Arthur Conan Doyle

Kapitán Polární hvězdy

(ÚRYVKY Z POZORUHODNÉHO DENÍKU JOHNA M’ALISTERA RAYE, POSLUCHAČE MEDICÍNY)

11. záři

81° 40’ sev. šíř., 2° vých. dél. Stále stojíme uprostřed ledových polí. To, které se prostírá na sever od nás a k němuž je upevněna naše lodní kotva, není určitě menší než leckteré anglické hrabství. Napravo i nalevo se až k obzoru prostírají neporušené pláně. Dnes ráno hlásil důstojník, že se na jihu objevují známky ledových ker. Kdyby zhoustly natolik, aby nám zabránily v návratu, octil bychom se v nebezpečném postaveni, neboť jak jsem slyšel, začíná se nám poněkud nedostávat potravin. Sezóna se blíží ke konci a znovu se počínají objevovat noci. Dnes ráno jsem spatřil hvězdu, jak se třpytí právě nad čelním ráhnem – první hvězdu od začátku května. Mezi posádkou panuje povážlivá nespokojenost, mnozí jsou celí dychtiví vrátit se domů, aby stihli sezónu sleďů, kdy bývá na skotském pobřeží práce bohatě placena. Až dosud se jejich nespokojenost projevovala pouze zasmušilým výrazem a mrzutými pohledy, ale dnes odpoledne jsem slyšel od druhého důstojníka, že uvažuji o vyslání deputace ke kapitánovi, aby mu vysvětlili svou stížnost. Mám silné pochybnosti, jak to přijme, neboť je to člověk prudké povahy a velmi citlivý na všechno, co se jen zdaleka podobá zásahu do jeho práv. Po večeři se mu odvážím říci pár slov na toto téma. Vždycky jsem shledával, že ode mne snese i to, co by ho od jiného člena posádky urazilo. Za zádí na pravoboku je vidět Amsterodamský ostrov v severozápadním koutě Špicberků – rozeklaná linie sopečných skal, přetínaná bílými šrámy, jež představují ledovce. Je podivné pomyslet si, že v současné době nám pravděpodobně není žádné lidské stvoření blíž než dánští usedlíci na jihu Grónska – dobrých devět set mil vzdušnou čárou. Každý kapitán na sebe bere velkou odpovědnost, dává-li za takových okolností v sázku své plavidlo. Žádná velrybářská loď nikdy nezůstala v této zeměpisné šířce do tak pokročilé roční doby.

9 hodin večer – Mluvil jsem s kapitánem Craigiem, a třebaže výsledek hovoru byl stěží uspokojivý, musím říci, že naslouchal velmi tiše, a dokonce uctivě tomu, co jsem mu říkal. Když jsem domluvil, nasadil onen výraz železného rozhodnutí, který jsem zhusta pozoroval na jeho tváři, a několik minut přecházel sem a tam po úzké kajutě. Nejprve jsem se bál, že jsem ho vážně urazil, ale tuto myšlenku rozptýlil tím, že se opět posadil a položil mi ruku na paži s gestem, které se téměř rovnalo pohlazení. V jeho divokých tmavých očích byla také hluboká něžnost, která mě značně překvapila. „Podívejte se, doktore,“ pravil, „je mi líto, že jsem vás vůbec vzal s sebou – opravdu je mi to líto – a dal bych okamžitě: padesát liber, abych vás viděl stát v bezpečí na přístavní hrázi v Dundee. Tentokrát je to pro mne hop nebo trop. Na severu od nás jsou velryby. Jak se opovažujete vrtět hlavou, pane, když vám povídám, že jsem je ze stožárové čnělky viděl chrlit?“ – tohle řekl v náhlém výbuchu zuřivostí, třebaže jsem si nebyl vědom, že bych dal najevo nějaké známky pochybnosti. „Dvaadvacet velryb v právě tolika minutách, jakože tady stojím, a ani jedna menší než deset stop1. No tak, doktore, myslíte si, že mohu opustit tuto oblast, když mě pouze jediný pekelný pruh ledu dělí od bohatství? Kdyby zítra začalo foukat od severu, mohli bychom si naplnit loď a odpluli bychom, dříve než by nás zastihly mrazy. Kdyby zadalo foukat od jihu – no, domnívám se, že posádka je placena za to, aby riskovala své životy, a pokud jde o mne, záleží mi na životě jen málo, neboť mě víže více pout k onomu světu než k tomuto. Přiznávám se, že je mi líto vás. Kéž bych měl s sebou starého Anguse Taita, který byl se mnou na poslední plavbě, protože to byl chlap, kterého by nikdy nikdo nepostrádal, a vy – jednou jste povídal, že jste zasnoubený, že?“

„Ano,“ odpověděl jsem, zmáčkl pero medailonu, který mi visel z řetízku u hodinek, a pozvedl jsem malý obrázek Flóry.

„Čert vás vem!“ zaječel kapitán a vyskočil ze židle, a i bradka se mu zlostí zježila. „Co je mi do vašeho štěstí? Co je mi po ní, že mi musíte houpat její fotografií před očima?“ Skoro jsem si myslel, že mě v záchvatu vzteku uhodí, ale zatím jen s další kletbou rozrazil dveře kajuty a vyběhl na palubu, zanechav mě značně překvapeného jeho mimořádnou zuřivostí, je to poprvé, co se ke mně choval nějak jinak než zdvořile a laskavě. Zatímco píšu tyto řádky, slyším ho, jak mi nad hlavou vzrušeně přechází sem a tam.

Rád bych podal náčrtek charakteru tohoto muže, ale zdá se mi troufalé pokoušet se o něco takového na papíře, když představa v mé mysli je přinejlepším mlhavá a nejistá. Několikrát se mi zdálo, že jsem zachytil stopu, která by mohla vysvětlit jeho povahu, byl jsem však pokaždé zklamán, neboť se předvedl zase v docela jiném světle, které zvrátilo všechny mé závěry. Je možné, že žádné jiné lidské oko kromě mého nikdy nespočine na těchto řádcích, nicméně pokusím se zachovat popis kapitána Nicholase Craigieho jako jakousi psychologickou studii.

Vnější vzhled člověka obvykle poskytuje jakousi nápověď o duši uvnitř. Kapitán je vysoký a dobře urostlý, s tmavou, hezkou tváří a zvláštním poškubáváním údů, které může buď pocházet z nervozity, nebo prostě být výsledkem přemíry energie. Čelist a vůbec celou tvář má mužnou a rozhodnou, avšak výrazným rysem jeho obličeje jsou oči. Jsou temně oříškové, hnědé, jasné a dychtivé, a jejich výraz je zvláštní směsí bezuzdné odvahy a něčeho jiného, co má blíž – jak jsem se někdy domníval – k hrůze než k jinému citu. Obvykle převládá to první, ale příležitostně, obzvláště když je naladěn rozjímavě, strach v jeho pohledu se prohloubí a rozšíří, až celé jeho vzezření nabude nového charakteru. Právě v těchto dobách je nejvíce náchylný k bouřlivým záchvatům hněvu, a zřejmě si toho je vědom, neboť vím, že se zamkl, tak aby se k němu nemohl nikdo přiblížit, dokud ho jeho mrzutá nálada nepřejde. Spí špatně a slyšel jsem ho během noci křičet, ale jeho kajuta je poněkud vzdálená od mé a nemohu nikdy rozeznat slova, jež pronáší.

Toto je jedna podoba jeho povahy, a to ta nejnepříjemnější. Všiml jsem si jí jenom proto, že jsem s ním v těsném vztahu, jak jsme den co den pohromadě. Jinak je to příjemný společník, sečtělý a zábavný, a tak statečný námořník, jaký kdy chodil po palubě. Nezapomenu snadno, jak řídil loď, když nás začátkem dubna chytila bouře mezi ledovými krami. Nikdy jsem ho neviděl tak bodrého, a dokonce rozjařeného, jako byl oné noci, když mezi blýskáním a vytím větru přecházel sem tam po můstku. Několikrát mi řekl, že myšlenka na smrt je mu příjemná, což je smutná věc, říká-li to mladý člověk; nemůže mu být o moc víc než třicet, třebaže jeho vlasy a knír jsou už poněkud prošedivělé. Musel ho potkat nějaký velký zármutek a zničit mu celý život. Možná bych byl stejný, kdybych ztratil svou Flóru – kdoví! Myslím, že nebýt jí, pramálo by mi záleželo na tom, bude-li zítra vát vítr od severu nebo od jihu. Teď kapitána slyším, jak schází po lodním schodišti a zamyká se ve své kajutě, což značí, že je dosud v nepříjemném rozpoložení. A tak do postele, jak by řekl starý Pepys, neboť svíčka dohořívá (musíme teď používat svíček, neboť noci se blíží) a stevard šel spát, takže není naděje, že bych získal druhou.

12. září

Klidný, jasný den, a stále stojíme na stejném místě. Pokud vane vítr, vane od jihovýchodu, ale je velice slabý. Kapitán je v lepší náladě a u snídaně se mi omluvil za své hrubiánství. Nicméně stále vyhlíží poněkud rozpačitě a mé v očích onen divoký pohled, který by u člověka z Vysočiny znamenal, že je fey – zasvěcený smrti –, tak aspoň mi to řekl náš hlavní strojník, a ten požívá mezi keltskou částí posádky pověsti věštce a vykladače zlých znamení.

Je podivné, nakolik pověrčivost ovládla tuto bystrou a praktickou rasu. Nevěřil bych, jak daleko to může dojít, kdybych to neviděl sám na vlastní oči. Na této plavbě se vyskytla úplná epidemie pověrčivosti, až jsem měl chuť vydávat se sobotním přídělem grogu dávky sedativ a posilujících prostředků pro nervy. Prvním symptomem bylo, že krátce poté, co jsme vypluli ze Shetlandů, muži u kormidelního kola si začali stěžovat, že slyší v brázdě za lodí naříkavé výkřiky a volání, jako by něco loď sledovalo a nebylo s to ji dohonit. Tento výmysl se udržel po celou plavbu a za temných nocí na začátku lovu tuleňů se muži jen těžko dali přimět, aby šli na službu ke kormidelnímu kolu. Nepochybně slyšeli buď skřípění řetězů u kormidla, nebo křik kolem letícího mořského ptáka. Několikrát mě vytáhli z postele, abych si to poslechl, ale nemusím snad říkat, že jsem nikdy nebyl s to rozeznat cokoliv nepřirozeného. Nicméně námořníci jsou si touto věci tak absurdně jisti, že je beznadějné s nimi debatovat. Jednou jsem se o tom zmínil kapitánovi, ale ten to k mému překvapení vzal velice vážně a opravdu se zdálo, že je mimořádně vzrušen tím, co jsem mu řekl. Byl bych si myslel, že aspoň on bude povznesen nad takové vulgární přeludy.

Všechno toto pojednávání o pověrčivosti mě přivádí ke skutečnosti, že pan Manson, náš druhý palubní důstojník, viděl včera v noci ducha – nebo aspoň říká, že ho viděl, což je samozřejmě totéž. Je docela osvěžující mít nějaký nový námět hovoru po tom věčném povídání o medvědech a velrybách, o nichž jsme se bavili tolik měsíců. Manson přísahá, že na lodi straší a že by na ní nezůstal ani den, kdyby měl kam jít. Ten chlapík je opravdu upřímně vyděšený, musel jsem mu dnes ráno dát nějaký chloral a bromid draselný, abych ho uklidnil. Zřejmě ho poněkud rozhořčilo, když jsem se zmínil, že si včera večer dal o skleničku víc, a musel jsem si ho usmířit tím, že jsem se po celou jeho historku tvářil co nejvážněji. Vypravuje ji velmi poctivým a věcným způsobem.

„Stál jsem na můstku,“ povídal, „kolem čtyř zvonění v prostřední hlídce2, právě když byla noc nejtemnější. Měsíc trochu svítil, ale hnaly se přes něj mraky, takže z lodi nebylo vidět daleko. Harpunář John M’Leod přišel na záď z přídě a hlásil podivný hluk na pravém boku na přídi. Šel jsem na příď a slyšeli jsme to oba, někdy jako když pláče děcko, a někdy jako holka v bolestech. Jezdím do těchhle končin už sedmnáct let, a nikdy jsem neslyšel, aby tuleň, ať starý, nebo mladý, vydával takovýhle zvuk. Jak jsme tak stáli na přídi, měsíc vyšel zpoza mračna a my oba jsme spatřili jakousi bílou postavu kráčet přes ledové pole ve stejném směru, odkud jsme slyšeli ty výkřiky. Na chvilku se nám ztratila z očí, ale vrátila se na levý přídní bok a rozeznávali jsme ji jenom jako stín na ledě. Poslal jsem jednoho námořníka na záď pro pušku a M’Leod a já jsme slezli na nahromaděné plovoucí kry, protože jsme si mysleli, že je to možná medvěd. Když jsme se dostali na led, ztratil jsem M’Leoda z dohledu, ale pospíchal jsem směrem, odkud jsem dosud slyšel výkřiky. Sledoval jsem je míli nebo snad víc, a pak když jsem oběhl navršené ledové kry, přišel jsem rovnou k tomu. Rozhodně to nebyl medvěd. Bylo to vysoké a bílé a vzpřímené, a jestli to nebyl muž ani žena, vsadím svou čest, že to bylo něco horšího. Upaloval jsem k lodi, jak nejrychleji jsem dovedl, a byl jsem zatraceně rád, když jsem se octl na palubě. Podepsal jsem smlouvu, že budu vykonávat svou povinnost na lodi, a na lodi zůstanu, ale už nikdy mě po západu slunka nenajdete na ledě.“

Toto je příběh, podaný – pokud jsem to dovedl – jeho vlastními slovy. Domnívám se, že to, co spatřil, musel být – přestože to popírá – mladý medvěd vztyčený na zadních nohách, což je postavení, které medvědi často zaujímají, když jsou znepokojeni.– V nejistém světle mohl připomínat lidskou postavu, obzvláště muži, jehož nervy byly už poněkud otřeseny. Ať to bylo cokoliv, je to nešťastná událost, neboť měla velice neblahý účinek na posádku. Jejich pohledy jsou zachmuřenější než dřív a jejich nespokojenost otevřenější. Dvojí křivda – že jsou vyloučeni z lovu sleďů a že jsou drženi na lodi, kterou se rozhodli nazývat strašidelnou – by je mohla vést k ukvapenostem. Dokonce i harpunáři, kteří jsou nejstarší a nejspolehlivější z celé posádky, se připojují k všeobecnému neklidu.

Nehledě na tento absurdní výbuch pověrčivosti, věci vyhlížejí poněkud veseleji. Masy plovoucích ker, které se kupily na jih od nás, částečně zmizely a voda je tak teplá, až málem věřím, že ležíme v jedné z oněch větví Golfského proudu mezi Grónskem a Špicberkami. Kolem lodi se to hemží malými medúzami a hvězdnatkami a spoustou krevet, takže je opravdu možné, že uvidíme velryby. Po pravdě řečeno, kolem večeře jsme jednu zahlédli, ale byla v takovém místě, že ji čluny nemohly pronásledovat.

13. září

Měl jsem na můstku zajímavou rozmluvu s prvním důstojníkem panem Milnem. Zdá se, že náš kapitán je stejnou záhadou pro námořníky, a dokonce i pro majitele lodi, jako pro mne. Pan Milne mi povídal, že po návratu z plavby, když je posádka vyplacena, kapitán Craigie se ztratí a není po něm ani vidu, dokud se nepřiblíží další sezóna, a to pak tiše vejde do kanceláře společnosti a zeptá se, zda budou reflektovat na jeho služby. Nemá v Dundee přítele a nikdo nepředstírá, že by byl obeznámen s jeho dřívějším životem. Jeho postavení závisí naprosto na jeho dovednosti jakožto námořníka a na jméně, které si získal svou odvahou a chladnokrevností jako první důstojník, dříve než mu bylo svěřeno samostatné velení. Zdá se, že panuje jednomyslný názor, že není Skot a že používá přijatého jména. Pan Milne se domnívá, že se věnuje velrybaření prostě z toho důvodu, že je to nejnebezpečnější zaměstnání, jaké si mohl zvolit, a že vším možným způsobem usiluje o smrt. Zmínil se o několika příkladech, z nichž jeden, je-li pravdivý, je dosti zvláštní. Při jedné příležitosti se prý v kanceláři neobjevil a na jeho místo bylo nutno vybrat náhradníka. To bylo v době poslední rusko-turecké války. Když se příštího jara opět ukázal, měl z boku na krku svraštělou ránu, kterou se snažil zakrýt kravatou. Zda je důstojníkova domněnka, že se účastnil války, správná nebo ne, nedovedu říci. Rozhodně to byla zvláštní shoda okolností.

Vítr se stáčí k východu, ale je dosud velmi mírný. Myslím, že led leží blíž než včera. Kam až oko dohlédne všemi směry, všude je jediná širá planina neposkvrněné bělosti, přerušené jen tu a tam puklinou nebo temným stínem nahromaděných ker. K jihu vede úzká cesta modré vody, která je naší jedinou možností úniku a která se den za dnem více uzavírá. Kapitán na sebe bere velkou odpovědnost.

Slyšel jsem, že nádrž s bramborami je prázdná, a že dokonce i suchary docházejí, avšak on si zachovává stále stejný nepřístupný výraz v obličeji a tráví většinu dne ve stožárovém koši a prozkoumává obzor svým dalekohledem. Jeho chování je velice proměnlivé a zdá se, že se vyhýbá mé společnosti, ale ona zuřivost, kterou projevil onehdy večer, se už neopakovala.

7.30 večer – Jsem rozhodně toho názoru, že nám velí šílenec. Nic jiného nemůže vysvětlit mimořádně podivínské nápady kapitána Craigieho. Ještě štěstí, že si vedu tento deník o naší plavbě, neboť nám poslouží k ospravedlnění, budeme-li mu muset nějakým způsobem omezit svobodu. Je to ovšem krok, s nímž bych souhlasil pouze v nejkrajnějším případě. Kupodivu to byl on sám, kdo se zmínil o šílenství, a nikoliv o pouhé výstřednosti jako výkladu jeho podivného chování. Asi před hodinou stál na můstku a jako obvykle se díval dalekohledem, zatímco já jsem se procházel sem tam po zadní části horní paluby. Většina mužstva byla dole na svačině, neboť v poslední době se nedodržovalo pravidelné střídání hlídek. Unaven procházkou opřel jsem se o brlení a obdivoval jsem měkkou zář vrhanou zapadajícím slunkem na velká ledová pole, která nás obklopovala. Ze snění, do něhož jsem upadl, mě náhle vyburcoval drsný hlas vedle mne, a když jsem se poplašeně obrátil, zjistil jsem, že kapitán sešel dolů a stojí mi po boku. Zíral přes led s výrazem, v němž bojovaly o nadvládu hrůza, překvapení a něco, co se blížilo radosti. Přestože mrzlo, velké kapky potu mu kanuly z čela a kapitán byl nepopiratelně strašně vzrušen. Údy mu pocukávaly jako člověku, který dostává epileptický záchvat, a kolem úst měl hluboké, tvrdé rýhy.

„Podívejte!“ vydechl popadaje mě za zápěstí. Oči stále upíral na vzdálený led a hlavou pomalu pohyboval v horizontálním směru, jako by sledoval nějaký předmět postupující přes jeho zorné pole. „Podívejte! Tamhle, člověče, tamhle! Mezi těmi nakupenými krami! Teď vychází zpoza té vzdálenější kupy! Vidíte ji – přece jí musíte vidět! Ještě je tam! Utíká ode mne, bože,– utíká ode mne – a je pryč!“

Poslední dvě slova zašeptal hlasem, v němž bylo soustředěno utrpení, jež mi nikdy nevymizí z paměti. Přidržuje se provazových příček, snažil se vyšplhat nahoru na brlení, jako by doufal, že odcházející postavu ještě naposledy zahlédne. Nicméně jeho síla na to nestačila a on se zapotácel zpátky proti střešním oknům společenské místnosti a tam se opíral, vyčerpaný a lapající po dechu. Tvář mu zesinala, až jsem očekával, že omdlí, a tak jsem ho bezodkladně odvedl dolů po schodech a uložil ho na pohovku ve společenské místnosti. Pak jsem mu nalil trochu brandy a přiložil mu je ke rtům. Skvěle na něho účinkovalo, přivedlo mu krev zpátky do bledého obličeje a zklidnilo mu ubohé třesoucí se údy. Zvedl se, opřel o loket, a rozhlédnuv se, zda jsme sami, pokynul mi, abych se posadil vedle něho.

„Viděl jste to, že?“ zeptal se, stále týmž tlumeným, posvátnou bázní naplněným hlasem, tak cizím jeho povaze.

„Ne, nic jsem neviděl.“

Hlava mu opět sklesla na polštáře. „Ne, bez dalekohledu by ji neviděl,“ mumlal si. „Nemohl ji vidět. To dalekohled mi ji ukázal, a pak oči lásky – oči lásky. Povídám, doktůrku, nepouštějte sem stevarda. Bude si myslet, že jsem šílený. Zavřete dveře na závoru, ano?“

Vstal jsem a udělal, co mi přikázal.

Chvíli ležel tiše, zjevně pohřížen v myšlenky, a pak se znovu vztyčil na loket a požádal ještě o trochu brandy.

„Vy si to nemyslíte, doktore, že ne?“ zeptal se, když jsem ukládal láhev zpět do zamykací skříňky. „Povězte mi teď, jako chlap chlapovi, myslíte si, že jsem šílený?“

„Myslím si, že vám leží v hlavě něco,“ odpověděl jsem, „co vás vzrušuje a důkladně vám škodí.“

„Uhádl jste, mladíku!“ zvolal a oči mu účinkem brandy jiskřily. „Spousta mi toho leží v hlavě – spousta! Ale dokážu zjistit zeměpisnou šířku a délku a dovedu zacházet se sextantem a zvládnu logaritmy. Nemohl byste u soudu prokázat, že jsem šílený, že ne?“ Bylo zvláštní slyšet, jak tento muž znovu ulehnuv chladně probírá otázku svého vlastního duševního zdraví.

„Asi ne,“ připustil jsem, „přesto však si myslím, že by bylo rozumné, kdybyste se vrátil co nejdřív domů a na nějakou dobu se usadil a žil poklidným životem.“

„Vrátil domů, eh?“ zamručel s opovržlivým úsměvem na tváři. „To platí dvojnásob o vás, mladíku. Usadit se s Flórou – s hezkou malou Flórou. Jsou špatné sny příznakem šílenství?“

„Někdy,“ odpověděl jsem.

„Co ještě? Jaké by byly první příznaky?“

„Bolesti v hlavě, zvuky v uších, záblesky před očima, přeludy…“

„Á! Co s přeludy?“ vpadl. „Čemu byste říkal přelud?“

„Když člověk vidí věc, která tam není, je to přelud.“

„Ale ona tam byla!“ zasténal si pro sebe. „Ona tam opravdu byla!“ Vstal, odsunul závoru u dveří a odkráčel pomalým a nejistým krokem do své kajuty, kde nepochybně zůstane až do zítřejšího rána. Celá jeho osoba zřejmě utrpěla strašlivý otřes, ať už si představoval, že vidí cokoliv. Ten člověk se stává den ode dne záhadnějším, třebaže se obávám, že řešení, které sám nadhodil, je správné a že jeho rozum je zasažen. Nemyslím, že by jeho chování mělo něco společného s nečistým svědomím. Tato myšlenka je oblíbená mezi důstojníky a domnívám se i mezi posádkou; nepozoroval jsem však nic, co by ji podpořilo. Nechová se jako provinilec, nýbrž jako člověk, se kterým osud strašně nakládal a který by měl být považován spíše za mučedníka než za zločince.

Dnes večer se vítr obrací k severu. Pomoz nám bůh, jestli zahradí ten úzký průjezd, který je naší jedinou cestou do bezpečí! Tak jak ležíme, na okraji hlavního arktického ledového pole neboli „bariéry“, jak tomu velrybáři říkají, každý vítr ze severu má ten účinek, že roztrhá led kolem nás a umožní nám únik, zatímco vítr z jihu spojí všechny volné kry za námi a uvězní nás mezi dvěma ledovými poli. Opakuji, pomoz nám bůh!

14. září

Neděle a den odpočinku. Mé obavy se potvrdily a tenký pruh modré vody na jihu zmizel. Kolem nás není nic než velká nehybná ledová pole s nakupenými krami a fantastickými věžičkami. Nad jejich širokou rozlohou panuje mrtvé ticho, které je děsivé. Žádné pleskání vln, žádný pokřik racků nebo nadouvání plachet, pouze hluboké všeobecné ticho, v němž mručení námořníků a vrzání jejich bot na bílé zářící palubě zní neladně a rušivě. Jediným naším návštěvníkem byla polární liška, vzácné zvíře na nahromaděných krách, třebaže dost obvyklé na pevnině. Nepřiblížila se k lodi, ale prohlížela si nás z dálky a pak po ledě rychle uprchla. Bylo to zvláštní chování, neboť tato zvířata obvykle nic nevědí o člověku, a protože mají zvědavou povahu, chovají se tak důvěřivě, že se dají snadno polapit. Ač se to může zdát neuvěřitelné, dokonce i tato drobná příhoda zapůsobila na posádku neblaze. „Jó, to ubohý zvíře zná víc a vidí víc než ty nebo já!“ zněla poznámka jednoho z hlavních harpunářů, a ostatní přikyvovali na souhlas. Je marné pokoušet se mluvit proti takové dětinské pověře. Usmyslili si, že na lodi lpi kletba, a jakživ jim to nic nevyvrátí.

Kapitán setrval celý den o samotě, s výjimkou asi půl hodiny odpoledne, kdy vyšel na zadní část horní paluby.

Pozoroval jsem, že upírá zrak na místo, kde se objevilo včerejší zjevení, a byl jsem připraven na nový výbuch, ale žádný nenastal. Zdálo se, že mě nevidí, třebaže jsem stál blízko u něho. Hlavní strojník odsloužil bohoslužby jako obvykle. Je zvláštní, že na velrybářských lodích se vždycky používá anglikánská obřadní kniha, třebaže nikdy není ani mezi důstojníky, ani mezi posádkou žádný člen této církve. Naši námořníci byli všichni římští katolíci nebo presbyteriáni, přičemž ti první převládali. Poněvadž se používá rituál, který je oběma skupinám cizí, žádná si nemůže stěžovat, že druhá je oproti ní zvýhodněna, a všichni poslouchají naprosto pozorně a zbožně, takže tento systém má něco do sebe.

Nádherný západ slunka! Jakživ jsem neviděl nic krásnějšího a zároveň zlověstnějšího. Vítr se obrací: Bude-li čtyřiadvacet hodin foukat ze severu, všechno bude ještě v pořádku.

15. záři

Dnes má Flóra narozeniny. Drahé děvče! Je dobře, že nemůže vidět svého chlapce, jak mi říkávala, uzavřeného mezí ledovými poli s bláznivým kapitánem a zásobami jídla na pár týdnů. Nepochybně každé ráno prozkoumává ve Scotsmanu seznam lodí, aby zjistila, zda nás ohlašují ze Shetlandů. Musím jít mužstvu příkladem a tvářit se vesele a bezstarostně, ale bůh ví, že je mi někdy velice těžko u srdce!

Teploměr dnes ukazuje 19° Fahrenheita. Vane jen slabý vítr, a pokud vane, přichází z nepříznivé strany. Kapitán je ve výborné náladě; myslím, že si představuje, chudák, že v noci viděl nějaké jiné znamení nebo zjevení. Časně ráno přišel totiž ke mně do kajuty, a nakloniv se nad mou palandu, zašeptal: „Nebyl to přelud, doktůrku; je to v pořádku!“ Po snídani mě požádal, abych zjistil, kolik zbývá jídla; ujali jsme se toho spolu s druhým důstojníkem. Zásob je ještě méně, než jsme předpokládali. Vpředu mají půl nádrže sucharů, tři sudy soleného masa a velmi omezenou zásobu kávových zrn a cukru. Ve skladišti na zádi a v bednách na potraviny je dostatek lahůdek, jako konzervovaný losos, polévky, skopové ragú a podobně, ale pro posádku padesáti mužů to vydrží velice krátce. Ve skladišti jsou dva sudy mouky a neomezená zásoba tabáku. Celkem je toho asi tolik, že při polovičních přídělech by to stačilo pro posádku na osmnáct až dvacet dnů – určitě ne déle. Když jsme ohlásili stav věcí kapitánovi, přikázal, aby všichni námořníci byli svolání píšťalou na palubu, a z horní paluby k nim promluvil. Nikdy jsem ho neviděl v lepším světle. Se svou vysokou, dobře urostlou postavou a tmavou oduševnělou tváří vypadal jako rozený velitel a promluvil o situaci chladně po námořnicku – způsobem, který dokazoval, že si uvědomuje nebezpečí, a zároveň dává dobrý pozor, je-li kde jaká skulinka k úniku.

„Mládenci,“ řekl, „nepochybně si myslíte, že jsem vás dostal do téhle šlamastyky, je-li to šlamastyka, a možná někteří z vás proto vůči mně zatrpkli. Ale musíte mít na paměti, že po mnoho sezón žádná loď, která se vracela domů, nepřivážela tolik peněz za velrybí tuk jako stará Polární hvězda, a každý z vás měl z nich svůj podíl. Zanecháváte manželky doma v pohodlí, zatímco ostatní chudáci při návratu zjišťují, že jejich ženy připadly na krk obci. Jestli mi musíte děkovat za jedno, musíte mi děkovat i za druhé, a jsme vyrovnáni. Pouštěli jsme se do smělých podniků i dříve, a uspěli jsme, takže teď, když jsme se zase do jednoho pustili, a neuspěli jsme, není to důvod k nářku. Dojde-li k nejhoršímu, můžeme dorazit po ledě na pevninu a opatřit si zásobu tuleního masa, která nás udrží naživu až do jara. Avšak k tomu nedojde, protože dřív než uplynou tři týdny, uvidíte zase skotské břehy. V současné době každý člen posádky musí přejít na poloviční příděl, jeden vedle druhého a nikdo nebude mít žádné výhody. Neklesejte na mysli a dostanete se z toho, jako jste se dostali z mnoha dřívějších nebezpečí.“ Těchto pár prostých slov mělo na posádku úžasný účinek. Zapomněli na kapitánovu dřívější neoblíbenost a starý harpunář, o němž jsem se už zmiňoval kvůli jeho pověrčivosti, začal provolávat třikrát hurá, k čemuž se všichni námořníci srdečně připojili.

16. září

Během noci se vítr změnil v severní a led ukazuje určité známky protrhávání. Posádka je v dobré náladě, přestože dostává malé příděly. Ve strojovně udržují páru, aby nenastalo žádné zdržení, kdyby se ukázala příležitost k úniku. Kapitán je v bujaré náladě, i když si stále udržuje onen divoký, smrti zasvěcený výraz, o němž jsem se už zmínil. Tento výbuch veselosti mě udivuje víc než jeho dřívější zasmušilost. Nerozumím tomu. Myslím, že jsem se někdy na počátku tohoto deníku zmínil, že patří ke kapitánovým zvláštnostem, že nikdy nikomu nedovoluje vstoupit do své kajuty, ale trvá na tom, že si sám stele postel a sám vykonává všechnu práci. K mému překvapení mi dnes podal klíč a požádal mě, abych zašel dolů do jeho kajuty a podíval se, kolik ukazuje jeho chronometr, zatímco on změří výšku slunce v poledne. Kapitánova kajuta je prostě malá místnost, která obsahuje stojan s umývadlem a pár knih, avšak pokud jde o luxus, máloco jiného, s výjimkou několika obrazů na stěnách. Většina z nich jsou malé levné olejotisky, avšak byla tam jedna akvarelová skica hlavy mladé dámy, která upoutala mou pozornost. Byl to nesporně portrét, a nikoliv jeden z oněch obrazů vymyšlených krasavic, které mají námořníci v oblibě. Žádný umělec by si z hlavy nedovedl vymyslet takovou zvláštní směs charakteru a slabosti. Unylé, zasněné oči se sklopenými řasami a široké nízké čelo, nezčeřené myšlenkou či starostí, byly v přímém protikladu s čistě řezanou, výraznou čelistí a rozhodným dolním rtem. Dole v jednom rohu bylo napsáno „M. B., 19 r.“ Že by se u někoho v krátkém údobí devatenácti let života rozvinula taková síla vůle, jaká byla vtisknuta na její tváři, se mi v té době zdálo téměř neuvěřitelné. Musela to být mimořádná žena. Její rysy mě tak očarovaly, že ačkoliv jsem je jen letmo zahlédl, být malířem, dovedl bych je reprodukovat čáru za čárou na této stránce deníku. Zajímalo by mě, jakou roli hrála v životě našeho kapitána. Pověsil si její obrázek hned u své palandy, takže ho má neustále na očích. Kdyby byl méně rezervovaný, byl bych o tom obrázku něco poznamenal. Z ostatních věcí v jeho kabině nestojí nic za zmínku – kabáty k uniformě, polní sedačka, malé zrcátko, tabatěrka a četné dýmky, včetně jedné orientální vodní dýmky – která mimochodem dodává jakési zdání pravdy vyprávění pana Milna o kapitánově účasti ve válce, i když spojitost se může zdát poněkud vzdálená.

