste mi to vysvětlit?“ ptal se primář.

„Ano… Samozřejmě, ale teď musíme být tiše,“ zašeptal Valba a přistoupil blíž k posteli. „Pamatuješ se na mne?… Pamatuješ se na mne?…“ Valba byl v rozpacích. Chlapec také. Ale oba posilovala hudba. Hlavně chlapce. Na suchých rtech mu pohrával úsměv, skoro neznatelný, malý, spokojený úsměv, který přítomní v této chvíli chápali jako velký pozdrav lidem.

Vesmířanův úsměv Valbu povzbudil. Přisedl k němu a opatrně, jako pyrotechnik, posouval dlaň k chlapcově ruce. Konečně se jí dotkl. Byla stejně teplá a hladká jako ruka Patrika Lahody. Valba už neříkal nic, jenom polykal a potlačoval slzy, které se muži vhrnou do očí jen málokdy v životě. Odpovědi, otázky a všechna pozemská slova se mu zrcadlily v něžném jasu očí. Pak si Valba položil hlavu na vesmířanovo tílko.

Vtom chlapec pohnul rukama a Valbu objal.

Byl to krásný a jedinečný okamžik: sbratření dvou světů, objetí vesmíru, setkání tužeb. Blahodárná tresť něhy spojovala Zemi s jinou Zemí, svět života s jiným světem života. Doktor Jaferet stále ještě stál jako zkamenělý a opájel se dojemným obrazem. Měl pocit, že se dívá na fantastický film. Vzpomněl si na své děti, Henricha a Gretu, a přál si, aby tu byly a viděly ten nezapomenutelný výjev. Stál nad postelí a kousal se do rtů.

Jen sestřička Ingrid byla klidná. Stála opodál v koutě a snad se ani nenamáhala pochopit, že chlapec je odkudsi z vesmíru. Snad přeslechla Valbova slova nebo jim nevěřila. V nemocnici už zažila i dojímavější setkání a na zázraky lidské radosti si zvykla právě tak jako na zármutek…

Vtom rádio zmlklo. Chvíli se z něho ozýval nepříjemný šramot, jako by rozhlasový technik opravoval mikrofon.

Vzápětí však znovu zazněla hudba, rozezvučely se variace úvodní věty: Jaro, působivější v hudbě než ve skutečnosti, znovu čarovalo.

„Jak se jmenujete?“ probral se z úžasu doktor Jaferet a naklonil se nad chlapce. „Jak se jmenujete?“ ptal se ještě jednou, zdůraňující každé slovo.

Vesmířan se zadíval na primáře. Místo odpovědi však jenom něco chrčel. Ale sotva si odkašlal, vyslovil první souvislé slovo:

„Uvaiko.“

„Uvaiko,“ pečlivě opakoval doktor Jaferet. Jméno opravdu neznělo pozemsky.

Rádio znovu vypovědělo poslušnost. Místo hudby se z něho vydral nový příval šramotu. Někdo si opravdu hrál s mikrofonem. Sestřička zatřásla neposlušným aparátem, ale hudba se už neozvala. Místo ní se ozval drsný chlapský hlas.

„Chrrr chrrr,“ bylo slyšet nepříjemně, „lidé… domýšlivci! Promlouvám k vám jenom z dobré vůle. Mohu vás zničit.“

Valba strnul. Vzápětí rázně přiskočil k překvapené sestřičce a vytrhl ji rádio z rukou.

„Uděláte to, co vám přikážu,“ pokračoval hlas. „Od této chvíle musíte, opakuji, mu..“

Valba neznal tento typ přijímače a neuměl ho rychle vypnout, proto jím vší silou mrštil o podlahu.

„Koupím vám nové,“ omlouval se sestřičce. „A lepší… lidštější.“

„Co to bylo?“ polekaně zašeptal doktor Jaferet. „Rozhlasová hra?“

Valba bezmocně rozpřáhl ruce a pohlédl na Uvaika.

Malý vesmířan měl zavřené oči a svíjel se v bolestivých křečích.

Tvář mu ještě víc zpopelavěla. Občas vykřikl, ale jeho trhavým slovům nikdo nerozuměl.

XXXIV. KAPITO LA

JAK VYPADÁ KONEC SVĚTA

Darius Zipser se ještě v laboratoři naučil pořádkumilovnosti. Dlouhodobá praxe z něho udělala puntičkáře. Když měl vzorný pořádek v katalozích, vzorcích a evidenčních kartách, jako by už měl celou práci za sebou. Při hledání údajů o zločincích mu potom stačilo přejít od počítače, kde zakódoval detektivy zjištěná fakta, ke kartotékám, zalistovat v nich a najít, co bylo třeba.

U Melleka mu zvyky z laboratoře přišly vhod. Pomalost i zdánlivá lhostejnost, smysl pro pořádek a cílevědomost. Ale občas zatoužil vrátit se do mládí, v němž rád riskoval. Instinkt, podporovaný vírou, že se nemýlí, že správně zvážil všechna fakta, mu pokaždé přinesl úspěch. Kamarádi mu říkali Hazardér. V přezdívce se tajila špetka závisti, ale také obdivu. Svým rodičům způsobil největší radost ve chvíli, kdy se vzdal horolezectví, přestal se zajímat o auta, zanevřel na detektivní dobrodružství a umístil se v závětří laboratoře.

Teď se v něm probudil mladický smysl pro dobrodružství. Musel riskovat. Už dvacet minut pozoroval administrativní budovu městské správy. Několikrát ji obešel, hledal vhodný vchod, pozoroval rozsvícená okna. Postavil se za dva elektromobily na parkovišti, zkoumal, co dělá noční strážný, oživoval si v paměti nitro budovy, chodby, výtah, suterén, schodiště, nenápadná zákoutí, kde by se mohl ukrýt v případě nebezpečí.

Kornelova kancelář byla ve třetím poschodí. Obě rozsvícená okna se dotýkala nočního nebe o dvě poschodí výš. To je dobře, pomyslil si Zipser a ukryl se pod výčnělek prvního poschodí. Chvíli počkal v přítmí. Pozoroval okolí. Ulice byla prázdná, jenom noviny šustily na cestě, když do nich občas zavál skromný noční větřík.

Zipser zkoumal okna. Obešel celé průčelí budovy, ale všechna byla vzorně zavřená. Ruce už měl ušpiněné jako kominík, ale čistota byla teď to poslední, co ho zajímalo. Mrzelo ho, že si zapomněl vzít provaz. Hněvivě udeřil pěstí do mramorové stěny. Uvažoval, jestli je nějaká možnost úniku. Balkóny jsou vysoko, okna mají nerozbitná skla, hromosvod je napojen na detektor reakcí, stačí dotek a vrátný zavolá policii.

Zipser zuřil. Vyšel na ulici a znovu pohlédl na budovu. Svítilo už jen jedno okno. Vtom se ve vestibulu objevila dvojice: noční strážný a ještě někdo, nejspíš úředník. Loučili se nějak dlouho, strážný vypadal na upovídaného člověka.

Neznámý muž vyšel z budovy a zabočil na chodník. Na parkovišti si otevřel elektromobil, nasedl do něho a neuplynulo ani deset sekund a byl pryč. Jenom noviny dál šelestily na ulici. –

Zipser vykročil ze stínu a zamířil rovnou ke vchodu. Je-li stařec mluvka, nebude s ním mnoho práce. Něco mu už napovídám… Stiskl zvonek a zaťukal na skleněnou stěnu dveří. Když noční strážný přišel ke dveřím, Zipser přitiskl na sklo průkaz. Stařec váhavě otočil klíčem.

„Co tak pozdě, synku?“ uvítal Zipsera. „Nikdo tu není. Jenom pan Daubner se zdržel.“

Jen povídej, starý, mluv, pobízel ho Zipser povzbudivým úsměvem.

„Jdete za ním? Říkal mi, že dnes domů nepůjde, protože chce poslouchat rádio. Něco se děje, milý pane. Jakýsi vydřiduch vyhrožuje… Chce zničit svět.“

„Jste přesně jako jeden můj známý,“ vemlouval se mu Zipser. „Jmenuje se děda Hermann, dobrák… Neznáte ho?“

„Ale kdež, lidí je dneska jako máku. Nikdo takový tady nepracuje.“

„Vždyť já za ním také nejdu. Přišel jsem kvůli tomu vydřiduchovi. Dozvěděli jsme se, jeden anonym nám oznámil, že právě v téhle budově ukryl důležité materiály.“ Zipser už týden neposlouchal rozhlas, ale teď mu blahořečil. „Přišel jsem je hledat. Ve dne je tu moc lidí a víte, kde je moc lidí, tam se policii špatně pracuje. Do všeho strkají nos.“

Zipser ještě chvíli debatoval se strážným. Když otupil jeho pozornost a dosáhl toho, že strážný pozapomněl na předpisy, vyběhl do prvního poschodí.

Na odpočívadle mezi prvním a druhým patrem se udýchaně zastavil a chytil se zábradlí.

Uvažoval:

Levan Kornel dal ukrást ptáky pro vesmířany. Zkomplikoval si tím život, protože je mohl získat čestnějším způsobem. Stačilo kývnout prstem, říci pár slov a přivezli by mu je ze všech koutů světa.

Zamyšleně vyběhl po dvou schodech.

Jestliže ptáky ukradl, měl pro to vážný důvod.

Krok – a další schod je za ním.

Navíc chtěl vrhnout podezření na inženýra Rodema Valbu a jeho přátele. Proč? Co celou akcí sledoval? Jestliže chtěl zničit Valbu, mohl to udělat jinak.

Tři schody.

Jak asi? Fígl s fingovanou objednávkou vypadá inteligentně.

Další schod.

Ale zemřel Hansen, ztloukli Huntera. Proč?

Zipser se ocitl na chodbě druhého poschodí. Zpozorněl a rozhlédl se kolem sebe. Noční strážný se mohl zmýlit, v budově nemusel zůstat jenom Daubner. Ale kolem vládlo ticho.

Vystoupil na další schod.

Co když Kornelovu kancelář hlídá někdo z jeho ostrých hochů, kteří obklíčili hvězdolet? Hvězdolet!… Proč ho dal hlídat svými podřízenými? Chce se hvězdoletu zmocnit?

Další dva schody. Zipserovi se div nerozskočilo srdce.

Ano!

Ulekl se vlastní myšlenky a zůstal stát. Srdce se mu rozbušilo ještě divočeji. Jako by bubnovalo na poplach.

Ukradl ptáky, a neznámo proč je předal vesmířanům. Pak čekal. V jeho čekání je skryto tajemství, záhada, podvod, spiknutí…

Další schod.

Spiknutí? Proč ne? Od vesmířanů něco čekal, něco velkého. Čekal, že mu to dají. Jestliže ne… krádeží zkompromituje inženýra Valbu. Proto ho pozval na Zem den po příletu vesmířanů a několik hodin před krádeží ptáků. Proto Uránius sledoval Ivana Lahodu, proto podstrčili. cizí ptáky do Ústavu, kde pracuje Martin Lahoda a Hunter, proto ztloukli kometologa…

Zipser byl ve třetím poschodí. Před ním se táhla dlouhá temná chodba. Jen na jejím vzdáleném konci pronikalo do budovy skoupé oranžové světlo pouličních lamp. Rozsvítil baterku a posvítil si na jmenovky na dveřích.

Schmidt… Kammen…

Nespletl jsem se? Ke Kornelovi mě přivedlo jenom tušení. Valba by přece krádež tak velkého rozsahu nezorganizoval tak špatně, aby proti němu svědčilo tolik faktů. Těch několik maličkostí může být pouhá náhoda. Kornela neusvědčí, ale budu aspoň klidný, že jsem udělal všechno, co jsem mohl… Holinski… Norbert, to je jméno… Kroll…

Ale co když v Kornelově kanceláři nenajdu nic podezřelého, nic důležitého? Jestli se Mellek dozví, co jsem spáchal, sbohem, Zipserku! Vyletím jako na raketě!

… Levan Kornel.

Zipser se zastavil. Zhasl baterku. Podíval se na druhý konec chodby. Nikde nikdo. Přiložil ucho ke dveřím a poslouchal. Ticho. Sáhl do kapsy kabátu, vytáhl klíče, podíval se na zámek… Trvalo mu snad pět minut, než našel správný klíč a trochu ho upravil. V duchu děkoval Celinskému, že ho naučil věci, kterými Mellek pohrdal. O osmnáct let mladší Celinský věřil víc činům než slovům a teď se ukázalo, že má pravdu. Co znají zločinci, musí umět i detektiv, ale nesmí své obratnosti zneužít.

Zipser uchopil kliku, ale vzápětí jí pustil. Nerad by dopadl jako Hunter. Jestli uvnitř někdo hlídá, už ho čeká…

Prudce otevřel dveře a odskočil.

Ticho.

Klid.

Rozsvítil baterku a ozářil Kornelovu kancelář.

Vstoupil.

Nikde nikdo, jen na stěně obrazy: Napoleon, Ceasar, Simon Bolívar… Je to pravda, chorobopis nelhal. Kornel je panovačný, na obrazech má své vzory.

Zipser zatáhl závěs a rozsvítil. Zamrkal a promnul si oči. Pak zahlédl další dveře. Rozhlédl se po místnosti. Upoutal ho krásný interiér, vzorný pořádek. Vskutku reprezentační místnost.

Poodešel k dalším dveřím. Podle získaných informací za nimi občas přespává Kornel.

Zipser naslouchal zvukům, které by prozradily, zda za dveřmi přece jenom nespí Levan Kornel. Když se přesvědčil, že ne, pomalu je otevřel, sáhl na vypínač a rozsvítil.

V té chvíli užasl. Měl pocit, že se dívá na dílo rakety, která způsobila konec světa. Ulekl se. Polkl hořkou slinu.

Větší nepořádek neviděl ani na smetišti. Před třemi lety se nechal Mellekem přemluvit a podnikl s turistickou kanceláří bláznivý výlet za nejošklivějším smetištěm světa. Spolucestující tehdy žasli, ale Zipser byl otřesen. Lidská extravagantnost se změnila ve zvrácenost. Teď byl otřesen mnohem víc.

Nábytek v místnosti byl otřískaný, ohořelý, polámaný, zničený… Šatstvo, papíry, střepiny váz, sošek a pohárů se válely mezi zbytky mahagonové stěny. Stůl měl jenom jednu nohu. Pouze knihovnička zůstala celá.

A ten šrot! Kde se tu vzal? Jasně červené a nazelenalé kryty z jakéhosi stroje, dráty… To je přece anténa! A tohle… mikrodestička! Zipser znal vnitřek počítače z laboratoře – hned se dovtípil, co má před sebou. A když zakopl o kovovou přilbu a vyhrabal ji zpod vázanek, pochopil, že má před sebou zničeného robota, či spíš jeho hlavu.

Položil ji na místo a začal fotografovat. Byl zklamán, roztrpčen, zhnusen. Neuměl si vysvětlit, co se tu stalo, ale věděl, že to bylo něco vážného. Robot patřil vesmířanům – nebo snad byl sám vesmířanem. Co když vesmířané vyslali na Zem místo lidí roboty?

Zipser zaťal zuby. Fotografoval a styděl se. Cítil, že se mu třesou ruce…

Pak našel velkou polámanou krabici z exhalitu. Kdysi v ní převáželi nejnovější typ televizoru a nedávno určitě robota. Jak jinak ho sem mohli přenést, aby nikdo nic nezpozoroval? Kornel asi neměl zájem chlubit se tím. Vždyť v televizi vykřikoval, že o vesmířanech nic nevíme, jen to, že přišli a že se dorozumívají hudbou. Ale zde nezněla hudba, tady zněla zlost, nenávist.

Kdoví kdo místnost tak zřídil. Kornel? Robot? Uránius? Rvali se? Hm, těžká věc. Anebo někdo jiný? Snad Valba?

Zipser byl natolik zmatený, že nedokázal rozumně uvažovat. Odložil fotoaparát, a když mu z nevyvážené knihovničky upadl na podlahu, nechal ho tam. Náhle si vzpomněl na nejhorší a mezi troskami postele začal hledat Kornela. Oddechl si, když přeházel větší kusy a nenašel ho.

Vtom zpozoroval květiny. Pět načervenalých růží se žlutým odstínem na konci okvětních lístků. Ležely nepoškozené mezi pelestí a bronzovou soškou nějakého antického velikána. Ostré konce stvolů svíraly tři plíšky propletené stříbřitým drátem. Zipser se otřásl. Našel robotovu ruku. Byla mrtvá, kovově chladná, ale zoufale živá pozorností, jakou robot věnoval květům.

Zipser vyhledal fotoaparát, aby zvěčnil nejděsivější nález svého života. Viděl už mrtvé lidi, viděl havárie, viděl nemocné exhalatisty, ale na otřesnější obrázek, než jsou květy v ruce mrtvého robota, si nevzpomněl.

Utřel si oči. Plakal studem. Musel si očistit nitro, o němž začal pochybovat, že je lidské. Plakal, protože nenacházel jiný způsob, jak uctít robota, který objímal květy, ozdobu Země, básně přírody. Nejradši by se byl rozkřičel, aby se svět ulekl a přiběhl sem, sem…

Když se Zipser vzpamatoval, začal znovu přehrabávat věci kolem sebe. Pod kupou pomačkaných papírů, kde končila robotova ruka, narazil na vejčitý předmět. Opatrně ho ohmatal, převracel v dlani. Byl lehký a něco v něm šustilo.

Usoudil, že předmět, jakési nádržka, pochází z vesmíru. Zmocnila se ho zvědavost a trochu předmětem zatřepal. Ale pohnula se jenom jeho pravá část. Odšrouboval ji. Nemyslel si, že by věcička mohla být nebezpečná. A také nebyla. Našel v ní jenom šedý, podivně páchnoucí prášek. Trochu z něho odsypal na tyrkysový bok robota. Prášek se pohnul a rozšířil se na všechny strany. Vtom Zipser zahlédl, že plechový kryt je děravý, že se díra zvětšuje a kov mizí. Nemile překvapený Zipser spojil raději rozdvojené části nádržky a odložil k fotoaparátu.

Pak nahlédl do kupy papírů. Prohlédl si je a hned je také hodil zpátky. Byly to vytrhané stránky z knihy. Ale vnukly mu nápad, aby důkladněji prohlédl zásuvky. Vždyť proto vlastně přišel do Kornelovy kanceláře. Začal se tedy přehrabávat v zásuvkách. Dlouholetou praxí získal cit pro objevování důležitých materiálů, ukrytých i v nejlépe utajovaných skrýších, ale teď mu děsivý nepořádek ztěžoval orientaci. Stál před knihovničkou, prsty si ťukal po rtech a uvažoval, kam nejdřív nahlédnout.

Vtom ho zaujala věc, připomínající revolver. Ležela pohozená pod oknem. Zipser si netroufal dotknout se jí, brzdila ho čerstvá zkušenost s nádržkou.

Jeho zájem upoutaly jamky na zdi mezi knihovničkou a nočním stolkem. Z proděravělé tapety trčela bílá perlitová omítka. Zipser přikročil blíž k jamkám a zblízka si všiml, že přes ně vede škrábanec. Jako ve voliéře, dokonce v téže výšce od podlahy, jenomže tady bylo jamek nepoměrně víc. Nechtěl je počítat, nemělo to smysl. Chtěl zjistit, co znamenají.

Usuzoval: Když jsou zde jamky a byl tu i robot, pak tedy musel být robot i ve voliéře. Na stěny se tedy podepisovali roboti. Určitě. Počet zničených ventilátorů odpovídal počtu jamek na cihle. Zde je jamek víc, kolem třiceti, a to by mohlo stačit na způsobení takové zkázy…

Mají-li se věci takhle, je nutno se podívat na Kornela z opačné stránky. Co když zpozoroval, že vesmířané trpí komplexem ničení? Co když zabraňoval panice, tutlal nebezpečí, chlácholil vesmířany ptáky? Krádež by se jevila v novém světle a měla by logiku. Ale ty květy v robotově ruce?

Zipser byl zmatený. Zápasila v něm protikladná fakta, možnosti a otázky.

Vykřikl. Něco mu padlo na záda. Knihovnička! Hledal příčinu, protože v místnosti byl sám. Když se podíval na kovové nožky, pochopil. Jedna nožka zmizela úplně, ze druhé chyběla část, ze třetí začalo ubývat. Zděsil se. Vzpomněl si na prášek z nádržky, který rozhlodal kryt robota.

Opatrně svalil knihovničku na podlahu. Vysypalo se z ní několik nepoškozených knih, alb, fotografií a notesů. Nevšiml si jich, protože nadále pozoroval kovové nožky. Stále z nich ubývalo, jako by je někdo neviditelný opracovával pilníkem. Pocítil hořký zápach. Ohlédl se, ale už ho nic nemohlo překvapit. Jen srdce se mu silněji rozbušilo. Z místnosti zmizely všechny kovové předměty. Jen nádržka zůstala celá a – Zipser se zaradoval – čtvrtá nožka. Chvíli ji pozoroval a nespatřil na ní žádnou změnu. Prášek už asi ztratil účinnost. Zipser se začal přehrabávat v obsahu převržené knihovničky, když ho vyrušil vzdálený hlas.

„Haló,“ ozvalo se z chodby. „Kde jste?“

„Haló, slyšíte?“

Ať si křičí, ušklíbl se Zipser, protože ho potěšil další nový nález. V rukou držel notes, který vypadal na Kornelův deník. Očima se vpil do prvních řádků, na které připadl. Četl:

Třetí den. Uránius mi navrhl, abychom Hansena klidně dopravili do raketoplánu. Znásobí se tím podezření proti Valbovi. Když nás vesmířané zklamou – a ukazuje se, že nesplní naše naděje – Valbu zkompromitujeme a do družicového města dosadíme Daubnera. Je pohotový, inteligentní a poslušný…

O mně: Cítím se den ze dne hůř. Krmím se velkými dávkami nejlepších léků. Jenom aby mě Adolf nevydíral!

Zipser vzrušeně obrátil listy a hledal úvodní text deníku. Chvíli mu to trvalo, protože mezi Kornelovými zápisy byly i různé poznámky, torza projevů a soupis denních povinností. Konečně našel, co hledal:

První den. Rozhodl jsem se psát tyto poznámky, jako důkaz své neviny. Jsem bezmocný vůči vlastnímu zlu. Zmocňuje se mě úžasnou silou. Nedokážu se mu bránit. Proklatá choroba! Chtěl jsem žít v družicovém městě nebo zde. Nikde jinde bych si už nezvykl. V družicovém městě mě odmítají. Vlastně, jsem sebekritický a nevnucuji se jim, protože by mě nepřijali. A zde hynu, ničí mě exhaláty…

Vím, že jsem neudělal dobře, ale pohoda všechno vyváží, když pomyslím, že se dostanu do družicového města! Taková radost! Blaží mě…

Zipser přestal číst, protože se otevřely dveře.

„Tady jste?“ vykřikl drobný žlučovitý člověk. „Proč jste se neohlásil, pane Bůhvíkdo?“ osopil se na Zipsera, který přešel z Kornelovy obývací místnosti do kanceláře. „Máte povolení k prohlídce? Víte, čeho jste se dopustil?“

Za mužem – Zipser se dovtípil, že je to Daubner – stál noční strážný. Hm, přece mu má návštěva nedala pokoj. Daubnerovo suverénní vystupování osmělovalo a tvářil se důležitě.

„Neštěkejte na mě, pane Daubnere!“ zaútočil Zipser na rozhněvaného Kornelova poskoka. „Povolení k prohlídce tohohle, hm… brlohu, získám za pár minut. Ale nebude mi k ničemu.“

Zipser kopl do dveří a Daubner i strážný spatřili to, co kolem půlnoci uviděl Zipser. Malý obrázek konce světa.

Daubner ustoupil a němě otevřel ústa.

XXXV. KAPITOLA

ÚČINKY SILOVÝCH POLÍ PROSTOROVÉ ENERGIE

Přešla noc, nastalo ráno, začal den. Zlý, děsivý den. Kolem osmé hodiny se zřítily první domy na předměstí. Naštěstí už byly prázdné, protože obyvatelé včas odešli. Některé museli vystěhovat násilím, nevěřili výstrahám, pokládali je snad jenom za rozhlasovou hru.