11.20 v noci – Kapitán si právě šel lehnout po dlouhém a zajímavém rozhovoru o všeobecných námětech. Když chce, dovede být velice okouzlujícím společníkem, neboť je pozoruhodně sečtělý a má dar vyjadřovat svůj názor přesvědčivě, aniž vypadá dogmaticky. Nenávidím, když mi někdo intelektuálně šlape na prsty. Mluvil o podstatě duše a mistrným způsobem načrtl názory Aristotelovy a Platónovy na tuto věc. Zdá se, že má náklonnost k metempsychóze3 a doktrínám Pythagorovým. Když jsme o nich hovořili, narazili jsme na moderní spiritualismus a já jsem udělal jakousi narážku na Sladeovy podvody, načež k mému překvapení mě kapitán velmi důtklivě varoval, abych nesměšoval nevinné s vinnými, že by to bylo stejně logické jako ocejchovat křesťanství coby omyl, protože Jidáš, který se k tomuto náboženství hlásil, byl darebák. Krátce poté mi popřál dobrou noc a odebral se do kajuty.

Vítr sílí a vane vytrvale ze severu. Noci jsou nyní stejně temné jako v Anglii. Doufám, že zítřek nás vysvobodí z našich zmrzlých pout.

17. září

Opět strašidlo. Díky bohu, že mám silné nervy. Pověrčivost těchto ubožáků a zevrubné vylíčení, které podávají s největší vážností a přesvědčením, by vyděsily každého, kdo není zvyklý na jejich chování. Existuje mnoho verzí, ale souhrn toho všeho je, že po celou noc se kolem lodi třepotalo něco nadpřirozeného a že Sandie M’Donald z Peterheadu a Čahoun Peter Williamson ze Shetlandů to viděli, a viděl to taky pan Milne na můstku – a protože jsou tři svědkové, dokazuje se jim to líp než druhému důstojníkovi. Po snídani jsem si promluvil s Milnem a řekl jsem mu, že by měl být povznesen nad takový nesmysl a že jako důstojník by měl dávat mužstvu lepší příklad. Zlověstně potřásl svou větrem ošlehanou hlavou, ale odpověděl s charakteristickou opatrností. „Možná že jo, možná že ne, doktore,“ pravil. „Neřek sem, že to byl duch. Nemůžu říct, že věřím v mořský strašidla a podobný věci, i když je spousta lidu, co tvrděj, že viděli kdovíco. Nejsem žádnej strašpytel, ale možná že i vám by krev trochu ztuhla, člověče, kdybyste místo vyptávání za bílýho dne tu byl dneska v noci se mnou a viděl tu hroznou postavu, bílou a příšernou, chvilku tuhle, chvilku támhle, a slyšel, jak pláče a volá ve tmě jako novorozené jezulátko, co ztratilo mámu. Řek bych, že byste potom nebyl tak ochotnej považovat to za babský tlachy.“ Viděl jsem, že je zbytečné s ním debatovat, tak jsem se spokojil tím, že jsem ho poprosil, aby mi prokázal laskavost a zavolal mě, až se to zjevení objeví příště – souhlasil s tou prosbou, ale mnoha výkřiky vyjadřoval přání, aby taková příležitost nikdy nenastala.

Jak jsem doufal, bílá poušť za námi se prolámala mnoha tenkými proužky vody, které ji protínají všemi směry. Naše zeměpisná šířka dnes byla 80° 52’, což svědčí o tom, že ledové kry se výrazně přesunují k jihu. Kdyby vítr vál dál příznivým směrem, ledové pole by se rozbilo tak rychle, jako se vytvořilo. V současné době nemůžeme dělat nic než kouřit a čekat a doufat v nejlepší. Rychle se ze mne stává fatalista. Když má člověk co činit s tak nejistými faktory, jako je vítr a led, nemůže být ničím jiným. Snad to byl vítr a písek arabských pouští, Jenž vštípil v mysli původních následovníků Mohameda jejich sklon podrobovat se kismetu.

Tyto poplachy kolem duchů mají velmi špatný vliv na kapitána. Obával jsem se, že to může vzrušit jeho senzitivní mysl, a pokoušel jsem se onu absurdní příhodu před ním zamlčet, ale naneštěstí zaslechl, jak jeden z námořníků na ni udělal narážku, a naléhal, aby byl o všem Informován. Jak jsem očekával, výrazným způsobem to vzbouřilo jeho latentní šílenství. Ani se mi nechce věřit, že je to týž muž, který ještě včera večer hovořil s nesmírně kritickým ostrovtipem a chladným úsudkem o filozofii. Chodí sem a tam po zadní palubě jako uvězněný tygr, co chvíli se zastavuje, rozhazuje ruce v toužebném gestu a zírá netrpělivě přes led. Neustále si pro sebe mručí a jednou vykřikl: „Jenom chviličku, drahá – jenom chviličku!“ Chudák; je smutné vidět chrabrého námořníka a dokonalého gentlemana takto proměněného a uvědomit si, že představivost a přelud mohou zastrašit mysl, jíž skutečné nebezpečí bylo pouze solí života. Octl se kdy člověk v takovém postavení jako já, mezi pomateným kapitánem a prvním důstojníkem, který vidí duchy? Někdy si myslím, že jsem jediný skutečně duševně zdravý člověk na celé lodi – snad s výjimkou druhého strojníka, který je rozšafný mužský a nedbal by o všechny ďábly Rudého moře, pokud by ho nechali na pokoji a nerozházeli mu nářadí.

Led se stále rychle rozevírá a se vší pravděpodobností budeme moci zítra ráno vyrazit. Doma si budou myslet, že si vymýšlím, až jim budu vyprávět všechny ty podivné věci, které se mi přihodily.

Půlnoc – Pořádně jsem se vystrašil, třebaže se teď – díky sklenici silného brandy – cítím už klidnější. Nicméně ještě nejsem zcela ve své kůži, jak ukazuje můj rukopis. Věc se má tak, že jsem prodělal velmi podivnou zkušenost, a začínám pochybovat, zda jsem byl oprávněn ocejchovat všechny na palubě jako blázny, protože tvrdili, že viděli věci, které se mému chápání nezdály rozumné. Pša! Jsem hlupák, když připustím, aby mě taková maličkost vyvedla z míry; a přesto, když se to přihodilo po všech těchto pozdviženích, má to dodatečnou důležitost, neboť teď, když jsem zažil něco, z čeho jsem si dříve tropíval úsměšky, nemohu pochybovat ani o příhodě pana Mansona, ani o příhodě prvního důstojníka.

Koneckonců, nebylo to nic kdovíjak znepokojujícího – pouhý zvuk, toť vše. Nemohu očekávat, že kdokoliv, kdo bude můj deník číst – bude-li ho vůbec kdo číst –, porozumí mým pocitům nebo si uvědomí, jaký ten zvuk tehdy měl na mne vliv. Večeře skončila a já vyšel na palubu, a bych si v klidu vykouřil dýmku, dříve než půjdu spát. Noc byla velice temná – tak temná, že když jsem stál pod člunem na zádi, neviděl jsem důstojníka na můstku. Myslím, že už jsem se zmínil o mimořádném tichu, které panuje v těchto zamrzlých mořích. V jiných částech světa, ať jakkoliv opuštěných, existuje jakási stálá vibrace vzduchu – jakési tiché bzučení, ať už pochází od vzdálených lidských obydlí, nebo od listí na stromech, nebo od křídel ptáků, nebo dokonce od slabého šelestu trávy, která pokrývá zem. Člověk nemusí ten zvuk aktivně vnímat, a přesto kdyby se ztratil, postrádal by ho. Pouze zde, v těchto arktických mořích, na vás dotírá naprosté, nezměrné ticho se vší svou strašnou realitou. Zjistíte, že bubínek se ze všech sil snaží zachytit nějaké tiché zašeptání a dychtivě prodlévá u každého náhodného zvuku na lodi. V tomto stavu jsem se opíral o zábradlí, když vtom se z ledu téměř přímo pode mnou ozval výkřik, v tichém nočním vzduchu ostrý a pronikavý; začínal, jak se mi zdálo, tónem, který primadona nikdy nevytáhne, a odtud stoupal výš a výš, až kulminoval v dlouhém agonickém zakvílení, které mohlo být posledním výkřikem ztracené duše. To děsivé zavřísknutí mi dosud zvoní v uších. Jako by v něm byla vyjádřena žalost, nevýslovná žalost a obrovská touha, a přesto tím vším pronikala občasná divoká nota jásotu. Vyvřísklo to poblíž mne, a přece, když jsem upřel zrak do tmy, nemohl jsem nic rozeznat. Chvilku jsem čekal, ale zvuk se neopakoval, tak jsem sešel dolů, otřesenější, než jsem kdy v životě byl. Když jsem scházel po lodním schodišti, potkal jsem pana Milna, jak jde nahoru vystřídat hlídku. „No ták, doktore,“ pravil, „možná že tohle jsou taky babský tlachy? Neslyšel jste to vřískat? Možná je to taky pověra? Co si myslíte teďkon?“ Musel jsem se tomu poctivci omluvit a přiznat, že jsem tím právě tak zmaten jako on. Zítra snad budou věci vyhlížet jinak. Teď se sotva odvažuji napsat všechno, co si myslím. Kdybych si svůj zápis znovu přečetl v budoucích dnech, až setřesu všechny tyto asociace, pohrdal bych sebou za to, že jsem byl takový slaboch.

18. září

Prožil jsem bezesnou a neklidnou noc, dosud pronásledován tím podivným zvukem. Kapitán taky nevypadá, jako by si kdovíjak odpočinul, má ztrhanou tvář a krví podlité oči. Nezmínil jsem se mu o svém dobrodružství ze včerejší noci, a ani to neudělám. Už tak je neklidný a vzrušený, tu vstane, tu usedne, a zřejmě je zcela neschopen zůstat v klidu.

Jak jsem očekával, dnes ráno se v nahromaděném ledu objevil pěkný úzký průplav a my jsme mohli uvolnit svou lední kotvu a odplout asi dvacet mil jihozápadním směrem. Pak nás velká ledová kra, tak masívní jako kterákoliv, kterou jsme nechali za sebou, přinutila zastavit. Úplně nám zahradila postup, takže nám nezbylo než znovu zakotvit a čekat, až se rozlomí, což snad udělá do čtyřiadvaceti hodin, jestli vítr vydrží. Viděli jsme ve vodě plavat několik tuleňů – čepcolů hřebenatých – a jednoho jsme zastřelili, obrovského tvora přes jedenáct stop dlouhého. Jsou to divoká, bojovná zvířata a prý jsou víc než rovnocenným soupeřem pro medvěda. Naštěstí jsou pomalá a neohrabaná ve svých pohybech, takže hrozí jen malé nebezpečí, když je člověk napadne na ledě.

Kapitán si očividně nemyslí, že už máme všechny útrapy za sebou; nedovedu pochopit, proč by měl mít tak chmurný názor na situaci, neboť všichni ostatní na palubě se domnívají, že jsme zázračně vyvázli, a jsou si nyní jisti, že se dostaneme na otevřené moře.

„Nejspíš si myslíte, že je teď všechno v pořádku, doktore?“ řekl, když jsme spolu po obědě seděli.

„Doufám, že je,“ odpověděl jsem.

„Nesmíme si být příliš jisti – a přece nepochybně máte pravdu. Všichni budeme zanedlouho v náručích svých milých, že ano, chlapče? Ale nesmíme si být příliš jisti – nesmíme si být příliš jisti.“

Chvíli tiše seděl a zamyšleně pohupoval nohou dozadu a dopředu. „Hleďte,“ pokračoval, „tohle je dokonce i v nejpříznivějším případě nebezpečné místo – zrádné, nebezpečné místo. Vím o lidech, které to v takovéhle krajině velice náhle sklátilo. Někdy to zaviní uklouznutí – jediné uklouznutí, a letíte dolů do pukliny a jenom bublina na zelené vodě ukazuje, kde jste se potopil. Je to podivné,“ pokračoval s nervózním smíchem, „ale celá ta léta, co jezdím do těchto končin, mě ani jednou nenapadlo, abych napsal poslední vůli – ne že bych měl kdovíco zvláštního k odkázání, ale přesto, když je muž vystaven nebezpečí, měl by mít všechno uspořádáno a připraveno – nemyslíte?“

„Jistěže,“ odpověděl jsem a divil jsem se, kam, proboha, míří.

„Cítí se líp, když ví, že dal všechno do pořádku,“ pokračoval. „Tedy, kdyby se mi někdy něco stalo, doufám, že byste se postaral o mé věci. V kajutě je toho velmi málo, ale byl bych rád, kdybyste to, co tam je, prodal a peníze rozdělil mezi posádku ve stejném poměru, jako se dělí peníze za velrybí tuk. Chronometr si ponechte sám jako nepatrnou upomínku na naši plavbu. Samozřejmě tohle všechno je pouhá opatrnost, ale myslel jsem si, že využiji příležitosti a promluvím si o tom s vámi. Doufám, že bych se mohl na vás spolehnout, kdyby bylo třeba?“

„Naprosto,“ odpověděl jsem; „a protože vy činíte tento krok, mohu právě tak…“

„Vy, vy!“ přerušil mě. „Vy jste v pořádku. Co u všech čertů je s vámi? Tedy, nechtěl jsem být nerudný, ale nerad slyším mladého chlapíka, který sotva vkročil do života, uvažovat o smrti. Jděte na palubu a naberte si do plic trochu čerstvého vzduchu, místo abyste povídal nesmysly v kabině a povzbuzoval mě, abych je povídal já.“

Čím více přemýšlím o této naší rozmluvě, tím méně se mi zamlouvá. Proč by člověk měl dávat do pořádku své záležitosti zrovna v tu dobu, kdy se zjevně vynořujeme ze všeho nebezpečí? V jeho šílenství musí být nějaká metoda. Bylo by možné, že uvažuje o sebevraždě? Vzpomínám si, že při jedné příležitosti mluvil s velkou úctou o mrzkém zločinu sebezničení. Avšak budu na něj dávat pozor, a třebaže se nemohu vnucovat do soukromí jeho kajuty, aspoň si dám záležet, abych setrval na palubě tak dlouho, dokud tam bude on.

Pan Milne ohrnuje nos nad mými obavami a říká, že to je jenom „kapitánův rozmar“. On sám vidí situaci velice růžově. Podle něho se dostaneme z ledu pozítří, dva dny poté poplujeme kolem ostrova Jana Mayena a o něco později než za týden spatříme Shetlandy. Doufám, že není přespříliš optimistický. Jeho názor může být protiváhou ke kapitánovým pochmurným opatřením, protože je starý a zkušený námořník a dobře váží slova, než je vyřkne.

Dlouho hrozící katastrofa se konečně přihodila. Stěží vím, co o ní napsat. Kapitán je pryč. Může se k nám zase vrátit živý, ale bojím se – bojím. Teď je sedm hodin ráno 19. září. Strávil jsem celou noc tím, že jsem se skupinou námořníků křížem krážem procházel velkou ledovou kru před námi v naději, že po kapitánovi objevíme nějakou stopu, ale marně. Pokusím se podat jakousi zprávu o okolnostech, jež provázely jeho zmizení. Bude-li někdy někdo číst slova, která zde píši, doufám, že si uvědomí, že nepíši nějaké dohady nebo věci, které znám z doslechu, ale že já, duševně zdravý a vzdělaný člověk, popisuji přesně, co se skutečně událo před mýma očima. Závěry jsou mé vlastní, ale za fakta ručím.

Po rozhovoru, který jsem zaznamenal, zůstal kapitán ve výtečné náladě. Avšak zdálo se, že je nervózní a netrpělivý, často měnil pozici a bezmyšlenkovitě pohyboval údy, jako by měl tanec sv. Víta, což bylo pro něho občas příznačné. Ve čtvrt hodině vyšel sedmkrát na palubu, a vždycky se po několika spěšných krocích vrátil. Pokaždé jsem šel za ním, neboť na jeho tváři bylo něco, co mě utvrzovalo v rozhodnutí nepustit ho z dohledu. Zřejmě si všiml, k čemu jeho pohyby vedly, neboť se s přehnanou rozjařeností snažil uklidnit mé obavy a bouřlivě se smál při sebemenším vtipu.

Po večeři šel ještě jednou nahoru k záďovému nástavku, a já s ním. Noc byla temná a velmi tichá, s výjimkou melancholického šelestění větru v ráhnoví. Ze severozápadu se blížilo husté mračno a roztřepená tykadla, která vysílalo před sebe, se hnala přes tvář měsíce a ten jen tu a tam prosvítal trhlinou v, chaluhách. Kapitán přecházel sem a tam, a když mě posléze spatřil, jak mu stále chodím v patách, přistoupil ke mně a nadhodil, že si myslí, že bych raději měl být dole – sotva musím říkat, že to ještě zesílilo mé rozhodnutí zůstat na palubě.

Myslím, že poté zapomněl na mou existenci, neboť tiše stál a opíral se o brlení na zádi a zíral přes velkou „sněhovou poušť“, z niž část ležela ve stínu, zatímco část se mlhavě třpytila v měsíčním svitu. Několikrát jsem podle jeho pohybů viděl, že se podíval na hodinky, a jednou, zamručel krátkou větu, z níž jsem zachytil pouze jediné slovo: „připraven“. Přiznávám, že jsem cítil, jak se mě zmocňuje pocit tajuplného strachu, když jsem v temnotě pozoroval obrys jeho vysoké postavy a povšiml jsem si, jak kapitán dokonale odpovídá představě muže, který se dostavil na smluvenou schůzku. Schůzku s kým? Když jsem spojoval jednu skutečnost s druhou, začal jsem poznenáhlu docházet k jakémusi neurčitému porozumění, avšak byl jsem naprosto nepřipraven na to, co následovalo.

Podle náhlého napětí v jeho postoji jsem poznal, že něco spatřil. Připlížil jsem se za něho. Hleděl dychtivým tázavým pohledem na něco, co vypadalo jako mlžný kotouč hnaný rychle podél lodi. Bylo to mlhavé, oblačné těleso postrádající tvar, někdy více, někdy méně zřetelné, podle toho, jak na ně dopadalo světlo. Měsíční třpyt byl v té chvíli zamžen baldachýnem nejjemnějšího mraku jako sasankovými chloupky.

„Už jdu, děvče, už jdu,“ zvolal kapitán nezměrně něžným a soucitným hlasem jako člověk, který chlácholí milovanou bytost nějakým projevem přízně dlouho očekávaným a stejně příjemným pro toho, kdo jej poskytuje, i pro toho, kdo jej přijímá.

Co následovalo, událo se v okamžiku. Nebylo v mé moci zasáhnout. Kapitán se jedním skokem vymrštil na brlení a druhým seskočil na led, téměř k nohám bledé mlhavé postavy. Rozpřáhl ruce, jako by ji chtěl obejmout, a s roztaženými pažemi a milostnými slovy se rozběhl do tmy. Stál jsem strnulý a nehybný, napínaje zrak za jeho vzdalující se postavou, dokud jeho hlas neodumřel v dálce. Nemyslel jsem si, že ho ještě někdy uvidím, ale v té chvíli měsíc jasně zazářil skulinou mezi mraky a osvětlil velké ledové pole. Tehdy jsem spatřil temnou postavu jíž ve veliké dálce, jak běží úžasnou rychlostí přes zamrzlou pláň. To bylo naposled, co jsme ho viděli – a možná naposled, co ho kdy uvidíme. Zorganizovali jsme skupinu, která se vydala za ním, a já jsem ji doprovázel, ale posádka do pátrání nevložila srdce a nic se nenašlo. Další skupinu zorganizujeme během několika hodin. Když tyto věci zapisuji, sotva mohu uvěřit, že jsem nesnil nebo že mě netrápila nějaká ošklivá noční můra.

7.30 večer – Právě jsem se vrátil smrtelně vyčerpaný a naprosto unavený z druhého neúspěšného pátrání po kapitánovi. Ledová kra je nesmírně rozlehlá; ačkoliv jsme prohledali nejméně dvacet mil jejího povrchu, nebylo nikde ani známky, že by končila. Mráz byl v poslední době tak silný, že sníh, který kru pokrývá, je zmrzlý jako žula, jinak bychom nejspíš mohli sledovat stopy. Posádka je celá dychtivá, abychom zvedli kotvu, obepluli kru a vyrazili na jih, neboť během noci se led rozestoupil a na obzoru je vidět moře. Dokazují, že kapitán Craigie je určitě mrtvý a že my všichni riskujeme bezdůvodně své životy, když zůstáváme, ačkoliv máme příležitost k úniku. Pan Milne a já jsme je s největšími obtížemi přesvědčili, aby počkali do zítřka do večera, a byli jsme donuceni slíbit, že za žádných okolností neoddálíme náš odjezd déle. Máme proto v úmyslu pár hodin se prospat a pak se vydat na poslední pátráni.

20. září večer

Prošel jsem dnes ráno led křížem krážem se skupinou námořníků prohledávajících jižní část kry, zatímco pan Milne odešel severním směrem. Usilovně jsme pochodovali deset dvanáct mil, aniž jsme spatřili jakoukoliv stopu po čemkoliv živém kromě jediného ptáka, který se třepotal vysoko nad našimi hlavami a o němž jsem podle jeho letu usoudil, že je to sokol. Jižní konec ledového pole se ponenáhlu zužuje do dlouhého úzkého ostrohu vybíhajícího do moře. Když jsme došli k počátku tohoto výběžku, muži se zastavili, ale já jsem je prosil, abychom pokračovali až na jeho úplný konec, abychom s jistotou věděli, že jsme žádnou možnost nezanedbali.

Ušli jsme sotva sto yardů, když M’Donald z Peterheadu vykřikl, že vepředu něco vidí, a dal se do běhu. Všichni jsme to zahlédli a také jsme se rozběhli. Nejdříve to byla pouze neurčitá temná skvrna na bílém ledě, ale jak jsme společně běželi vpřed, nabývala podoby muže a konečně podoby muže, kterého jsme hledali. Ležel tváří dolů na umrzlé návěji. Jak ležel, nakupila se na něm spousta drobných ledových krystalků a peříček sněhu, které jiskřily na jeho tmavé námořnické kazajce. Když jsme přišli, jakýsi zbloudilý prudký závan větru zachytil tyto drobounké vločky do svého víru; zakroužily nahoru do vzduchu, částečně opět klesly a pak, znovu uchopeny proudem vzduchu, rychle kvapily směrem k moři. Mým očím to připadalo jako pouhý sníh hnaný větrem, ale mnozí z mých společníků tvrdili, že to mělo podobu ženy, ta že se sklonila nad mrtvolu a políbila ji a pak spěchala přes kru pryč. Naučil jsem se nikdy nezesměšňovat názor kohokoliv jiného, jakkoliv podivný mi připadá. Jisté je, že kapitán Craigie neměl bolestivou smrt, neboť na jeho promodralých, mrazem ztuhlých rysech tkvěl zářivý úsměv a ruce měl dosud rozpřaženy, jako by je vztahoval k podivnému návštěvníkovi, který ho povolal do mlhavého světa prostírajícího se za hrobem.

Týž den odpoledne jsme kapitána, zabaleného do lodní vlajky a s dvaatřicetilibrovou koulí na nohou, pohřbili. Přečetl jsem pohřební obřad a drsní námořníci přitom plakali jako děti, neboť mnozí z nich vděčili jeho laskavému srdci za mnohé – a projevovali nyní náklonnost, od které je kapitán, dokud ještě žil, svým podivným chováním odrazoval. Sklouzl z mříže palubního průlezu s dutým temným šplouchnutím, a jak jsem hleděl do zelené vody, viděl jsem, jak klesá a klesá a klesá, až nakonec byl pouhým mihotavým bílým flíčkem visícím na okraji věčné tmy. Pak i ten zmizel a kapitán byl pryč. Tam bude ležet, se vším svým tajemstvím, svými žaly a svými záhadami stále pohřbenými ve své hrudi, až do onoho velkého dne, kdy moře vydá své mrtvé a Nicholas Cralgie vystoupí zpomezi ledu s úsměvem na tváři a se ztuhlými pažemi rozpřaženými na pozdrav. Modlím se, aby jeho úděl v onom životě byl lepší, než byl v tomto.

Nebudu si dál psát deník. Naše cesta domů leží před námi jasná a zřetelná a velké ledové pole nebude brzy ničím víc než vzpomínkou na minulost. Bude chvíli trvat, než překonám otřes způsobený nedávnými událostmi. Když jsem začal psát tento záznam o naší cestě, sotva mi napadlo, jak budu nucen jej zakončit. Píši tato závěrečná slova v opuštěné kajutě, a dosud sebou tu a tam trhnu a zazdá se mi, že slyším na palubě nad sebou rychlý nervózní krok mrtvého muže. Jak bylo mou povinností, dnes večer jsem sešel do kapitánovy kajuty pořídit seznam jeho movitostí, aby mohly být zapsány do úředního lodního deníku. Vše bylo tak jako při mé poslední návštěvě, až na to, že obraz, o němž jsem psal, že visí u kapitánovy postele, byl vyříznut z rámu a zmizel. S tímto posledním článkem v podivném řetězu důkazů uzavírám svůj deník o cestě Polární hvězdy.

(POZNÁMKA dr. Johna M’Alistera Raye staršího. – Pročetl jsem si podivné události spojené se smrtí kapitána Polární hvězdy, jak se o nich vypráví v deníku mého syna. Ze se všechno událo přesně tak, jak to popisuje, tomu naprosto věřím, a po pravdě jsem si tím úplně jist, neboť vím, že je to muž silných nervů a slabé představivosti a že dbá velmi přísně na pravdu. Nicméně tento příběh je tak neurčitý a tak nepravděpodobný, že jsem se dlouho stavěl proti jeho zveřejnění. V posledních několika dnech jsem však získal o věci nezávislé svědectví, které vrhá na události nové světlo. Jel jsem do Edinburghu, abych se účastnil schůze Britského lékařského sdružení, a tam jsem se náhodou setkal s dr. P., svým starým kamarádem z koleje, který nyní provozuje praxi v Saltashi v Devonshiru. Když jsem mu vyprávěl o zážitku svého syna, prohlásil, že kapitána zná, a k mému nemalému překvapení mi ho začal popisovat a jeho popis se pozoruhodně dobře shodoval s popisem v deníku, až na to, že dr. P. ho vylíčil jako muže mladšího. Podle jeho výpovědí byl kapitán zasnouben s mladou dámou neobyčejné krásy, bydlící na cornwallském pobřeží. Když byl jednou na moři, jeho snoubenka zemřela za podivně hrozných okolností.)

KAM SE PODĚL ZVLÁŠTNÍ VLAK

Přiznání Herberta de Lernaka, jenž nyní sedí ve vězení v Marseille, odsouzen k trestu smrti, vrhlo světlo na jeden z nejnevysvětlitelnějších zločinů století – případ, který podle mne absolutně nemá precedens v kriminálních análech kterékoliv země. Třebaže v oficiálních kruzích se projevuje nechuť o věci debatovat a tisku bylo poskytnuto málo informací, existují přesto náznaky, že fakta potvrzují prohlášení tohoto arci kriminálníka a že jsme konečně objevili řešení nanejvýš ohromující události. Poněvadž tato záležitost je osm let stará a její důležitost byla poněkud zastíněna politickou krizí, která v té době zaujímala zájem veřejnosti, bude jistě dobré uvést fakta, pokud jsme byli s to je zjistit. Pečlivě jsme je porovnali s liverpoolskými novinami z oné doby, s jednáním při ohledacím řízení ve věci Johna Slatera, strojvůdce, a se záznamy Společnosti Londýnské a západopobřežní dráhy, které mi byly laskavě dány k dispozici. Fakta jsou v krátkosti takováto:

Dne 3. června 1890 jakýsi gentleman, který udal své jméno jako Monsieur Louis Caratal, požádal o rozhovor s panem Jamesem Blandem, přednostou Ústředního nádraží Londýnské a západopobřežní dráhy v Liverpoolu. Byl to malý muž středního věku, snědý, s nahrbením tak výrazným, že napovídalo nějakou deformitu páteře. Doprovázel ho přítel, muž impozantní postavy, jehož uctivé způsoby a neustálá pozornost naznačovaly jeho závislé postavení. Tento přítel či společník, jehož jméno nevešlo ve známost, byl určitě cizinec, a soudě podle jeho snědé pleti, pravděpodobně buď Španěl, nebo Jihoameričan. Lidé si u něho povšimli jedné zvláštnosti. V levé ruce nesl malou černou koženou tašku na depeše a bystrozraký úředník v kanceláři Ústředního nádraží postřehl, že tuto tašku měl připevněnu k zápěstí řemínkem. Tehdy se této skutečnosti nepřičítala žádná důležitost, následující události jí však dodaly jakousi závažnost. Monsieur Caratal byl uveden do kanceláře pana Blanda, zatímco jeho společník zůstal venku.

Záležitost Monsieur Caratala byla rychle odbavena. Onoho dne odpoledne přijel ze Střední Ameriky. Záležitosti mimořádné důležitosti vyžadovaly, aby se dostal do Paříže, aniž zbytečně ztratil byť jen hodinu. Londýnský rychlík zmeškal. Musí si obstarat zvláštní vlak. Peníze nehrají roli. Čas znamená vše. Jestliže železniční společnost urychlí jeho cestu, může si sama stanovit podmínky.

Pan Bland zmáčkl elektrický zvonek, zavolal pana Pottera Hooda, vedoucího dopravy, a v pěti minutách věc zařídil. Vlak odjede za tři čtvrtě hodiny. Tolik času zabere zabezpečení volné trati. Silnou lokomotivu zvanou Rochdale (č. 247 v záznamech společnosti) připojili ke dvěma vagónům a vzadu připjali služební vůz. První vagón měl čistě jen ten úkol, aby zmenšil nepříjemné kymácení. Druhý byl rozdělen, jako obvykle, do čtyř oddělení, jedno oddělení první třídy, jedno kuřácké oddělení první třídy, jedno oddělení druhé třídy a jedno kuřácké oddělení druhé třídy. První oddělení, které se nacházelo nejblíž lokomotivě, přidělili cestujícím. Další tři zůstala prázdná. Vlakvedoucím zvláštního vlaku byl James McPherson, který byl ve službách společnosti několik let. Topič William Smith byl nováček.

Poté, co opustil přednostovu kancelář, Monsieur Caratal se připojil ke svému společníkovi a oba dávali najevo mimořádnou netrpělivost, aby už byli odtud pryč. Jakmile zaplatili požadovanou částku, která činila padesát liber pět šilinků při obvyklé zvláštní sazbě pět šilinků za míli, žádali, aby jim ukázali jejich vagón, a přes ujišťování, že musí uběhnout ještě téměř hodina, než bude trať uvolněna, do něj okamžitě nasedli. Mezitím v kanceláři, kterou Monsieur Caratal právě opustil, došlo k neobyčejné shodě okolností.

Žádost o zvláštní vlak není v bohatém obchodním centru nikterak neobvyklá, bylo však mimořádně neobvyklé, aby byly požadovány dva zvláštní vlaky v jednom odpoledni. Nicméně stalo se, že sotva pan Bland propustil prvního cestujícího, již vstoupil druhý s podobnou žádostí. Byl to pan Horace Moore, uhlazený gentleman vojenského vzezření, jenž tvrdil, že náhlé vážné ochoření jeho manželky v Londýně ho nutí, aby neztrácel ani okamžik a vydal se na cestu. Jeho zármutek a starosti byly tak zřejmé, že pan Bland učinil všechno možné, aby jeho přání splnil. Na druhý zvláštní vlak nebylo ani pomyšlení, neboť pravidelný místní provoz byl už i tak poněkud narušen prvním zvláštním vlakem. Nabízela se nicméně možnost, že pan Moore by se podělil o výdaje za vlak Monsieur Caratala, a pokud by pan Caratal měl námitky, aby s ním sdílel kupé, jež si obsadil, cestoval by v druhém, volném oddělení první třídy. Bylo nesnadné vidět nějakou překážku v takovém uspořádání, a přesto Monsieur Caratal, když mu pan Potter Hood přednesl tento návrh, absolutně odmítl i jen na okamžik o něm uvažovat. Vlak je jeho, prohlásil, a on bude trvat na tom, aby sloužil výlučně jeho vlastní potřebě. Žádné důvody nepřekonaly jeho nevlídné námitky a konečně musel být plán zavržen. Pan Horace Moore opustil nádraží ve velkém zármutku poté, co zjistil, že má jedinou možnost, totiž jet obyčejným osobním vlakem, který odjíždí z Liverpoolu v šest hodin. Přesně ve čtyři třicet jedna podle nádražních hodin zvláštní vlak, v němž cestoval zmrzačený Monsieur Caratal a jeho obrovský společník, odsupěl z liverpoolského nádraží. Trať byla v té době volná a až do Manchesteru neměl vlak nikde stavět.