Ale Kornelův sekretář Adolf Uránius si nevymýšlel hrozby pro zábavu posluchačů. Co řekl. to také provedl. První zřícené domy přesvědčily celý svět, že Uránius může opravdu zneužít technický potenciál vesmířanů. Splnil první výstrahu a od té chvíle se začalo věřil i jeho dalším výstrahám a hrozbám. Svět na ně čekal s neskrývanou nenávistí vůči Urániovi i vesmířanům.

Jedině doktor Jaferet našel pro Uránia omluvu. Byl přesvědčený, že v hvězdoletu číhá nemocný člověk, který se po napojení na rozhlasovou síť změnil v diktátora a určitě se nezastaví před ničím. Má za sebou techniku vesmířanů a jeho bláznivý mozek jí bezpochyby zneužije. Radost z utrpení lidí ho bude popohánět, ustavičně bude měnit své podmínky, aby lidi vyprovokoval, aby je oklamal.

Urániovy požadavky byly zprvu mírné a spokojil se s maličkostmi. Jako by zkoumal, jak lidé zareagují. Pak vyslovil první ultimátum a vzápětí další. Když nedostal včas mapy, několik pozemských technických výrobků a zásobu potravin, přikázal vesmířanům a robotům, aby zničili několik domů. Stalo se.

Nyní začal vyhrožovat nejenom Hlavnímu městu, ale i vzdálenějším koutům Země.

„Drazí pozemšťané,“ hovořil do mikrofonu Uránius, „před hodinou jsme zničili domy. Za několik minut můžeme zničit kus baltického pobřeží. Stačí, abych svým přátelům ukázal místo na mapě. Tááák… Poslušný robot si vybral Dánsko. Výborně. Znovu si vyzkoušíme účinky silových polí a prostorové energie. Hned to bude. jen co zaměříme… Ráz, dva, tři… Teď! Pobřeží u Kodaně vybouchlo… Baltikem se šíří obrovské vlny a převracejí rybářské lodi… Ryby jsem nikdy neměl rád. Bylo v nich příliš mnoho rtuti, olova, jódu… Na pár minut se odmlčíme, počkáme si na hlášení z Dánska.“

Uránius mluvil sugestivně, jako by chtěl hypnotizovat celý svět. Potom, když přišly smutné zprávy z Dánska, vyslovil obdiv sobě samotnému. Radoval se. rozplýval se nadšením. Chvílemi objímal mikrofon, chvílemi si prozpěvoval nebo se rozpovídal o vlastních trápeních.

„Zešílel,“ šeptali si lidé.

Vtom se opět ozval Uránius. Nejdříve ťukl do mikrofonu a pak začal hovořit. Hlas měl skleslý, unavený.

„Zapomněl jsem poděkovat rozhlasovým technikům, že se mnou tak ochotně a šikovně spolupracují a že přišli k hvězdoletu, aby zdokonalili spojení. Na jejich počest vypustím do ovzduší trochu prášku. Našel jsem ho náhodou, když jsem si hrál s jednou nádržkou. Roboti mě upozornili, že je velmi nebezpečný. Prý měli s jeho pomocí možnost spáchat sebevraždu. Kilo snad postačí.“

Uránius se odmlčel.

„Zešílel,“ šeptali si lidé znovu a znovu. Nic jiného jim nezbývalo.

„Zešílel,“ opakovali a báli se.

Báli se i Lahodovi. Hlavně paní Lahodová měla malou dušičku.

„Zničí nás, zničí,“ lamentovala. „Ale proč? Co jsme mu udělali? No proč, řekněte? Jak může z člověka vyrůst taková obluda?“

„Nedovolili jsme mu stát se všemocným,“ řekl klidně inženýr Valba. „U Kornela získal dobrou školu a teď vyvádí. Pochybuji, že je normální. Ale nemusíme se bát. Musí přijít chvíle, kdy mu vesmířané i roboti vypovědí poslušnost. Co nejdřív to musí přijít.“

„Říkáš to velmi přesvědčivě. A zasvěceně,“ ožil Martin Lahoda. „Podle čeho tak usuzuješ?“

„Je to prosté,“ Valbův hlas zněl klidně a sebejistě. „Jeden z nich je mimo hvězdolet… Vesmířan se jmenuje Uvaiko. Nevědí, kde se nyní nalézá a… neodváží se zničit celé město.“

„Ale co když ho zapřou? Uránius má vesmířany v hrsti a oni dělají všechno, co chce… Zobou mu z dlaně.“

„To může být jenom zdání,“ vyvracel Valba přítelovy argumenty. „Konečně, dosud se nestalo nic zvláštního. Zřítilo se pár domů. které se měly asanovat, a v Dánsku vybouchla pobřežní hráz. Všimni si, že zatím si vybral neobývaná místa.“

„Chceš si zachovat chladnou hlavu, ale nějak se ti to nedaří,“ namítal Martin. „Sám nevěříš tomu, co říkáš. Jako bys nevěděl, že potopili dvě rybářské lodi. To je podle tebe nic? Ty můžeš být chladnokrevný, ale co ostatní? Bojí se, sedí u rádií a poslouchají toho šílence. Policie je bezmocná, vojsko je bezmocné. Dosuď jim nevyšel ani jediný tah… Jenom ho zbytečně vyplašili…“

„No co!“ přerušil ho Valba. „Snad bude ne moudřejší, když přestanem naplano mluvit a něco podnikneme. Jsi ochotný mi pomoci?“

Martin Lahoda váhavě přisvědčil.

„V hudebním studiu jsou namontované detektory reakcí. Stálo by za to dovědět se, jaká nálada teď panuje mezi vesmířany.“

„Uránius je mohl z hvězdoletu odstranit,“ zapochyboval Lahoda. „A navíc činnosti detektoru moc nevěřím.“

„Uvidíme. V každém případě musíme něco podniknout, nemůžeme nečinně přihlížet, jak nás Uránius vydírá.“

„Jděte,“ podpořila Valbovo rozhodnutí paní Lahodová, „ale buďte opatrní. A vezměte si s sebou rádio.“

„Ne, rádio nepotřebujeme, Marto,“ se skromným úsměvem odmítl Valba. „Kdyby něco, mám tady,“ ukázal na límec kabátu, „vysílačku. Bez Urániových výhrůžek budeme mít jasnější hlavu… A neposlouchej ho ani ty!“

„Ach, Rodeme, když já nemůžu! Při tom poslouchání se nějak míň bojím. Aspoň vím, co se děje.“

Valba s pochopením přikývl a mrkl na Martina, aby už šel.

Po jejich odchodu položila paní Lahodová rádio na stůl a pustila se do úklidu. Ale rádio náhle ztichlo, a když se po něm ohlédla, s hrůzou zpozorovala, že přijímač, ne větší než citrón, se rozpadl, jako by do něho šlehl neviditelný plamen svářecího přístroje. Žena vyjekla a vyběhla z domu, ale švagra a Rodema už neviděla. A křičet nemohla, hrdlo jí svíral strach.

XXXVI. KAPITOLA

TOUHA PO POMSTĚ

Rodem Valba a Martin Lahoda vyskočili na pohyblivý chodník. Svezli se sotva dvacet nebo třicet metrů, když chodník jako naschvál začal nepochopitelně skřípat. Chvíli šel normálně, pak najednou zpomalil, znovu se rozběhl, zachrčel a zastavil se. Po chvíli se opět pohnul, ale po několika metrech se zastavil už definitivně. Pak se jim zničehonic probořil pod nohama a muži taktak, že v poslední chvílí stačili vyskočit. Valba při skoku dopadl na hranatou obrubu kanálu, dvě tři sekundy na ní balancoval jako akrobat, ale nepodařilo se mu udržet rovnováhu a spadl na betonovou dlažbu starého chodníku.

Lahoda mu pomohl vstát.

„Jsi v pořádku?“

„Zdá se, že ano… Jen loket asi budu mít pochroumaný“

„Vraťme se domů, Rodeme,“ navrhl Lahoda.

„Ne! Teď už ne,“ zlobil se Valba. „Jde do tuhého. Natloukl bych si i druhý loket, kdybych nevěděl, co se děje.“

Vtom Valba druhou rukou sáhl na límec kabátu. Nervózně ohmatával látku, ale vysílačku nenašel. Jako by se vypařila. Uvědomil si, že ztrácí všechno kovové. Lahodovi však nic neřekl, nechtěl ho ještě víc zneklidňovat.

„Musíme se dostat do hudebního studia třeba i po čtyřech,“ rozhodl Valba. „Znáš cestu?“

„Znám.“

„Až tam dojdeme, můžeš se vrátit.“

„Myslíš, že jsem baba?“ ohradil se Martin. „Jenom nechci jít hlavou proti zdi.“

„Je třeba jít proti ní nohama. Hni sebou!“

Vykročili. Město bylo jako po vymření. Mlčky minuli Regiomontanovu ulici a v dálce zahlédli siluetu hvězdoletu. Potom prošli podél školní budovy, proběhli křižovatku na červenou. Tady zjistili, že zelený chodník je neporušený. Naskočili, a když dorazili k rozcestí na devatenáctém kilometru, přestoupili na žlutomodrý chodník. Měli před sebou ještě dva kilometry cesty.

Z chodníku si všímali města. Zaujaly je skupiny lidí, pobíhající kolem starého benzínového auta. Snad je neukradli v muzeu? uvažoval Valba.

Asi tři sta metrů před hudebním studiem rozhlasu se chodník zachvěl a zastavil. Valba a Lahoda z něho vyskočili a zbytek cesty došli pěšky. Stále mlčeli. Jen Lahoda občas zvedl ruku. Zkoumal směr větru, protože si vzpomněl na prášek, kterým vyhrožoval Uránius. Vítr ho roznáší po městě a prášek rozhlodává kov. Co to může být za zkázu?

Tabulku před hudebním studiem někdo přepsal. Namísto textu Hudba pro vesmířany na ní bylo teď napsáno Hudba pro vrahy. Valba ji strhl a hodil do kanálu.

Oba vešli do rozhlasové budovy. Byla prázdná.

„Haló!“ vykřikl Lahoda ze všech sil, když prošel šest místností v přízemí. „Halóóó!“

Ticho.

„Halóóó!“ zakřičel ještě jednou. „Je tu někdo?“

„Nemá to význam, Martine,“ ledově poznamenal Valba.

„Jak to, že nemá?“ vybuchl kometolog. „K čertu, Rodeme, vzpamatuj se! Tys mě sem tahal… Halóóó! Halóóó… Proč se neozvete?“

Lahoda chtěl vyběhnout do prvního poschodí, ale zastavil se, protože proti němu kráčel zavalitý muž. Byl neupravený, z očí mu sálala hrůza. Tváří mu občas zaškubalo. Martin Lahoda v něm poznal hlavního dramaturga hudebního vysílání.

„To vy jste křičel?“ bojácně se ptal příchozí, jako by se bál vlastního hlasu.

„Já, pane Bernarde. Co se tu stalo?“

„Vidíte, zůstal jsem sám. Ostatní odešli. Takový je už osud lodního kapitána.“

„Odešli,“ zamumlal Lahoda. „Pěkná věc, pane Bernarde. Teď, když je třeba zachovat rozvahu, klidně si odejdou.“

„Mají rodiny, tak je to. Pud sebezáchovy je…“

Dramaturg spatřil Valbu a uťal větu v půli. Vykulil oči a civěl na něho jako na přízrak. „Jestli se nemýlím… Jestli se nemýlím, vy jste… pan Valba…“

Valba přikývl.

„Proboha!“ zděšeně zašeptal dramaturg. „Vy jste… vy jste ještě tady? Nešel jste k hvězdoletu?“

„Proč by tam měl jít?“ ptal se Lahoda.

„Neslyšeli jste toho… toho idiota? Aha,“ dramaturg postrčil hodiny, „už jste tam měl být… jděte, prosím vás, jděte, pane Valbo! Stanou se strašné věci, jestli nepřijdete!“

„O čem to mluvíte?“ nechápavě se ptal Valba.

„Jen se neptejte a běžte! Běžte, prosím vás.“

„Pane Bernarde,“ klidně oslovil Lahoda dramaturga. „Nejdřív musíme vědět, co se děje. Jakou výzvu jsme měli slyšet?“

„Co se to jenom stalo?!“ bědoval dramaturg. „Ten chlap nás zničí všechny do jednoho!“

„K čertu, pane Bernarde, nefňukejte tolik a řekněte, oč jde! Přišli jsme sem proto, abychom se dozvěděli, jestli fungují detektory reakcí. Žádnou výzvu jsme neslyšeli a nic nechceme slyšet. Nic od toho blázna, rozumíte? Jenom šílenci naslouchají šílencům. No tak?!“

Drsný Lahodův tón na dramaturga zapůsobil. Trochu se uklidnil. Pohladil si rukou vlasy, těžce vzdychl a posadil se na schod.

„Pan Uránius chce… Chce si s vámi vyřídit jakési účty. Prý vás hodí mezi roboty z vesmíru, kteří mají strašné zbraně. Do ovzduší vypustil kovožravé bakterie, a když nepřijdete, vypustí další… Jen se podívejte, kolik škody už natropil! Aparáty se mi rozsypávají před očima… Řekněte, proč k nám přišli ti proklatí vesmířané? Vždyť to nemohou jistě být lidé, když vymyslili takové svinstvo!“

„Vesmířané za nic nemohou,“ uklidňujícím hlasem řekl Valba.

„Já nevím… já už nic nevím,“ zaúpěl dramaturg.

„Pane Bernarde, hlavu vzhůru,“ povzbudil ho Valba, v němž se probudila nová síla. „Chtěl bych od vás jednu radu… Poslouchejte… jak dlouho trvalo bakteriím, než zničily aparaturu?“

„Nevím, nevím to přesně. Asi hodinu.“

„To je špatné,“ zamračil se Valba a obrátil se k Lahodovi. „Víš, na co myslím?“

Martin se zatvářil nechápavě.

„Na dvě věci, Martine. Na nesmírně vážné věci. Vlastně na tři… Hrome, Uránius je svým způsobem génius i fantastický hlupák. Řekni mi, kolik minut trvá cesta odtud do zoologické zahrady? Samozřejmě pěšky, na chodníky se už nemůžeme spolehnout.“

„Rodeme, prosím tě, mluv jasněji. Co je ti teď do zoologické zahrady? Nezlob se, ale moje nervy… Začínám zuřit!“

„Pane Valbo, jděte už,“ znovu začal dramaturg.

„Nepleťte se do toho, Bernarde, nebo vás shodím ze schodů!“

„Klid, Martine!“ prudce zasáhl Valba. „Jenom žádné rozčilování. Můžete být klidný, pane Bernarde, už jdeme!“

„Myslíš to vážně?“ Martin Lahoda chytil Valbu za kabát. „Uránius tě chce zabít.“

„Vím, ale tady nic nevyřešíme, ani nezjistíme. Půjdeš domů a já jdu za Urániemi“

Lahoda chtě! protestovat, ale Valba na něho nenápadně mrkl a pohledem ukázal na dramaturga. A vskutku, Bernard se zaradoval, jako by se mu ulevilo, když je viděl odcházet.

„Viděl jsi dramaturga?“ zeptal se Valba Lahody, když opouštěli vestibul. „Udělali jsme krok, a hned byl klidnější. Teď musíme udělat další.“

„V pořádku, ale… vyháněl tě na popraviště!“

„Velká slova nám nepomůžou. Neboj se, nejsem zrovna natolik odvážný, abych učinil Urániovi po vůli, ale nejsem ani takový zbabělec, abych se zavřel do sklepa, anebo utíkal z bojiště… Teď ne.“

„Kam vlastně jdem?“

„Do zoologické zahrady.“

„A proč? Zbytečně marníme čas.“

„Ještě jsi nepochopil? Jedno nebezpečí hrozí z kovožravých bakterií, a druhé – také z kovožravých bakterií. Uránius ztratil možnost vyhrožovat nám, protože rádia se rozpadla a nikdo mu nemůže naslouchat, alespoň ne v této oblasti. Ale to není to nejhorší. Bojím se něčeho jiného, Martine. Představ si, že kovožravé bakterie zničily klece a do města se dostanou šelmy. Nemá je co zadržovat.“

Martin Lahoda němě zíral na Valbu. Trhl sebou jenom ve chvíli, když nedaleko zarachotilo zábradlí padajícího mostu, jako by zarvali tygři.

XXXVII. KAPITOLA

ZIPSER UZAVÍRÁ VYŠETŘOVÁNÍ

Komisař Mellek se nervózně motal kolem stolu. Občas nahlédl do zasedačky, kde debatovali novináři, anebo na dveře. Zipser je nějak dlouho pryč, zlobil se, a novinářů se sešlo jako much. Že se nebojí! Město umírá strachy, hlodají je kovožravé bakterie, Uránius Čeká na Valbu, vojsko je bezmocné, protože pole prostorové energie vyslané z vesmírné lodi mu zlikvidovalo zbraně, a oni si přijdou na tiskovou konferenci. Nic naplat, nezaprou se. jejich chlebem je zvědavost, krmí se jí, jako by to byla nejlepší pozemská lahůdka.

Novináři už byli netrpěliví. Cekání na komisařství je unavovalo. Nechtěli se zdržet dlouho, protože všude se něco dělo, na každém kroku se jim nabízely skandály a tragédie.

„No konečně,“ zaradoval se Mellek, když spatřil přicházejícího Zipsera. Ale vzápětí se zamračil, protože Zipser nesl před sebou kytici růží. Kdysi byly určitě krásně sytě červené, ale teď vypadaly jako poškrábané nalakované nehty nějaké manekýnky.

„Tobě přeskočilo,“ uvítal ho komisař.

Zipser se posadil, vytáhl z tašky vázu a zastrčil do ní zvadlé růže. Mellek mezitím zvedl ruku a uklidňoval rozčilené novináře.

„Vážení,“ začal komisař uctivě. „Vím, že není vhodná chvíle na dlouhé řeči. Město vře jako přeplněný kotel, ale… Prosím, utište se… Zdržujete sami sebe… Děkuji… Ale musíme se dozvědět pravdu. Seznámí vás s ní kolega Dariuss. On má podstatnou zásluhu na úspěšném vyřešení zamotaného a politováníhodného případu.“

Nevelká přeplněná místnost zašuměla. Zipser se zvedl ze židle, upravil si kabát a začal vyprávět. Hovořil asi deset minut. Když po některém zajímavém faktu novináři projevili neklid nebo překvapení, Zipser jim dopřál chvilku času na vzájemnou výměnu názorů.

„To je v podstatě všechno,“ uzavřel Zipser svůj monolog. „Snad jsem mluvil nejasně, snad jsem zapomněl na některou příčinnou souvislost, ale… proto jste tu, abyste se ptali. Prosím.“

Vzápětí se zvedla polovina sálu.

Kravál utišil Mellek.

„Bylo by nejlepší, kdybyste nejdřív kladli takové otázky, které by odpovídaly chronologii případu.“

Novináři utichli. Cílevědomější z nich se sami rozhodli udělat si pořádek mezi sebou. Navrhli, aby každý napsal otázku na papír. Když se tak stalo, podali je Mellekovi. Ten je utřídil a pak se jménem novinářů obrátil na Zipsera.

„Proč jste přinesl zvadlé růže? Mají něco symbolizovat?“

Spekulant Mellek, usmál se Zipser.

„Jestli dovolíte, na tuto otázku odpovím později. Má pro mne velký význam a rád bych jí uzavřel naše setkání.“

Spekulant Zipser, usmíval se Mellek.

„Další otázka je trochu nečitelná, ale snad ji vyluštím. Tedy: Říkal jste, pane komisaři, že Levan Kornel se rozhodl Valbu odstranit a zničit už v červenci minulého roku. Našel jste usvědčující materiály o plánu na jeho likvidaci. Neříkal jste však, kdo měl inženýra Valbu zastoupit. Snad Levan Kornel? Anebo Adolf Uránius?“

„Ne. Ani jeden, ani druhý. Vybral si jistého Daubnera, povolného a ctižádostivého úředníka z daňového oddělení.“

„Proč z daňového?“

„Já nejsem Levan Kornel,“ odpověděl Zipser, „abych znal celou pravdu. Na tohle jsme se ho v nemocnici neptali. Ale abych uspokojil vaši zvědavost, prozradím vám svůj předpoklad. Z Prvního družicového města měl vytvořit daňový úřad.“

Sál se zasmál.

„Pokračujem,“ zvýšil hlas Mellek. „Novináře z Doby zajímají detaily kolem přistání vesmířanů. Cituji: Nechápu, jak je možné, že přílet vesmířanů nezpozoroval i někdo jiný, kromě Kornelových podřízených. Jak se k nim dostal Uránius? Jak a proč zajali robota? Jsou tu i další otázky, ale to by už bylo mnoho najednou. Prosím, vyslechněme si odpověď.“

„Vesmířané přistáli v noci. Tak je to zapsáno v Kornelově vysvětlujícím deníku,“ Zipser jím zamával, „a taková je i pravda. Víte však velmi dobře, že oblohu ustavičně brázdí letadla, vrtulníky, raketoplány a rakety, startující na Mars, Měsíc či asteroidy nebo meziplanetární letadla vracející se na Zem. Radarová služba je tedy přetížená. Ale i tak zachytila podezřelé těleso, jenomže nestačila podniknout rozhodnější kroky, protože přistávací manévr hvězdoletu byl nečekaně rychlý. Hvězdolet už stál na Zemi, když se o přistání dozvěděla armáda. Co mohla dělat? Konečně, co by také udělala? Vesmířané, jak víme…“

„O hvězdoletu by se nedozvěděl Kornel a ve městě by byl klid,“ vykřikl kterýsi novinář. Sál mu mohutně tleskal.

„Ale, ale, pánové!“ uklidňoval novináře Mellek.

„Jenom nech, ať se vybouří,“ pošeptal mu Zipser. Potom zvýšil hlas: „Zazněla správná připomínka. Ale kdo se dnes dozví, zda právě někdo z vojenských kruhů neupozornil na hvězdolet Kornela?“

Novináři ztichli.

„To je, prosím, jenom má hypotéza. Mohl na něj upozornit kdokoli, anebo ho zahlédl Kornel sám. Detaily této otázky zatím neznáme ani my. Fakt však je, že Kornelův sekretář Uránius se dozvěděl o příletu vesmířanů, vzbudil Kornela a začali spolu úřadovat. Jestli se někdo dozvěděl o vesmířanech dřív, snad se bál k hvězdoletu přiblížit. Ne však Levan Kornel a Adolf Uránius. K vesmírnému korábu je hnala zvědavost a pravděpodobně i pochybnost. Ale přesvědčili se, že konstrukce rakety je netypická a čekali, co se bude dít. Z rakety vystoupil řečový kontaktní robot. Pouze slabikoval, ale i tak se mu dalo rozumět. Od robota se museli dozvědět něco vážného, když ho tajně přenesli do úřadu.“

„Tušíte, pane komisaři, co se dozvěděli?“ nezapřel se jeden z novinářů.

„Ano. Dozvěděli se, že v hvězdoletu jsou děti, které utekly rodičům z rodné planety.“

Sál znovu ožil, ale po Zipserově prosebném posunku utichl.

„Jejich planeta je také zamořená exhaláty, hlukem, smogem a tak dál. Vesmířané doufali, že Země je čistá, bez exhalátů, tichá a klidná, že na Zemi najdou ráj klidu a čistoty. Ale zklamali se.“

„Proč Kornel a Uránius neobsadili planetu hned tehdy?“ neovládl se jeden z novinářů. „Měli přece jedinečnou příležitost?“

„Jak vyplývá z Kornelova deníku, rozhodlo o tom víc příčin. Nejdříve tu byl moment překvapení, a pak i strach. Vždyť ještě neznali technické vybavení vesmířanů, kteří se dorozumívají s roboty řečí, připomínající hudbu či ptačí švitoření. Pravda, je to jenom kybernetická řeč. Náš jazyk zprvu ovládali jenom dva speciální řečoví a kontaktní roboti, jednoho z nich Kornel s Urániem zajali, a když ho vyslechli v závětří kanceláře, rozhodli se pro krádež ptáků. Sledovali tím dva cíle: Buď se jim akce stoprocentně podaří a oni se zmocní hvězdoletu, anebo se jim vydaří jenom částečně a vesmířané s nimi odmítnou spolupracovat. V tom případě zničí inženýra Valbu. Zdlouhavá žabomyší válka s družicovým městem je už omrzela.