Vlaky Londýnské a západopobřežní dráhy jedou po tratích jiné společnosti až do tohoto města a zvláštní vlak sem měl dorazit chvíli před šestou. Ve čtvrt na sedm nastalo mezi nádražním personálem v Liverpoolu značná překvapení a určitá nervozita, neboť obdrželi z Manchesteru telegram, v němž stálo, že vlak dosud nedojel. Dotaz směrovaný do St. Helens, což je stanice ve třetině cesty mezi těmito dvěma městy, přinesl následující odpověď:

„James Bland, přednosta, Ústřední nádraží spol. L. & Z., Liverpool – Zvláštní vlak zde projel načas ve 4.52. Dowser, St. Helens.“

Tento telegram přišel v šest čtyřicet. V šest padesát obdrželi druhý telegram z Manchesteru:

„Po ohlášeném zvláštním vlaku není ani vidu.“

A pak o deset minut později přišel třetí, ještě divnější:

„Předpokládáme, že došlo k omylu, pokud jde o plánovanou jízdu zvláštního vlaku. Lokálka ze St. Helens, jež měla jet za ním, právě dojela, a vůbec ho nespatřila. Telegrafujte laskavě pokyny. – Manchester.“

Věc nabývala nanejvýš udivujícího rázu, třebaže poslední telegram byl pro správu liverpoolského nádraží v jistých ohledech úlevou. Kdyby se zvláštnímu vlaku přihodilo neštěstí, bylo stěží možně, aby lokálka projela touž tratí, aniž si toho všimla. A přece, jaká jiná možnost existovala? Kam se vlak poděl? Byl snad z nějakého důvodu odstaven na vedlejší kolej, aby umožnil pomalejšímu vlaku projet? Takové vysvětlení bylo možné, bylo-li třeba provést nějakou malou opravu. Do každé stanice mezi St. Helens a Manchesterem byl poslán telegram a přednosta spolu s vedoucím dopravy čekali v největším napětí u přístroje na řadu odpovědí, které by jim umožnily říci určitě, co se s pohřešovaným vlakem stalo. Odpovědi přicházely v pořadí, jak byly otázky položeny, to jest podle pořadí stanic směrem od St. Helens:

„Zvláštní vlak zde projel v pět hodin. – Collins Green.“

„Zvláštní vlak zde projel šest minut po páté. – Earlestown.“

„Zvláštní vlak zde projel 5.10. – Newton.“

„Zvláštní vlak zde projel 5.20. – Kenyon Junction.“

„Žádný zvláštní vlak zde neprojel. – Barton Moss.“

Dva úředníci na sebe zírali v Ohromení.

„Něco podobného jsem za třicet let své praxe nezažil,“ prohlásil pan Bland.

„Naprosto neslýchané a nevysvětlitelné, pane. Zvláštní vlak se pustil nesprávným směrem mezi stanicemi Konyon Junction a Barton Moss.“

„A přece, pokud mi paměť slouží, mezi těmito dvěma stanicemi žádná odbočka není. Zvláštní vlak musel sjet z kolejí.“

„Ale jak mohl parlamenťák4 ve čtyři padesát jet po stejné tratí, a nevšimnout si ho?“

„Jiná možnost není, pane Hood. Musí to být takhle. Možná že lokálka zpozorovala něco, co by mohlo na věc vrhnout nějaké světlo. Zatelegrafujeme do Manchesteru! o další informace a do Kenyon Junctionu pošleme instrukce, aby okamžitě prozkoumali trať až do Barton Mossu.“

Odpověď z Manchesteru přišla za pár minut.

„O pohřešovaném zvláštním vlaku žádné zprávy. Strojvůdce a vlakvedoucí osobního vlaku jisti, že žádné neštěstí mezi stanicemi Kenyon Junction a Barton Moss. Trať úplně volná, bez známek něčeho neobyčejného. – Manchester.“

„Ten strojvůdce a vlakvedoucí budou muset jít,“ zachmuřil se Bland. „Byly tam trosky a oni je přehlídli. Zvláštní vlak zřejmě sjel z kolejí, aniž poškodil trať – vymyká se mému chápání, jak se mu to mohlo podařit, ale tak se to jistě stalo a za chvilku dostaneme telegram z Kenyonu nebo z Barton Mossu a v něm bude, že vlak našli dole pod náspem.“

Ale předpovědi pana Blanda nebylo souzeno se splnit. Uplynulo půl hodiny a pak dorazila následující zpráva od přednosty stanice v Kenyon Junctionu:

„Po pohřešovaném zvláštním vlaku žádné stopy. Zcela jisté, že tudy projel a že nedojel do Barton Mossu. Odpojili jsme lokomotivu od nákladního vlaku a já osobně trať projel, ale všechno v pořádku a nikde stopy po nějakém neštěstí.“

Pan Bland si v rozpacích rval vlasy.

„Tohle je nehorázné šílenství, Hoode!“ křičel. „Copak se v Anglii vypaří vlak do vzduchu za bílého dne? To je absurdní! Lokomotiva, uhlák, dva vagóny, služební vůz, pět lidí – a všechno se ztratí na rovné železniční tratí! Pokud se nedozvíme nic pozitivního během příští hodiny, vezmu inspektora Collinse a vydám se tam sám.“

A pak se konečně něco pozitivního přihodilo. Vzalo to na sebe podobu dalšího telegramu z Kenyon Junctionu:

„S lítostí oznamujeme, že mrtvola Johna Slatera, strojvedoucího zvláštního vlaku, byla právě teď nalezena mezi hlodašovými keři na místě dvě a čtvrt míle od naší stanice. Vypadl z lokomotivy, sletěl z náspu a skutálel se do křoví. Zranění na hlavě od pádu jsou zřejmě příčinou smrti. Místo bylo nyní pečlivě prozkoumáno, ale po pohřešovaném vlaku není stopy.“

Země se zmítala, jak už bylo řečeno, v politické krizi a pozornost veřejnosti byla kromě toho odvrácena důležitým a senzačním vývojem v Paříži, kde obrovský skandál hrozil zničit vládu a zruinovat pověst mnoha předních mužů Francie. Noviny byly plné těchto událostí a neobyčejné zmizení zvláštního vlaku vzbudilo méně pozornosti, než by bylo vyvolalo v klidnějších dobách. Groteskní povaha události napomohla k tomu, že se jí přičítala menší důležitost, neboť noviny nebyly nakloněny věřit faktům, jež jim byla sdělena. Nejeden londýnský deník považoval věc za chytrou smyšlenku, dokud jej koronerovo řízení ve věci nešťastného strojvůdce (řízení, které nic důležitého nezjistilo) nepřesvědčilo o tragičnosti této příhody.

Pan Bland doprovázený inspektorem Collinsem, vysokým detektivním důstojníkem ve službách železniční společnosti, odjel do Kenyon Junctionu týž večer. Jejich pátrání trvalo celý následující den, avšak bylo korunováno čistě negativními výsledky. Nejenže se nenalezla stopa po pohřešovaném vlaku, ale nebylo možno, předložit ani domněnku, která by pravděpodobně vysvětlovala fakta. Zároveň oficiální zpráva inspektora Collinse (která leží přede mnou, zatímco píšu) sloužila jako doklad, že možnosti byly četnější, než se dalo očekávat.

„V úseku trati mezi těmito dvěma body,“ sděloval ‚inspektor Collins, „je kraj poset železárnami a uhelnými doly. V některých se pracuje a jiné jsou opuštěny. Neméně než dvanáct podniků má úzkokolejky, po nichž přijíždějí vozíky k hlavní trati. Ty je ovšem možno nebrat v úvahu. Avšak vedle nich je sedm podniků, které mají nebo měly skutečně tratě, spojující je s místy na trati hlavní, tak aby mohly dopravovat své výrobky od ústí dolu do velkých distribučních středisek. Ve všech případech jsou tyto vlečky pouze pár mil dlouhé. Z těchto sedmi čtyři patří uhelným dolům, které jsou vyčerpány, nebo aspoň šachtám, v nichž se víc nepracuje. Jsou to doly Železná rukavice, Hrdina, Bahno zoufalství a Maceška, kterýžto posledně jmenovaný byl před deseti lety jedním z nejpřednějších dolů v Lancashiru. Tyto čtyři vlečky mohou být z našeho vyšetřování vypuštěny, neboť aby se zabránilo možným nehodám, koleje nejblíže hlavní tratě byly odstraněny a už neexistuje spojení. Zůstávají; tří další vlečky, vedoucí:

do Garnstockých hutí

do uhelného dolu Big Ben

do uhelného dolu Vytrvalost.

Z těchto tří vlečka do Big Benu není víc než čtvrt míle dlouhá a končí ve slepé zdi – uhlí, jež čeká u ústí dolu na odstranění. O zvláštním vlaku tam nebylo ani vidu, ani slechu. Přípojka Carnstockých hutí byla 3. červena po celý den blokována šestnácti vozy krevele. Je to jednokolejka a nic tamtudy nemohlo projet. Pokud jde o vlečku Vytrvalostí, je to velká dvoukolejka, na které je značný provoz, protože důl má obrovskou těžbu. Dne 3. června zde probíhal provoz jako obvykle; stovky mužů početně skupiny traťových dělníků pracovaly podél dvou a čtvrt míle, jež představují celou délku tratě, a těžko se dá předpokládat, že by tam nějaký neočekávaný vlak mohl zajet, aniž vzbudil všeobecnou pozornost. Na závěr je možno poznamenat, že tato odbočka je blíž k St. Helens než místo, kde byl nalezen strojvůdce, takže máme; pádný důvod věřit, že vlak minul toto místo, dřív než byl postižen neštěstím.

Pokud jde o Johna Slatera, z povahy jeho zranění nelze vyvodit žádnou stopu. Můžeme pouze říci, že pokud se dá soudit, skončil život vypadnutím z lokomotivy, ačkoliv proč vypadl a co se stalo s lokomotivou poté, co vypadl, to je otázka, na niž se necítím schopen vyslovit nějaký názor.“ V závěru inspektor nabídl správní radě rezignaci, neboť ho velmi podráždilo obvinění z neschopnosti v londýnských novinách.

Uběhl měsíc a během něho jak policie, tak železniční společnost pokračovaly ve vyšetřování bez nejmenšího výsledku. Byla vypsána odměna a slíben pardon v případě zločinu, ale ani o jedno se nikdo nepřihlásil. Každý den veřejnost otvírala noviny s přesvědčením, že přepodivná záhada bude konečně vyřešena, ale týden za týdnem míjel, a řešení zůstávalo pořád stejně vzdálené. Onoho červnového odpoledne vlak se svými cestujícími zmizel za bílého dne v nejhustěji obydlené části Anglie tak dokonale, jako by jej nějaký mistr důmyslné chemie nechal vypařit. Po pravdě, mezi různými dohady, jež byly předloženy v tisku, se vyskytovaly takové, které vážně tvrdily, že zde zasáhly nadpřirozené, nebo aspoň ne zcela přirozené síly a že deformovaný Monsieur Caratal byl nejspíš osoba, která je lépe známa pod méně zdvořilým jménem. Jiní upnuli pozornost na jeho osmahlého společníka jakožto na původce všeho zla, ale co vlastně provedl, nebylo nikdy jasně formulováno.

Mezi četnými nápady předloženými různými novinami nebo soukromými osobami se vyskytlo několik, jež byly dostatečně proveditelné, aby upoutaly pozornost veřejnosti. Jeden, který se objevil v The Times nad podpisem jakéhosi amatérského myslitele požívajícího v té době určité slovutnosti, se pokoušel pojednat o věci kritickým a polovědeckým způsobem. Výtah jistě postačí, i když zájemci si mohou celý dopis přečíst v čísle ze 3. července.

„Jedním z elementárních principů praktického myšlení je,“ podotýkal, „že bylo-li nemožné eliminováno, reziduum, ať jakkoliv nepravděpodobné, musí obsahovat pravdu. Je jisté, že vlak odjel z Kenyon Junctionu. Je jisté, že nedojel do Barton Mossu. Je nanejvýš nepravděpodobné, přesto však možné, že se mohl pustit po některé z dostupných sedmi vleček. Je pochopitelně nemožné, aby vlak jel tam, kde nejsou koleje, a proto můžeme redukovat naše nepravděpodobnosti na tři otevřené vlečky, jmenovitě na Carnstocké hutě, Big Ben a Vytrvalost. Existuje snad nějaká tajná organizace uhlokopů, jakási anglická Camorra, která je schopna zničit jak vlak, tak pasažéry? Je to nepravděpodobné, ne však nemožné. Doznávám, že nejsem s to naznačit žádné jiné řešení. Rozhodně bych železniční společnosti radil, aby zaměřila všechno své úsilí ke sledování oněch tří vleček a dělníků na jejich konci. Pečlivá prohlídka zastaváren v této oblasti by možná vynesla na světlo některá významná fakta.“

Vysvětlení přicházející od autority v takových věcech uznávané vzbudilo pozoruhodný zájem, ale rovněž zuřivou opozici těch, kdož považovali takovéto prohlášení za nesmyslnou pomluvu čestné a zasloužilé skupiny lidí. Jedinou odpovědí na tuto kritiku byla výzva odpůrcům, aby předložili veřejnosti nějaké přijatelnější řešení. V odpověď na tuto výzvu se pohotově objevila dvě další vysvětlení (Times, 7. a 9. července). První naznačovalo, že vlak mohl vykolejit a ležet ponořen v Lancashirsko-staffordském kanálu, který běží několik set yardů rovnoběžně s tratí. O tomto nápadu se však přestalo uvažovat, jakmile byla zveřejněna hloubka kanálu – byla totiž naprosto nedostatečná, aby skryla předmět tak velký. Druhý dopisovatel upozorňoval na tašku, zřejmě jediné zavazadlo, které si cestující s sebou přinesli, a naznačoval, že v ní mohla být skryta nějaká nová výbušnina nesmírné síly, která vše rozmetá v prach. Avšak očividná absurdnost předpokladu, že by celý vlak byl rozmetán v prach, zatímco koleje zůstaly nedotčeny, změnil takovéto vysvětlení ve frašku. Vyšetřování dospělo do této beznadějné situace, když tu se vyskytla nová, a velmi neočekávaná událost.

Nebylo to nic jiného, než že paní McPhersonová obdržela dopis od svého manžela Jamese McPhersona, který byl vlakvedoucím pohřešovaného vlaku. Dopis, datovaný 5. července 1890, byl dán na poštu v New Yorku a doručen 14. července. Vyskytly se určité pochybnosti, pokud jde o jeho pravost, ale paní McPhersonová si byla jista, že je to písmo jejího manžela, a skutečnost, že dopis obsahoval sto dolarů v pětidolarových bankovkách, byla sama o sobě dostačující, aby vyloučila myšlenku na nejapný podvod. Dopis, který neudával žádnou adresu, zněl takto:

Má drahá ženo,

moc jsem přemýšlel a došel jsem k názoru, že je velice těžké se Tě vzdát. To platí i o Lízince. Snažím se proti tomu bojovat, ale vždycky se to ke mně vrátí. Posílám Ti nějaké peníze, můžeš je směnit za dvacet anglických liber. To by mělo stačit, abyste se obě, Lízinka i Ty, dostaly přes Atlantik, a uvidíš, že hamburské lodě, které zastavují v Southamptonu, jsou velice dobré lodě, a levnější než liverpoolské. Kdybys sem mohla přijet a ubytovat se v Johnstonově hostinci, pokusil bych se Ti vzkázat, jak se sejdeme, ale teďka je to se mnou velice těžké a nejsem moc šťastný, protože docházím k názoru, že je nesnadné vzdát se vás obou. Takže teď už končím.

Tvůj milující manžel

James McPherson

Po nějakou dobu si lidé slibovali, že tento dopis povede k vyřešení celé záležitosti, tím spíše, že se zjistilo, že cestující, který se velmi podobal pohřešovanému vlakvedoucímu, cestoval 7. června ze Southamptonu pod jménem Summers na parníku Vistula, udržujícím pravidelné spojení mezi Hamburkem a New Yorkem. Paní McPhersonová a její sestra Lizzie Doltonová se přeplavily do New Yorku, jak jim bylo uloženo, a po tři týdny bydlely v Johnstonově hostinci, aniž dostaly od pohřešovaného muže jakoukoliv zprávu. Pravděpodobně ho nějaké ukvapené poznámky v tisku varovaly, že policie používá obou žen jako návnady. Nicméně jisté je, že ani nepřišel, ani nenapsal, a ženy byly nakonec přinuceny vrátit se do Liverpoolu.

Tak se tedy věc měla, a tak se měla až do letošního roku 1898. Ač se to zdá neuvěřitelné; během těch osmi let se neudálo nic, co by vrhlo sebemenší světlo na pozoruhodné zmizení zvláštního vlaku, který vezl Monsieur Caratala a jeho společníka. Pečlivé prošetření předchozího života těchto dvou cestujících pouze zjistilo, že Monsieur Caratal byl znám jako finančník a politický agent ve Střední Americe a že během své cesty do Evropy projevoval mimořádnou dychtivost dojet do Paříže. Jeho společník, jehož jméno bylo na seznamu cestujících zaznamenáno jako Eduardo Gomez, byl člověk s divokou minulosti a s pověstí lotra a tyrana. Existovaly však důkazy, jež dosvědčovaly, že byl poctivě oddán zájmům Monsieur Caratala a že ten, jsa člověk fyzicky drobný a slabý, jej zaměstnával jako strážce a ochránce. Můžeme ještě dodat, že z Paříže nedošly žádné zprávy o tom, jaký asi byl účel kvapné cesty Monsieur Caratala. Toto shrnuje všechna fakta o případu až do doby, kdy marseillské noviny uveřejnily nedávné doznání Herberta de Lernaka, nyní odsouzeného k trestu smrti za vraždu obchodníka jménem Bonvalot. Toto prohlášení může být doslova přeloženo takto:

Není to z pouhé pýchy či chvastounství, že poskytuji tuto informaci, neboť kdybych sledoval takovýto cíl, mohl bych vyprávět o tuctu svých akcí, které jsou právě tak velkolepé; avšak dělám to proto, aby jistí pánové v Paříži pochopili, že já, který zde mohu vyprávět o osudu Monsieur Caratala, mohu rovněž prozradit, v čím zájmu a na čí přání to bylo vykonáno, ledaže by odklad rozsudku, který očekávám, přišel velice rychle. Budiž vám to výstrahou, pánové, dřív než bude příliš pozdě! Znáte Herberta de Lernaka a víte, že je právě tak pohotový k činům jako ke slovům. Pospěšte si tedy, jinak jste ztraceni!

Nyní nebudu uvádět žádná jména – kdybyste jen zaslechli ta jména, co byste si asi pomysleli! – povím vám pouze, jak chytře jsem to provedl. Byl jsem tehdy věrný svým zaměstnavatelům a bezpochyby oni budou nyní věrni mně. Doufám v to, a dokud se nepřesvědčím, že mě zradili, tak jména, která by otřásla Evropou, nebudou prozrazena. Avšak toho dne… nu, víc nepovím!

Tedy krátce, v roce 1890 se konal v Paříži slavný proces ve spojitosti s obrovským skandálem politickým a finančním. Jak obrovský to byl skandál, nebude nikdy nikdo vědět, kromě takových důvěryhodných agentů, jako jsem byl já.‘ Čest a kariéra mnoha vedoucích mužů ve Francii byly v sázce. Představte si skupinu stojících kuželek, všechny velmi nekompromisní a korektní a neoblomné. Pak přiletí zdaleka koule, bum, bum, bum – a vaše kuželky se válejí na podlaze. Nuže, představte si některé z nejvýznamnějších mužů ve Francii jako tyto kuželky, a pak Monsieur Caratal byl onou koulí, kterou bylo vidět, jak se zdaleka přibližuje. Kdyby dojel, pak by je všechny čekalo bum, bum, bum. Bylo rozhodnuto, že dojet nesmí.

Neobviňuji je všechny, že si uvědomovali, co se má stát. Jak jsem řekl, v sázce bylo mnoho jak finančních, tak politických zájmů, a ustavil se syndikát, který měl záležitost zařídit. Do syndikátu se přihlásili i lidé, kteří sotva chápali, co jest jeho cílem. Jiní to však chápali docela dobře a ti se mohou spolehnout, že jsem jejich jména nezapomněl. Byli o příchodu Monsieur Caratala víc než dostatečně informováni dlouho předtím, než opustil Jižní Ameriku, a věděli, že důkazy, které má v rukou, by určitě pro ně všechny znamenaly zkázu. Syndikát měl k dispozici neomezenou sumu peněz – rozumíte, absolutně neomezenou. Hledali agenta, který by byl schopen tuto gigantickou sílu řídit. Vybraný muž musel být vynalézavý, rozhodný, přizpůsobivý – jeden z miliónu. Zvolili si Herberta de Lernaka, a připouštím, že zvolili dobře.

Mou povinností bylo vyhledat si podřízené, používat volně moc, kterou poskytují peníze, a zajistit, aby Monsieur Caratal nikdy do Paříže nedorazil. S energií sobě vlastní jsem se pustil do svého úkolu hodinu poté, co jsem obdržel instrukce, a kroky, které jsem učinil, byly pro daný účel nejlepší, jaké bylo možno vymyslet.

Muž, kterému jsem mohl důvěřovat, byl okamžitě vyslán do Jižní Ameriky, aby cestoval domů s Monsieur Caratalem. Kdyby byl dojel včas, loď by nikdy nebyla dorazila do Liverpoolu; avšak běda! Loď vyplula, dříve než ji můj agent mohl dostihnout. Vypravil jsem metlou vyzbrojenou brigu, aby ji zadržela, leč opět jsem měl smůlu. Ovšem jako všichni velcí organizátoři jsem byl připraven na neúspěch a měl jsem přichystánu sérii alternativ, z nichž některá musela uspět. Nesmíte podceňovat obtížnost mé práce nebo si představovat, že pouhá obyčejná vražda by případ vyřešila. Museli jsme zničit nejen Monsieur Caratala, ale i dokumenty Monsieur Caratala a rovněž společníky Monsieur Caratala, kdybychom měli důvod domnívat se, že jim svěřil svá tajemství. A nesmíte zapomínat, že se měli na pozoru a měli silné podezření, že k nějakému takovému pokusu dojde. Byl to úkol, který mě byl ve všech směrech hoden, neboť já jsem vždy nejsuverénnější tam, kde by se každý jiný vyděsil.

Byl jsem přípraven na přijetí Monsieur Caratala v Liverpoolu, a byl jsem tím horlivější, poněvadž jsem měl důvod domnívat se, že učinil kroky, aby jej od jeho příjezdu do Londýna provázela nemalá stráž. Co se mělo udělat, muselo se udělat mezi okamžikem, kdy vkročí na liverpoolskou přístavní hráz, a okamžikem, kdy dojede na nádraží Londýnské a západopobřežní dráhy v Londýně. Přichystali jsme šest plánů, a který použijeme, záviselo na samotném Monsieur Caratalovi. Ať už by udělal cokoliv, byli jsme připraveni. Kdyby zůstal v Liverpoolu, byli jsme připraveni. Kdyby jel osobním vlakem, rychlíkem nebo zvláštním vlakem, vše bylo připraveno. Všechno jsme předvídali a o všechno jsme se postarali.

Dovedete si představit, že to všechno jsem nemohl dělat sám. Co jsem věděl o anglických železnicích? Avšak peníze dokáží obstarat ochotné agenty po celém světě, a brzy jsem měl ku pomoci jeden z nejbystřejších mozků v Anglii. Nebudu nikoho jmenovat, bylo by však nespravedlivé, abych si všechno připsal k dobru pouze sobě. Můj anglický společník stál za takovéto spojenectví. Dokonale znal Londýnskou a západopobřežní trať a měl k dispozici partu dělníků, kteří byli důvěryhodní a inteligentní. Nápad pocházel od něho a mého vlastního mínění bylo třeba jen v podrobnostech. Koupili jsme si několik zaměstnanců, mezí nimiž nejdůležitější byl James McPherson, o němž jsme si zjistili, že bude vlakvedoucím s největší pravděpodobností určeným pro zvláštní vlak. Topič Smith byl rovněž v našich službách. Jednali jsme také se strojvůdcem Johnem Slaterem, ale ukázalo se, že je tvrdohlavý a nebezpečný, takže jsme od toho upustili. Neměli jsme jistotu, že Monsieur Caratal si najme zvláštní vlak, považovali jsme to však za velmi pravděpodobné, neboť pro něho bylo nejvýš důležité, aby bezodkladně dojel do Paříže. Proto jsme pro tuto eventualitu konali zvláštní přípravy – přípravy, které byly do poslední maličkosti hotovy dávno předtím, než jeho parník spatřil břehy Anglie. Pobaví vás zjištění, že v lodivodově člunu, který přivedl parník na jeho kotviště, byl jeden z mých agentů.

Ve chvíli, kdy Caratal připlul do Liverpoolu, věděli jsme že pojal podezření o hrozícím nebezpečí a má se na pozoru. Přivezl si s sebou jako doprovod nebezpečného chlapíka jménem Gomez, který nosil zbraně a byl připraven je použít. Tento chlapík měl při sobě Caratalovy důvěrné listiny a byl odhodlán chránit jak je, tak svého pána. Bylo pravděpodobné, že Caratal ho zasvětil do svého tajemství a že odstranit Caratala a neodstranit Gomeze by bylo čirým plýtváním energií. Bylo třeba, aby je potkal stejný osud, a naše plány směřující k tomuto cíli byly velmi usnadněny tím, že požádali o zvláštní vlak. Na tom zvláštním vlaku dva ze tří zaměstnanců společnosti byli ve skutečnosti v našich službách za částku, která jim poskytne do konce život nezávislost. Nejdu tak daleko, abych tvrdil, že Angličané jsou čestnější než jiné národy, ale zjistil jsem, že přijde dráže je podplatit.

Už jsem se zmínil o svém anglickém agentovi – což je muž, jehož čeká velká budoucnost, pokud ovšem nějaká nemoc hrdla mu neukončí předčasně život. Měl dohled nad všemi přípravami v Liverpoolu, zatímco já jsem zaujal postavení v hostinci v Kenyonu, kde jsem očekával šifrovaný signál k akci. Když si Caratal zajistil zvláštní vlak, můj agent mi okamžitě telegrafoval a uvědomil mě, jak brzo mám mít vše připraveno. On sám pod jménem Horace Moore okamžitě také požádal o zvláštní vlak v naději, že ho pošlou s Monsieur Caratalem, což by nám za určitých okolností mohlo usnadnit práci. Kdyby například náš velký coup5 selhal, pak by mému agentovi připadla povinnost, aby oba muže zastřelil a zničil jejich papíry. Avšak Caratal se měl na pozoru a odmítl vzít jakéhokoliv jiného cestujícího. Můj agent pak odešel z nádraží, vrátil se jiným vchodem, ze strany odvrácené od nástupiště nastoupil do služebního vozu a cestoval s vlakvedoucím McPhersonem.

Teď vás bude jistě zajímat, jaké kroky jsem zatím podnikal já. Vše bylo připraveno celé dny předem a zbývaly jen poslední maličkosti. Vlečka, kterou jsme vybrali, ústila kdysi do hlavní tratě, ale byla odpojena. Museli jsme pouze položit několik kolejnic, abychom ji znovu připojili. Tyto kolejnice jsme pokladli tak daleko, jak to jen šlo, aniž hrozilo nebezpečí, že vzbudí pozornost, a teď zbývalo pouze dokončit, spojení s hlavní tratí a srovnat kolejnice tak, jak bývaly. Pražce nebyly nikdy odstraněny a kolejnice, kolejnicové spojky a nýty jsme měli připraveny, neboť jsme je vzali z vedlejší koleje na opuštěné části trati. Se svou malou, ale schopnou partou dělníků jsme měli vše hotovo dávno před příjezdem zvláštního vlaku. Když se však objevil, vjel na malou vlečku tak snadno, že dva cestující drcnutí na hrotnicích zřejmě vůbec nezpozorovali.

Měli jsme v plánu, že topič Smith omámí strojvůdce Johna Slatera chloroformem, tak aby zmizel s ostatními. V tomto ohledu, a pouze v tomto ohledu náš plán nevyšel – s výjimkou oné trestuhodné pošetilosti McPhersona, který napsal domů manželce. Náš topič provedl svůj úkol tak neohrabaně, že Slater při zápase s ním vypadl z lokomotivy, a třebaže štěstí stálo při nás do té míry, že si při pádu zlomil vaz, přesto zůstává Slater jako poskvrna na tom, co by jinak bylo jedním z oněch naprosto mistrovských děl, k nimž má člověk vzhlížet v mlčenlivém obdivu. Odborník na zločiny objeví v Johnu Slaterovi jediný kaz naší obdivuhodné souhry. Člověk, který dosáhl tolika triumfů jako já, si může dovolit být upřímný, a tudíž ukazuji na Johna Slatera a prohlašuji, že byl kazem.

Nyní tedy mám náš zvláštní vlak na malé vlečce, dva kilometry, nebo spíše něco přes jednu míli dlouhé, která vede, nebo spíše svého času vedla do opuštěného dolu Maceška, kdysi jednoho z největších. uhelných dolů v Anglii. Budete se ptát, jak to, že nikdo vlak na této nepoužívané vlečce nespatřil. Odpovídám, že vlečka po celé své délce vede hlubokým žlebem, a že pokud někdo nestál na okraji tohoto žlebu, nemohl vlak vidět. A na okraji onoho žlebu někdo doopravdy stál. Stál jsem tam já. A nyní vám povím, co jsem viděl.

Můj pomocník zůstal u hrotnic, aby mohl dohlížet na převedení vlaku na jinou kolej. Měl s sebou čtyři ozbrojené muže, takže kdyby vlak sjel z kolejí – považovali jsme to za možné, protože hrotnice byly velice zrezivělé, měli bychom stále ještě něco v záloze. Jakmile viděl, že vlak je bezpečně na vlečce, předal zodpovědnost mně. Čekal jsem na místě, odkud jsem viděl na vstup do dolu, a byl jsem rovněž ozbrojen, právě tak jako dva moji společníci. Jak vidíte, ať už by se stalo cokoliv, byl jsem vždycky připraven.

Ve chvíli, kdy se vlak nacházel už dosti daleko na vlečce, topič Smith zpomalil lokomotivu a pak, nařídiv jí opět na plnou rychlost, spolu s McPhersonem a mým anglickým pobočníkem vyskočili, dřív než bude příliš pozdě. Možná že právě toto zpomalení poprvé upoutalo pozornost cestujících, ale vlak jel opět plnou rychlostí, dříve než se v otevřeném okně objevily jejích hlavy. Nemohu se ubránit úsměvu pří pomyšlení, jak museli být vyjeveni. Představte si, co byste pociťovali vy, kdybyste vyhlédli ze svého přepychového vozu a náhle zpozorovali, že koleje, po kterých jedete, jsou zrezivělé a rozežrané, červené a žluté od nepoužívání a stáří! Jak asi museli zalapat po dechu, když jim ve vteřině problesklo hlavou, že na konci této neblahé trati na ni nečeká Manchester, ale Smrt! Avšak vlak ujížděl šílenou rychlostí, valil se a drncal po zchátralých kolejích a kola vydávala na jejich zrezivělém povrchu děsivé vřískavé. zvuky. Byl jsem oběma mužům blízko a viděl jsem jim do tváře. Caratal se myslím modlil – něco jako růženec se mu houpalo u ruky. Ten druhý řval jako býk, který větří krev z jatek. Viděl nás, jak stojíme na náspu, a mával na nás jako blázen. Potom si oderval tašku na depeše od zápěstí a vyhodil ji z okna směrem k nám. Bylo samozřejmě jasné, co tím mínil. Zde jsou důkazy a oni slíbí, že budou mlčet, ušetříme-li jejich životy. Bylo by to bývalo velmi příjemné, kdybychom to byli mohli udělat, ale obchod je obchod. Kromě toho, vlak jsme mohli nyní ovládat právě tak málo jako oni.