Další noci plán uskutečnili. Na krádeži se zúčastnili: Struga, jeho syn Eugen Bachman, vesmířan Uvaiko a tři roboti. Protože Uvaika rušil rachot ventilátorů, strážný robot je zlikvidoval.“

„Jakou úlohu hrál v tomto případě chovatel Raymund Hansen?“ přečetl komisař další otázku.

„Skromnou. Struga s Bachmanem ho přinutili předat bufet a vzápětí ho ukryli v hotelu. Když jsme začali tušit, že Hansen je jenom vedlejší stopa, Struga uspal chovatele drogou a na Kornelův příkaz ho převezl do raketotaxi družicového města, aby vzrostlo podezření proti Valbovi. Bohužel dávka uspávacích prostředků byla příliš velká a chovatel zemřel.“

„Kdo ztloukl Valenta Huntera, a proč?“

„No, Hunter náhodou padl v parku na robota, který hledal Uvaika. Vesmířan se ztratil při krádeži ptáků. Snad ve svém mozku vesmířana vytušil, že něco není v pořádku a že darovaní ptáci jsou kradení. Ztráta chlapce důkladně zmátla Kornela i Uránia. Začali ho hledat. Protože se ztratil v zoologické zahradě, předpokládali, že správce Lahoda o něm bude něco vědět, nebo ho ukrývá přímo v domě. Proto Kornel navštívil byt Lahodových, proto Ivana Lahodu ustavičně sledoval Uránius.“

„A co hudební soutěž?“ ozval se další novinář.

„Podvod, krycí manévr, pohádka pro veřejnost,“ klidně odpověděl Zipser. „Stačí?“

„Stačí,“ ozval se novinář, který nejčastěji zdvíhal ruku. „Ale neodpověděl jste mi na otázku, proč ztloukli Huntera? A kdo to udělal?“

„Ano, ano… Hunter se s robotem spřátelil. Robot měl najít Uvaika. Nenašel ho a bez něho si netroufal vrátit se do hvězdoletu, proto se chtěl zničit. V té chvíli robot podal ruku prvnímu přátelskému a lidskému člověku, kterého potkal, a začal ho vléct do hvězdoletu. Oba zastavili strážní. Ti dali Hunterovi poučení, aby víc nestrkal prsty do vosího hnízda. S robotem vstoupil do hvězdoletu Uránius.“

„Jak je to možné?“ udiveně vykřikl novinář. „Robot se chtěl zničit, lidská ochota a dobrota ho zachránila, a najednou poslouchal Uránia, o němž nepadlo jediné dobré slovo. Tomu nerozumím.“

„Snad se Uránius tvářil mile, byl jako med, milejší než Hunter… Opakuji,“ zdůraznil Zipser, „ani nám nejsou známy všechny podrobnosti. Levana Kornela jsme vyslýchali jenom krátce a Hunter, který je v nemocnici, odmítl vypovídat. Uránius nás zatím do hvězdoletu nepozval.“

Část novinářů se zasmála.

„Mohu pokračovat?“ zeptal se Mellek novinářské elity. „Čtu další otázku. Proč roboti stříleli do strážných?“

„Chtěli se dostat ven. Chtěli najít Uvaika. Cítili, že jsou obklíčeni.“

„Mohli přece využít svého technického potenciálu!“ odporoval Zipserovi další novinář.

„Souhlasím, mohli,“ přisvědčil Zipser, „ale nevyužili ho. Důvod neznám. No, představte si, že se nacházíte na cizí planetě a místo přátelství přinesete nepřátelství, místo lásky nenávist. Umíte si to představit?“

„Ale teď svého potenciálu zneužívají,“ vyskočil novinář ze zadní řady. „Zablokovali činnost atomových elektráren, pustili na nás kovožravé bakterie, ničí nás silovými poli prostorové energie.“

„Oni ne,“ Zipser zachoval klid, „ale Uránius. Jestliže mu uvěřili, že všechno, co jim přikazuje, má sloužit vesmířanům i Zemi, neměl problémy.“

Novináři vzrušeně debatovali, ale Mellek si jich nevšímal. Právě spatřil ve dveřích Celinského, který jistě nepřišel počítat novináře. Něco měl na srdci. Proto komisař rychle přečetl další otázku.

„Novinář z Tempa se ptá na podrobnosti zadržování robota u Kornela. Proč se demontoval? Proč zničil zařízení místnosti?“

„Robot chtěl odejít, chtěl být u svých. Kornel ho věznil jako rukojmího. Robot zpočátku ochotně informoval pozemšťany o všech podrobnostech hvězdoletu a životě v něm, o technickém vybavení a podobně. Později odhalil úmysly pozemšťanů a vzepřel se jim. Kornel si ho udobřil kyticí růží, touhle. Prý všechno, co robot prozradí, bude v zájmu rozšíření dalších květů na Zemi. Zní to jako v pohádce, ale jestli vám lžu, klame i Kornel svůj deník. Roboti a vesmířané k nám přiletěli v naději, že najdou dostatek květů, čistého vzduchu, ptačího zpěvu…“

Zipser počkal, až ruch v sále ztichne. Potom pokračoval:

„Robot měl dostatek inteligence, aby se dovtípil, že lidé kolem něho nejsou ti praví. Ačkoli to byl pouhý stroj, styděl se za prozrazení důležitých údajů. Ve vhodné chvíli zdemoloval místnost. Stačilo mu na to sedmadvacet výstřelů. Tolik bylo totiž jamek ve stěně. Robot je musel označit, protože to mu přikazovaly paměťové buňky. Potom se v zoufalství rozebral. Zachoval se statečně, neboť by mu bylo stačilo vyjmout pouzdro s kovožravými bakteriemi. Byly by ho zničily úplně, ale zároveň by byly natropily mnoho dalších škod.

„Kdy, v kterém okamžiku vyšetřování jste se zaměřili na Kornela?“ četl komisař další otázku. Posunky se už stačil dohovořit s Celinským, který mu skutečně chtěl něco oznámit. Pohybem paže ho pozval ke stolu. Potom pokračoval: „Na tuto otázku mohu odpovědět i já. Kolega Zipser začal podezírat Kornela ve chvíli, kdy ho inženýr Valba upozornil na falšované objednávky v Howardově továrně. Další otázka se týkala Kornelova charakteru. Co na ni odpovědět? My nejsme specialisté na posudky a charakteristiky. Všímáme si jenom faktů. Levan Kornel je rozporná osobnost. Víte už, že ho Adolf Uránius vydíral pomocí léků? Ze šéfa se stal podřízený. Bouřil se proti zlu. ale neměl na to dost sil. Žil v exhalátovém prostředí s nadbytkem olova. Vím jenom, že kromě plic měl značně poškozený i mozek. Stal se z něho rozpolcený člověk se silnějším a vlivnějším horším já. Jednou byl nerozhodný, jindy až zuřivě činorodý. O jeho zdravotním stavu by vám víc řekl doktor Jaferet, který Levaria Kornela ošetřuje.“

Mellek už nemínil mluvit dál. Využil ruchu mezi novináři, přečetl si krátkou větu, kterou mu Celinský napsal na lístek, a zkoumavě se na něho zadíval. Celinský vážně přikývl.

„Co nejvíc to tady urychli,“ pošeptal komisař Zipserovi a podal mu zbylé otázky. „Kornel utekl z nemocnice!“

„Nějaké nové zprávy?“ ozvali se novináři, kteří postřehli neklid ve tvářích detektivů.

„Nic zvláštního,“ nutil se Zipser ke klidu, i když by byl nejradši hned přerušil tiskovou konferenci. Kdyby však novinářům řekl pravdu, hnali by se za Mellekem jako chvost za kometou. „Budeme pokračovat,“ Zipser se přehraboval v otázkách. „Jeden z vás se ptá, je-li pravda, že k Zemi letí raketa z Marsu, aby její členové odstranili Uránia z hvězdoletu. No uvažujte! Mars je od nás moc daleko, ne?“ Vybral si další otázku: „Někoho z vás zajímá. proč Kornel nahnal lidi před hvězdolet. Pojišťoval se. Demonstranti postrašili vesmířany a Kornel získal souhlas k ochraně hvězdoletu před zvědavou veřejností. Získal ho trikem a provokací. Chtěl mít hvězdolet pod kontrolou. Veřejnosti a oficiálním místům namluvil, že hvězdolet je nutno chránit před chaosem a dotěrnými nadšenci.“

Zipser přerušil monolog a dlaní si utřel zpocené čelo. Sáh! po sklence, napil se vody a pokračoval.

„Demonstranty jsme pečlivě vyšetřovali, protože jejich pohnutky se nám zdály divné. Neměli jsme však ani jediný důkaz o špatných úmyslech. Vyšetřování jsme nedokončili, protože Kornel za ně intervenoval. Při dalším vyšetřování nám však tento moment dost pomohl. Působil totiž jako slabé světélko, za kterým jsme museli jít spíš naslepo, ale ne zbytečně.“

„Víte, co mi vrtá hlavou, pane Zipsere?“ ohlásil se další novinář. „Nechápu, proč byl Kornel tak závislý na Urániovi. Já bych se vyhnul vydírání a obstaral si sám nové léky.“

„Správně! Taky si to myslím,“ ozvalo se najednou několik novinářů.

„Odpověď se dozvíte až při setkání s Levanem Kornelem nebo s jeho podařeným sekretářem.“

Zipser se snažil tiskovou konferenci ukončit. Přemýšlel, co teď asi dělá Mellek s Celinským. A co Kornel? Kde je? Kam a proč utekl?

„Řekněte nám svůj názor,“ dotíral novinář.

„Kornel žil sám jako poustevník. Potřeboval někoho vedle sebe. Uránius mu vyhovoval. Snad v něm našel vlastní mládí, proto na něm lpěl. Možná se dal léky vydírat záměrně, nacházel v tom sám pro sebe omluvu. Cítil se unavený a určitě mu vyhovovalo, že iniciativu převzal Uránius. Ale to se už pohybujeme v oblasti hypotéz. Pánové, rád bych uzavřel…“

Novináři se vzbouřili. Volali, překřikovali se, mávali zápisníky, mikrofony, kamerami a fotoaparáty. Ještě se případu nenasytili. Bažili po každé podrobnosti, maličkosti. Chtěli vědět všechno, co nejvíc detailů.

„Našel se Uvaiko?“

„Kde ho najdem?“

„Podařilo se zachránit ptáky?“

„Opravdu žijí?“

„Hrome, na ty zapomněli!“

„A kde je Kornel?“

„Našil jste i originál jeho projevu?“

„Proč jste nám nic neřekl o tajemné kostce ve stanu?“

„Jaká kostka? Nic jsem neslyšel…“

„Ne? Robot ji přinesl jako poselství. Naznačil jí. že hledají Uvaika.“

Zipser se jen mlčky chytil za hlavu. Už neměl trpělivost mluvit dál. Myslel na Kornelův útěk z nemocnice. Nakonec se rozhodl. Přitáhl k sobě vázu s květinami a vstal.

„Mám neodkladné povinnosti, a ani vás už nechci zdržovat. Město je v pohybu a venku nás určitě čekají další zajímavé věci.“ Zipser vložil do hlasu vážnost a rozhodnost. „Věřte mi, dál už hovořit nemohu, unavuje mě to víc než vyšetřování…“

Napětí v sále povolilo.

„Pokud jsem něco neřekl já, řeknou vám to fotografie,“ Zipser otevřel aktovku a vytáhl z ní barevné snímky. „Je jich dost, stačí pro všechny noviny. Jsou to snímky Kornelovy kanceláře a jeho deníku. A nakonec…“

Zipser větu nedokončil. Novináři se houfně nahrnuli ke stolu a chňapali z hromady fotografie… Zipser využil chaosu a nenápadně opustil zasedačku. Mrzelo ho, že nestačil povědět nejdůležitější myšlenku. Představoval si, že zvedne růže nad hlavu a bez patosu, prostě, třeba třesoucím se hlasem řekne:

„Tohle jsou vesmířané,“ ukáže na zvadlé listy, „a tohle, my,“ ukáže na trny.