Gomez přestal hulákat, když vlak prorachotil zatáčkou a oni před sebou spatřili zející černý otvor dolu. Odstranili jsme prkna, která jej přikrývala, a uvolnili jsme čtvercový vstup. Koleje vedly původně velmi blízko k šachtě, aby se uhlí pohodlně nakládalo, a museli jsme přidat na délku pouze dvě tři kolejnice, aby trať vedla až na sám okraj šachty. Po pravdě, délka docela nevyšla, a tak naše trať vyčnívala asi tři stopy přes okraj. Viděli jsme u okna dvě hlavy – Caratala dole, Gomeze nahoře; ale oba oněměli tím, co spatřili. A přesto nemohli hlavy stáhnout. Pohled jako by je byl ochromil.

Byl jsem zvědav, jak vlak jedoucí velkou rychlostí vjede do šachty, do níž jsem ho nasměroval, a s velkým zájmem jsem to pozoroval. Jeden z mých kolegů soudil, že ji přeskočí, a opravdu, neměl k tomu daleko. Nicméně naštěstí nedoskočil a nárazníky lokomotivy narazily se strašlivým třeskotem na druhý okraj šachty. Komín odlétl do vzduchu. Uhlák, vagóny a služební vůz se roztříštily v jedinou změť, která spolu se zbytky lokomotivy na minutu ústí šachty ucpala. Pak něco uprostřed povolilo a celá spousta zeleného železa, dýmajícího uhlí, mosazného kování, kol, dřevěných součástí a polštářování se rozdrobila a zřítila se do dolu. Slyšeli jsme řach – řach –– řach, jak trosky narážely na stěny, a pak, dost dlouho potom, se ozvalo hluboké zadunění, jak to, co z vlaku zbylo, dopadlo na dno. Kotel asi vybuchl, protože po zadunění následoval ostrý třeskot a nato se z černých hlubin vyvalilo vzhůru husté černé mračno páry a kouře dopadající v pršce husté jako déšť všude kolem nás. Pak se pára roztrhala na slabé proužky, které odplynuly v letním slunečním svitu, a v uhelném dole Maceška panoval zase klid.

A nyní, když jsme náš plán tak úspěšně splnili, zbývalo ještě nezanechat za sebou stopy. Naše malá parta dělníků na druhém konci už vytrhala koleje a odpojila vlečku a vrátila vše do dřívějšího stavu. My jsme se právě tak činili u dolu. Komín a ostatní zbytky jsme vhodili do jámy, šachtu jsme přikryli prkny, jak bývala, a koleje, které k ní vedly, jsme vytrhali a odstranili. Pak, bez zbytečného spěchu, ale také bez prodlení jsme všichni odjeli ze země, většinou do Paříže, můj anglický kolega do Manchesteru a McPherson do Southamptonu, odkud emigroval do Ameriky. Anglické noviny z onoho data nechť vám řeknou, jak důkladně jsme svou práci vykonali a jak jsme nejchytřejší jejich detektivy úplně svedli ze stopy.

Jistě si uvědomujete, že Gomez vyhodil tašku s listinami z okna, a nepotřebuji dodávat, že jsem tu tašku zabezpečil a listiny odevzdal svým zaměstnavatelům. Nicméně možná bude mé zaměstnavatele nyní zajímat, že jsem si z oné tašky vzal pár listin jako suvenýry na tuto událost. Nepřeji si tyto listiny zveřejnit, avšak v tomto světě se každý stará o vlastní kůži, a co jiného mi zbude, jestliže mí přátelé mi nepřijdou na pomoc, když je potřebuji? Messieurs, věřte mi, že Herbert de Lernac je právě tak strašný, když stojí proti vám, jako když je na vaší straně, a že to není člověk, který by šel pod gilotinu, aniž se postaral, aby jeden každý z vás byl en route6 do Nové Kaledonie.

Když ne kvůli mně, kvůli sobě samým si pospěšte, Monsieur de… a generále… a barone… volná místa si můžete pří čtení doplnit). Slibuji vám, že v příštích vydáních žádná volná místa k doplnění nebudou.

P. S. Jak procházím svou výpověď, nacházím pouze jednu věc, kterou jsem přehlédl. Týká se nešťastného McPhersona, který byl tak pošetilý, že napsal své manželce a dal si s ní schůzku v New Yorku. Můžete si představit, že byly-li v sázce zájmy jako naše, nemohli jsme je učinit závislými na tom, zda člověk jeho stavu prozradí či neprozradí své tajemství nějaké ženě. Když jednou porušil svou přísahu tím, že manželce napsal, nemohli jsme mu už více důvěřovat. Učinili jsme proto kroky, abychom měli jistotu, že se s manželkou nesetká. Někdy jsem si myslíval, že by bylo laskavé napsat jí a ujistit ji, že žádná překážka nestojí v cestě tomu, aby se znovu provdala.

TA MALÁ KRYCHLOVÁ BEDÝNKA

„Všichni na palubě?“ zeptal se kapitán.

„Všichni na palubě!“ odpověděl důstojník.

„Pak tedy buďte připraveni vyplout.“

Byla středa, devět hodin ráno. Pevná loď Spartan ležela u bostonské přístavní hráze s nákladem ve skladišti, s cestujícími na palubě, přichystána k vyplutí. Už dvakrát zaznělo varovné hvízdání; ozvalo se poslední zvonění. Čelní stěžeň lodi byl namířen k Anglii a syčení unikající páry naznačovalo, že vše je připraveno k plavbě tři tisíce mil dlouhé. Loď se vzpínala na lanech, jež ji držely, jako chrt na vodítku.

Mám tu smůlu, že jsem velice nervózní člověk. Sedavý život literáta pomohl zvýšit morbidní lásku k samotě, která patřila k mým výrazným rysům dokonce i v letech, kdy jsem byl chlapcem. Když jsem stál na zádi horní paluby transatlantického parníku, hořce jsem proklínal nutnost, která mě přiměla plout zpět do země mých předků. Křik námořníků, drnčení lan, loučení spolucestujících a jásot davu, každé jednotlivě a všechno dohromady se dotýkalo mé citlivé povahy. Taky jsem se cítil smutný. Jako by mě pronásledoval nepopsatelný pocit jakéhosi bezprostředního nebezpečí. Moře bylo klidné, vánek slabý. Nevyskytovalo se nic, co by znepokojovalo klidnou mysl i těch nejzapřisáhlejších suchozemců, a přesto jsem měl pocit, jako bych stál na pokraji velikého, třebaže neurčitého neštěstí. Zpozoroval jsem, že takovéto předtuchy se často vyskytují u lidí mé letory a že se nezřídka vyplňují. Existuje teorie, že to vyplývá z jakéhosi jasnovidectví, subtilního duševního spojeni s budoucností. Dobře si pamatuji, že Herr Raumer, vynikající spiritista, poznamenal při jedné příležitosti, že pokud jde o nadpřirozené jevy; jsem nejcitlivější subjekt, s jakým se kdy setkal za celé své rozsáhlé činnosti. Ať už jakkoliv, rozhodně jsem se necítil ani zdaleka šťastný, když jsem se ubíral mezi plačícími a jásajícími skupinami rozsetými po bílých palubách lodi Spartan. Kdybych byl věděl, jaká zkušenost mě čeká v průběhu příštích dvanácti hodin, byl bych ještě v poslední chvíli vyskočil na břeh a uprchl z toho prokletého plavidla.

„Odjezd!“ ohlásil kapitán, zavřel s klapnutím svůj chronometr a uložil ho do kapsy. „Odjezd!“ opakoval důstojník. Ozvalo se poslední zakvílení sirény, přátelé a příbuzní spěchali na břeh. Jedno lano bylo uvolněno a už odstrkovali lodní můstek, když – tu se z kapitánského můstku ozval výkřik a objevili se dva muži rychle běžící po přístavní hrázi. Mávali rukama a divoce gestikulovali, jasně s úmyslem pozdržet loď. „Přidejte!“ povzbuzoval je dav. „Zadržte!“ volal kapitán. „Kormidlo do závětří! Zastavit! Zvednout lodní můstek!“ a oni dva muži skočili na palubu, právě když se druhé lano odpoutalo a křečovitý tlukot stroje nás vystřelil od pobřeží. Z paluby se ozval jásot, z přístavní hráze druhý, a velká loď si brázdila cestu z přístavu a vznešeně odplouvala přes klidnou zátoku.

Krásně jsme vyrazili na naši čtrnáctidenní plavbu. Mezi pasažéry nastala všeobecná strkanice při hledání kajut a zavazadel, zatímco vystřelující zátky v salónu dokazovaly, že nejeden zkormoucený cestující se uchýlil k umělým prostředkům, jak utopit bolest odloučeni. Rozhlédl jsem se po palubě a provedl jsem zběžný soupis svých compagnons de voyage7. Představovali obvyklé typy, jaké člověk potkává při těchto příležitostech. Nebyla mezi nimi žádná pozoruhodná tvář. Mluvím jako znalec, neboť tváře jsou má specialita. Vrhám se na charakteristický rys jako botanik na květinu a odnáším si jej s sebou, abych jej analyzoval, kdy se mi zachce, a klasifikoval a oštítkoval jej ve svém malém antropologickém muzeu. Tady nebylo nic, co by mě bylo hodno. Dvacet typů mladých Američanů jedoucích do „Európy“ a jako proti jed několik úctyhodných párů středních let, přehršle duchovních, právníků a lékařů, mladých dam, obchodních cestujících, uzavřených Britů a všechna olla podrida8 zaoceánského parníku. Odvrátil jsem se od nich a pohlédl zpátky na ustupující břehy Ameriky, a jak přede mnou vyvstal mrak vzpomínek, srdce mi zalil vroucný cit k mé adoptivní zemi. Na jedné straně paluby ležela náhodou kupa portemanteaux9 a zavazadel a čekala, až na ni dojde řada, aby ji odnesli dolů. Protože mám obvykle lásku k samotě, zašel jsem za tato zavazadla, posadil se na svitek lana mezi nimi a bokem lodi a ponořil se do melancholického rozjímání.

Z něho mě vyrušil šepot, který se ozval za mnou. „Tady je klidné místo,“ pravil nějaký hlas. „Posaďte se a můžeme si celou záležitost v klidu prohovořit.“

Podíval jsem se skulinou mezi dvěma obrovskými truhlicemi a spatřil jsem, že na druhé straně hromady stojí pasažéři, kteří se k nám připojili na poslední chvíli. Zřejmě mě neviděli, jak jsem se krčil ve stínu zavazadel. Ten, který promluvil, byl vysoký a nadmíru hubený muž s modročerným plnovousem a bezbarvou tváří. Měl nervózní a vzrušené chování. Jeho společník byl malý krevnatý chlapík živého a rázného vzezření. V ústech třímal doutník a přes levou paži mu visel velký svrchník – ulster. Oba se neklidně rozhlíželi, jako by se chtěli ujistit, zda jsou sami. „Tohle je to pravé místo,“ slyšel jsem říci druhého. Posadili se na žok zboží, zády ke mně, a já jsem shledal, že proti své vůli hraji nepříjemnou úlohu člověka, který kradí naslouchá jejich hovoru.

„Nuže, Mullere,“ řekl ten vyšší, „na palubu jsme tu věc dostali docela dobře.“

„Ano,“ souhlasil muž, kterého oslovil jako Mullera, „vše je v pořádku na palubě.“

„Bylo to jenom o fous.“

„To tedy bylo, Flannigane.“

„Nebylo by bývalo dobré zmeškat loď.“

„Ne, to by bylo zkřížilo naše plány.“

„Úplně by je zničilo,“ řekl malý mužík a pár minut divoce bafal z doutníku.

„Mám tu bedýnku tady,“ řekl posléze.

„Ukažte!“

„Nedívá se nikdo?“

„Ne, skoro všichni jsou dole.“

„Nemůžeme být dost opatrní, když je tolik v sázce,“ pravil Muller, rozbalil svrchník, který mu visel přes paži, odkryl tmavý předmět a položil ho na palubu, jediný pohled na tento předmět postačil, abych vyskočil a vykřikl hrůzou. Naštěstí byli tak pohrouženi do své záležitosti, že si mě ani jeden nevšiml. Kdyby se byli ohlédli, určitě by byli spatřili mou bledou tvář, jak na ně zírá přes hromadu beden.

Od první chvíle jejich rozhovoru na mne padla děsivá předtucha. Zdála se být více než potvrzena, když jsem vyjeveně hleděl na předmět ležící přede mnou. Byla to malá krychlová bedýnka s mosaznými žebry, vyrobená z nějakého tmavého dřeva. Počítám, že měřila asi krychlovou stopu. Připomínala mi pouzdro na pistole, jenomže byla podstatně vyšší. Avšak byl u ní přívěsek, na který se mé oči upíraly a který naznačoval, že jde spíše o pistoli samu než o její schránku. Bylo to spoušťovité zařízení na víku, k němuž byl připevněn svitek provázku. Vedle této spouště se v dřevě rýsoval malý čtvercový otvor. Čahoun. – Flannigan, jak mu říkal jeho společník – přiložil oko k tomuto otvoru a pár minut nakukoval dovnitř s výrazem napjaté úzkostí na tváři.

„Všechno vypadá docela v pořádku.“

„Snažil jsem se bedýnkou netřást,“ řekl jeho společník.

„Takové choulostivé věci potřebují jemné zacházení. Nasypte dovnitř, co je třeba, Mullere.“

Menší muž nějakou dobu šmátral v kapse a pak vyňal malý papírový balíček. Otevřel jej, vysypal z něj půl hrsti bělavých granulí a ty vsypal otvorem dovnitř. Poté se ozval zevnitř podivný ťukavý zvuk a oba muži se spokojeně usmáli.

„Tam není nic moc v nepořádku,“ řekl Flannigan.

„Ani za mák,“ dotvrdil jeho společník.

„Pozor! Někdo jde. Vemte bedýnku dolů do kajuty. Nebylo by dobré, kdyby někdo pojal podezření o našich záměrech, nebo ještě hůř, kdyby s tím hemral a omylem celou věc rozjel.“

„No, ta věc vyjde nastejno, ať ji rozjede kdokoliv.“

„Byli by pořádně překvapeni, kdyby zmáčkli kohoutek,“ řekl se zlomyslným chechtotem čahoun. „Cheche, jen si představte, jak by se tvářili! Musím se pochválit, ta bedýnka není špatný kousek umělecké práce.“

„Není,“ souhlasil Muller. „Prý je to do všech detailů váš vlastní návrh, ano?“

„Ano, pero a posuvná okenička jsou mé vlastní nápady.“

„Měli bychom si je dát patentovat.“

A když zvedli malý mosazí okovaný balíček a ukryli jej v Mullerově ohromném svrchníku, oba muži se znovu rozesmáli chladným, nepříjemným smíchem.

„Pojďte dolů, schováme bedýnku v naší kajutě,“ navrhl Flannigan. „Nebudeme ji potřebovat dřív než dnes večer a tam bude v bezpečí.“

Jeho společník souhlasil a oba přátelsky odešli po palubě a zmizeli v průlezu, odnášejíce tajemnou bedýnku s sebou. Poslední, co jsem slyšel, bylo, jak Flannigan mumlavě klade svému společníkovi na srdce, aby ji nesl opatrně a nenarazil s ní o zábradlí.

Jak dlouho jsem zůstal sedět na onom svinutém laně, to už se nikdy nedovím. Hrůza rozhovoru, který jsem právě vyslechl, byla ještě zesílena tím, že na mne doléhaly první svíravé žaludeční potíže mořské nemoci. Mohutné vzdouvání Atlantiku začalo uplatňovat svá práva u lodi i cestujících. Cítil jsem se zničený na těle i na duchu a upadl jsem do kolapsu, z něhož mě posléze vyburcoval srdečný hlas našeho ctihodného podnálodního.

„Nevadilo by vám, kdybyste to tady uvolnil, pane?“ řekl. „Chceme tohle hárampádí odklidit z paluby.“

Jeho drsné, bodré chování a ruměná tvář mi v mém Současném stavu připadaly jako opravdová urážka. Kdybych býval byl odvážný nebo svalnatý muž, byl bych ho snad uhodil. Takto však jsem počestnému námořníkovi uštědřil melodramatický zamračený pohled, který u něj zřejmě vyvolal nemalý údiv, a odkráčel jsem od něho na druhou stranu paluby. Co jsem potřeboval, byla samota – samota, v níž bych mohl přemýšlet o strašlivém zločinu, který byl připlavován přímo před mýma očima. Jeden z člunů na zádi visel dost nízko na zavěšovacích ramenech. Dostal jsem nápad, a vyšplhav se na zábradlí, vlezl jsem do prázdného člunu a položil se v něm na dno. Natažen na zádech, neměl jsem nad sebou nic kromě modré oblohy, jen tu a tam, jak se loď houpala, jsem zahlédl vratiplachtu. Byl jsem konečně sám se svou nemocí a svými myšlenkami.

Pokoušel jsem se vybavit si slova pronesená v tom hrozném rozhovoru, který jsem vyslechl. Dají se vysvětlit nějakým výkladem jiným, než je ten, který mě uhodil do očí? Můj rozum mě přinutil doznat, že nikoliv. Horlivě jsem se snažil uspořádat rozličná fakta, jež tvořila řetěz nepřímých důkazů, a najít v nich chybu; ale ne, nescházel ani jeden článek. Byl tu ten divný způsob, jak se naši cestující dostali na palubu – způsob, jenž jim umožnil vyhnout se jakémukoliv zkoumání jejich zavazadel. Už jen to jméno „Flannigan“ mělo příchuť fenianismu, zatímco Muller nenaznačovalo nic jiného než anarchismus a vraždu. Pak to jejich tajemné chování; poznámky, že jejich plány by byly zničeny, kdyby byli zmeškali loď; jejich strach, aby je nikdo nezpozoroval; a v neposlední řadě závěrečný důkaz: předvedení malé krychlové bedýnky se spouští a jejich mrzký žert o tom, jak by se tvářil člověk, který by spoušť omylem zmáčkl – mohla by tato fakta vést k nějakému jinému závěru, než že jsou to něčí bezohlední emisaři, političtí nebo jací, kteří zamýšlejí obětovat sebe, své spolucestující a loď v jediné velké zápalné oběti? Bělavá zrnka, která jsem viděl jednoho z nich vsypávat do bedýnky, nepochybně tvořila zápalnou látku pro odpálení. Sám jsem slyšel, jak z bedýnky vycházel zvuk, který mohl pocházet z nějakého jemného strojku. Ale co mínili svou narážkou na dnešní večer? Je možné, že mají v úmyslu provést svůj hrozný plán v první večer naší plavby? Při pouhé myšlence na takovou možnost mi běhal mráz po zádech, a na okamžik mi umožnila dokonce i překonat muka mořské nemoci.

Už jsem poznamenal, že jsem fyzicky zbabělec. Jsem zbabělec také morálně. Zřídka se stává, tyto dva defekty jsou do takové míry spojeny v jedné povaze. Znal jsem mnoho lidí, kteří byli velmi citliví k fyzickému nebezpečí, a přesto se vyznačovali nezávislostí a silnou myslí. Avšak s politováním musím říci, že v mém případě mé tiché a nevtíravé zvyky vypěstovaly úzkostlivý strach dělat cokoliv pozoruhodného nebo se stávat nápadným, což možno-li ještě předčí můj strach z osobního nebezpečí. Kdyby se obyčejný smrtelník dostal do situace, v níž jsem se teď nacházel já, okamžitě by zašel ke kapitánovi, vyznal by se mu ze svých obav a svěřil by záležitost do jeho rukou. Avšak mně při mé povaze připadala tato myšlenka velice odpuzující. Pomyšlení, že by mě všichni pozorovali, že by mě cizí člověk podroboval křížovému výslechu a že bych byl konfrontován se dvěma ke všemu odhodlanými spiklenci jako udavač, mi byla odporná. Co kdyby existovala nějaká vzdálená možnost, že se mýlím? Jak by mi bylo, kdyby se ukázalo, že má obvinění postrádají podkladu? Ne, odložím to, budu ty dva desperáty sledovat a při každém kroku Jim šlapat na paty. Všechno bylo lepší než možnost, že bych se zmýlil.

Pak mě napadlo, že možná i v tom okamžiku se dostává spiknutí do nějaké nové fáze. Nervové vzrušení zřejmě zahnalo můj počínající záchvat mořské nemocí, neboť jsem byl s to vstát a slézt z člunu, aniž jsem zakusil její recidivu. Potácel jsem se po palubě s

úmyslem sejít do salónu a zjistit, čím se moji známí z tohoto rána zabývají. Zrovna když jsem měl ruku na zábradlí u schodiště, překvapilo mě srdečné bouchnutí do zad, které mě málem srazilo spíše spěšně než důstojně ze schodů.

„Jsi to ty, Hammonde?“ ozval se hlas, který mí připadal povědomý.

„Jemináčku!“ řekl jsem, když jsem se obrátil, „snad to není Dick Merton! No jak se máš, starý brachu?“

Toto bylo neočekávaně štěstí uprostřed mých nesnází. Dick byl právě ten člověk, jakého jsem potřeboval; protože měl laskavou a bystrou povahu a byl rychlý, rázný v jednání, bez zábran mu povím o svých podezřeních a budu se moci spolehnout, že jeho zdravý rozum najde nejlepší řešení. Od doby, co jsem byl chlapečkem ve druhé třídě v Harrow, Dick byl mým rádcem a ochráncem. Na první pohled viděl, že je se mnou něco v nepořádku.

„No tak,“ pravil svým laskavým způsobem, „co tě trápí, Hammonde? Jsi bílý jak lajntuch. Mal de mer10, co?“

„Ne, tohle ani ne,“ řekl jsem. „Pojď se se mnou projít, Dicku, chci s tebou mluvit. Podej mi ruku.“

Opíraje se o Dickovu urostlou postavu, potácel jsem se po jeho boku, ale trvalo nějakou dobu, než jsem se odhodlal promluvit.

„Chceš doutník?“ prolomil Dick mlčení.

„Ne, děkuji,“ odmítl jsem. „Dicku, dnes večer budeme všichni nebožtíci.“

„To ještě není důvod, aby sis teď nemohl zapálit doutník,“ odvětil Dick svým chladnokrevným způsobem, ale při řeči na mě upřeně pohlédl zpod svého huňatého obočí. Zřejmě si myslel, že jsem se poněkud pomátl na rozumu.

„Ne,“ pokračoval jsem, „tohle není legrace, ujišťuji tě, že mluvím naprosto vážně. Přišel jsem na hanebné spiknutí, Dicku, které má zničit tuto loď a všechny, kdo jsou na ní.“ A pak jsem systematicky a po pořádku pokračoval a předložil mu řetěz důkazů, které jsem sesbíral. „Nuže, Dicku,“ řekl jsem, když jsem skončil, „co si o tom myslíš, a hlavně, co mám dělat?“

K mému překvapení se Dick srdečně rozchechtal.

„Vyděsil bych se,“ pravil, „kdyby mi to řekl kdokoliv jiný než ty. Ale tys měl vždycky sklon slyšet trávu růst. Vzpomínáš si, jak jsi ve škole přísahal, že v dlouhém pokoji je duch, a pak se ukázalo, že je to tvůj vlastní obraz v zrcadle? Člověče,“ pokračoval, „co by z toho kdo měl, kdyby zničil tuhle loď? Na palubě nemáme žádné veliké politické hlavouny. Naopak, většina cestujících jsou prostí Američané. Kromě toho, v tomto střízlivém devatenáctém století se většina masových vrahů zastaví před tím, aby zahrnula mezi své oběti i sebe. Spolehni se, že jsi jim špatně rozuměl a spletl sis fotografický aparát nebo něco stejně nevinného s pekelným strojem.“

„Nic takového, prosím,“ ohradil jsem se poněkud dotčeně. „Obávám se, že se ke své vlastní škodě přesvědčíš, že jsem ani nepřeháněl, ani si špatně nevyložil jediné slovo. Poklid jde o tu krabici, rozhodně jsem jakživ žádnou podobnou neviděl. Obsahuje jemný mechanismus; o tom mě přesvědčil způsob, jakým s ní ti muži zacházeli a jak o ní mluvili.“

„Ty bys viděl v každém balíčku křehkého zboží torpédo,“ odbyl mě Dick. „To má být tvůj jediný důkaz?“

„Ten chlap se jmenuje Flannigan,“ pokračoval jsem.

„Nemyslím, že to by u soudu příliš znamenalo,“ mínil Dick, „ale pojď, už jsem doutník dokouřil. Co kdybychom sešli dolů a dali si dohromady láhev klaretu? Můžeš mi ukázat ty dva Orsinie11, jestli jsou ještě v salóně.“

„Dobrá,“ souhlasil jsem; „jsem rozhodnut nepustit je po celý den z očí. Ale nedívej se na ně upřeně; nechci, aby poznali, že je někdo pozoruje.“

„Spolehni se,“ ujistil mě Dick, „budu se dívat nevědomě a bezelstně jako beránek,“ a s těmihle slovy jsme sešli dolů po schodech a do salónu,

Mnoho cestujících bylo rozptýleno kolem velkého stolu uprostřed, někteří zápolili se vzpurnými látkovými vaky a s řemínky na plédu, někteří jedli a pár jich četlo nebo se jinak bavilo. Osoby, po nichž jsme pátrali, tam nebyly. Prošli jsme místností a nahlédli do každé kajuty, ale po nich nikde ani stopa. „Proboha!“ pomyslel jsem si, „snad právě v této chvíli jsou pod našima nohama v podpalubí nebo ve strojovně a připravují svůj ďábelský podnik!“ Bylo lepší zvědět nejhorší než setrvat v takové nejistotě.

„Stevarde,“ zeptal se Dick, „jsou tu ještě nějací jiní gentlemani?“

„Dva sedí v kuřárně,“ odpověděl stevard.

Kuřárna byla malý útulný pokojík, luxusně zařízený a sousedící s komorou na prádlo a stolní náčiní. Otevřeli jsme dveře a vstoupili. Výdech úlevy mi unikl z hrudi. Vůbec první, na čem mé oko spočinulo, byla smrtelně bledá tvář Flanniganova s tvrdě sevřenými rty a ostražitýma očima, jeho společník seděl proti němu. Oba popíjeli a na stole ležela hromádka karet. Když jsme vstoupili, právě hráli. Dloubl jsem Dicka, abych mu ukázal, že jsme našli svou kořist, a posadili jsme se vedle nich s tak lhostejným vzezřením, jak jen to šlo. Dva spiklenci si zřejmě naší přítomnosti málo všímali. Bedlivě jsem je oba pozoroval. Hráli „Napoleona“. Oba byli znalci a já jsem nemohl než obdivovat dokonalé nervy mužů, kteří – s takovým tajemstvím v srdcích – se mohli soustředit na hru. Peníze měnily rychle držitele; ale štěstí se zřejmě úplně odvrátilo od vyššího z hráčů. Nakonec se zaklením mrštil kartami na stůl a odmítl pokračovat ve hře.

„Ať visím, jestli ještě budu dál hrát,“ řekl; „pět partií za sebou jsem neměl víc než dvě karty stejné barvy.“

„Nevadí,“ pravil jeho společník, když sebral výhru, „až dneska večer uděláme svou práci, pár dolarů sem nebo tam nebude padat na váhu.“

Byl jsem překvapen darebákovou drzostí, ale dal jsem si pozor, abych udržel své oči roztržitě upřené na strop, a upíjel jsem víno, jako bych neměl o ničem potuchy. Cítil jsem, že Flannigan se dívá svýma vlčíma očima směrem ke mně, aby viděl, zda jsem si jeho narážky všiml. Pošeptal svému společníkovi něco, co se mi nepodařilo zaslechnout. Nejspíš ho napomínal, aby byl opatrný, protože se dosti zlostně utrhl:

„Nesmysl! Proč bych neměl říkat, co se mi zlíbí? Přehnaná opatrnost je přesně to, co by nás zničilo.“

„Myslím, že si přejete, aby ta záležitost nevyšla,“ prohlásil Flannigan.

„Nic takového si nemyslíte,“ řekl druhý rychle a hlasitě. „Víte právě tak dobře jako já, že když se sázím, rád sázku vyhraju. Ale nestrpím, abyste vy nebo kdokoliv jiný kritizoval, co říkám, nebo mě umlčoval. Mám právě takový zájem na našem úspěchu jako vy – a doufám větší.“

Docela se tím rozpálil a pár minut zuřivě bafal z doutníku. Oči druhého lotra putovaly střídavě z Dicka Mertona ke mně. Věděl jsem, že jsem v přítomnosti muže ke všemu odhodlaného, že zachvěni mého rtu může být pro něho znamením, aby mi pohroužil zbraň do srdce, avšak projevil jsem více sebeovládání, než bych se byl za takovýchto obtížných okolností od sebe nadál. Pokud jde o Dicka, seděl tak nehnutě a navenek tak nevšímavě jako egyptská sfinga.

Po nějakou dobu panovalo v kuřárně mlčení, rušené pouze ostrým chřestěním karet, jak je ten chlapík Muller míchal, dříve než je zase vstrčil do kapsy. Ještě stále se zdál poněkud zardělý a popudlivý. Odhodil nedopalek doutníku do plivátka, pohlédl vzdorně na svého společníka a obrátil se ke mně.

„Můžete mi říci, pane,“ pravil, „kdy se o této lodi opět uslyší?“

Oba se na mne dívali, ale třebaže mi tvář možná trochu zbledla, hlas jsem měl tak pevný jako vždycky, když jsem odpověděl:

„Předpokládám, pane, že se o ní poprvé uslyší, až vpluje do queenstownského přístavu.“

„Ha, ha,“ zasmál se zlostný mužíček, „věděl jsem, že to řeknete. Nekopejte mě pod stolem, Flannigane, to nestrpím. Vím, co dělám. Mýlíte se, pane,“ pokračoval, obraceje se na mne, „naprosto se mýlíte.“ –

„Snad až popluje nějaká loď kolem,“ nadhodil Dick.

„Ne, ani to ne.“

„Počasí je krásné,“ řekl jsem, „proč by se o nás neuslyšelo v místě určení?“

„Neřekl jsem, že se o nás neuslyší v místě, kam jedeme. Je však možné, že se neuslyší, a rozhodně to při té příležitosti nebude poprvé, co se o nás uslyší.“

„Kdy tedy?“ zeptal se Dick.

„To se nikdy nedozvíte. Stačí říci, že náhlý a záhadný činitel oznámí, kde se nacházíme, a to dřív, než uplyne den. Ha, ha!“ a ještě jednou se zachechtal.

„Pojďte na palubu!“ zavrčel jeho společník; „příliš jste si přihýbal toho zatraceného brandy s vodou. Rozvázalo vám jazyk. Pojďte pryč!“ a uchopiv ho za paži, zpola ho odvedl a zpola násilím odvlekl z kuřárny a slyšeli jsme, jak společně klopýtají nahoru po lodním schodišti a na palubu.

„No, tak co si myslíš teď?“ vydechl jsem, když jsem se obrátil k Dickovi. Byl stejně klidný, nevzrušený jako vždycky.

„Co si myslím!“ řekl. „No, já si myslím totéž, co si myslí jeho společník, totiž že jsme naslouchali bláboleni zpola opilého muže. Z toho chlapíka brandy jen čpělo.“

„Nesmysl, Dicku! Viděl jsi, jak se ho ten druhý snažil umlčet.“

„Samozřejmě se snažil. Nechtěl, aby se jeho přítel zesměšnil před cizími lidmi. Možná to malé pivo je blázen a ten druhý jeho soukromý ošetřovatel. Není to vyloučeno.“

„Ale Dicku, Dicku!“ zvolal jsem, „jak jenom můžeš být takhle slepý! Copak nevidíš, že každé slovo potvrzuje naše dřívější podezření?“

„Humbuk, člověče!“ odbyl mě Dick. „Ty se vemlouváš do stavu nervového rozrušení. U všech čertů, co jsi ty vyrozuměl ze všeho toho blábolení o záhadném činiteli, který bude signalizovat, kde se nacházíme?“

„Já ti tedy povím, co tím myslel, Dicku,“ řekl jsem nakláněje se kupředu a uchopil jsem svého přítele za paži. „Mínil náhlý oslnivý záblesk a výbuch, který daleko na moři spatří nějaký osamělý rybář u amerického pobřeží. Právě tohle tím mínil.“

„Nemyslel jsem, že jsi takový blázen, Hammonde!“ pravil Dick Merton rozmrzele. „Jestli se budeš snažit brát doslovně tlachání každého opilce, dojdeš k pěkně podivným závěrům. Následujme jejích přikladu a pojďme na palubu. Myslím, že potřebuješ čerstvý vzduch. Spolehni se, máš v nepořádku játra. Plavba po moři ti náramně prospěje.“

„Jestli se vůbec dožiju konce této plavby,“ zasténal jsem, „učiním slib, že se nikdy víc neodvážím na žádnou jinou. Už prostírají, takže to sotva stojí za to jít nahoru. Zůstanu dole a vybalím si věci.“

„Doufám, že tě večeře zastihne v příjemnějším rozpoložení,“ řekl Dick a vyšel ven, zanechávaje mě mým myšlenkám až do doby, kdy nás zadunění velkého gongu svolalo do salónu.

Netřeba říkat, že můj apetýt se nezlepšil příhodami, které se udály během dne. Nicméně usedl jsem mechanický ke stolu a naslouchal okolnímu hovoru. Pasažérů první třídy bylo téměř sto, a když se začalo podávat víno, jejich hlasy se spojily s řinčením talířů a vytvořily dokonalý bábel. Seděl jsem mezi velmi statnou a nervózní starou dámou a korektním malým duchovním; a protože ani jeden z nich se nesnažil navázat hovor, stáhl jsem se do své ulity a trávil jsem čas pozorováním vzhledu spolucestujících. V šeré dálce jsem viděl Dicka, jak rozděluje pozornost mezi vykostěnou drůbež před sebou a klidnou mladou dámu po svém boku. Kapitán Dowie dělal hostitele na mém konci stolu, zatímco na druhém konci seděl lodní lékař. S potěšením jsem zpozoroval, že Flannigan zaujímal místo téměř naproti mně. Pokud jsem ho měl před očima, věděl jsem, že alespoň pro tu chvíli jsme v bezpečí. Flannigan seděl s rádoby společenským úsměvem na své kruté tváři. Neuniklo mi, že hojně upíjel vína – tak hojně, že dokonce ještě než se objevil dezert, hlas mu výrazně zchraplavěl. Jeho přítel Muller seděl o pár míst níže. Jedl málo a zdálo se, že je nervózní a nepokojný.

„Nuže, dámy,“ pravil náš bodrý kapitán, „věřím, že se budete cítit na palubě mé lodi jako doma. O pány nemám strach. Láhev šampaňského, stevarde. Připíjím na čerstvý vánek a rychlou plavbu. Věřím, že naši přátelé v Americe uslyší o našem bezpečném doplutí v osmi, nebo nejpozději v devíti dnech.“

Vzhlédl jsem. Jakkoli rychlý byl pohled, který si vyměnili Flannigan a jeho spolčenec, stačil jsem jej zachytit. Na tenkých rtech toho prvního se mihl zlý úsměv.

Konverzace zurčela. Politika, moře, zábavy, náboženství, to vše přišlo postupně na přetřes. Zůstal jsem mlčenlivým, leč pozorným posluchačem. Napadlo mě, že nemůže uškodit, uvedu-li námět, který jsem měl stále na mysli. Dalo se to zvládnout nenuceně, a když nic jiného, aspoň to obrátí kapitánovy myšlenky daným směrem. Mohl bych také pozorovat, jakou odezvu vyvolá tento námět na tváři spi klenců.

Náhle nastala přestávka v konverzaci. Zdálo se, že obvyklá témata, o něž se lidé zajímají, byla vyčerpána. Příležitost byla příznivá.

„Smím se zeptat, kapitáne,“ pravil jsem velmi zřetelně a naklonil jsem se kupředu, „co si myslíte o fenianských prohlášeních?“

Kapitánova ruměná tvář ještě o stín potemněla poctivým rozhořčením.

„Je to ubohé a zbabělé,“ řekl, „stejně hloupé jako zlé.“

„Nemohoucí hrozby skupiny anonymních padouchů,“ prohlásil pompézně vyhlížející starý gentleman vedle něho.

„Ach kapitáne,“ přidala se tlustá dáma po mém boku, „nemyslíte si přece, že by vyhodili do povětří nějakou loď?“

„Nepochybuji, že by vyhodili, kdyby mohli. Ale jsem si náramně jist, že nikdy nevyhodí mou loď.“

„Smím se zeptat, jaká opatření se proti nim dělají?“ zeptal se starší muž na konci stolu.

„Všechno zboží dodávané na palubu lodi se přísně zkoumá,“ odpověděl kapitán Dowie.

„Ale dejme tomu, že by nějaký člověk přinesl výbušninu na palubu s sebou?“ nadhodil jsem.

„Jsou příliš zbabělí, než aby takto riskovali vlastní životy.“

Během tohoto rozhovoru Flannigan neprozradil sebemenší zájem o to, co se dálo. Nyní pozvedl hlavu a pohlédl na kapitána.

„Nemyslíte, že je poněkud podceňujete?“ pravil. „Každá tajná společnost zplodila zoufale odvážné muže – proč by je neměli mít i feniané? Mnozí lidé považují za výsadu zemřít ve službách kauzy, která jejich očím připadá správná, třebaže jiní ji mohou považovat za špatnou.“

„Vraždit bez výběru nemůže být správné v ničích očích,“ pronesl malý duchovní.

„Bombardování Paříže nebylo ničím jiným,“ řekl Flannigan, „a přece celý civilizovaný svět přihlížel se založenýma rukama a zaměnil ošklivé slovo ‚vražda‘ za libozvučnější slovo ‚válka‘. Německým očím to připadalo správné; tak proč by neměl připadat dynamit správný fenianům?“

„V každém případě jejich prázdné chvástání až dosud k ničemu nevedlo,“ pravil kapitán.

„Promiňte.“ namítl Flannigan, „ale není dosud nějaký prostor pro pochybnosti, pokud jde o osud Kulíka? Setkal jsem se v Americe s muži, kteří z vlastní osobní znalosti tvrdili, že na palubě oné lodi bylo torpédo.“

„Pak tedy lhali,“ prohlásil kapitán. „U vojenského soudu se nezvratně prokázalo, že tam vybuchl svítiplyn – ale raději obraťme list, nebo přivodíme dámám neklidnou noc.“

A konverzace zase vplula do původního koryta.

Během této malé diskuse Flannigan přetřásal svou otázku s gentlemanskou šetrností a tichou silou, jaké bych se u něho nebyl nadál. Nemohl jsem neobdivovat muže, který se v předvečer zoufale odvážného podniku dokáže zdvořile přít o otázku, která se ho musí. tak úzce dotýkat.

Vypil, jak jsem se už zmínil, povážlivé množství vína; ale třebaže měl na bledých lících slabý ruměnec, jeho chování bylo stejně zdrženlivé jako vždy. Nepřipojil se už znovu k hovoru, nýbrž zdál se ponořen do myšlenek.

V mé mysli sváděl bitvu vír svářících se představ. Co mám dělat? Mám teď povstat a odhalit je zároveň před cestujícími i kapitánem? Mám požádat o několikaminutový rozhovor s kapitánem v jeho kabině a všechno odhalit? Na okamžik jsem byl zpola odhodlán to udělat, ale pak se má stará vrozená bázlivost vrátila se zdvojenou silou. Koneckonců, může to být nějaký omyl. Dick slyšel mé důkazy, a odmítl jim věřit. Rozhodl jsem se ponechat věcem jejich průběh. Zmocnil se mě podivný pocit lhostejnosti. Proč bych měl pomáhat lidem, kteří jsou slepí k nebezpečí, jež jim hrozí? Jistěže byla povinnost důstojníků, aby nás chránili, nikoliv naše, abychom je varovali. Vypil jsem pár skleniček vína a odpotácel se na palubu rozhodnut, že podržím toto tajemství uzamčeno ve svém srdci.

Byl nádherný večer. Dokonce ani ve svém rozrušeném stavu mysli jsem se neubránil, abych se neopřel o zábradlí a netěšil se z osvěžujícího vánku. Daleko na západě se tyčila osamocená plachta Jako tmavá skvrna oproti velké ohnivé ploše zanechané zapadajícím sluncem. Otřásl jsem se při tom pohledu. Bylo to velkolepé, leč děsivé. Nad naším hlavním stožárem se slabě třepotala jediná hvězda, ale pří každém úderu lodního šroubu jako by se jích třpytilo tisíc ve vodě dole. Jedinou poskvrnou na této krásné scenérii byl velký ohon kouře, který se rozprostíral daleko za námi jako černá trhlina na karmínové oponě. Těžko se dalo uvěřit, že velký mír, jenž se klenul nad celou přírodou, by mohl být zmařen nějakým ubohým, bědným smrtelníkem.

„Koneckonců,“ pomyslel jsem si, když jsem pohlížel do modrých hlubin pod sebou, „dojde-li k nejhoršímu, je lépe zemřít zde než se na souši vlekle trápit v agónii na posteli.“ Lidský život se jeví velmi nedůležitý mezi velkými silami přírody. Nicméně celé moje filozofování mi nezabránilo, abych se zachvěl, když jsem se ohlédl a na druhé straně paluby spatřil obrysy dvou postav. Bez nesnází jsem je poznal. Zdálo se, že spolu vážně rozmlouvají, ale neměl jsem příležitost vyslechnout, co říkají; spokojil jsem se tedy s tím, že jsem chodil sem a tam a držel bdělou stráž nad jejich pohyby.

Bylo pro mne úlevou, když přišel na palubu Dick. I nevěřící důvěrník je lepší než vůbec žádný důvěrník.

„No, starochu,“ řekl a uštědřil mi bodrý šťouchanec do žeber, „dosud jsme nevyletěli do povětří.“

„Ne, dosud ne,“ připustil jsem; „ale to ještě neznamená, že nevyletíme.“

„Nesmysl, člověče!“ protestoval Dick. „Nemohu pochopit, co ti nasadilo tuhle zvláštní myšlenku do hlavy. Hovořil jsem s jedním z tvých domnělých vrahů, a připadá mi jako docela příjemný brach, řekl bych milovník sportu, podle toho, jak mluví.“

„Dicku,“ pravil jsem, „jsem si tak jistý, že oni muži mají pekelný stroj a že jsme jednou nohou na věčnosti, jako kdybych je viděl přikládat zápalku k rozbušce.“

„No, jestli si to opravdu myslíš,“ řekl Dick, pro tu chvíli napůl vyděšen opravdovostí mého chování, „je tvou povinností povědět o svém podezření kapitánovi.“

„Máš pravdu,“ přisvědčil jsem, „udělám to. Věřím, že naše životy mohou být zachráněny jedině tím, že celou věc předložím kapitánovi.“

„Tak tedy jdi a udělej to teď,“ vybídl mě Dick, „ale proboha, mne do té záležitosti nepleť.“

„Promluvím s ním, až sejde z můstku,“ odpověděl jsem; „a do té doby je nemíním spustit z očí.“

„Dej mi vědět, jak jsi dopadl,“ řekl můj společník, pokynul mi hlavou a odkráčel hledat – jak se domnívám – svou partnerku od večeře.

Ponechán sobě, rozpomněl jsem se na své ranní útočiště, a vyšplhav se na zábradlí, vlezl jsem do člunu na zádi a tam ulehl. Ve člunu jsem si mohl znovu rozvážit, jak dál, a když jsem pozvedl hlavu, byl jsem s to v kteroukoli chvíli uvidět své nepříjemné sousedy.

Uplynula hodina, a kapitán byl stále ještě na můstku. Rozmlouval s jedním cestujícím, námořním důstojníkem na odpočinku, a oba byli ponořeni do debaty o nějakém nesrozumitelném navigačním problému. Z místa, kde jsem ležel, jsem viděl rudé konce jejich doutníků. Teď už bylo temno, tak temno, že jsem stěží rozeznával postavy Flannigana a jeho spoluviníka. Dosud stáli na místě, které zaujali po večeři. Pár cestujících bylo rozptýleno po palubě, ale mnoho jích sešlo dolů. Podivné ticho jako by prostupovalo vzduch. Hlasy hlídky a rachot kolesa byly jediné zvuky, které porušovaly ticho.

Uplynula další půlhodina. Kapitán stál dosud na můstku. Zdálo se, že nikdy nesejde dolů. Měl jsem nervy tak nepřirozeně napjaté, že když mě zvuk dvojích kroků na palubě přiměl, abych se prudce nadzvedl, celý jsem se chvěl vzrušením. Vykoukl jsem přes okraj člunu a spatřil, jak naši podezřelí cestující přešli z druhé strany a stojí téměř přímo přede mnou. Světlo z kompasnice dopadalo na děsivou tvář lotra Flannigana. I při tom krátkém pohledu jsem uviděl, že Muller má svrchník, jehož účel jsem tak dobře znal, přehozený volně přes paži. Se zaúpěním jsem sklesl zpátky. Má osudová nerozhodnost zřejmě zasvětila smrti dvě stě nevinných životů.

Četl jsem o ďábelské pomstě, která čeká špehy. Věděl jsem, že muži, kteří drží své životy ve vlastních rukou, se nezastaví před ničím. Mohl jsem udělat jediné – skrčit se na dně člunu a tiše naslouchat, co si dole šeptají.

„Toto místo bude vyhovovat,“ řekl jeden hlas.

„Ano, závětrná strana je nejlepší.“

„To jsem zvědavý, jestli bude spoušť fungovat.“

„Jistě bude.“

„Měli jsme to rozjet v deset, že?“

„Ano, přesne v deset, Máme ještě osm minut.“ Následovala přestávka. Pak hlas začal znovu:

„Uslyší cvaknutí kohoutku, ne?“

„To nevadí. Bude příliš pozdě a nikdo nebude moci zabránit, aby nevyletěli.“

„To je pravda. Mezi těmi co jsme zanechali doma, nastane pěkný rozruch, co?“

„To se ví. Co myslíte, jak dlouho bude trvat, než o nás uslyší?“

„První zprávy dojdou nejdřív o půlnoci.“

„Bude to moje zásluha.“

„Ne, moje.“

„Ha, ha! To se uvidí!“

Tady nastala odmlka. Pak jsem slyšet Mullerův hlas v děsivém šepotu: „Už zbývá jenom pět minut.“

Jak pomalu se vlekly tyto chvíle! Mohl jsem je počítat podle úderů svého srdce.

„To způsobí na pevnině senzaci,“ ozval se jeden hlas.

„Ano, v novinách z toho bude poprask.“

Pozvedl jsem hlavu a vykoukl přes okraj člunu. Zřejmě nebyla žádná naděje, žádná pomoc. Smrt mi zírala do tváře, ať spustím poplach, či nikoliv. Kapitán konečně opustil můstek. Kromě těchto dvou tmavých postav, krčících se ve stínu člunu, byla paluba opuštěná.

Flannigan měl na dlani položené otevřené hodinky.

„Ještě tři minuty,“ povídal. „Postavte ji dolů na palubu.“

„Ne, postavím ji sem na zábradlí.“

Byla to ta malá krychlová bedýnka. Podle zvuku jsem poznal, že ji umístili poblíž ramena na zavěšování člunů a téměř pod mou hlavu.

Znovu jsem se podíval přes okraj člunu. Flannigan si právě nasypával něco z papíru do dlaně. Bylo to bílé a zrnité – totéž, co jsem ho viděl použít dopoledne. Nepochybně to bylo míněno jako rozbuška, neboť to vsypal do bedýnky, načež jsem zaslechl ten podivný zvuk, který prve upoutal mou pozornost.

„Ještě minuta a půl,“ řekl. „Zatáhnete za šňůru vy, nebo já?“

„Zatáhnu já,“ řekl Muller.

Poklekával a držel konec šňůry v ruce. Flannigan stál vzadu s pažemi založenými a s výrazem chmurného odhodlání na tváři.

Nemohl jsem to déle vydržet. Můj nervový systém jako by se v okamžiku zhroutil.

„Zadržte!“ zakřičel jsem pronikavě a vymrštil se na nohy. „Zadržte, vy svedení a bezcharakterní muži!“

Oba zavrávorali a ustoupili. Jak mi měsíční světlo proudilo po bledé tváři, považovali mě myslím za ducha.

Teď jsem měl statečnosti habaděj. Zašel jsem příliš daleko, než abych ustoupil.

„Kain byl zatracen,“ křičel jsem, „a to zabil jen jednoho; chcete mít na svých duších krev dvou set lidí?“

„Je to blázen!“ zahučel Flannigan. „Je čas. Spusťte to, Mullere.“

Seskočil jsem na palubu.

„To neuděláte!“ řekl jsem.

„Jakým právem nám v tom bráníte?“

„Každým právem lidským i božím.“

„Nic vám po tom není. Vypadněte odtud!“

„Nikdy!“ řekl jsem.

„Čert aby toho chlapa vzal! V sázce je příliš mnoho, než abychom trvali na obřadnosti. Já ho podržím, Mullere, a vy zatím stiskněte kohoutek.“

V příštím okamžiku jsem se vzpíral v herkulovském objetí Irčana. Odpor byl marný; byl jsem v jeho rukou slabý jako děcko. Přitiskl mě k boku lodi a tam mě držel. „No tak,“ řekl, „pospěšte si. Nemůže nám v tom zabránit.“

Cítil jsem, že stojím na pokraji věčnosti. Zpola udušen v pažích toho lotra, viděl jsem, jak se ten druhý blíží k osudové bedýnce. Sklonil se k ní a uchopil šňůru. Vydechl jsem modlitbu, když jsem spatřil, jak sevřel šňůru pevněji. Pak přišlo ostré cvaknutí, podivný škrablavý zvuk. Spoušť dopadla, boční stěna bedýnky se zvedla a vyletěli – dva šediví poštovní holubi!

Už je třeba dodat jen málo. Není to téma hovoru, u kterého bych toužil dlouho prodlévat. Celá věc je příliš trapná a absurdní. Snad nejlepší, co mohu učinit, je vzdálit se uhlazeně ze scény a nechat sportovního dopisovatele New York Heraldu, aby zaujal mé žalostné místo. Zde je výstřižek ze sloupců Heraldu krátce po našem odjezdu z Ameriky:

Pozoruhodný let holubů

Minulého týdne se uskutečnil neobvyklý závod mezi holuby Johna H. Flannigana z Bostonu a Jeremiáše Mullera, dobře známého měšťana lowellského. Oba muži věnovali mnoho času a pozornosti zlepšenému chovu holubů a chtěli vyřešit dlouholetý spor o to, čí holubi jsou lepší. Na holuby se uzavíraly vysoké sázky a v místě byl velký zájem o výsledek. Start se konal z paluby transatlantického parníku Spartan v deset hodin večer v den vyplutí, kdy loď byla asi sto mil od pevniny. Holub, který doletí první domů, měl být vyhlášen vítězem. Bylo třeba zachovávat značnou opatrnost, neboť někteří kapitáni mají předsudky proti závodům na palubách svých lodí. Přes menší obtíže v posledním okamžiku byla skříňka s ptáky otevřena téměř přesně v deset hodin Mullerův holub dorazil do Lowellu v mimořádně vyčerpaném stavu druhý den ráno, zatímco po Flanniganově není ani vidu. Ti, kdo sázeli na později jmenovaného, mají nicméně satisfakci ve vědomí, že celá záležitost se vyznačovala neobyčejnou poctivostí. Holubi byli zavřeni ve speciálně vynalezené ptačí kleci, kterou bylo možno otevřít pouze pružinou. Takto je bylo možno krmit otvorem ve stropě, ale jakékoliv nepovolené manipulování s jejich křídly bylo vyloučeno. Několik soutěží tohoto druhu by velmi přispělo k popularizaci holubích závodů v Americe a vytvořilo by příjemnou obměnu morbidnímu předvádění lidské vytrvalosti, jež v posledních několika letech nabylo takových rozměrů.

ČÍSLO 249

Možná že nikdy nebude vynesen nepochybný a konečný soud o tom, co se vlastně přihodilo mezi Edwardem Bellinghamem a Williamem Monkhousem Leem a co způsobilo obrovské zděšení Abercrombieho Smithe. Pravda, máme úplné a podrobné vylíčení Smithe samého a takové potvrzující svědectví, jaké jen mohl očekávat, od Thomase Sty lese, sluhy, od ctihodného Plumptreea Petersona, člena Staré koleje, jakož i od těch lidí, kteří se mimoděk stali svědky některé příhody v onom pozoruhodném řetězci událostí. Nicméně příběh se v podstatě opírá jen o Smithe samotného, a většina lidí bude považovat za pravděpodobnější, že jeden mozek, jakkoliv zdravý se jeví navenek, může mít ve své tkáni jakousi jemnou zborceninu, jakousi podivnou vadu ve svém chodu, než aby uvěřili, že za bílého dne došlo v tak proslulém středisku učenosti a osvícenosti, jako je Oxfordská univerzita, k vybočení ze stezky Přírody. Avšak vezmeme-li v úvahu, jak je tato cesta Přírody úzká a klikatá, jak nejasně ji lze navzdory všem našim pochodním vědy vysledovat a Jak velké a hrůzné možnosti se v dálce stínovitě vypínají z temnoty, která ji obklopuje, musel by to být člověk vpravdě smělý a sebejistý, jenž by chtěl vytyčit hranice podivuhodným postranním stezkám, na něž může lidský duch zabloudit.

V jednom křídle budovy, již budeme nazývat Starou kolejí v Oxfordu, se tyčí rohová vížka neobyčejného stáří. Masívní oblouk klenoucí se nad portálem se pod tíhou let uprostřed prohnul a šedivé, lišejníkovitými skvrnami pokryté kvádry kamene jsou svázány dohromady a opleteny vrbovými pruty a šlahouny břečťanu, jako by se stará matka odhodlala posílit je proti větru a nečasu. Od vchodu se spirálovitě točí vzhůru kamenné schodiště, vedoucí přes dvoje odpočívadla a na třetím končící, a jeho schody jsou celé beztvaré a vyhloubené kroky mnoha generací těch, kdož toužili po vědění. Život plynul jako voda tímto točitým schodištěm, a podobně jako voda zanechával za sebou dohladka ohlazené rýhy. Jak hojný a silný byl onen příliv mladého anglického života od pedantických, v dlouhé taláry oblečených studentů plantagenetovských časů až k mladé krvi pozdější doby! A co zbylo ze všech těch nadějí, těch snah, té jiskrné energie, kromě několika vrypů na kameni na nějakém starobylém hřbitově a snad hrsti prachu v nějaké trouchnivějící rakvi? Avšak tiché schodiště a šedivá stará zeď, na jejímž povrchu se dosud daly rozpoznat příčné břevno a ondřejský kříž a mnohé jiné heraldické znaky jako groteskní stíny vržené ze dnů minulých, ty jsou tu dodnes.

V měsíci květnu roku 1884 obývali apartmá, která ústila na jednotlivá odpočívadla na tomto starém schodišti, tři mladí muži. Každé apartmá sestávalo prostě z pokoje a ložnice, zatímco dvě

odpovídající místností v přízemí sloužily jedna jako sklep na uhlí a druhá jako pokoj pro služebníka či kolejního sluhu Thomase Stylese, jehož povinností bylo posluhovat třem mužům nahoře. Napravo a nalevo se táhla řada poslucháren a kanceláří, takže obyvatelé staré věže se těšili jisté odloučenosti, pro niž byly tyto pokoje oblíbeny mezi pilnějšími univerzitními studenty. K ním patřili i ti tři, kteří je obývali nyní – nahoře Abercrombie Smith, pod ním Edward Bellingham a v nejnižším patře William Monkhouse Lee.

Byl jasný jarní večer, deset hodin, a Abercrombie Smith ležel v křesle, nohy na krbové mřížce a dýmku z šípkového kořene – takzvanou briarku – mezi zuby. V podobném křesle a podobně pohodlně se rozvaloval na druhé straně krbu jeho dávný kamarád ze školy Jephro Hastie. Oba mladí muži byli ve flanelových kalhotách, neboř strávili večer na řece, ale i bez ohledu na jejich oblečení nikdo se nemohl podívat na jejich ostře řezané, živé tváře a nevidět, že jsou to sportovně založení mládenci – mládenci, jejichž mysl i vkus přirozeně tíhnou ke všemu mužnému a robustnímu. Po pravdě, hasle byl strokem na veslici své koleje a Smith byl dokonce ještě lepším veslařem, ale nadcházející zkoušky již na něho vrhly svůj stín a přidržovaly ho ke studiu, s výjimkou těch několika hodin týdně, jež člověk musí věnovat sportů kvůli zdraví. Na stole ležící lékařské knihy spolu s roztroušenými kostmi, modely a anatomickými obrazci naznačovaly intenzitu právě tak jako povahu jeho studia, zatímco pár batonů a boxerské rukavice nad krbovou římsou dávaly na srozuměnou, jakým asi způsobem se oddává – spolu s Hastiem – cvičení v jeho nejhutnější, nejméně rozpínavé podobě. Oba se velmi dobře znali – tak dobře, že nyní mohli sedět v onom uklidňujícím mlčení, jež je nejvyšším stupněm družnosti.

„Nalej si whisky,“ řekl posléze Abercrombie Smith mezi dvojím vyfouknutím dýmu. „Skotská je v karafě a irská v láhvi.“

„Ne, děkuju, čeká mě veslování. Když trénuju, tak nepiju. Ty si nevezmeš?“

„Pilně zařezávám. Myslím, že uděláme nejlíp, když necháme alkohol na pokoji.“

Hastie přikývl a oba znovu upadli do spokojeného mlčeni.

„Mimochodem, Smithi,“ zeptal se brzy poté Hastie, „už ses seznámil s některým z těch mládenců na tvém schodišti?“

„Jen si pokynem na pozdrav, když se potkáme, jinak nic.“

„Hm! Já bych se klonil k tomu, zůstat jen při těch pozdravech. O obou něco vím. Ne moc, ale stačí mi to. Na tvém místě bych se s nimi příliš nekamarádil. Ne že by bylo něco moc v nepořádku s Monkhousem Leem.“

„Míníš toho hubeného?“

„Právě toho. Je to slušný mládenec. Nemyslím, že má v sobě něco špatného. Ale nemůžeš se znát s ním, a neznát se s Bellinghamem.“

„Myslíš toho tlouštíka?“

„Ano, toho tlouštíka. A to je člověk, s kterým bych se já osobně raději neznal.“

Abercrombie Smith povytáhl obočí a pohlédl na svého společníka.

„Co je s ním?“ zeptal se. „Ochlasta? Karbaník? Nevychovanec? Nebývals tak přísný.“

„No, je vidět, že toho člověka neznáš, jinak by ses neptal. Má v sobě cosi zavrženíhodného – něco hadího. Vždycky se mi z něho dělá nanic. Řekl bych, že je to člověk s tajnými neřestmi – špatenká. Ovšem není hlupák. Prý je ve svém oboru jeden z nejlepších studentů, jaký se kdy na univerzitě vyskytoval.“

„Dělá medicínu, nebo filologii?“

„Východní jazyky. Je v nich úplně fenomenální. Chillingworth se s ním setkal loni o prázdninách někde nad druhým nilským vodopádem a povídal mi, že Bellingham s Araby žvatlal, jako by se byl mezi nimi narodil a byl tam odkojený i odstavený. Mluvil koptsky s Kopty, hebrejsky se Židy a arabsky s Beduíny, a všichni byli ochotni líbat mu lem jeho šosatého kabátu. V těch místech žijí nějací poustevničtí chlápci, co sedí na skálách a na obyčejné cizince se škaredí a plivou po nich. Když spatřili toho Bellinghama, sotva řekl pět slov, padli na břicho a plazili se před ním. Chillingworth povídal, že prý něco takového ještě jakživ neviděl. Bellingham to zřejmě bral jako samozřejmost, vykračoval si mezi nimi a otecky s nimi rozprávěl. Náramně dobrý výkon na studenta ze Staré koleje, ne?“

„Proč říkáš, že se člověk nemůže znát s Leem, a přitom se neznát s Bellinghamem?“

„Protože Bellingham je zasnoubený s Leeovou sestrou Evelinou. Taková roztomilá dívenka, Smithi! Znám se dobře s celou jejich rodinou. Je nechutné vidět toho hrubiána s Evelinou. Vždycky mi připadají jako hrdlička s ropuchou.“

Abercrombie Smith se zašklebil a vyklepal popel z dýmky o kovovou mříž.

„Ukazuješ všechny karty, co máš v ruce, kamaráde,“ řekl. „Ty jsi ale předpojatý, závistivý, zlomyslný člověk! Ve skutečnosti to je to jediné, co proti tomu chlapíkovi máš.“

„No, znám Evelinu od té doby, co byla tak velká jako tamhleta fajfka z třešňového dřeva, a nerad vidím, že se vydává v nebezpečí. A nebezpečí tu je. On vypadá brutálně. A má brutální, zlomyslnou povahu. Pamatuješ se na jeho hádku s Čahounem Nortonem?“

„Nepamatuji; ty pořád zapomínáš, že jsem tu teprve první rok.“

„Pravda, to bylo loni v zimě. Ovšemže. Tedy, znáš vlečnou stezku podél řeky. Pár mládenců po ní šlo, Bellingham vpředu, a tu potkali nějakou starou trhovkyni, která šla proti nim. Bylo po dešti – víš, jak ta pole vypadají, když zaprší – a cestička vedla mezi řekou a velkou kaluží, která byla málem stejně široká. No a co udělal tenhle prasák – šel dál po cestě a strčil tu stařenu do bláta, kde ona i její zboží došly pekelné úhony. Bylo to hulvátství, udělat něco takového, a Čahoun Norton, který je náramně vlídný a laskavý chlapík, mu řekl, co si o tom myslí. Slovo dalo slovo a skončilo to tím, že Norton přetáhl Beltinghama přes záda holí. Nadělalo se kolem toho proklatě mnoho povyku, a ještě dnes je požitkem vidět, jak Belllngham na Nortona zahlíží, když se potkají. Proboha Smithi, už je skoro jedenáct!“

„Žádný spěch. Klidně si ještě zapal!“

„Už ne. Očekává se ode mne, že se připravuju na závody. Měl jsem být již dávno v posteli, a zatím tady sedím a klábosím. Půjčím si tvou lebku, jestli se o ni můžeš podělit. Williams má mou už měsíc. Vezmu si taky tvoje sluchové kůstky, jestli víš jistě, že je nebudeš potřebovat. Mockrát děkuju. Nehledej se s taškou, můžu si to docela dobře odnést pod paží. Dobrou noc, synu, a vem si k srdci, co jsem ti řekl o tvých sousedech.“

Když Hastie, nesa svou anatomickou kořist, s dusotem seběhl po točitém schodišti, Abercrombie Smith odložil dýmku do koše na papír, přitáhl si křeslo blíž k lampě a ponořil se do nebezpečně tlustého svazku v zelených deskách, vyzdobeného velkými barevnými mapami onoho podivného vnitřního království, jehož jsme všichni nebohými a bezmocnými panovníky. Třebaže byl nováčkem v Oxfordu, nebyl nováčkem v medicíně, neboť studoval čtyři roky v Glasgowě a v Berlíně a nadcházející zkouškou se definitivně vřadí mezi členy lékařské profese, jeho pevná ústa, široké Čelo a čistě řezaná, poněkud nehezká tvář prozrazovaly člověka, který – I když nemá brilantní talent – je přesto tak cílevědomý, tak trpělivý a tak silný, že nakonec může předčit i studenta s výraznějším nadáním. Člověk, který si dovede uhájit své mezi Skoty a severními Němci, nepatří k těm, kteří se dají snadno odstrčit. Smith si udělal jméno v Glasgowě i v Berlíně a nyní se upínal k tomu, aby to dokázal i v Oxfordu, dá-li se toho dosíci tvrdou prací a horlivostí.

Seděl a studoval asi hodinu a ručičky hlučných skříňkových hodin na přístolku se užuž spínaly na dvanáctce, když náhle jeho sluch zachytil zvuk – ostrý, poněkud hvízdavý zvuk, jako když se syčivě nadechne člověk lapající po dechu v nějakém silném pohnutí mysli. Smith odložil knihu a nastražil uši. Vedle něho ani nahoře nad ním nikdo nebydlel, takže vyrušení pocházelo určitě od souseda zdola – právě od toho souseda, o němž Hastie podal tak nelichotivou zprávu. Smith ho znal pouze jako netrénovaného ochablého mladíka s bledou tváří a se zvyky, jež svědčily o pilném studiu, mladíka, jehož lampa vrhala ze staré věže zlatý pruh dokonce i poté, co on sám svou lampu zhasil. Toto společné ponocování vytvořilo mezi nimi jakési tiché pouto. Když se hodiny kradly k rozbřesku, Smith čerpal útěchu z pocitu, že tak blízko je někdo jiný, kdo si svůj Spánek cení právě tak málo jako on. Dokonce i teď, když se jím obíral ve svých myšlenkách, Smith o něm smýšlel přívětivě. Hastie byl dobrý brach, byl však drsný, nepoddajný jako houžev a chyběla mu představivost a porozuměni. Nedokázal tolerovat odchylky od toho, co považoval za vzor mužnosti. Když nějaký člověk nemohl být měřen podle standardu soukromé školy, pak podle Hastieho překročil hranice slušnosti. Jako tak mnozí lidé, kteří jsou sami robustní, měl sklon směšovat konstituci s charakterem, připisovat nedostatku zásad, co bylo ve skutečnosti nedostatkem krevního oběhu. Smith, který měl pevnější mysl, znal zvyk svého přítele a bral jej v úvahu nyní, když se jeho myšlenky obrátily k muži v nižším patře.