XXXVIII. KAPITOLA

PĚNKAVA TŘEPETAJÍCÍ KŘÍDLY

Rodema Valbu vskutku nepotěšila novina, kterou se dozvěděl v nemocnici. Ze zoologické zahrady pospíchal jako splašený. Martin ho cestou nejednou prosil, aby si šetřili síly na důležitější události, které nepochybně nastanou – a najednou se dovídá, že Levan Kornel zmizel.

„Po celou dobu poslouchal rozhlas,“ vysvětloval doktor Jaferet. „Cítil se už poměrně dobře. Funkční testy to potvrdily. Dýchalo– se mu lehce, mysl měl jasnou, usmíval se, upřímně ho mrzelo, co se stalo, a docela rozumně vysvětlil, jak ho sekretář zneužíval. Já pacienty nehlídám, a pokud nejde o mimořádný případ, nehlídají je ani sestřičky. Byla tu policie, zajímala se o něho, ale když jsem je ujistil, že jeho zdravotní stav vylučuje útěk, odešli s připomínkou, abychom zamykali pokoj. Stalo se. Ale přede dvěma hodinami vešla do pokoje sestřička a on vyběhl, zamkl ji a utekl. Volal jsem policii, přišel komisař Mellek, vyslechl mě a…,“ Jaferet rozhodil ruce, „víc nevím.“

„No nic,“ zamyslel se Valba, „pokusím se udělat něco jiného… Potřeboval bych mluvit s Uvaikem.“

„Vyloučeno,“ protestoval primář. „Chlapec spí. Konečně spí normálním, zdravým spánkem! Zotavuje se.“

„Promluvit si znamená v tomto případě poprosit ho, aby nám aspoň zhruba načrtl plán hvězdoletu. Rozhodl jsem se, že tam zajdu, ale musím přece vědět, do čeho jdu.“

„Vím, co máte na mysli, pane inženýre, ale nemohu riskovat,“ trval na svém Jaferet.

„Anebo Uvaika odneseme na nosítkách,“ přesvědčoval primáře i Martin Lahoda. „Když ho uvidí roboti a jeho přátelé, Uránius nebude mít šanci. Čekají ho, hledají. On jediný je muže přesvědčit.“

„Pane Lahodo,“ bránil se Jaferet, „jistě víte, co je to lékařská etika. Uvaikův stav je stále ještě kritický. Vyslechl Urániovy výstrahy a od té chvíle ho už nic nezajímá. Ani se nepohne. Někdy si myslím, že chce zemřít.“

„Jde o mnoho,“ nenechal se Lahoda odbýt. „O celý svět. Jestli ten šílenec…“

„Lituji,“ rozhodně odmítl Jaferet. „Udělám cokoli, ale zneužívat Uvaika nedovolím. A pochybuji, že by vám v něčem pomohl. Potřebujete-li mou pomoc, prosím, vezměte mě s sebou do hvězdoletu.“

„To nemá smysl.“

„Tři pruty jdou tíž zlomit než dva.“ usmál se Jaferet. „O tom vypráví stará pověst. Zákon logiky. A v nemocnici mám dost zástupců.“

„Je to riziko,“ připomněl Valba.

„Těším se na ně,“ z Jaferetových úst sálala upřímnost. „Jsem už něco jako inventář nemocnice. Teď se mi nabízí příležitost odpoutat se od ní.“ Primář si začal rozpínat plášť. „Promiňte, hned se vrátím.“

Jaferet vešel do sousední místnosti. Dveře za sebou pouze přivřel, a tak Lahoda s Valbou nechtě vyslechli, jak doktor zvedá telefon a loučí se s ženou a dětmi. Po chvíli se vrátil. Bez pláště vypadal změněný. Jiný. Jako oloupané jablko.

Cestou rozmlouvali o běžných věcech, nejvíc o družicovém městě. Doktor na ně zavedl řeč záměrně, aby se duševně uvolnili a přišli na jiné myšlenky. Popichoval Valbu a Lahodu rozmarnými poznámkami a jeho slovní injekce na ně měly blahodárný vliv. Ale jen k lavičkám pod ozónovou fontánou.

Tam našli Levana Kornela. Ležel na lavičce a masíroval si nohy. Když spatřil příchozí, vstal, udělal krok a svalil se zpátky na lavičku. Doktor k němu přiskočil a pomohl mu posadit se. Zkroušený Levan Kornel se omlouval:

„On… on mě přemluvil. Sebral mi léky a zakázal navštěvovat nemocnici. Pronásledoval mě, zničil, zhanobil mou pověst“

„Potřebujeme vaši pomoc, pane Kornele,“ doktor Jaferet si přisedl na lavičku. „Teď nás nezajímá nic jiného. Byl jste ve hvězdoletu?“

„Byl, ale jen chvilku… Uránius mě vyhnal… Zabránil mi…“

„Mluvte pomalu a tišeji. A klidně seďte, pane Kornele. Existuje nějaká možnost, jak se tam dostat nepozorovaně?“

„Nevím, pochybuji… Mají tři druhy robotů… Ale někteří jsou velmi nebezpeční. Vypadají jako ježci… Ti nikdy nevycházejí ven. Dohlížejí a kontrolují život v hvězdoletu.“

„Chceme se stůj co stůj doptat dovnitř.“

„Nedostanete se!“

„Uránius se tam dostal!“ vmísil se do hovoru Martir. Lahoda. „My se tam musíme dostat také. Uránius chce dát Rodema… pana Valbu odstranit.“

„Slyšel jsem… Adolf je jako ďábel,“ procedil skrz zuby Kornel. Potom se opřel o lokty a namáhavě vstal. Prosebně pohlédl na primáře. „Půjdu tam sám. Už se cítím dost dobře… Snad se mi podaří Adolfa oklamat. Taky proto jsem utekl. Ale nohy… nohy mě neposlouchaly.“

Jaferet chvilku uvažoval.

„Půjdeme spolu,“ prohlásil rozhodně. „Pomůže vám… Chyťte ho, pane Lahodo,“ obrátil se Jaferet ke kometologovi, protože si všiml, že Valba hledí na Kornela s odporem.

„Adolf nezná žerty,“ spíš vzdychl, než promluvil Levan Kornel, když se ocitl mezi dvěma muži a ruce položil na jejich ramena.

„Ani my neznáme žerty,“ mrkl Jaferet na Valbu. „No co, můžete jít?“

Kornel přikývl.

„Tak musíte s námi držet vojenský krok. Zpěv se povoluje…“

Ale nikomu nebylo do zpěvu.

Stmívalo se. Hlavní město bylo tišší než jindy, ještě včera večer se čas od času mihla na ulici postava pospíchajícího chodce. Teď zely ulice a náměstí prázdnotou.

„Tahle situace má přece jenom aspoň nějakou výhodu,“ utrousil cestou doktor Jaferet. „Továrny nepracují a vzduch je hned čistší. Hm, dnes jsme neměli poprvé zasedání protismogové komise.“

Jaferetovi nikdo neodpovídal. Mysl jim zaměstnávaly jiné myšlenky. Soustřeďovali se.

Cesta jim ubíhala pomalu. Kousek se sice vezli na fialovém pohyblivém chodníku, ale už u Stadiónu her z něho museli zase sestoupit, protože ho nahlodaly kovožravé bakterie. Před budovou Výzkumu dětských géniů zůstal z pohyblivého chodníku jenom dlouhý pás prachu a rzi.

Zpoza umělých stromů Bílého arboreta najednou vykoukl třpytivý hrot korábu vesmířanů. Kolem vonělo zažloutlé listí jakýchsi živých jihoamerických keříků, které přivezl z Ohňové země ještě Nici Matta. Exhaláty zkrátily léto. popohnaly podzim a listí vesele šustilo pod nohama To šustění zmírňovalo napjatou atmosféru. Opadalé listí jako by zpívalo! I já umím zkrášlit a zpříjemnit život

„Počkejte tu na mě,“ zastavil Valba své společníky v přítmí stromů..Zajdu tam sám.“

„Teď není vhodné hrát si na hrdiny,“ rázně protestoval

Kornel. „Půjdeme všichni… Musíme jít všichni. Aspoň Adolfa trochu popleteme. Nepředvídané situace ho dokáži pořádně zaskočit.“

Valba se zahleděl na Kornela. Zkoumal ho očima i sluchem. Byl rád, že Kornel chce odčinit staré hříchy, ale v koutku duše stále ještě pochyboval o jeho upřímnosti. Byl ostražitý: Co když má Kornel za lubem další podlost?

„Pospěš, Rodeme!“ poháněl váhajícího Valbu Martin Lahoda. „Za chvilku se úplně setmí.“

.Tma by se nám hodila,“ suše poznamenal Kornel, „ale čas nás tísní. V noci je Adolf ve svém živlu.“

„Radši ho nepřipomínejte!“ čertil se Lahoda.

„Pravděpodobně vymýšlí nějaké překvapivé novinky,“ poznamenal Jaferet. „Hm, neohlásil se už od poledne. Tak dlouhou přestávku ještě neměl.“

„Ano,“ přisvědčil Valba a vykročil. Ostatní za ním.

Náhle se obloha rozjasnila. Skrze chuchvalce mraků proniklo na Zemi světlo z družicového města. Široké zrcadlové vějíře kolem satelitu odrážely sluneční paprsky a zdravily tím Zemi. Valba se spokojeně zadíval do dálky. Vzpomněl si na své lidi, na velkou rodinu Sateliťanů… Děti se dívají na pohádky o meteorech, kybernetici hrají basketbal, biologové trápí počítače u šachových partií, montéři čistí vnější ochranné kryty, hvězdáři vyhodnocují výsledky pozorování, kuchaři připravují snídaně…

„Nekoukej na Satelit, radši se koukej na cestu,“ smýkl Valbou Lahoda

Valba se zarazil.

„Vzmuž se, Rodeme!“ zlostně zašeptal Lahoda. Potom konejšivě dodal:

„Musíš se soustředit.“

„Ano, ovšem,“ přisvědčil Valba a vykročil za Kornelem.

Konečně dorazili k hvězdoletu. Zblízka vypadal jako gigantická zaoceánská loď postavená vertikálně. Kovové stěny měl odřené, sem tam bylo možno spatřit drobnou jizvu po mikrometeoritech.

Valba se opatrně dotkl kovového trupu hvězdoletu. Na prstech mu zůstal prach.

„Kovožravé bakterie,“ zašeptal s hrůzou. „Napadly vlastní loď… Je to možné?“

„Asi je,“ přisvědčil Lahoda a zahleděl se na podlouhlý žlábek ve stěně hvězdoletu. „Usazují se tam, kde je poškozený nátěr.“

„Hm, to může vysvětlit i Uvaikovu apatii,“ uvažoval doktor Jaferet. „Při Urániově vysílání se musel dozvědět i o kovožravých bakteriích, či jak jim říkáte. Hrome, můžou se vesmířané vůbec vrátit domů?“

Kornel mlčel, Valba pokrčil rameny. Jenom Lahoda přerušil tísnivé ticho.

„Co myslíte, proč nás Uránius nevítá?“

„A co jste čekali?“ ptal se doktor.

„Roboty. Čekal jsem, že nás uvítají střelbou.“

„Vysvětleni je možná tady,“ řekl Valba zamyšleně a znovu ukázal na tmavou skvrnu na prstě.

Kornel mezitím vystoupil na žebřík. Za ním vystoupili i ostatní.

„Musíte se šetřit,“ upozorňoval Kornela Jaferet. „Nespěchejte.“

„Až budu nahoře,“ odsekl Kornel a dál šplhal po příčkách jako mladík.

Valbovi se Kornelův spěch nezdál, a proto pospíchal za ním.

„Jsme na místě,“ vydechl Kornel, když vstoupil na úzkou plošinu, která se nacházela asi ve čtvrtině hvězdoletu. „Tady někde by měl být vchod.“

„Jestli dovolíte, budu ho hledat.“

„Prosím, pane prezidente,“ Kornel se přitiskl k tělesu hvězdoletu a uvolnil Valbovi cestu.

Kornelovo pohotové gesto Valbu překvapilo. Nečekal je. Bez rozmýšlení se však protáhl kolem Kornela a pomalu začal postupovat po obvodu plošiny. Opatrně ohmatával stěnu vesmírného korábu, protože přítmí dělalo z prstů nejspolehlivější oči. Asi po pěti metrech se obrátil dozadu a zašeptal:

„Je tu jakási štěrbina.“

Valba počkal, dokud se Kornel, Jaferet a Lahoda neposunou blíž k němu. Teprve potom se rozhodl, že vstoupí do štěrbiny. Nečekaně v ní něco zašramotilo.

Ze štěrbiny vylétl poplašený pták!

„Pěnkava!“ zhrozil se Lahoda, když ptáček přefrnknul kolem. „No tohle!“

Valba se ani nepohnul. Ruku si tiskl k hrudi, z níž mu div nevyskočilo prudce bušící srdce. Když se trochu uklidnil, udělal krok vpřed. Potom druhý… třetí…

Po dalších dvou krocích se ocitl před poklopem. Nebyl zavřený, protože štěrbinou mezi rámem a okrajem poklopu pronikalo žlutozelené světlo. Valba se plnou silou o poklop opřel.

Dveře se tiše otevřely.

„Konečně jste přišel, pane Valbo,“ ozval se smutný hlas Adolfa Uránia. „Ale pozdě… Bohužel pozdě… Velmi lituji… Lituji, že jsem nemohl…“

Uránius zmlkl, selhal mu hlas. Seděl na podlaze, opřený o pult s řídicí aparaturou hvězdoletu. Pravděpodobně to byla náhradní aparatura.

Kornelův sekretář vypadal jako hromádka neštěstí. Tvář měl poškrábanou a zkrvavenou, ruce, které si tiskl ke spánkům, vypadaly ještě hůř. Pod roztrhanou košilí mu bylo vidět krvavé šrámy. Nepořádek kolem ještě stupňoval nepříjemný dojem. Všude se povaloval šrot z demontovaných robotů.

„Hotová pohroma,“ žasl doktor Jaferet. Pak v sobě nezapřel lékaře a obrátil se k Urániovi. „Kdo vás tak zřídil?“

„Celý svět mi ležel u nohou,“ sklonil hlavu Uránius, „celý svět!… Mohl jsem z vás nadělat mrtvoly, hehe, hromádky rezu, stíny na zdech. Mohl jsem…“

Uránius se rozvzlykal a hlavu vtáhl ještě hlouběji mezi ramena.

„Rozumíte tomu?“ obrátil se doktor k Lahodovi a Valbovi.

Namísto odpovědi se ozvalo zatřepání křídel. Zleva, zpod pootevřených dveří vyletěly dvě pěnkavy.

XXXIX. KAPITOLA

PTÁCI JSOU SILNÉJŠÍ NEŽ ZBRANĚ

„No konečně,“ přivítal příchozí Ivan Lahoda, a přemáhaje bolest, začal vstávat z postele. „Už jsem si myslel, že zanedbávání pacienta patří k léčebné kúře. jak se máte?“

„Dobře, táto,“ vykřikl Patrik a rozběhl se k posteli.

Inženýr Valba a doktor Jaferet stáli opodál. Dojímavé uvítání je rozveselilo:

Jaferetovi už úsměv ani neslušel, protože práce, které se věnoval s nesmírnou vervou, celodenní strádání a ustavičný zápas o štěstí jiných, mu kdysi hladkou tvář změnily ve směsici vrásek, které vypadaly důstojně, jen když byl zachmuřený.

Jakmile Valba zahlédl tenhle zajímavý rozpor na Jaferetově tváři, přestal se usmívat.

„A co je tobě?“ ptal se Valby Ivan Lahoda.

„Nic,“ stroze odpověděl Valba. Pak s lehce lítostivým úsměvem upřímně dodal:

„Odpočívám.“

„Správně, Rodeme. V posledních dnech jste toho prožili ažaž. Vidíš, a já jsem tady jenom nečinně polehával. Kdybych aspoň věděl, co je s ptáky.“

„Tobě to ještě neřekli?“ překvapeně se ozvala paní Lahodová.

„A kdo mi měl co říct?! Sestřička nemluví jinak než ano, ne, na shledanou, později, a tak kolem dokola. Co se vlastně stalo?“

„Ivane… vždyť… víš, že živí ptáci zachránili Zemi! Celé lidstvo!“

Ivan Lahoda jako omráčený hleděl na manželku. Nepoznával ji. Radostně se smála a poskakovala kolem postele jako při tanci.

„Nelžu ti,“ přitulila se k němu. „Ptáci znemožnili Urániovi…“

„Co to vykládáš? Pověz mi, jsou naživu?

„Ovšemže jsou naživu.“

„Kde byli?“

„Přece ve hvězdoletu!“

„Jak je to možné? Děláš si ze mě blázny?“

„Pomalu, paní Lahodová,“ zasáhl do překotného rozhovoru primář. „Snad bude nejlepší, když vašemu manželovi vysvětlí celou věc bratr. Nebo pan inženýr.“

„Martine!“ obrátil se Ivan Lahoda na bratra. „Prosím tě, netrap mě a povídej. Co se vlastně stalo?“

„Nikdo tě přece netýrá,“ Martin obdařil bratra skoupým úsměvem. „Jenom jsme na tebe nechtěli jít tak zhurta.“

„Odpusť, že jsem se neudržela,“ omlouvala se paní Lahodová. „Radši jsem si měla ukousnout jazyk.“

„Nic se nestalo, aspoň se dřív dozvěděl příjemné zprávy.“

„Proboha, lidi,“ čertil se Ivan Lahoda. „Namouduši, vy mě schválně napínáte! Tak už mluvte, prosím vás!“

„Člověku se už o celé věci ani povídat nechce,“ vzdychl si Valba a na okamžik se zahleděl kamsi do daleka. Vzpomínal na nejhorší chvíle svého života. Události posledních dnů by nejraději vymazal z paměti.

Ivan Lahoda jako by uhodl Valbovy myšlenky.

„Nemusíš mi říkat všechno,“ krotil svou zvědavost. „Mnoho věcí se jistě dočtu v novinách. Pověz mi jenom to, co v nich zatím není.“

„No,“ Valba se opřel o stěnu a přehodil si nohu přes nohu, „na počátku konce byla hudba… Pravděpodobně Martinova svita. Malí vesmířané ji poslouchali s takovým zaujetím, že zapomněli na celý svět. Úplně se hudbě oddali. Snad v ní pluli nebo co… Možná že znáš ten krásný pocit, když se tě dotkne silná hudební myšlenka a tobě najednou život přestává stačit, chtěl bys mít tisíc životů, gigantické tělo a v něm milióny nervů, které by ti umožnily vnímat celou tu nádheru.“

„Znám,“ nadšeně přisvědčil Ivan Lahoda. „Právě proto jsem si oblíbil ptáky. Jsou silnější než zbraně.“

„Výborně! Tak to bylo i s vesmířany a jejich roboty. Nechtěli už hudbu jenom poslouchat, chtěli ji prožít, vidět, najít místo, odkud přichází. Chtěli vidět tvůrce i nástroje. Záviděli Uvaikovi, jedinému z nich, který zůstal venku. Vesmířané proto chtěli z hvězdoletu vyjít. Uránius je však nepustil. Nemohl si to dovolit, protože roboti by odešli s nimi, aby je chránili. Věděli to, co nevěděli malí vesmířané, že venku je právě tak nezdravé prostředí, nečistý vzduch a ohlušující hluk jako u nich doma na rodné planetě. Roboti přesvědčovali vesmířany, aby v zájmu svého zdraví zůstali v hvězdoletu, ale ti se nenechali přesvědčit. Tvrdili, že to nemůže být pravda, protože jaká je hudba, taková musí být i planeta. Roboti ustoupili, bylo třeba hledat ztraceného Uvaika, bez něhož nesměli odletět. Vtom zasáhl Uránius. Bez robotů – vlastně vykonavatelů své moci – by byl ztracený, proto začal jednat. Nejdřív jemně, pak ostřeji a nemilosrdněji. Asi dva roboti zareagovali na vetřelcovo jednání po svém a demontovali se. Malí vesmířané se pustili do Uránia a začali ho vyhánět z hvězdoletu. Uránius se bránil údery, a tak ho chlapci vlákali do pasti, přesněji do sousední místnosti, kde byli zavření ptáci. Uránius podcenil situaci a v touze po rychlé pomstě vypustil ptáky z klecí. Ale vesmířané se včas ukryli, znali všechna zákoutí hvězdoletu a…“

„Proboha,“ vykřikl Ivan Lahoda, „snad nechceš říct, že Uránius ptáky pobil?“

Valba se trpce usmál.

„Naopak. Ptáci jsou lepší než zbraně. Sám jsi to povídal.“

„Cože? Snad… oni jeho?“

„No,“ Valba upřel pohled na vylekaného správce, „ne docela. Uránius se včas dovtípil, jak se jich zbavit, a pustil je ven. I tak ho pořádně zřídili.“

„Rodeme! Když ptáci vyletěli ven, všichni zahynou!“

„Neboj se, nic se jim nestane,“ uklidňoval bratra Martin.

„Jak můžeš tak mluvit? Udusí se! Bez kyslíkových…“

„Ivane, prosím tě, už přestaň,“ zasáhla do rozhovoru paní Lahodová. „Ty se už nikdy nezměníš! Ptáci jsou ti přednější než my!“

„To ne, ale…,“ zarazil se Ivan Lahoda, „musíme něco udělat.“

„Už se stalo,“ poznamenal Valba. „Buď trpělivý, ještě nevíš všechno.“

„Všechno, všechno! Jak mě mohou zajímat druhořadé…“

„Vydrž, Ivane. Uránius nás chtěl odstranit,“ vážně ho přerušil Valba. „Naštěstí už neměl čas důkladně se připravit na náš příchod do hvězdoletu a kapituloval.“

„Rodeme, netrap mě ještě víc.“

„Nikdo tě netrápí. Chtěli jsme tě potěšit tím, že tu jsme. že žijeme. A pak,“ Valba se zadíval oknem ven, „hvězdolet napadly kovožravé bakterie. Ty jsou teď nejlepšími pomocníky tvých ptáků,“ Valba se prudce obrátil k Lahodovi. „Nehněvej se, Ivane, ale někdy si myslím, že místo mozku máš v hlavě ptačí hnízdo. Zkus jednou uvažovat jako člověk, a ne jako zoolog.“

„Poprvé tě vidím rozzlobeného,“ podivil se Ivan Lahoda „No dobrá, nevidím však souvislost mezi ptáky a těmi jak jsi to říkal?“

„Kovožravé bakterie,“ řekl mírnějším hlasem Valba. „Do vzduchu je vypustil Ranko, nejmenší z vesmířanů. Dosud neví, jak záslužný čin provedl.“

„Ani já to nevím.“

„Ví to jen málokdo. Vesmířané neměli zatím možnost odletět a musí zůstat na Zemi, dokud jim nepomůžeme opravit hvězdolet. Jestli nechceme děti vesmíru…“

„Pořád mluvíš o dětech,“ nechápal Lahoda. „Jsou to opravdu děti?“

„Ano,“ přikývl Valba. „Tedy, nechceme-li je držet v nemocnicích, a to by byla ostuda, musíme jim až do opravy hvězdoletu připravit takové životní prostředí, aby mohli vyjít ven, na vzduch, do světa, aby uviděli Zemi, naše města, naši přírodu a lidi, a lidé zase je. V továrnách teď div že nenavoňují komíny. Ivane, pozemšťané se doslova předhánějí v očišťování ovzduší, půdy a moří. Všichni tvoji ptáci budou teď mít nejenom volnost, ale ve volnosti i nejlepší podmínky k přežití. Určitě zesílí, rozmnoží, se.“

„To není tak jisté,“ zapochyboval Ivan Lahoda. „Pěkných řečiček jsem už slyšel habaděj.“

Doktor Jaferet se zadíval na hodinky.