Ten neobyčejný zvuk se už neopakoval a Smith se chystal opět se vrátit k práci, když tu náhle ticho rozrazil chraptivý výkřik, nesporné zaječení – zvolání člověka, který je rozechvěný a otřesený natolik, že se nemůže kontrolovat. Smith vyskočil z křesla a upustil knihu. Byl mužem značně pevných nervů, ale v tomto náhlém, nekontrolovatelném výkřiku hrůzy zaznívalo něco, z čeho mu ztuhla krev a naskočila husí kůže. Na tomto místě a v tuto hodinu mu vnukal tisíc fantastických možností. Měl by se rozběhnout dolů, nebo měl raději čekat? Smith se vyznačoval jeho národu vlastní nechutí k vyvolávání scén, a svého souseda znal tak málo, že by se nerad pletl do jeho záležitostí. Chvíli stál v rozpacích; a ještě stále vážil situaci, když na schodišti zarachotily rychlé kroky a mladý Monkhouse Lee, polooblečený a bledý jako stěna, vpadl k němu do pokoje.

„Pojďte dolů!“ vydechl. „Bellinghamovi je špatně.“

Abercrombie Smith ho následoval po schodech do obývacího pokoje, který byl pod jeho pokojem, a třebaže se soustřeďoval na věc, o kterou právě šlo, nemohl než se udiveně rozhlédnout kolem

sebe, sotva překročil práh. Byl to takový pokoj, jaký ještě jakživ neviděl – spíše muzeum než pracovna. Stěny a stropy byly hustě pokryty tisícerými podivnými upomínkami z Egypta a z Východu. Vysoké, hranaté postavy nesoucí náklad nebo zbraně si pyšně vykračovaly v tajemném vlysu kolem pokoje. Nahoře byly sochy s býčími, čapími, kočičími a sovími hlavami, sochy panovníků s mandlovými očima a zmijími korunami a podivná, broukům podobná božstva vyřezaná z modrého egyptského lazuritu. Hor, Eset a Usíre shlíželi z každé niky a z každé police a napříč stropem se klátil ve dvou smyčkách pravý syn starého Nilu, obrovský krokodýl s rozevřenými čelistmi.

Uprostřed této pozoruhodné místnosti stál velký čtvercový stůl, posetý papíry, láhvemi a suchým listím z nějaké půvabné palmovité rostliny. Tyto různorodé předměty byly všechny shrnuty do kupy tak, aby uvolnily místo schráně na mumii, která byla přenesena od stěny – jak bylo zřejmé podle volného místa, jež tam zelo – a položena přes zadní část stolu. Mumie sama, děsivá černá svraštělá věc, podobná zuhelnatělé hlavě na sukovitém keři, ležela napůl mimo schránu a její pařátovitá ruka a kostnaté předloktí spočívaly na stole. O schránu byl opřen starý zažloutlý svitek papyru a před ním, v dřevěné lenošce, seděl obyvatel pokoje, hlavu zvrácenou a široce rozevřené oči upřené ve zděšeném pohledu na krokodýla nad sebou. Jeho zmodralé silné rty při každém výdechu hlasitě odfukovaly.

„Panebože, on umírá!“ zvolal Monkhouse Lee zmateně.

Monkhouse Lee byl štíhlý, hezký mladík s olivovou pletí a temnýma očima, spíše španělského než anglického vzhledu, a jeho keltské prudké chování kontrastovalo se saskou flegmatičností Abercrombieho Smithe.

„Myslím, že jenom omdlel,“ usoudil medik. „Pomozte mi s ním. Vemte ho za nohy. A led k pohovce. Můžete odkopnout všechny ty dřevěné potvory? To je ale nepořádek! Když mu rozepneme límec a trochu ho polijeme, přijde k sobě. Co vlastně prováděl?“

„Nevím. Slyšel jsem ho vykřiknout a běžel jsem nahoru. Dost dobře se s ním totiž znám. To je od vás velice hezké, že jste šel dolů.“

„Srdce mu tluče jako kastaněty,“ konstatoval Smith, když položil ruku na hruď omdlelého muže. „Připadá mi k smrti vyděšený. Vychrstněte na něho tu vodu. Ten ale vypadá!“

Byla to opravdu divná a nadmíru odpuzující tvář, neboť jak barva, tak rysy vyhlížely stejně nepřirozeně. Byla bílá, nebyla to však obyčejná bledost vyvolaná hrůzou, ale absolutně bezkrevná bělost jako na dolní straně platýsa. Bellingham byl velmi korpulentní, ale dělal dojem, že kdysi býval ještě podstatně tlustší, neboť kůže mu visela volně v lalocích a záhybech a byla protkána sítí vrásek. Na hlavě se mu ježily krátké, tuhé hnědé vlasy a po stranách vyčníval pár silných, svraštělých uší. Světle šedivé oči měl dosud otevřené, zřítelnice rozšířené a bulvy upřeně a vyděšeně vytřeštěné. Smithovi se při pohledu na něho zdálo, že nikdy na ničí tváři neviděl tak zřetelně se třepotat výstražné znamení Přírody, a začal vážněji přemýšlet o varování, které mu před hodinou uštědřil Hastie.

„Co ho, u všech čertů, mohlo tak vyděsit?“ zeptal se.

„To ta mumie.“

„Mumie? A jak?“

„Nevím. Je hnusná a morbidní. Přál bych si, aby ji dal pryč. Už podruhé mě vystrašil. Loni v zimě to bylo stejné. Našel jsem ho právě tak jako teď, a taky měl tu strašnou věc před sebou.“

„Co vlastně chce s tou mumií?“

„Ale, to víte, on je trhlý. Mumie jsou jeho koníček. Ví o nich víc než kdokoliv v Anglii. Kéž by nevěděl! No, už začíná přicházet k sobě.“

Slabý nádech barvy se počal vkrádat zpátky na Bellinghamovy smrtelně bledé líce a víčka se mu zachvěla jako plachty po bezvětří. Sevřel a rozevřel ruce, dlouze se nadechl mezi zuby a náhle škubl hlavou a se zábleskem poznání se rozhlédl kolem, jakmile jeho pohled dopadl na mumii, vyskočil z pohovky, popadl svitek papyru, hodil ho do zásuvky, otočil klíčem a pak se dopotácel zpět na pohovku.

„Co se děje?“ zeptal se. „Co chcete, mládenci?“

„Strašně jsi ječel a vyváděl,“ vysvětloval Monkhouse Lee. „Kdyby tady tvůj soused, seshora nesešel dolů, vůbec nevím, co bych si s tebou počal.“

„Á, to je Abercrombie Smith,“ řekl Bellingham, když k němu vzhlédl. „To jste náramně hodný, že jste přišel! Jsem to ale blázen! Och bože, jsem to ale blázen!“

Položil hlavu do dlaní a upadl v opakované záchvaty hysterického smíchu.

„No tak! Přestaňte!“ volal Smith, uchopil ho za rameno a drsně jím zatřásl. „Máte úplně pocuchané nervy. Musíte zanechat těch půlnočních hrátek s mumiemi, nebo vám přeskočí v hlavě.“

„To bych rád věděl,“ řekl Bellingham, „jestli byste byl vy tak klidný jako já, kdybyste viděl…“

„Copak?“

„Och, nic. Chtěl jsem říct, že bych rád viděl, jestli byste dokázal ponocovat s mumií, aniž by vám to šlo na nervy. Nepochybně máte pravdu. Řekl bych, že jsem si v poslední době dával pořádně zabrat. Teď už je mi ale dobře. Nicméně neodcházejte, prosím. Počkejte pár minut, než budu úplně v pořádku.“

„V pokoji je velice dusno,“ poznamenal Lee, otevřel okno a vpustil dovnitř chladný noční vzduch.

„To dělá ta balzamovací pryskyřice,“ vysvětloval Bellingham. Zvedl ze stolu jeden uschlý dlanitý list a zahřál ho nad cylindrem lampy. List se proměnil v těžké kotouče kouře a ostrá štiplavá vůně naplnila místnost. „Je to posvátná rostlina – rostlina kněží,“ poznamenal. „Znáte trochu východní jazyky, Smithi?“

„Vůbec ne. Ani slovo.“

Zdálo se, že tato odpověď odvalila jakousi tíhu z egyptologovy mysli.

„Mimochodem,“ pokračoval, „kolik času uplynulo od chvíle, kdy jste seběhli dolů, do doby, kdy jsem se zase vzpamatoval?“

„Ne moc. Tak asi čtyři pět minut.“

„Myslel jsem si, že to nemohlo být moc dlouho,“ řekl Bellingham a zhluboka se nadechl. „Ale jak podivná věc je bezvědomí! Nedá se nijak měřit. Podle svých pocitů bych nedokázal odhadnout, jestli to bylý vteřiny, nebo týdny. Onoho gentlemana na stole zabalili ve dnech jedenácté dynastie, před nějakými čtyřiceti stoletími, a přesto kdyby mohl promluvit, řekl by nám, že tento časový úsek nebyl nic víc než zavření a znovuotevření očí. Je to mimořádně pěkná mumie, Smithi.“

Smith přistoupil ke stolu a podíval se profesionálním pohledem na černou a zkroucenou postavu před sebou. Rysy, třebaže měly děsivě nepřirozenou barvu, byly dokonalé, a v hlubinách černých, prázdných důlků stále ještě vězely dvě oči jako oříšky. Skvrnitá kůže se pevně napínala od kosti ke kosti a zcuchaný porost hrubých černých vlasů splýval mumii přes uši. Dva úzké zuby, podobné zubům krysím, vyčnívaly přes zvadlý dolní ret. Skrčená pozice s údy ohnutými v kloubech a s vysunutou hlavou dodávala té děsné věci náznak energie, z něhož se Smithovi zvedal žaludek. Vychrtlá, jakoby pergamenem potažená žebra byla obnažena, i vpadlé olověně zbarvené břicho s dlouhým řezem, kde balzamovač zanechal své znamení; dolní končetiny však byly ovinuty hrubými žlutými obvazy. Množství malých stroužkovitých kousků myrhy a kasie bylo rozhozeno po těle a leželo rozsypáno uvnitř schrány.

„Nevím, jak se jmenuje,“ pravil Bellingham a přejel rukou po vysušené hlavě „Vnější sarkofág s nápisy totiž schází. Číslo 249 – to je jediný titul, který teď má.

Vidíte je napsáno na jeho schránce. Bylo to jeho číslo na dražbě, kde jsem ho koupil.“

„Ve své době to byl velice hezký chlapík,“ poznamenal Abercrombie Smith.

„Byl to obr. Jeho mumie měří šest stop sedm palců, a to byl tam u nich obr, protože Egypťané nikdy nebývali nijak zvlášť robustní rasa. A taky si sáhněte na tyhle velké, uzlovité kosti. Nebylo by nic příjemného pustit se s ním do křížku.“

„Možná že právě tyto ruce pomáhaly stavět kameny do pyramid,“ podotkl Monkhouse Lee, shlížeje s nechutí v očích na zkroucené, nečisté pazoury.

„Ale kde. Tento chlapík byl naložen v uhličitanu sodném a postarali se o něj tím nejosvědčenějším způsobem. Takto se zednickými přidavači nezacházeli. Pro ty stačila sůl nebo bitumen. Kdosi spočítal, že tenhle typ balzamování stál na naše peníze kolem sedmi set třiceti liber. Náš přítel byl přinejmenším šlechtic. Co soudíte o tom malém nápisu poblíž nohou, Smithi?“

„Povídal jsem vám, že žádný východní jazyk neznám.“

„Pravda, to jste povídal. Podle mne to je jméno balzamovače. Musel to být velice svědomitý pracovník. Rád bych věděl, kolik moderních výrobků přetrvá čtyři tisíce let?“

Pokračoval v lehkém a chvatném hovoru, ale Abercrombiemu Smithovi bylo jasné, že se dosud chvěje strachem. Ruce se mu klepaly, dolní ret se třásl, a ať se podíval kamkoliv, oči mu vždy sklouzly k jeho příšernému společníkovi. Nicméně přes všechen strach se v jeho tónu a způsobech jevil náznak triumfu. Oči mu zářily, a když kráčel po pokoji, měl živý a křepký krok. Působil dojmem člověka, který prošel těžkou zkouškou, jejíž stopy dosud na sobě nese, nicméně zkouškou, jež mu pomohla dosáhnout cíle.

„Přece byste už neodcházel?“ zvolal, když Smith vstal z pohovky.

Při vyhlídce na osamění jako by na něho opět začaly dotírat jeho obavy, a tak napřáhl ruku, aby Smithe zadržel.

„Ano, musím už jít. Mám moc práce. Vy jste teď úplně v pořádku. Domnívám se, že s těmi vašimi nervy byste se měl věnovat méně morbidnímu studiu.“

„Obvykle nebývám nervózní; a už i dřív jsem rozbaloval mumie.“

„Posledně jsi omdlel,“ poznamenal Monkhouse Lee.

„To je pravda, omdlel. No, musím si vzít něco na uklidnění nervů nebo chodit na elektroléčbu. Ty ale neodejdeš, Lee?“

„Udělám, co si budeš přát, Nede.“

„Pak tedy půjdu s tebou dolů a zdřímnu si u tebe na pohovce. Dobrou noc, Smithi. Je mí líto, že jsem vás svou hloupostí vyrušil.“

Potřásli si rukama, a když medik klopýtal nahoru po točitých a nepravidelných schodech, slyšel, jak se otáčí klíč ve dveřích a jeho dva noví známí sestupují do nižšího patra.

Tímto podivným způsobem začala známost mezi Edwardem Bellinghamem a Abercrombiem Smithem, známost, v níž aspoň ten druhý netoužil dál pokračovat. Avšak zdálo se, že Bellingham našel zálibu ve svém drsně se vyjadřujícím sousedovi, a snažil se o sblížení takovým způsobem, že ho sotva šlo odmrštit bez naprosté hrubosti. Dvakrát navštívil Smithe, aby mu poděkoval za jeho pomoc, a mnohokrát potom se zastavil s knihami, papíry a podobnými pozornostmi, jaké si dva staromládenečtí sousedé mohou vzájemně nabídnout. Jak Smith brzy zjistil, byl to člověk velmi sečtělý, s všestrannými zálibami a mimořádnou pamětí. Také jeho chování bylo tak příjemné a zdvořilé, že po čase byl člověk s to přehlédnout jeho odporný zevnějšek. Pro udřeného a znaveného studenta nebyl nepříjemným společníkem a Smith posléze zjistil, že se na jeho návštěvy těší, a dokonce je i oplácí.

Přestože Bellingham byl nepochybně chytrý, studentu medicíny se zdálo, že u něho odhalil náznak šílenství. Bellingham občas upadal do nadneseného, nabubřelého stylu hovoru, který kontrastoval s jeho prostým životem.

„Je to skvělé,“ volal, „když člověk cítí, že může ovládat síly dobra a zla – že může být pomáhajícím andělem, či démonem pomsty.“ Nebo o Monkhousu Leeovi řekl: „Lee je dobrý kamarád, čestný chlapík, ale postrádá sílu nebo ambice. Nebyl by vhodným partnerem pro člověka, který pracuje na velikém, odvážném díle. Nebyl by vhodným partnerem pro mne.“

Při takových náznacích a narážkách Smith, bafaje vážně ze své dýmky, prostě nadzvedával obočí nebo potřásal hlavou a mezi to vkládal drobty lékařské moudrosti o potřebě chodit dřív spát a o pohybu na čerstvém vzduchu.

V poslední době si Bellingham osvojil zvyk, který – jak Smith věděl – bývá častou známkou slábnoucího rozumu. Zřejmě si neustále povídal sám se sebou. Pozdě v noci, kdy Bellingham nemohl mít žádnou návštěvu, Smith stále ještě slyšel pod sebou jeho hlas v slabém, tlumeném monologu, sníženém takřka k šepotu, a přesto v tichu velmi slyšitelném. Toto samotářské blábolení studenta zneklidňovalo a vytrhovalo ho z práce, takže se o tom nejednou svému sousedovi zmínil. Nicméně Bellingham se při takovém obvinění zarděl a úsečně popřel, že by vydal hlásku; po pravdě projevoval nad věcí až nepatřičně velkou rozmrzelost.

Kdyby Abercrombie Smith pochyboval, zda ho jeho vlastní uši neklamou, nemusel by jít daleko, aby mu někdo dosvědčil, že se nemýlí. Tom Styles, malý vrásčitý sluha, který se staral o potřeby obyvatel věže déle, než si kdo pamatoval, byl touto věcí bolestivě vyveden z míry.

„Račte dovolit, pane,“ pravil, když jednou ráno uklízel nejhořejší pokoj, „domníváte se, že pan Bellingham je v pořádku, pane?“

„V pořádku, Stylesi?“

„Ano, pane. Jako jestli to má v hlavě v pořádku, pane.“

„Pročpak by to neměl mít v hlavě v pořádku?“

„No, já nevím, pane. Jeho zvyky se v poslední době změnily. Není už takový jako dřív, ačkoliv dovoluji si poznamenat, že mi nikdy zcela nepřirostl k srdci tak jako pan Hastie nebo vy, pane. Začal si povídat sám pro sebe jedna hrůza. Říkám si, jestli vás to nevyrušuje. Nevím, co si mám o něm myslet, pane.“

„A já nevím, proč se o to staráte, Stylesi.“

„Inu, člověka to zajímá, pane Smithi. Možná je to ode mne dovolené, ale nemůžu si pomoct. Někdy se mi zdá, jako bych byl svým mladým pánům matkou i otcem. Když věci vezmou špatný konec a přijedou příbuzní, padá vina na mne. A ještě k panu Bellinghamovi, pane. Rád bych věděl, co mu to někdy chodí po pokoji, když je pryč a když jsou dveře zvenčí zamčené.“

„Cože? Mluvíte nesmysly, Stylesi.“

„Možná mluvím, pane; nicméně slyšel jsem to nejednou na vlastní uši.“

„Hlouposti, Stylesi.“

„Prosím, pane. Zazvoňte, budete-li mě potřebovat.“

Abercrombie Smith věnoval klevetění starého sluhy malou pozornost, avšak o pár dnů později se udála drobná příhoda, která v něm zanechala nepříjemný dojem a důrazně mu připamatovala Stylesova slova.

Jednou pozdě večer ho Bellingham přišel navštívit a bavil ho zajímavým vyprávěním o skalních hrobech v Bení Hasanu v Horním Egyptě, když tu Smith, jenž měl mimořádně, bystrý sluch, zřetelně zaslechl, jak se na dolním odpočívadle otvírají dveře.

„Někdo vešel do vašeho pokoje nebo odtamtud odešel,“ poznamenal.

Bellingham vyskočil a chvíli bezmocně stál s výrazem člověka zpola nevěřícího a zpola vyděšeného.

„Určitě jsem ho zamkl. Jsem si téměř jistý, že jsem ho zamkl,“ zajíkal se. „Nikdo ho nemohl odemknout.“

„A teď slyším, jak jde někdo po schodech nahoru,“ pokračoval Smith.

Bellingham vyrazil ze dveří, hlučně je za sebou zabouchl a řítil se dolů po schodišti. Smith slyšel, jak se asi vpůli cesty zastavil, a zdálo se mu, že zaslechl šepot. O chvíli později se dveře pod ním zavřely, klíč zaskřípěl v zámku a Bellingham, s kapičkami potu na bledé tváři, znovu vystoupil po schodech a opět vešel do pokoje.

„Všechno je v pořádku,“ pravil a svalil se do křesla. „To byl ten pitomec pes. Otevřel si dveře. Nevím jak to, že jsem je zapomněl zamknout.“

„Nevěděl jsem, že si držíte psa,“ podotkl Smith, pohlížeje velmi pozorně na znepokojenou tvář svého společníka.

„No, já ho nemám ještě dlouho. Musím ho dát pryč, jsou s ním samé potíže.“

„To asi jsou, když je pro vás tak obtížné udržet ho v pokoji. Myslel bych, že by stačilo dveře zavřít, a ne je ještě zamykat.“

„Nerad bych, aby ho starý Styles vypustil. Pes je dost drahý, víte, a bylo by hloupé o něj přijít.“

„Já jsem taky tak trochu fanda do psů,“ řekl Smith a stále ještě koutkem oka svého společníka pozoroval. „Snad byste mi dovolil, abych se na něho podíval.“

„Samozřejmě. Ale bohužel dnes večer to nepůjde, mám totiž schůzku. Jdou ty hodiny dobře? Pak mám už čtvrt hodiny zpoždění. Jistě mě omluvíte.“

Sebral čapku a odkvapil z pokoje. Přestože měl údajně schůzku, Smith ho slyšel, jak opět vešel do svého pokoje a zamkl dveře zevnitř.

Tento rozhovor zanechal v mysli studenta medicíny nepříjemný dojem. Bellingham mu lhal, a lhal tak nejapně, že to vypadalo, jako by měl zoufalé důvody skrýt pravdu. Smith věděl, že jeho soused psa nemá. Věděl také, že kroky, které slyšel na schodišti, nebyly kroky zvířete. Ale nebylo-li to zvíře, co to tedy mohlo být? Starý Styles tvrdil, že něco chodí po pokoji v době, kdy majitel není doma. Snad žena? Smith se skoro přikláněl k tomuto názoru. Bylo-li tomu tak, znamenalo by pro Bellinghama hanbu a vyloučení, kdyby univerzitní správa odhalila její pobyt, a to by vysvětlovalo jeho obavy a lhaní. A přesto bylo nepochopitelné, že by univerzitní student mohl přechovávat ve svých pokojích nějakou ženu, aniž se na to okamžitě přišlo. Ať bylo vysvětlení jakékoliv, vězelo v tom něco ošklivého, a když se Smith vrátil ke svým knihám, rozhodl se, že bude napříště odrazovat pokusy o důvěrné vztahy ze strany lichometného a ošklivého souseda.

Ale bylo souzeno, že jeho práce bude toho večera ještě jednou přerušena. Sotva pospojoval přetržená vlákna, když tu se na schodišti ozvaly pevné, těžké kroky, beroucí schody po třech, a Hastie, v blejzru a flanelových kalhotách, vrazil do místnosti.

„Pořád v knihách!“ řekl a zprudka se posadil do svého obvyklého křesla. „Co ty jsi za člověka, takhle šprtat! Jsem přesvědčený, že by mohlo přijít zemětřesení a srovnat Oxford se zemí, a ty bys naprosto klidně seděl se svými knihami uprostřed ruin. Ale nebudu tě otravovat. Vykouřím si dýmčičku a poběžím.“

„Co je nového?“ zeptal se Smith a pěchoval si ukazovákem do své briarky jemně řezaný tabák „ptačí oko“.

„Nic moc. V kriketovém utkání nováčků proti jedenáctce uhrál Wilson za nováčky sedmdesát. Prý ho budou stavět místo Buddicomba, protože Buddicomb je úplně z formy. Kdysi uměl trochu nadhazovat, ale teď se zmůže akorát na samé poloviční voleje a na daleký odpal.“

„Průměr,“ poznamenal Smith s onou hlubokou vážností, která se zmocňuje univerzitánů, když hovoří o sportu.

„Jo, mimochodem, slyšel jsi o Čahounu Nortonovi?“

„Co je s ním?“

„Byl přepaden.“

„Přepaden?“

„Ano, právě když zahýbal z High Streetu, ani ne sto yardů od brány Staré koleje.“

„Ale kdo…“

„Aha, v tom to vězí! Kdybys řekl co bylo by to gramaticky správnější. Norton přísahá, že to nebyl člověk, a soudě podle škrábanců na jeho hrdle, byl bych nakloněn s ním souhlasit.“

„Co tedy? Dopracovali jsme to až ke strašidlům?“ vybafl Abercrombie Smith s pohrdáním vědce.

„No, to ne. Ani já se nedomnívám, že by to bylo strašidlo. Spíš bych si myslel, že kdyby nějaký kejklíř ztratil v poslední době velkou opici a ta bestie se potloukala v těchto končinách, porota by proti ní přijala odůvodněnou žalobu. Víš, Norton tamtudy chodívá každý večer asi ve stejnou dobu. Roste tam strom, který se sklání nad chodníkem – velký jilm z Rainyho zahrady. Norton se domnívá, že ta věc na něho slítla z toho stromu. Buď jak buď, dvě paže, podle něho silné a tenké jako pásková ocel, ho málem uškrtily. Nic neviděl, jenom ty bestiální paže, které ho svíraly čím dál víc. Křičel, co mu dech stačil. Přiběhli dva mládenci a ta věc se přehoupla přes zeď jako kočka. Po celou tu dobu ji pořádně neviděl. Nortonem to otřáslo, to ti řeknu. Povídal jsem mu, že to bylo stejně dobré jako změna vzduchu na mořském pobřeží.“

„S největší pravděpodobností škrtič,“ usoudil Smith.

„Je to docela možné. Norton říká, že ne, ale na to nemusíme nic dát. Škrtič měl dlouhé nehty a byl velice obratný, pokud jde o přeskakování zdí. Mimochodem, tvého krásného souseda by potěšilo, kdyby se o tom doslechl. Měl na Nortona pifku, a podle toho, co o něm vím, nepatří k lidem, co zapomínají na drobné nevyřízené účty. Ale poslyš, člověče, co ti vlezlo do kotrby?“

„Nic,“ odpověděl Smith úsečně.

Během posledních Hastieho vět sebou v křesle trhl a přes obličej mu přelétl výraz, jaký se objevuje u člověka, kterého náhle napadla nepříjemná myšlenka.

„Vypadal jsi, jako by tě něco, co jsem řekl, ťalo do živého. Mimochodem, ty ses seznámil s panem B. od té doby, co jsem tu byl naposledy, že? Mladý Monkhouse Lee se mi o něčem takovém zmínil.“

„Ano, trochu se s ním znám. Párkrát byl tady u mne.“

„No, jsi dost velký a dost neurvalý, aby ses postaral sám o sebe. Rozhodně bych ho nenazval prospěšnou sortou známých, ačkoliv je nepochybně velice chytrý a tak. Ale na to přijdeš brzy sám. Lee je dobrý; je to velice slušný mladíček. No, na shledanou, staříku! Příští týden se utkám ve veslování s Mullinsem o rektorův hrnec, tak pro případ, že bych tě do té doby neviděl, koukej přijít.“

Trpělivý Smith odložil dýmku a s netečnou tvrdošíjností se opět vrátil ke knihám. Ale přes všechno své snažení zjistil, že je velmi obtížné soustředit se na práci. Myšlenky se odkrádaly a setrvávaly u muže o poschodí níže a u záhady obklopující jeho pokoje. Pak se obrátily k onomu neobyčejnému napadení, o němž Hastie vyprávěl, a k zášti, kterou Bellingham údajně choval k oběti tohoto útoku. Obě myšlenky se mu vytrvale vybavovaly společně, jako by mezi nimi existovalo úzké a důvěrné spojení. A přesto podezření bylo tak slabé a mlhavé, že se nedalo vyjádřit slovy.

„Čert aby toho chlapíka vzal!“ zvolal Smith a mrštil učebnicí patologie přes pokoj. „Zkazil mi mé večerní studování, a kdyby nic jiného, to je dostatečný důvod, proč bych se mu měl v budoucnu vyhýbat.“

Deset dnů se posluchač medicíny věnoval tak horlivě svému studiu, že muže v nižších poschodích vůbec nebral na vědomí. Postaral se, aby v hodinách, kdy si Bellingham navykl ho navštěvovat, měl zamčeno, a třebaže nejednou slyšel klepání na své venkovní dveře, rozhodně je odmítl otevřít. Avšak jednou odpoledne sestupoval po schodech, a právě když kráčel kolem Bellinghamových dveří, ty se rozlétly a objevil se mladý Monkhouse Lee; oči mu jiskřily a temný hněvivý ruměnec pokrýval snědé líce. V patách za ním vyšel Bellingham a jeho tlustá, nezdravá tvář se celá chvěla zlovolným vztekem.

„Ty hlupáku!“ syčel. „Ty toho budeš litovat!“

„Nejspíš budu,“ křičel druhý. „Pamatuj si, co říkám. S tím je konec! Už o tom nechci ani slyšet!“

„Ale slíbil jsi.“

„Ano, slib dodržím. Nikomu nic neřeknu. Ale raději bych viděl Evelinku v hrobě, jednou provždy, s tím je konec. Evelina udělá, co jí řeknu. Už tě víckrát nechceme vidět.“

Smith si nemohl pomoci, aby tuto část hovoru nevyslechl, avšak spěchal dál, protože si nepřál být do jejich hádky zatažen. Nastal mezi nimi vážný rozkol, to bylo zřejmé, a Lee se chystal zařídit, aby se zrušilo Bellinghamovo zasnoubení s jeho sestrou. Smith si vzpomněl na Hastieho přirovnání o ropuše a hrdličce, a s potěšením vzal na vědomí, že ta věc končí. Bellinghamova tvář, zrůzněná vášní, neskýtala příjemný pohled. Tomu člověku nebylo možno svěřit nevinnou dívku na celý život. Jak kráčel, malátně uvažoval, co mohlo způsobil hádku a co to asi bylo za slib, jehož dodržení Bellingham na Monkhousi Leeovi tak důrazně vyžadoval.

Toho dne se konalo veslařské utkání mezi Hastiem a Mullinsem a proud lidí se valil ke břehům Isidy12. Májové slunce jasně zářilo a žlutá pěšina byla pruhovaná černými stíny vysokých jilmů. Na obou stranách se kousek od cesty rozkládaly šedé budovy kolejí – stářím zešedivělé matky myšlenek, hledící svými vysokými, vprostřed svislými příčlemi rozdělenými okny na proud mladého života, který tak vesele ubíhal kolem nich. Černě odění univerzitní prefekti, korektní úředníci, bledí studenti, snědí mladí atleti ve slaměných kloboucích a bílých svetrech nebo mnohobarevných blejzrech. všichni pospíchali k modrým zákrutům řeky, která se vine oxfordskými loukami.

Abercrombie Smith si s intuicí ostříleného veslaře vybral místo, kde – jak věděl – se odehraje zápas, bude-li jaký. V dálce slyšel šumot, který ohlašoval start, pak stoupající řev, jak se závodníci blížili, hromové dunění běžících nohou a křik mužů ve člunech pod sebou. Dav polooblečených, zadýchaných běžců proletěl kolem něho, a když Smith natáhl krk přes jejich ramena, zahlédl Hastieho, jak vesluje na rovně jedoucí šestatřicítce, zatímco jeho soupeř, s trhavě plující čtyřicítkou, byl o dobrou délku lodi za ním. Smith přítele jásavě pozdravil a vytáhnuv hodinky chystal se opět k návratu domů, když tu ucítil na rameni dotek a spatřil, že vedle něho stojí mladý Monkhouse Lee.

„Viděl jsem vás tam,“ začal Lee bojácně a úpěnlivě.

„Kdybyste mi mohl věnovat půlhodinku, rád bych si s vámi promluvil. Tenhleten domek je můj. Mám ho dohromady s Harringtonem z Královské koleje. Pojďte na šálek čaje.“

„Musím jít hned zpátky,“ řekl Smith. „Mám zrovna práce nad hlavu. Ale na pár minut se s radosti zastavím. Nebyl bych šel ven, nebýt toho, že Hastie je můj přítel.“

„Můj také. Nemá krásný styl? Mullinsovi to nešlo. Ale pojďte dovnitř, je to malý kutloch, ale v letních měsících se tu příjemně pracuje.“

Bylo to malé bílé čtvercové stavení se zelenými dveřmi a okenicemi a venkovskou mřížkovanou verandou, které stálo asi padesát yardů od břehu řeky. Hlavní místnost byla zařízena jako prostá pracovna – stůl z jedlového dřeva, nenatřené poličky s knihami a na stěně pár levných olejotisků. Nad lihovým vařičem zpíval kotlík a na stole ležely věci k přípravě čaje.

„Zkuste tamtu židli a vemte si cigaretu,“ vybídl ho Lee. „Dovolte, abych vám nalil šálek čaje. Je to od vás hezké, že jste přišel, vím přece, že váš čas je pořádně drahocenný. Chtěl jsem vám říct, že na vašem místě bych se okamžitě přestěhoval.“

„Cože?“

Smith vytřeštil oči a seděl s rozškrtnutou zápalkou v jedné a nezapálenou cigaretou v druhé ruce.

„Přestěhoval; jistě vám to připadá náramně zvláštní, a nejhorší je, že vám nemůžu udat důvody, které mě k tomu vedou, protože jsem se zavázal slavnostním slibem – velice slavnostním slibem. Ale tolik vám říct můžu – nepovažuji Bellinghama za člověka, v jehož blízkostí by bylo příliš bezpečné žít. Mám v úmyslu po nějakou dobu tady tábořit tak často, jak jen to půjde.“

„Příliš bezpečné! Co tím myslíte?“

„Ach, to právě nesmím říct. Ale dejte na mou radu a vystěhujte se ze svého bytu. Dnes jsme se strašně pohádali. Musel jste nás slyšet, protože jste zrovna šel dolů po schodech.“

„Viděl jsem, že jste se znesvářili.“

„Je to strašlivý člověk, Smithi. Nic jiného se o něm nedá říct. Měl jsem o něm jisté pochybnosti od té doby, co v noci omdlel – vzpomínáte si, jak jste sešel dolů. Dneska jsem na něho uhodil, a on mi řekl věci, že mi z nich vlasy hrůzou vstávaly; a chtěl, abych se na nich podílel s ním. Nejsem úzkoprsý, ale jsem syn duchovního, víte, a myslím si, že některé věci naprosto přesahují meze slušnosti. Jenom děkuji bohu, že jsem ho odhalil, dřív než bylo příliš pozdě – měl se totiž přiženit k nám do rodiny.“.

„To je všechno moc hezké, Lee,“ řekl Abercrombie Smith úsečně, „ale buď říkáte příliš mnoho, nebo příliš málo.“

„Varní! vás.“

„Je-li tu skutečný důvod k varování, žádný slib vás nemůže vázat. Když budu vidět, jak se nějaký darebák chystá vyhodit dynamitem budovu, žádný slib mi nebude stát v cestě, abych mu v tom zabránil.“

„Jenže já mu nemůžu v ničem zabránit a nemůžu udělat víc než vás varovat.“

„Aniž mi řekněte, před čím mě varujete.“

„Před Bellinghamem.“

„Ale to je dětinské. Proč bych se měl bát jeho nebo kohokoliv jiného?“

„To vám nemůžu říct. Můžu vás jenom poprosit, abyste se přestěhoval. Tam, kde jste, jste v nebezpečí. Dokonce ani netvrdím, že Bellingham by vám chtěl ublížit. Ale může se to stát, protože teď je nebezpečný soused.“

„Možná vím víc, než si myslíte,“ řekl Smith, dívaje se ostře na chlapeckou, upřímnou tvář mladého muže. „Co kdybych vám řekl, že s Bellinghamem bydlí někdo v jeho bytě?“

Monkhouse Lee neovládl své vzrušení a vyskočil ze židle.

„Vy to tedy víte?“ vydechl.

„Nějaká žena.“

Lee se zasténáním klesl zase zpátky.

„Mé rty jsou zapečetěny,“ pravil. „Nesmím promluvit.“

„No, buď jak buď,“ řekl Smith a zvedl se, „je nepravděpodobné, že bych se nechal vystrašit a vypudit z místností, které mi velice vyhovují. Bylo by poněkud bláhové stěhovat všechny své movitosti jen proto, že vy říkáte, že Bellingham by mi mohl nějakým nevysvětlitelným způsobem ublížit. Myslím, že to riskuji a zůstanu, kde jsem, a jelikož vidím, že už bude co nevidět pět, prosím, abyste mě omluvil.“

Několika stručnými slovy se s mladým Leem rozloučil a vydal se líbezným jarním večerem na cestu k domovu. Cítil se zpola rozladěn, zpola pobaven, jako by se cítil každý silný muž bez představivosti, který by byl ohrožován jakýmsi mlhavým, neurčitým nebezpečím.

Ať práce doléhala na Abercrombieho Smithe sebenaléhavěji, jedno malé potěšení si vždycky dopřával. Dvakrát týdně, v úterý a pátek, bylo jeho neměnným zvykem jít procházkou do Farllngfordu, sídla doktora Plumptreea Petersona, které leželo asi půldruhé míle od Oxfordu. Peterson byl blízký přítel Smithova staršího bratra Francise, a protože byl starý mládenec, pěkně zámožný, s dobrým sklepem a ještě lepší knihovnou, jeho dům byl příjemným cílem pro muže, který potřeboval ráznou procházku. Dvakrát týdně tam tedy student medicíny chodíval tmavými venkovskými cestami a trávil příjemnou hodinu v Petersonově pohodlné pracovně, kde nad sklenicí starého portského prodebatovávali univerzitní klípky nebo poslední novinky ve vnitřním lékařství či v chirurgii.

Toho dne, který následoval po jeho rozhovoru s Monkhousem Leem, Smith sklapl učebnice ve čtvrt na devět, což byla doba, kdy obvykle vyrážel k domu svého přítele. Avšak když odcházel z pokoje, náhodou mu padl zrak na jednu knihu, kterou mu Bellingham půjčil, a bodlo ho svědomí, že ji nevrátil. Ať je ten člověk sebeodpornější, nemělo by se s ním jednat nezdvořile. Vzal knihu, sešel dolů a zaklepal na sousedovy dveře. Neozvala se odpověď, ale když otočil knoflíkem u dveří, zjistil, že není zamčeno. Potěšen myšlenkou, že se vyhne rozhovoru, vstoupil dovnitř a knihu se svou vizitkou položil na stůl.

Lampa byla napůl stažená, ale Smith mohl docela zřetelně rozeznat podrobnosti v pokoji. Všechno bylo více méně ták, jak to viděl posledně – vlys, bohové se zvířecími hlavami, zavěšený krokodýl a stůl plný papírů a suchého listí. Schrána na mumii stála vztyčená u zdi, ale mumie v ní chyběla. Nebylo tam ani stopy po nějakém druhém obyvateli pokoje, a když Smith odcházel, cítil, že pravděpodobně Bellinghamovi křivdil. Kdyby skrýval nějaké hříšné tajemství, sotva by nechával dveře otevřené, aby kdokoliv mohl vstoupit.

Na spirálovitém schodišti bylo tma jako v pytli, a jak Smith pomalu sestupoval po jeho nepravidelných schodech, náhle si uvědomil, že ho ve tmě něco minulo. Ozval se slabý zvuk, vzduch se pohnul, něco mu lehce proklouzlo kolem lokte, ale tak lehounce, že si tím stěží mohl být jist. Zastavil se a naslouchal, jenže venku vítr harašil v břečťanu, takže nic víc neslyšel.

„To jste vy, Stylesi?“ vykřikl.

Nedostal odpověď, za ním bylo naprosté ticho. Musel to být náhlý prudký závan větru, protože stará věž je plná puklin a štěrbin. A přesto by mohl téměř přísahat, že slyšel těsně vedle sebe něčí krok. Vynořil se na čtvercovém dvoře a stále ještě převracel celou věc v hlavě, když se přes hladce sestříhaný trávník přiřítil nějaký muž.

„Jsi to ty, Smithi?“

„Buď zdráv, Hastie!“

„Proboha, pojď honem! Mladý Lee se utopil. Přišel s tím Harrington z Královské koleje. Doktor není doma. Ty to zastaneš, ale pojď okamžitě. Možná je v něm ještě troška života.“

„Máš brandy?“

„Ne.“

„Mám na stole láhev, přinesu ji.“

Smith vyběhl nahoru po schodišti, přičemž bral tři schody najednou, popadl láhev a pospíchal s ní dolů. Jak míjel Bellinghamův pokoj, zrak mu padl na něco, co mu vyrazilo dech a přimrazilo ho na podestě.

Dveře, které za sebou zavřel, byly teď otevřené a přímo proti němu ve světle lampy stála schrána na mumii. Před třemi minutami byla prázdná. Na to mohl přísahat. Nyní rámovala hubené tělo svého strašného obyvatele, který stál, příšerný a strnulý, s černou svraštělou tváří obrácenou ke dveřím. Tělo bylo neživé a nehybné, ale jak tam Smith upřeně hleděl, zdálo se mu, že v malých očích, které vězely v hloubi prázdných důlků, dosud prodlévá ponurá a znepokojující jiskra života, jakási slabá známka vědomí. Byl tak ohromený, že zapomněl na svůj úkol, a stále ještě zíral na štíhlou postavu, když ho hlas jeho přítele zdola přivedl zase k sobě.

„Pojď už, Smithi,“ křičel Hastie. „Je to otázka života a smrti. Pospěš si! No tak tedy,“ dodal, když se medik znovu objevil, „zasprintujem si. Je to slabá míle a měli bychom to urazit za pět minut. Běžet kvůli lidskému životu má větší cenu než běžet kvůli poháru.“

Bok po boku pádili temnotou a nezastavili se, dokud zadýchaní a utrmácení nedoběhli k domku u řeky. Mladý Lee, bezvládný a zmáčený jako zlomená vodní rostlina, ležel natažen na pohovce, na černých vlasech zelený kal a kolem olovnatě zabarvených rtů obrubu bílé pěny. U něho klečel jeho kamarád Harrington a pokoušel se mu třením vrátit trochu tepla do ztuhlých údů.

„Myslím, že žije,“ řekl Smith, s rukou na chlapcově hrudi. „Přilož mu sklíčko od hodinek ke rtům. Ano, zarazilo se. Popadni jednu paži, Hastie. Teď s ní dělej to, co já, a brzo ho přivedeme k sobě.“

Deset minut mlčky pracovali, roztahujíce a stahujíce bezvědomému muži hrudník. Na konci této doby mu projelo tělem zachvění, rty se mu pohnuly a otevřel oči. Tři studenti propukli v nepotlačitelný jásot.

„Probuď se, kamaráde. Už jsi nás vystrašil ažaž.“

„Napij se trochu brandy. Lokni si z flašky.“

„Teď už je v pořádku,“ oddychl si jeho společník Harrington. „Páni, to jsem se ale vylekali četl jsem si tu a on se šel projít, k řece, a vtom jsem zaslechl výkřik a šplouchnutí. Vyběhl jsem ven, a než jsem ho našel a vylovil, všechen život jako by z něho vyprchal. Pak Simpson nemohl jít pro lékaře, protože má chromou nohu, a musel jsem běžet já. Nevím, co bych si byl bez vás, mládenci, počal. Tak je to, kamaráde. Posad se.“

Monkhouse Lee se nadzvedl na rukou a divoce se rozhlížel kolem sebe.

„Co se děje?“ zeptal se. „Byl jsem ve vodě. Ano, už si vzpomínám.“

V očích se mu objevil vystrašený pohled a zakryl si tvář dlaněmi.

„Jak jsi tam spadl?“

„Já jsem nespadl.“

„Jak to?“

„Byl jsem tam hozen. Stál jsem na břehu a něco mě zezadu zvedlo jako pírko a hodilo mě tam. Nic jsem neslyšel a nic jsem neviděl. Ale přesto, vím, co to bylo.“

„A já taky,“ zašeptal Smith.

Lee rychle a překvapeně vzhlédl.

„Poučil jste se tedy?“ řekl. „Vzpomínáte si na radu, kterou jsem vám dal?“

„Ano, a začínám si myslet, že se podle ní zařídím.“

„Nevím, o čem, u všech všudy, vy mládenci povídáte,“ vmísil se Hastie, „ale myslím, že na vašem místě, Harringtone, bych Leea okamžitě uložil do postele. Probírat proč a nač, na to bude dost času, až se trochu sebere. Myslím, Smithi, že my dva ho teď můžeme opustit. Jdu zpátky do koleje, a jestli jdeš tím směrem, můžeme si popovídat.“

Ale věru málo si popovídali cestou domů. Smith měl hlavu příliš plnou večerních událostí: mumie chybějící v pokoji jeho souseda, kroky, které ho minuly na schodišti. znovuobjevení – zvláštní, nevysvětlitelné znovuobjevení té děsivé věci, a pak útok na Leea, tak velice podobný dřívějšímu násilí na jiném muži, proti němuž Bellingham choval zášť To všechno se mu srovnalo v hlavě s mnoha drobnými příhodami, které ho dříve proti jeho sousedu popouzely, a s neobyčejnými okolnostmi, za nichž byl poprvé k němu zavolán. Co bylo původně mlhavé podezření, neurčitá, fantastická domněnka, se náhle ztvárnilo a vyvstalo mu v mysli jako děsivá skutečnost, jako nepopiratelný fakt. A přesto, jak to bylo nestvůrné, jak neslýchané! jak to naprosto přesahovalo všechny hranice lidské zkušenosti! Nestranný soudce, nebo dokonce i přítel, který mu kráčel po boku, by mu prostě řekl, že ho oči oklamaly, že mumie tam po celou tu dobu byla, že mladý Lee spadl do řeky, jako každý jiný člověk spadne do řeky, a že rtuťová pilulka Je to nejlepší, když jsou játra v nepořádku. Cítil, Že přesně to by na jejich místě řekl on. A přesto mohl přísahat, že Bellingham je v srdci vrahem a že ovládá takovou zbraň, jakou v celé strašné historii zločinu žádný člověk dosud nepoužil.

Hastie odbočil do svých pokojů s několika ostrými a důraznými poznámkami o přítelově nespolečenském chování a Abercrombie Smith přešel přes čtvercové nádvoří k rohové věži, pociťuje silný odpor ke svým pokojům a ke všemu, co je s nimi spojeno. Zařídí se podle Leeovy rady a co nejdřív se přestěhuje – neboť jak by mohl člověk studovat, kdyby stále napínal sluch, aby zachytil každé zamumlání nebo každý krok v místnosti pod sebou? Když kráčel přes trávník, viděl, že u Bellinghama se dosud svítí, a když stoupal po schodech, dveře se otevřely a Bellingham vyhlédl. Se svou tlustou, zlou tváří vypadal jako nějaký nacucaný pavouk, jenž právě přestal spřádat svou jedovatou síť.

„Dobrý večer,“ pozdravil. „Nezajdete dovnitř?“

„Ne,“ odmítl Smith prudce.

„Ne? Pořád stejně zaneprázdněný jako vždycky? Chtěl jsem se vás zeptat na Leea. S politováním jsem se doslechl, že se vyskytly jakés! pověsti, že s ním není něco v pořádku.“

Tvářil se vážně, ale jak mluvil, v očích se mu leskl tajený smích. Smith jej spatřil a měl sto chutí srazit za to Bellinghama k zemi.

„Budete ještě víc litovat, až uslyšíte, že Monkhousi Leeovi se vede velmi dobře a je mimo jakékoliv nebezpečí,“ odpověděl. „Vaše pekelné kousky tentokrát nevyšly. Ó, jen se to nesnažte drze popírat. Vím o tom všechno.“

Bellingham před rozhněvaným studentem o krok ustoupil a přivřel dveře, jako by se chtěl chránit.

„Vy jste blázen,“ řekl. „Co si myslíte? Tvrdíte, že mám něco společného s Leeovou nehodou?“

„Ano,“ hřímal Smith. „Vy a ten pytel kostí za vámi, vy jste to společně splichtili, já vám něco povím, panáčku: s upalováním lidí, jako jste vy, se už přestalo, ale kata dosud máme a u všech všudy, zemře-li po dobu vašeho zdejšího pobytu nějaký člověk v této koleji, poženu vás před soud, a jestli se za to nebudete houpat, moje chyba to nebude. Vy ještě poznáte, že ty vaše špinavé egyptské kejkle se do Anglie nehodí.“

„Vy jste zuřivý šílenec,“ pravil Bellingham.

„No, jen si dobře zapamatujte, co říkám – zjistíte, že svému slovu dostojím.“

Dveře se zabouchly a Smith dopáleně stoupal do svého pokoje, tam se zamkl a půlku noci strávil tím, že hulil ze Své staré briarky a přemýšlel o podivných událostech toho večera.

Druhý den ráno Abercrombie Smith neměl o svém sousedu zpráv, ale odpoledne ho navštívil Harrington a sdělil mu, že Lee je už zase téměř v pořádku. Smith setrval celý den u práce, večer se však rozhodl uskutečnit návštěvu svého přítele doktora Petersona, na niž se vydal předešlého večera. Dobrá procházka a přátelské popovídání prospějí jeho rozrušeným nervům.

Když šel kolem Bellinghamových dveří, byly zavřené, ale když se kousek od věže ohlédl, spatřil, jak se hlava jeho souseda rýsuje v okně proti světlu lampy; zjevně tiskl tvář na sklo, jak se upřeně díval do tmy. Bylo požehnáním oprostit se od veškerého kontaktu s ním, byť i jen na pár hodin. Smith svižně vykročil a nadechl do plic lahodný jarní vzduch. Půlměsíc ležel na západě mezi dvěma gotickými věžičkami a vrhal na postříbřenou ulici stínovou kružbu kamenného zdiva. Vanul čerstvý větřík a lehké beránky pluly rychle po obloze. Stará kolej byla na samém okraji města, a v pěti minutách Smith nechal za sebou domy a octl se v májově voňavé oxfordshirské uličce mezi živými ploty.

Cesta vedoucí k domu jeho přítele byla opuštěná a nepříliš frekventovaná. Ač bylo ještě brzy, Smith nepotkal ani živáčka. Kráčel rychle, až došel k brance, která se otvírala na dlouhou, vyštěrkovanou příjezdovou cestu vedoucí k Farlingfordu. Před sebou viděl, jak se mezi listovím třpytí příjemné červené světlo v oknech. Zastavil se s rukou na železné klice branky a ohlédl se na cestu, po které přišel. Něco se po ní rychle blížilo.

Pohybovalo se to ve stínu živého plotu, tiše a pokradmu. Byla to vysoká nahrbená postava, proti tmavému pozadí nejasně viditelná. Za tu chvilku, co se na ni díval, zmenšila vzdálenost mezi nimi o dvacet kroků a rychle se k němu přibližovala. V temnotě zahlédl vychrtlý kostnatý krk a pár očí, které ho budou navždycky strašit ve snách. Otočil se a s vyděšeným výkřikem se rozběhl po příjezdové cestě, jako by mu šlo o život. Červená světla, signály bezpečí, zářila před ním, co by kamenem dohodil. Byl proslulý běžec, ale ještě jakživ neběžel tak, jako toho večera.

Těžká branka se za ním zavřela, ale slyšel, jak se prudce rozletěla před jeho pronásledovatelem. Běžel šíleně a divoce nocí a přitom slyšel rychlý, suchý pleskot, a když se na okamžik ohlédl, spatřil, že ten děsivý tvor je mu tygřími skoky v patách, oči mu plápolají a napřahuje po něm šlachovitou paži. Díky bohu, domovní dveře byly pootevřeny. Viděl tenký proužek světla vycházející od lampy v předsíni. Avšak dusot za ním se ozýval z ještě větší blízkosti. Těsně u ramene slyšel drsné bublání. Se zaječením se vrhl na dveře, přirazil je za sebou, zastrčil závoru a málem omdlévaje sklesl na židli v předsíň?

„Proboha, Smithi, co se děje?“ zeptal se Peterson, který se objevil ve dveřích své pracovny.

„Dej mi sklenku brandy.“

Peterson zmizel a opět přikvačil se skleničkou a karaiou.

„Potřebovals ji,“ konstatoval, když jeho návštěvník vypil do dna, co mu nalil. „Člověče, vždyť ty jsi bílý jako stěna.“

Smith odložil skleničku, vstal a zhluboka se nadechl.

„Už jsem se vzpamatoval,“ řekl. „Jaktěživ mě nic tak nevystrašilo. Ale když dovolíš, Petersone, dnes u tebe přespím – nemyslím, že bych se odvážil jít znovu po té cestě jinak než za denního světla. Je to ubohé, já vím, ale nemůžu si pomoct.“

Peterson pohlédl na svého návštěvníka náramně tázavým pohledem.

„Samozřejmě tu přespíš, když si přeješ. Řeknu paní Burneyové, aby ti připravila postel. Kam teď jdeš?“

„Pojď se mnou k oknu, odkud je vidět na dveře. Rád bych, abys uviděl, co jsem viděl já.“

Šli k oknu v horní hale, odkud se mohli podívat dolů na cestu vedoucí k domu. Příjezdová cesta a louky po obou stranách se tiše a klidně koupaly v pokojném měsíčním světle.

„Tedy, Smithi,“ poznamenal Peterson, „ještě že tě znám jako abstinenta. Co tě, u všech všudy, tolik vyděsilo?“

„Hned ti to povím. Ale kam jen se to mohlo podít? A, pozor, tamhle, tamhle! Vidíš, Jak se cesta hned za brankou zatáčí?“

„Ano, vidím, nemusíš mi utrhnout ruku. Viděl jsem, že tam někdo přešel. Řekl bych nějaký muž, zřejmě značně hubený – a vysoký, velmi vysoký. Ale co je s ním? A co je s tebou? Ještě pořád se chvěješ jako osika.“

„Užuž po mně sahal ďábel, toť vše. Pojď dolů do pracovny a já ti celou tu historii povím.“

A pověděl. Pod veselým světlem lampy – na stole vedle sebe skleničku vína a před. sebou rozložitou, důstojnou postavu a ruměný obličej svého přítele – vyprávěl v patřičném pořadí všechny příhody, velké i malé, které vytvářely tak neobyčejný řetězec, od večera, kdy nalezl Bellinghama omdlelého nad schránou s mumií, až k tomuto děsivému zážitku před hodinou.

„A to je celá ta proklatá záležitost,“ dodal, když skončil. „Je nestvůrná a neuvěřitelná, leč pravdivá.“

Doktor Plumptree Peterson seděl chvíli mlčky, s velmi zmateným výrazem ve tváři.

„Jakživ jsem o něčem takovém neslyšel, jakživ,“ pravil posléze. „Řekl jsi mi fakta. Nyní mi pověz, co z nich vyvozuješ.“

„Závěry si můžeš vyvodit sám.“

„Ale já bych rád slyšel tvé závěry. Ty jsi o tom přemýšlel, ne já.“

„No, v podrobnostech to nesporně je poněkud mlhavé, avšak hlavní body mi připadají dostatečně jasné. Tento Bellingham se při svých orientálních studiích zmocnil nějakého pekelného tajemství, jímž se jakákoliv mumie – nebo možná jenom tato mumie – může dočasně oživit. Zkoušel tu nechutnou věc onoho večera, kdy omdlel. Třebaže výsledek očekával, pohled na pohybující se mumii mu nepochybně způsobil otřes nervů. Vzpomínáš si, skoro první, co řekl, bylo, že si nadával bláznů. No, později si na to zvykl a mohl oživování provádět, aniž omdléval. Život, který do mumie dokázal vdechnout, byl zřejmě jen pomíjivý, protože jsem ji pokaždé viděl v její schráně neživou jako kus dřeva. Domnívám se, že Bellingham zná nějaký složitý proces, kterým může tu mumii přimět k pohybu. Když se mu to podařilo, přirozeně ho napadlo, že by mohl tohoto tvora, který má inteligenci a má sílu, využít pro uskutečňování svých záměrů. Z nějakého důvodu se svěřil Leeovi, ale Lee jako slušný křesťan nechtěl mít s takovou věcí nic společného. Pak se pohádali a Lee se zapřísáhl, že své sestře odhalí pravý Bellinghamův charakter. Bellingham mu v tom chtěl zabránit a málem skutečně zabránil tím, že na něho poštval toto stvoření. Už vyzkoušel jeho moc na jiném člověku – na Nortonovi –, na kterého měl pifku. Jen čirou náhodou nemá Bellingham na svědomí dvě vraždy. Poté, co jsem ho z toho obvinil, měl velmi pádné důvody, aby si přál odstranit mě z cesty dřív, než bych mohl to, co vím, sdělit někomu jinému. Příležitost se mu naskytla, když jsem šel ven, neboť zná mé zvyky a věděl, kam mám namířeno. Vyvázl jsem jen o vlas, Petersone, a jen šťastnou náhodou jsi mě ráno nenalezl na svém prahu. Nebývám obvykle nervózní, ale jakživ jsem si nemyslel, že pocítím takový strach ze smrti jako dnes večer.“

„Chlapče milá, bereš tu věc příliš vážně,“ chlácholil ho jeho společník. „Jsi přepracovaný a nemáš nervy v pořádku, a tak s tím moc naděláš. Copak by se takováhle věc mohla promenovat po oxfordských ulicích, třeba i v noci, aniž ji kdo viděl?“

„Viděli ji. Lidé ji považují za uteklou opici a ve městě je kvůli tomu plno strachu. O ničem jiném se tam nemluví.“

„No, je to pozoruhodný sled událostí. A přesto, kamaráde, musíš připustit, že každá ta příhoda sama o sobě se dá vysvětlit přirozeněji.“

„Cože! I mé dnešní večerní dobrodružství?“

„Jistěže. Jdeš se projít, nervy máš nadranc a hlavu plnou té své teorie. Nějaký vychrtlý, zpola vyhladovělý tulák se krade za tebou, a když tě vidí, jak prcháš, dodá si odvahy a pronásleduje tě. Tvůj strach a tvá představivost vykonají zbytek.“

„Tohle neobstojí, Petersone, tohle neobstojí.“

„No a jak jsi našel schránu na mumii prázdnou a pak o pár okamžiků později zase s jejím obyvatelem, dobře víš, že to způsobilo světlo lampy, že knot byl napůl stažen a že ty jsi neměl žádný zvláštní důvod důkladně si schránu prohlížet. Je docela možné, že v prvním případě jsi to stvoření přehlédl.“

„Ne, ne, to je vyloučeno.“

„A Lee mohl do řeky spadnout a Nortona mohl přepadnout lupič. Obžaloba, kterou vznášíš proti Bellinghamovi, je samozřejmě hrozná; ale kdybys ji měl přednést před soudcem, vysmál by se ti do obličeje.“

„To vím. Právě proto chci celou záležitost vzít do vlastních rukou.“

„Cože?“

„Ano; beru to jako svou občanskou povinnost, a kromě toho to musím udělat pro svou vlastní bezpečnost, ledaže bych připustil, že se tím netvorem nechám vyhnat z koleje, a to by bylo trochu příliš slabošské. Už jsem se rozhodl, co udělám. A nejdřív ze všeho – smím si od tebe na hodinu půjčit papír a pero?“

„To se samo sebou rozumí. Všechno, co potřebuješ, najdeš tamhle na přístolku.“

Abercrombie Smith se usadil k hromádce kancelářského papíru a jeho pero po něm rychle cestovalo hodinu a pak druhou. Popisoval a odhazoval stránku za stránkou, zatímco jeho přítel seděl v křesle a s trpělivou zvědavostí ho sledoval. Nakonec Smith se spokojeným výkřikem vyskočil od stolu, uspořádal papíry a poslední položil na Petersonův psací stůl.

„Buď tak laskav a podepiš to jako svědek,“ řekl.

„Svědek? Co mám odsvědčit?“

„Můj podpis a datum. Datum je nadmíru důležité. Může na něm záviset můj život, Petersone.“

„Můj milý Smithi, mluvíš nerozumně. Prosím tě, pojď si lehnout.“

„Naopak, nikdy v životě jsem nemluvil po zralejší úvaze. A slibuji, že si půjdu lehnout, hned jakmile to podepíšeš.“

„Ale co to je?“

„Je to prohlášení o všem, co jsem ti dnes večer vyprávěl. Přeji si, abys je podepsal jako svědek.“

„Samozřejmě,“ souhlasil Peterson a podepsal se pod podpisem svého společníka. „Tak! Ale co s tím?“

„Budeš tak laskav a prohlášení uschováš a předložíš je v případě, že budu zatčen.“

„Zatčen? Proč?“

„Pro vraždu. Není to vůbec vyloučeno. Chci být připraven pro všechny případy. Vidím před sebou pouze jedinou cestu, a Jsem rozhodnut se po ní vydat.“

„Proboha, jenom neproved nic nerozvážného!“

„Věř mi, bylo by daleko nerozvážnější, kdybych jednal jakkoliv jinak. Doufám, že tě nebudu muset obtěžovat, ale uleví se mi, budu-li vědět, že máš toto prohlášení o mých motivech. A teď jsem hotov přijmout tvou radu a jít na kutě, protože ráno chci být v nejlepší formě.“

Abercrombie Smith nebyl rozhodně člověk, kterého by bylo příjemné mít za nepřítele. Třebaže pomalý o mírný, stal se nebezpečným, když byl vyprovokován k činu. Každému životnímu cíli věnoval touž rozhodnou odhodlanost, pro kterou tak vynikl ve studiu. Toho dne se nehodlal věnovat učení, avšak neměl v úmyslu jej promarnit. Neřekl hostiteli ani slovo o svých plánech, ale kolem deváté byl už na cestě do Oxfordu.

Na High Streetu se zastavil u puškaře Clifforda a zakoupil si těžký revolver a krabičku nábojů se středovým zapalováním. Šest jich vsunul do zásobníku, zpola natáhl kohoutek a zbraň zastrčil do kapsy kabátu. Pak zašel do Hastieho bytu, kde velký veslař lelkoval nad snídaní, Sportovní listy opřené o kávovou konvici.

„Buď zdráv! Co se děje?“ zeptal se. „Vezmeš si kafe?“

„Ne, děkuji. Chci, abys šel se mnou, Hastie, a udělal, oč tě požádám.“

„Jistěže, chlapče.“

„A vem si s sebou pořádný klacek.“

„Vážně?“ Hastie až nadskočil překvapením. „Tuhle mám lovecký bičík, který by porazil vola.“

„A ještě maličkost. Máš sadu amputačních nožů. Dej mi ten nejdelší.“

„Tady ho máš. Jsi zřejmě na válečné stezce. Ještě něco?“

„Ne, tohle bude stačit.“ Smith uložil nůž dovnitř do kabátu a vyrazil ke čtvercovému nádvoří. „Ani jeden z nás není bázlivec, Hastie,“ řekl. „Myslím, že tuto záležitost zvládnu sám, ale beru tě s sebou z opatrnosti. Chci si trochu promluvit s Bellinghamem. Budu-li jednat pouze s ním, samozřejmě tě nebudu potřebovat. Ale jestli zavolám, tak vpadni dovnitř a třískej svým bičíkem, co ti síly stačí. Rozumíš?“

„Dobrá. Jestli tě uslyším hulákat, tak přijdu.“

„Zůstaň tedy zde. Možná mi to bude chvilku trvat, ale nehni se odtud, dokud nesejdu dolů.“

„Jsem jako přišitý.“

Smith vystoupil po schodech, otevřel dveře Belllnghamova pokoje a vešel. Bellingham seděl za stolem a psal. Vedle něho, mezi jeho porůznu rozházeným harampádím, se tyčila schrána na mumii, s prodejním číslem 249 dosud přilepeným vpředu a s ošklivým obyvatelem strnulým a ztuhlým uvnitř. Smith se velmi obezřetně rozhlédl kolem sebe, zavřel dveře a pak přešel ke krbu, škrtl zápalkou a zažehl oheň. Bellingham seděl a s údivem a vztekem na odulé tváři přihlížel.

„No tedy, namouvěru, vy se tu chováte jako doma,“ zasípal.

Smith se s rozmyslem posadil, položil si hodinky na stůl, vytáhl revolver, natáhl kohoutek a dal si zbraň na klín. Pak vytáhl ze záňadří dlouhý amputační nůž a hodil jej před Bellinghama.

„Nuže,“ řekl, „pusťte se do práce a rozřežte tu mumii.“

„Ale, opravdu!“ ušklíbl se pohrdavě Bellingham.

„Ano, opravdu. Slyšel jsem, že zákon je na vás krátký. Ale já mám zákon, který to všechno vyřeší, jestli se do pěti minut nepustíte do práce, přísahám při bohu, který mě stvořil, že vám proženu mozek kulí.“

„Vy byste mě zavraždil?“

Bellingham se napůl vztyčil a jeho tvář nabyla barvy sklenářského tmele.

„Ano.“

„A proč?“

„Abych učinil přítrž vaší zlotřilosti. Jedna minuta uplynula.“

„Ale co jsem udělal?“

„Já to vím a vy to víte taky.“

„Vy mě jenom zastrašujete.“

„Uplynuly dvě minuty.“

„Musíte přece udat důvody. Jste šílenec – nebezpečný šílenec. Proč bych měl zničit svůj majetek? Je to cenná mumie.“

„Musíte ji rozřezat a musíte ji spálit.“

„Nic takového neudělám.“

„Uplynuly čtyři minuty.“

Smith uchopil revolver a neúprosně pohlédl na Bellinghama. Jak se vteřinová ručička kradla dokola, zvedl ruku a prst se mu zaškubal na spoušti.