„Musíme končit,“ upozornil návštěvníky. „Zítřejší návštěva bude delší a potom,“ Jaferet se zatvářil nějak zklamaně, „už bude snad zbytečná. Pravděpodobně vás propustíme domů, pane Lahodo.“

„Ještě se chci něco zeptat, pane primáři,“ bránil se samotě Lahoda. „Rodeme, jednomu stejně nerozumím. Proč ukradli ptáky?“

„Měl to být dar pro vesmířany.“

„Ale proč vesmířané na ptáčky zanevřeli? Říkal jsi přece, že se nechali unést Martinovou svitou. Ptáci je nezajímali?“

„Tady je odborník,“ vyhnul se Valba odpovědi a ukázal na Martina. „Ať ti to vysvětlí on.“

„Co mu mám vysvětlovat?“ povzdechl si Martin. „Co bys chtěl od ptáčků, kteří jsou zavření, vyplašení a hladoví? Spíš vřískali, než zpívali. Jenom v suitě jsem jim umožnil žít, létat ze stromu na strom, unášet se vánkem, bavit se s dětmi v parcích, omývat se v rose, chvět se v oparu, v měnících se oblacích…“

„Zvláštní lidé, tihle Lahodovi,“ dojatě se svěřil doktor Jaferet Valbovi. „Je v nich něco silného. Kdybych se nebál velkých slov, řekl bych, že jsou to fanatici… Fanatici dobré věci, nového života.“

Valba se usmál a prstem ťukl do primáře.

„A tady je další!“

Jaferet se na chvíli zarazil.

Pak odpověděl stejným posunkem. Ale Valba zavrtěl hlavou.

„Mimochodem,“ změnil téma doktor Jaferet, „víte o tom, že Uránius není tak zlý, jak se zdá? Do jisté míry je vlastně obětí exhalatismu. Jeho chorobnou panovačnost vyvolali hybridní litiové a olověné exhalátové kombinace v zóně, v níž žil a vyrůstal. V relativně čistém prostředí hvězdoletu trochu ozdravěl. Jinak by nás byl přivítal bojovněji… Jestli vás to zajímá, mohu zaběhnout do archívu Ústřední nemocnice.“

Inženýr Valba zajímavý návrh rázně odmítl.

„Jindy, pane primáři. Teď si musím popovídat s našimi v družicovém městě. Musím, věřte mi. musím je slyšet…“

XL. KAPITOLA

HLE, TAM LETÍ ŠTĚSTÍ!

Na kosmodromu Přístav míru vládl klid. Kovožravé bakterie sem vítr naštěstí nezavál.

Většina raket z kosmodromu odletěla už dopoledne. Kolem poledne přistály spojové rakety z Měsíce a jedna výzkumná raketa z Merkuru. Menší ruch vládl jenom kolem rakety Duha Venuše. Mechanici připravovali raketu ke startu. Pět minut po desáté měla odletět na Venuši s geologickou expedicí. Kolem ostatních raket bylo ticho jako v kosmickém skanzenu. Čekali na náklady a na povel ke startu. Ozve se zítra, pozítří, za tři dny…

Nejživěji bylo před nejmenším strojem blízko navigační a kontrolní budovy. Raketotaxi patřilo Prvnímu družicovému městu Pravidelná spojovací a zásobovací raketa měla ze Země odletět až za čtyři dny. Proto inženýr Valba požádal o mimořádný spoj.

V raketotaxi seděli už všichni tři Bachmanovi; malý Eugen, rozesmátá a šťastná matka a táta, který se víc díval do průzoru než na lidi, stydě! se.

Marta Lahodová držela v rukou květy a s obdivem pozorovala Patrika. Rozverně nadskakoval na pružném sedadle a prstem občas dloubl do Jaferetových dvojčat, která seděla proti němu.

„Je mi dobře! Je mi dobře! Jsem šťastný? Jsem šťastný!“ vykřikoval nadšeně. „Je mi dobře, jsem šťastný, víte?“

„No tak už neblázni,“ krotila Patrika máma. Pak ztišila hlas: „Co si o tobě lidi pomyslí?“

„Nic si nepomyslíme,“ vážně poznamenal malý Jaferet. „Taky budeme skákat, viď Grétko?“

„Tak si skákejte.“ ustoupila paní Lahodová, protože viděla souhlas v očích jejich matky. „Ale měla bych z vás větší radost, kdybyste si povídali s Rankem a Uzim.“

Oba vesmířané seděli na vedlejším sedadle a úkosem závistivě pozorovali trojici dovádějících dětí. Toužili po přátelství. Nesměle napodobovali Patrika, ale na víc se nezmohli, protože je brzdila neznalost řeči. Kontaktový řečový robot je zatím nestačil naučit víc než několik vět a nejpoužívanějších slov. Ale když i oni začali nadskakovat na sedadle a přitom se jim rozházely pečlivě učesané zlatavé vlasy, nečekaně se zrodila jednoduchá a srozumitelná řeč. Smích a výskot dětí ze Země se mísil se smíchem a výskotem dětí z vesmíru. Zvučel bez disharmonie, lahodně, jako by hudbu smíchu pečlivě nacvičil symfonický orchestr.

Uvaiko zůstal na Zemi stejně jako Lusko, Musul a Tuhliv. Pravda, Uvaiko dlouho váhal mezi pobytem na Zemi a pobytem v družicovém městě, protože si Valbu oblíbil, ale nakonec se nechal přesvědčit, aby zůstal s Ivanem Lahodou. Potřebovali jeden druhého. Chlapec si našel nového otce a otec syna. Navíc se Uvaiko spřátelil s dědou Hermannem, který usilovně obnovoval voliéru, protože zoologické zahrady v Moskvě, Bojnicích, Vídni a ještě asi deset dalších darovaly zoo překrásné a cenné exempláře jihoamerických a středoevropských ptáků. Uvaiko pomáhal dědovi Hermannovi a při práci sílil a přiučoval se řeči.

Musula přijal doktor Jaferet, který také zůstal sám, když žena s dětmi odletěla na dovolenou do družicového města.

Původně měl zůstat u doktora Jafereta i Lusko, protože byl ze všech vesmířanů nejchuravější. Jednou však vyslovil přání, že by chtěl jít do vysokých hor, kde jsou horolezci. Vyhověli mu a odvezli ho do Himálaje. Tam zvědavým novinářům pověděl, že jeho otec je také horolezec a že na jeho rodné planetě jsou ještě vyšší hory. Kontaktový řečový robot Luskovu informaci doplnil a připomněl, že ty hory jsou umělé a velice náročné. Jsou to prý horolezecké stadióny.

Tuhliv, očividně nejinteligentnější a nejstarší vesmířan, bydlel a pracoval v observatoři Ústavu pro úprav.u kometových drah. Pomáhal rozluštit největší hádanku těchto dní – odkud, z které planety nebo souhvězdí pocházejí malí vesmířané. Svou planetu nazývali Lumava, ale zatím nedokázali přesně určit její místo v rozlohách kosmu. Astronomové usuzovali, že Lumaviťané pocházejí ze souhvězdí Střelce, tedy z útrob naší galaxie. Radioastronomové hned zaměřili všechny výkonné aparatury udaným směrem a pokusně odvysílali Tuhlivovu zprávu. Vždyť rodiče je už v duchu určitě pochovali. Radiodepeše je měla potěšit a vyvést z omylu.

Ivan Lahoda odolal pokušení odletět do Prvního družicového města. Jeho zdravotní stav se zlepšil natolik, že mohl pracovat, třebaže jenom dvě tři hodiny denně. Ale s rodinou a Valbou se loučil těžce.

„Jsi chlapík, Ivane,“ utěšoval ho před odletem Valba. „Jsem rád, že jsi zůstal na Zemi. Přileť se na nás podívat, ale Zemi neopusť nikdy na delší dobu než na měsíc. I na Zemi musejí zůstat ti, kteří ji milují. Zaslouží si to… Zaslouží si.takové lidi, jako jsi ty, Ivane. Když kráčíš po rodné planetě, Země jistě cítí v tvých krocích něco jako dík.“

„Neplácej,“ bránil se Ivan Lahoda a tvář mu zčervenala. „Jen mi děláš rozloučení ještě těžší. Jdi už, prosím tě.“

„S Patrikem a Martou ses už rozloučil?“

„Ovšem. Samozřejmě. Řekl jsem jim, že za pět šest týdnů přiletím. Do té doby budu tvrdě zatěžovat video– telefonní linky.“

„Kdybys náhodou nevydržel, pošlu pro tebe raketotaxi.“

„Vydržel jsem už horší věci.“

„Dobrá, Ivane. Měj se!“

Valba podal příteli ruku a vší silou ji stiskl. Potom se rázně obrátil a vykročil k raketotaxi. Na schůdkách ještě zamával a vzápětí zmizel v okrouhlém vchodu.

Přiklop se zasunul do bezpečnostního žlábku.

„Pojďme, přátelé,“ pokynul doktor Jaferet skupince doprovázejících.

Všichni se pohnuli, ale ihned se zastavili. Proti nim běžel Valent Hunter.

„Přišel jsem… poz… pozdě,“ oddychoval.

„To je tedy pěkné překvapení, pane inženýre,“ přivítal kometologa doktor Jaferet. „Celý den v nemocnici otravujete, abychom vám vydali chorobopis, a teď, když ho máte v hrsti, přijdete pozdě! Běžte, snad vás ještě vezmou.“

„Sotva,“ usoudil Ivan Lahoda.

„Víte… V poslední chvíli jsem se polekal… Rozmyslel jsem si to. Přišel jsem se jenom rozloučit… Ale tohle se mi nemělo stát. Jak se teď…“

„To se tedy vážně nemělo stát,“ káral poplašeného Huntera Jaferet.

„Víte,“ začal se ještě důrazněji omlouvat kometolog, „s Tuhlivem po večerech opravujeme roboty. Je to hrozně těžké… Ale dva jsme už dali dohromady. Řeknu vám, to nejsou stroje, ale hotové zázraky rozumu! Jeden nám teď vypracovává souřadnice Lumavy. Kdybych já měl takovou paměť jako on…“

„Tak se už tolik neomlouvejte,“ přerušil Huntera Zipser, který přišel doprovodit Valbu. „Nic se nestalo. Nikdo se na vás nezlobí, nikdo vám nic nevyčítá. Doktor si vás jenom trochu dobíral.“

Vtom se ozval hukot. Raketotaxi startovalo. Za chvíli se zvedlo a ponořilo se do podvečerní oblohy. Nabíralo rychlost, zmenšovalo se. Klouzalo ovzduším jako šíp, prudce a krásně, že každý, kdo je viděl, musel si pomyslet: Hle, tam letí štěstí!

Potom kdesi nablízku zatrilkoval drozd. Radostně: duk, duk. A ještě radostněji. Ivan Lahoda trhl hlavou za zvukem, ale černého ptáka nespatřil.

„Tam je!“ vykřikl doktor Jaferet a ukázal k nebi. „Vidíte ho? je takový maličký, a jak nádherně se třpytí.“

„Ale to je přece obláček,“ opravil ho Lahoda.

„Ale ne z Galerie Niciho Matty!“ jásal doktor. „Víte, co to znamená? Rodí se vhodný okamžik pro vyhlášení nového letopočtu. Řekněte, neznělo by krásně: První den čisté Země?“

„Ještě není čistá,“ zapochyboval Lahoda.

„Jenom mě nechytejte za slovo.“

Zipser nechal poodejít Ivana Lahodu s doktorem a přidal se k Valentu Hunterovi. Kometolog si dlani zacláněl oči a pozoroval vzdalující se tmavou tečku raketotaxi.

„Opravdu opravujete roboty?“ zeptal se Zipser.

Hunter jenom něco zabručel.

„Nejsem odborník, ale… rád bych vám pomáhal. Víte,“ pokračoval trochu zahanbeně Zipser, „chci se dozvědět, jestli vesmířané pohřbívají… mrtvé roboty. Není to sice moje starost, ale tak jako tak od určité chvíle nemohu spát.“

„Vím, co vás trápí. Novináři sice občas rádi zveličují, ale články, které o vás napsali, jsou opravdu krásné. Věřím jim. Zeptáme se Tuhliva, pane Zipsere. Snad nám

poradí.“

„Děkuji vám,“ usmál se detektiv a chytil Huntera za rameno.

Oba vykročili. Z ampliónů kosmodromu zněla veselá hudba.