„No tak dobře, dobře! Tak já to udělám!“ zaječel Bellingham.

V šíleném spěchu popadl nůž a jal se tělo mumie rozřezávat, a pokaždé, když se ohlédl, viděl, že oko a zbraň jeho strašlivého návštěvníka ho upřeně sledují. Pod každým vbodnutím ostré čepele mumie praskala a lámala se. Stoupal z ní hustý žlutý prach. Balzamovací látky a vyschlé voňavky dopadaly na podlahu. Náhle se páteř mumie s pronikavým trhavým zapraskáním rozlomila vedví a mumie se zhroutila na podlahu – hnědá hromádka s roztaženými údy.

„A teď spálit!“ přikázal Smith.

Plameny vyšlehly a zahučely, když do nich Bellingham házel suché, troudovité trosky. Malý pokojík byl jako kotelna parníku a oběma mužům se lil pot po tváři; ale jeden byl stále ještě sehnutý a pracoval, zatímco druhý seděl a s nehybnou tváří ho pozoroval. Hustý, mastný kouř se linul z ohně a těžký pach pálené pryskyřice a ožehnutých vlasů plnil vzduch. Za čtvrt hodiny nezůstalo z čísla 249 nic víc než pár zuhelnatělých a křehkých kousků.

„Teď jste snad spokojený,“ zavrčel Bellingham a s nenávistí a strachem v malých šedivých očkách se ohlédl, na svého trýznitele.

„Ne. Musím zničit všechno, co k tomu potřebujete. Žádné ďábelské kejkle se už nesmějí opakovat. Do ohně se všemi těmito listy! Možná s tím mají něco společného.“

„A co teď?“ zeptal se Bellingham, když i listy přiložil do šlehajících plamenů.

„Teď ten svitek papyru, který jste měl tehdy v noci na stole. Je myslím tamhle v té zásuvce.“

„Ne, ne!“ vykřikl Bellingham. „Ten nepalte! Vždyť vy nevíte, člověče, co děláte. Ten papyrus je jediný svého druhu, obsahuje moudrost, kterou nikde jinde nenajdete.“

„Ven s ním!“

„Ale podívejte, Smithi, to přece nemůžete myslet vážně. Rozdělím se s vámi o tu moudrost. Naučím vás všechno, co papyrus obsahuje. Nebo, počkejte, dovolte mi, abych si ho opsal, dřív než ho spálíte.“

Smith udělal pár kroků a otočil klíčem v zámku zásuvky. Vytáhl zažloutlý svitek, hodil jej do ohně a přišlápl patou. Bellingham zaječel a hrábl po něm; avšak Smith ho odstrčil a stál nad papyrem, dokud se neproměnil v beztvarý, šedivý popel.

. „Nuže, panáčku,“ řekl, „myslím, že jsem vám důkladně vytrhal zuby. Jestli se vrátíte ke svým starým kouskům, zase o mně uslyšíte. A teď sbohem – musím se vrátit ke studiu.“

A toto je tedy vyprávění Abercrombieho Smithe o neobyčejných událostech, k nimž došlo ve Staré koleji v Oxfordu na jaře roku 1884. Poněvadž Bellingham opustil univerzitu hned poté a naposled, kdy o něm kdo slyšel, byl v Súdánu, není tu nikoho, kdo by mohl Smithovu tvrzení odporovat. Nicméně lidská moudrost je malá a cesty Přírody jsou podivné; kdo tedy stanoví hranice tajemným silám, jež mohou objevit ti, kdož je hledají?

PRUHOVANÁ TRUHLICE

„Co o ní soudíte, Allardyci?“ zeptal jsem se.

Můj druhý palubní důstojník stál vedle mne na záďovém nástavku, krátké, silné nohy rozkročené, neboř bouře po sobě zanechala značné vlnobití a naše dva čluny na zadní palubě se při každém zhoupnutí téměř dotýkaly vody. Opřel si dalekohled o křížové upínačky a dlouho upřeně pozoroval toto neutěšené cizí plavidlo, pokaždé když kymácivě vyplulo na hřeben dlouhé vlny a pár vteřin udržovalo rovnováhu, než se střemhlav vrhlo dolů na druhou stranu. Bylo tak hluboko ve vodě, že Jsem jen tu a tam zahlédl hráškově zelenou čáru brlení na palubě.

Byla to briga, avšak její hlavní stožár se nijakých deset stop nad palubou zlomil a nikdo se zřejmě nesnažil odlomený kus odříznout, a tak plul s plachtami a ráhny, jako zlomené křídlo zraněného racka, na vodě vedle lodi. Přední stožár dosud stál, ale košová plachta volně poletovala a přední plachty se třepotaly v dlouhých bílých korouhvích před ní. Nikdy jsem neviděl loď, která by jevila horší stopy toho, co prožila.

Ale to nás nikterak nepřekvapovalo, neboť během posledních tři dnů se vyskytovaly chvíle, kdy byla otázka, zda naše vlastní bárka ještě kdy uzří pevninu. Šestatřicet hodin jsme s ní směřovali ke břehu, a nebýt Mary Sinclairová tak dobrá loď, jaká kdy vyplula z Clydu, nebyli bychom vyvázli. A přece na konci těchto šestatřiceti hodin jsme ztratili jen lehký člun a část brlení na pravoboku. Nicméně jakmile se mlha zvedla, nepřekvapilo nás zjištění, že jiní měli méně štěstí a že tato zmrzačená briga, potácející se na modrém moři a pod bezmračnou oblohou, byla ponechána, jako osleplý člověk po zášlehu blesku, aby vyprávěla o hrůze, která už pominula.

Allardyce, pomalý a metodický Skot, zíral dlouho a pozorně na malé plavidlo, zatímco naši námořníci postávali u brlení nebo se v hroznech tísnili na stěžňových záporách, aby měli dobrou vyhlídku na cizí loď. V šířce 20° a délce 10°, což byla asi tak naše poloha, bývá člověk dost zvědavý, koho potkává, protože hlavní plavební linky atlantského obchodu zanechal na severu. Deset dnů Jsme se plavili na prázdném moři.

„Myslím, že je to vrak,“ prohlásil druhý důstojník.

Došel jsem k témuž závěru, protože jsem na palubě neviděl žádné známky života a na přátelské mávání našich námořníků nikdo neodpovídal. Posádka pravděpodobně loď opustila, neboť se domnívala, že se briga naplní vodou a potopí.

„Nevydrží dlouho,“ pokračoval Allardyce svým odměřeným způsobem. „Každou chvilku se může obrátit klounovcem dolů a zádí vzhůru. Voda jí sahá až k okraji brlení.“

„Jakou má vlajku?“ zeptal jsem se.

„Snažím se to zjistit. Je celá zkroucená a zapletená do zdvihacích lan. Ano, teď ji vidím dost jasně. Je to brazilská vlajka, ale visí obráceně.“

Loď tedy vztyčila signál, že je v nebezpečí, dříve než ji její posádka opustila. Možná že odešli teprve před chvílí. Vzal jsem si dalekohled druhého důstojníka a rozhlížel se po bouřlivé tváři temně modrého Atlantiku, dosud žilkovaného a posetého bílými čárami a šplíchanci pěny. Kromě nás jsem však nikde neviděl ani človíčka.

„Možná jsou na ní živí lidé,“ pravil jsem.

„Možná je tam nějaký náklad, který budeme moct zachránit,“ zamumlal druhý důstojník.

„Doplujeme tedy k její závětrné straně a zastavíme proti větru.“

Nebyli jsme od brigy dál než sto yardů, když jsme zhoupli jedno čelní ráhno dozadu. Bárka a briga se ponořovaly a ukláněly jako dva tančící klauni.

„Spusťte člun na zadní palubě,“ nařídil jsem. „Vemte si čtyři muže, pane Allardyci, a podívejte se, co můžete o lodi zjistit.“

Právě v té chvíli však přišel na palubu pan Armstrong, můj první důstojník, neboť zaznělo sedmero zvonění a scházelo jen pár minut do začátku jeho hlídky. Byl bych sám rád šel na tuto opuštěnou loď a podíval se, co asi má na palubě. Prohodil jsem tedy pár slov k Armstrongovi, přehoupl se přes bok lodi, sklouzl dolů po zdvíhacích lanech a zaujal místo na lavičce ve člunu.

Od brigy nás dělila pouze velmi krátká vzdálenost, ale trvalo chvíli, než jsme ji přetraverzovali. Převalování vln bylo tak mocné, že často, když jsme byli v úžlabí mezi dvěma vlnami, neviděli jsme ani bárku, kterou jsme opustili, ani brigu, k níž jsme se blížili. Zapadající slunce tam nepronikalo a v prohlubních vln bylo zima a temno, ale každá ženoucí se velká vlna nás znovu vyzvedla do světla a slunečního svitu. V každém z těchto okamžiků, kdy jsme viseli mezi dvěma černými údolími na hřebenu s bílou čepičkou, jsem zahlédl záblesk dlouhé hráškově zelené čáry a pokyvující se přední stožár brigy a kormidloval jsem tak, abychom obepluli její záď a mohli se rozhodnout, jak se nejlíp dostat na palubu. Jak jsme ji obeplouvali, spatřili jsme jméno Nossa Sehnora da Vittoria13 namalované přes její vodou zalévaný bok.

„Návětrná strana, pane,“ řekl druhý důstojník. „Buďte připraven s lodním hákem, tesaři!“ Okamžik poté jsme přeskočili brlení, jež bylo sotva výš než náš člun, a octli jsme se na palubě opuštěného plavidla.

Naší první myšlenkou bylo postarat se o vlastní bezpečnost pro případ, že by se nám plavidlo – což se zdálo velmi pravděpodobné – potopilo pod nohama. Za tímto účelem dva naši lodníci zůstali u přívazného provazu a udržovali člun v patřičné vzdálenosti od boku lodi tak, aby byl přichystán pro případ, že bychom museli loď nakvap opustit. Tesaře jsme poslali, aby zjistil, jak mnoho je v lodi vody a zda stále ještě sloupá, zatímco druhý námořník, Allardyce a já jsme provedli rychlou prohlídku lodi a jejího nákladu.

Paluba byla poseta troskami a kukaněmi, v nichž se ve vodě převalovali mrtví ptáci. Čluny zmizely, s výjimkou jednoho, jenž měl proražené dno. Bylo jisté, že posádka loď opustila. Kabina byla v palubním nástavku a jedna její strana byla rozbouřeným mořem promáčknutá. Allardyce a já jsme vstoupili dovnitř a našli jsme kapitánův stůl, tak jak ho opustil, knihy a papíry – všechny ve španělštině nebo portugalštině – rozházené na stole a všude hromádky cigaretového popele. Rozhlížel jsem se po lodním deníku, ale nemohl jsem ho najít.

„S největší pravděpodobností si nikdy žádný nevedli,“ poznamenal Allardyce. „Poměry na jihoamerických obchodních lodích jsou pěkně uvolněné a námořníci nedělají nic víc, než musí. Jestli nějaký deník existoval, kapitán ho jistě odvezl s sebou ve člunu.“

„Rád bych vzal všechny tyhle knihy a papíry,“ řekl jsem. „Zeptejte se lodního tesaře, kolik máme času.“

Tesařova zpráva byla uspokojivá. Plavidlo bylo sice plné vody, ale část nákladu měla schopnost udržet se nad vodou, a nehrozilo tedy bezprostřední nebezpečí, že by se loď potopila. Pravděpodobně se nikdy nepotopí, ale moře ji bude unášet na jeden z těch hrozných neoznačených útesů, které už poslaly tolik pěkných lodí ke dnu.

„V tom případě vám nehrozí nebezpečí, pane Allardyci, půjdete-li dolů,“ řekl jsem. „Prohlédněte si loď a zjistěte, co z jejího nákladu se dá zachránit. Zatímco budete pryč, prohlédnu tyhle papíry.“

Nákladní listy a některé poznámky a dopisy ležící na stole mi poskytly informaci, že brazilská briga Nossa Sehnora da Vittoria vyplula z Bahie před měsícem. Kapitán se jmenoval Texeira, avšak záznam o počtu členů posádky scházel. Loď plula do Londýna a pohled na nákladní listy mi ukázal, že záchranou nákladu pravděpodobně odměnu nezískáme. Náklad brigy sestával z ořechů, zázvoru a dřeva; dřevo bylo v podobě velkých klád vzácných tropických stromů. Nepochybně právě tyto klády zabránily nešťastnému plavidlu, aby šlo ke dnu, avšak měly takové rozměry, že bychom je určitě nevyprostili. Kromě toho tam bylo nějaké galanterní zboží – jako například určité množství ozdobných ptáků pro modistky – a sto krabic zavařeného ovoce. A pak, jak jsem se prohraboval v papírech, přišel jsem na krátkou poznámku v angličtině, která upoutala mou pozornost.

„Žádáme,“ stálo na lístku, „aby různé španělské a indiánské starožitnosti, jež pocházejí ze santaremské sbírky a jsou zasílány Prontfootovi a Neumanovi na Oxford Streetu v Londýně, byly uloženy na místo, kde nehrozí nebezpečí, že se tyto velice vzácné a jedinečné předměty poškodí a že s nimi bude někdo nepovolaný manipulovat. To se týká obzvláště a především pokladnice dona Ramireze di Leyra, která nesmí v žádném případě být umístěna tam, kde by k ní měl kdokoliv přístup.“

Pokladnice dona Ramireze! Jedinečné a cenné předměty! Tady byla přece jenom naděje na odměnu za zachránění nákladu! Právě jsem vstal s tímto papírem v ruce. když se ve dveřích objevil můj skotský důstojník.

„Myslím, že na palubě téhle lodi není všechno, jak by mělo být, pane,“ pravil. Byl to drsný chlap, a přesto jsem na něm pozoroval zděšení.

„Oč běží?“

„O vraždu, pane. je tu muž, který má proraženou hlavu.“

„Byl zabit za bouře?“ zeptal jsem se.

„Je to možné, pane. Ale moc by mě překvapilo, kdybyste si to myslel i potom, až ho uvidíte.“

„Kde je?“

„Tudy, pane; tady v nástavku hlavní paluby.“

Briga zřejmě neměla ubytování v podpalubí, protože na zádi byla kajuta pro kapitána, u hlavního průlezu druhá, k níž byla připojena kuchařova lodní kuchyně, a v předním palubním nástavku třetí, pro mužstvo. Důstojník mě zavedl do té prostřední. Když jsme vešli, vpravo se rozkládala kuchyně s rozházenými hrnci a talíři a vlevo malá místnost se dvěma palandami pro důstojníky. Za tím pak byl prostor asi dvanáctkrát dvanáct stop, poházený vlajkami a rezervními plachtami. Všude kolem stěn leželo množství balíků zašitých v hrubém plátně a pečlivě přivázaných k dřevěné stěně. Na druhém konci stála velká bedna, červeně a bíle pruhovaná, třebaže červeň byla už vybledlá a běloba tak špinavá, že zabarvení se dalo rozeznat pouze tam, kde na bednu přímo dopadalo slunce. Bedna měla, jak jsme poté změřili, čtyři stopy tři palce na délku, tři stopy dva palce na výšku a tři stopy na šířku – byla tedy podstatně větší než námořnická truhlice.

Avšak když jsem vstoupil do skladiště, můj pohled a mé myšlenky se neupnuly na tuto bednu. Na zemi, na rozházené vlajkovině, ležel natažen malý snědý chlapík s krátkým zvlněným plnovousem. Ležel tak daleko od bedny, jak jen to bylo možné, nohy obráceny k bedně a hlavu od ní. Na bílé plachtě, na níž mu spočívala hlava, byla otištěna nachová skvrna a drobné červené stužky se mu vinuly po osmahlé šíji a plazily se dál k zemi. Neviděl jsem však žádnou stopu po ráně a mužova tvář byla klidná jako tvář spícího dítěte.

Teprve když Jsem se sklonil, zpozoroval jsem jeho zranění, a pak jsem se se zděšeným výkřikem odvrátil. Byl zabit slézačskou sekyrou; a zabil ho zřejmě někdo, kdo stál za ním. Strašlivá rána mu rozbila temeno hlavy a pronikla hluboko do mozku, jeho tvář mohla být právem klidná, neboť smrt musela nastat absolutně okamžitě, a umístění rány svědčilo o tom, že muž vůbec nemohl vidět osobu, která mu ránu zasadila.

„Je to špinavá hra, nebo neštěstí, kapitáne Barclay?“ zeptal se druhý důstojník vážně.

„Máte úplně pravdu, pane Allardyci. Tento člověk byl zavražděn – zasažen shora ostrou a těžkou zbraní. Ale kdo to byl a proč ho zavraždili?“

„Byl to prostý námořník, pane,“ pravil důstojník. „Poznáte to, když se mu podíváte na prsty.“ Zatímco mluvil, obrátil muži kapsy a vytáhl na světlo balíček karet, kus nadehtovaného provázku a svitek brazilského tabáku.

„Hola, podívejte se na tohle!“ zvolal.

Zvedl z podlahy velký otevřený nůž s pořádnou pérovou čepelí. Ocel byla zářivá a jasná, takže jsme nůž nemohli spojovat se zločinem, a přesto jej mrtvý muž zřejmě držel v ruce, když byl sražen k zemi, protože nůž mu dosud ležel na dosah.

„Zdá se mi, pane, jako by věděl, že je v nebezpečí, a měl nůž přichystaný.“ mínil druhý důstojník. „Nicméně tomu ubožákovi už teď nemůžeme pomoci. Nerozumím těm věcem, co jsou přivázány ke stěně. Jsou to zřejmě modly, zbraně a starožitnosti všeho druhu zabalené do pytloviny.“

„Je to tak,“ přisvědčil jsem. „Jsou to zřejmě jediné cenné věci, které z nákladu získáme. Zavolejte na bárku a řekněte jim, ať pošlou druhý člun, aby nám pomohl ty věci odvézt na loď.“

Zatímco byl Allardyce pryč, zkoumal jsem tuto zvláštní kořist, kterou jsme získali. Starožitnosti byly tak zabaleny, že jsem si mohl utvořit jen všeobecnou představu o jejich povaze, ale pruhovaná bedna stála v dobrém osvětlení tam, kde jsem si ji mohl důkladně prohlédnout. Na víku, které bylo pobito kovovými lištami a mělo okované rohy, byl vyryt složitý erb a pod ním stála španělská věta, kterou jsem byl s to rozluštit takto: „Pokladnice dona Ramireze di Leyra, rytíře řádu svatého Jakuba, guvernéra a vrchního velitele Terra Firmy a provincie Veraquas.“ V jednom rohu bylo datum 1606 a v druhém velká bílá nálepka, na níž bylo anglicky napsáno: „Naléhavě vás žádáme, abyste z nižádného důvodu tuto bednu neotvírali.“ Pod tím se totéž varování opakovalo španělsky. Pokud jde o zámek, byl to velice složitý a těžký zámek z ryté oceli, s latinským motem, jež přesahovalo znalost námořníka.

V době, kdy jsem skončil s prohlídkou této zvláštní bedny, připlul první důstojník pan Armstrong s druhým Člunem a začali jsme do něj vynášet a umísťovat různé starožitnosti, zřejmě jediné věci, které stály za to, aby se odnesly z opuštěné lodi. Když byl člun plný, poslal jsem ho zpátky k bárce a pak jsme Allardyce a já s lodním tesařem a jedním námořníkem přestěhovali pruhovanou bednu, která jediná tu zůstala, na náš člun. Spustili jsme ji dolů a postavili ji na dvě střední člunové lavičky, neboť byla tak těžká, že by člun nebezpečně vychýlila, kdybychom ji byli umístili na kterýkoliv konec. Pokud Jde o mrtvého muže, nechali jsme ho tam, kde jsme ho našli.

Druhý důstojník měl teorií, že v okamžiku, kdy posádka opouštěla loď, tento chlapík začal rabovat a že kapitán, pokoušeje se zachovat disciplínu, ho srazil sekyrou nebo nějakou jinou těžkou zhraní. Zdálo se to pravděpodobnější než jakékoliv jiné vysvětlení, přesto však mě to úplně neuspokojovalo. Ale oceán je pln tajemství, a my jsme se spokojili s tím, že osud mrtvého námořníka a brazilské brigy bude připojen k dlouhému seznamu, který si každý plavec dovede vybavit.

Těžkou bednu jsme vytáhli na lanech na palubu Mary Sinclairové a čtyři námořnici ji donesli do kabiny, kde bylo mezi stolem a zamčenými skříněmi místo, kam se právě tak vešla. Tam zůstala po dobu večeře. Po večeři důstojníci setrvali u mne a nad sklenkou grogu jsme probírali dnešní události. Pan Armstrong byl dlouhý, hubený, supovitý muž, výborný námořník, avšak proslulý svou skoupostí a chtivostí. Poklad, který jsme nalezli, ho velmi vzrušil a oči mu jen blýskaly, když začal počítat, kolik nám to může každému vynést, až se bude rozdělovat odměna za zachráněné zboží.

„Jestliže v papírech stoji, že jsou to unikáty, pane Barclay, pak mohou mít takovou cenu, jakou se vám zlíbí určit. Nevěřil byste, jaké částky bohatí sběratelé platí. Tisíc liber pro ně nic neznamená. Z téhle plavby něco získáme, jestli se nepletu.“

„Já si to nemyslím,“ odporoval jsem. „Pokud vidím, ty věci se nijak zvlášť neliší od jakýchkoliv jiných jihoamerických starožitností.“

„Víte, pane, já jsem tam obchodoval pří čtrnácti plavbách, a jakživ jsem neviděl nic, co by se podobalo té truhlici. Ta sama o sobě má obrovskou cenu. Ale je tak těžká, že v ní určitě musí být něco cenného. Nemyslíte, že bychom ji měli otevřít a podívat se?“

„Jestli ji vypáčíte, se vší pravděpodobností ji zničíte,“ mínil druhý důstojník.

Armstrong si před truhlici dřepl, hlavu na stranu a dlouhý hubený nos pár coulů od zámku.

„Je to dubové dřevo,“ pravil, „a lety se poněkud seschlo. Kdybych měl dláto nebo nůž s pevnou čepelí, mohl bych zámek otevřít, aniž bych na truhlici způsobil sebemenší škodu.“

Zmínka o noži se silnou čepelí mi připomněla mrtvého námořníka na brize.

„Rád bych věděl, jestli se zabýval otvíráním truhlice, když někdo přišel, aby mu v tom zabránil,“ řekl jsem. „To nevím, pane, zato vím naprosto jistě, že bych tu bednu dokázal otevřít. Tady v přihrádce je šroubovák. Jenom mi podržte lampu, Allardyci, a já s tím budu hotov než řeknete švec.“

„Počkejte chvilku,“ zadržel jsem ho, protože už se nakláněl nad vlkem a očí mu blýskaly zvědavostí a lakotou. „Nezdá se mi, že by tahle záležitost tolik spěchala. Četl jste ten lístek, který nás varuje, abychom truhlici neotvírali. Může to něco znamenat, a nemusí to znamenat nic, ale jaksi jsem nakloněn varování uposlechnout. Koneckonců, ať je uvnitř cokoliv, zůstane to tam, a je-li to cenné, bude to mít tutéž hodnotu, otevřeme-li truhlici v majitelově kanceláři, nebo v kabině na Mary Sinclairove.“

První důstojník byl mým rozhodnutím zřejmě trpce zklamán.

„Přece nejste, pane, pověrčivý, pokud jde o truhlici,“ pravil s lehkým úsměškem na tenkých rtech. „Jestli ji dáme z rukou a nepodíváme se sami, do je uvnitř, mohou nás připravit o naše práva; kromě toho –“

„To stačí, pane Armstrongu,“ přerušil jsem ho úsečně. „Můžete se plně spolehnout, že nebudete o svá práva ošizen, nicméně já tu bednu dnes večer otevřít nedám.“

„Ten štítek sám přece dosvědčuje, že Evropané tu bednu už prozkoumali,“ dodal Allardyce. „To, že nějaká bedna je pokladnicí, ještě neznamená, že je v ní teď nějaký poklad. Od dob starého guvernéra Terra Firmy do ní nakoukla spousta lidi.“

Armstrong odhodil šroubovák na stůl a pokrčil rameny.

„Jak si přejete,“ řekl; ale pro zbytek večera – třebaže jsme mluvili o mnoha předmětech – jsem pozoroval, že jeho oči se neustále stáčejí, s týmž výrazem zvědavosti a chtivosti, ke staré pruhované truhlici.

A nyní přicházím k oné části svého vyprávění, která mě ještě nyní naplňuje děsivou hrůzou, když na ni pomyslím. Kolem hlavní kajuty byly místnosti důstojníků, ale moje ležela od kajuty nejdále na konci malé chodbičky vedoucí k palubnímu průlezu. Já sám jsem nedrží val pravidelné hlídky, leda v případech naléhavé potřeby, a tři důstojníci si rozdělili hlídky mezi sebou. Armstrong držel prostřední hlídku, která končí ve čtyři ráno, a byl vystřídán Allardycem. Pokud jde o mne, patřím odjakživa k velmi tvrdým spáčům a jen zřídka mě probudí něco mírnějšího než ruka, která mi zatřese ramenem.

A přece jsem byl oné noci, či spíše za časného šedivého rána, probuzen. Podle mého chronometru bylo právě půl páté, když mě něco přinutilo, abych se úplně probuzený posadil na lodním lůžku, všechny nervy napjaté. Dosud mi nelibě zněl v uších jakýsi zvuk, třesk zakončený lidským výkřikem. Seděl jsem a naslouchal, ale všude bylo nyní ticho. A přesto jsem si onen ošklivý výkřik jen nepředstavoval, poněvadž jeho ozvěna mi dosud zaznívala v hlavě a připadalo mi, jako by pocházel z nějakého místa zcela blízko mne. Vyskočil jsem z postele, hodil něco na sebe a vydal se do kajuty.

Zpočátku jsem tam neviděl nic neobvyklého. Ve studeném šedivém světle jsem rozeznal stůl potažený červeným suknem, šest otáčivých židlí, ořechové zamykací skříňky, houpající se barometr a tam na konci velkou pruhovanou truhlici. Otáčel jsem se, maje v úmyslu Jít na palubu a zeptat se druhého důstojníka, jestli něco neslyšel, když tu mi náhle padl zrak na něco, co trčelo zpod stolu. Byla to mužská noha – noha ve vysoké nepromokavé námořnické botě. Sehnul jsem se, a tam na břiše ležela postava, s pažemi hozenými dopředu a s tělem zkrouceným. Jeden pohled mi řekl, že Je to první důstojník Armstrong, a druhý, že je po něm. Pár okamžiků jsem stál a lapal po dechu. Pak jsem se vyřítil na palubu, zavolal na pomoc Allardyce a spolu s ním jsem se vrátil do kajuty.

Společně jsme vytáhli nešťastníka zpod stolu, a jak jsme pohlédli na jeho krvácející hlavu, vyměnili jsme si pohledy – a nevím, který z nás dvou byl bledší.

„Právě tak jako ten španělský námořník,“ řekl jsem.

„Úplně stejně. Bože, ochraňuj nás! To ta pekelná truhlice! Podívejte se na Armstrongovu ruku!“

Pozvedl důstojníkovu pravici, a v ní byl ten šroubovák, kterého si předcházejícího večera přál použít.

„Byl u truhlice, pane. Věděl, že já jsem na palubě a vy že spíte. Klekl si před ni a oním nástrojem otevřel zámek. Pak se mu něco stalo a vykřikl tak, že jste to zaslechl.“

„Allardyci,“ zašeptal jsem, „co se mu mohlo stát?“

Druhý důstojník mi položil ruku na rukáv a zatáhl mě do své kajuty.

„Tady můžeme mluvit, pane, a tam nevíme, kdo nás může poslouchat. Co předpokládáte, že je v oné bedně, kapitáne Barclay?“

„Dávám vám své čestné slovo, že nemám ani tušenu“

„Tedy, já dokážu najít pouze jednu teorii, jež odpovídá všem faktům. Podívejte se na rozměry té bedny. Podívejte se na všechno to vyřezávání a kování, které může skrývat kdovíjaké množství otvorů. Podívejte se, co váží; bylo třeba čtyř mužů, aby ji unesli. A navíc, vzpomeňte si, že dva muži se ji pokusili odemknout, a oba kvůli tomu dospěli ke svému konci. Nuže, pane, co to může znamenat než jednu věc?“

„Myslíte, že uvnitř je člověk?“

„Samozřejmě že je uvnitř člověk. Víte, jak to chodí v těchhle jihoamerických státech, pane. Jeden týden může být člověk prezidentem, a příští týden ho honí jako psa. V jednom kuse prchají, aby si zachránili holý život. Moje představa je, že uvnitř se skrývá nějaký chlapík, který je ozbrojený a zoufalý a který bude bojovat do posledního dechu, dříve než se dá zajmout.“

„Ale co jídlo a pití?“

„Je to prostorná truhlice, pane, a může tam mít uskladněny nějaké zásoby. Pokud jde o pití, měl mezi posádkou na brize přítele, který dohlédl, aby měl, co potřeboval.“

„Vy si tedy myslíte, že ten štítek, žádající lidi, aby bednu neotvírali, byl prostě napsaný v jeho zájmu?“

„Ano, pane, tak si to představuju. Můžete fakta vysvětlit nějak jinak?“

Musel jsem přiznat, že nemohu.

„Otázka je, co si máme počít?“ zeptal jsem se.

„Ten člověk je nebezpečný lotr, který se nezastaví před ničím. Myslím, že by nebylo špatné uvázat kolem truhlice lano a půl hodiny ji táhnout podél lodi; pak bychom ji mohli bez rozpaků otevřít. Nebo možná že by stačilo, kdybychom prostě bednu zavázali a zabránili mu, aby se dostal k jakékoliv vodě. Nebo by lodní tesař mohl truhlici natřít dehtem a zalepit tak všechny průduchy.“

„Prosím vás, Allardyci,“ řekl jsem zlostně, „přece nechcete vážně tvrdit, že jediný muž v bedně bude terorizovat celou posádku lodi. Jestli tam je, postarám se, abych ho odtamtud vytáhl.“ Šel jsem do své kajuty a vrátil se s revolverem. „Nuže, Allardyci,“ pravil jsem. „Otevřte ten zámek, a já budu stát na stráži.“

„Proboha, považte, co děláte, pane!“ vykřikl druhý důstojník. „Dva muži kvůli tomu přišli o život a krev jednoho dosud neuschla na koberci.“

„Tím pádnější důvod, abychom ho pomstili.“

„No, pane, aspoň mi dovolte, abych zavolal lodního tesaře. Tři jsou lepší než dva, a tesař je statný chlap.“

Odešel zavolat tesaře a já byl ponechán v kabině sám s pruhovanou truhlicí. Nepovažuji se za nervózního člověka, přesto však jsem dbal, aby mezi mnou a touto starou památkou ze Španělského pobřeží byl stále stůl. V přibývajícím ranním světle se počalo objevovat červené a bílé pruhování a zvláštní kovové svitkovité ozdoby a giriandy a řezby, které ukazovaly, kolik láskyplné práce na tuto truhlici vynaložili zkušení řemeslnící. Lodní tesař a druhý důstojník se brzy Společně vrátili, tesař s kladivem v ruce.

„Tohle je ale zatrachtilá záležitost,“ řekl potřásaje hlavou, když se podíval na důstojníkovo tělo. „A vy si myslíte, že se v bedně někdo ukrývá?“

„O tom není pochyb,“ pravil Allardyce, uchopil šroubovák a zaťal čelisti jako člověk, který potřebuje sebrat odvahu. „Já násilím otevřu zámek a vy oba budete dávat pozor. Jestli se ten chlap zvedne, vemte ho po hlavě kladivem, tesaři! Jestli zvedne ruku, pane, okamžitě střílejte! Tak, do toho!“

Klekl si před pruhovanou truhlicí a vsunul čepel nástroje pod víko. Zámek s ostrým cvaknutím povolil. „Dávejte pozor!“ zakřičel druhý důstojník a s hlubokým povzdychnutím prudce otevřel masivní víko bedny. Jak se zhouplo nahoru, všichni tři jsme uskočili, Já s pistolí namířenou a lodní tesař s kladivem nad hlavou. Když se nic nestalo, všichni jsme o krok postoupili kupředu a nahlédli dovnitř. Bedna byla prázdná.

Nebyla však úplně prázdná, neboť v jednom rohu ležel starý žlutý svícen, pečlivě rytý, který se zdál stejně starý jako sama bedna. Jeho sytě žlutá barva a umělecký tvar napovídaly, že je to cenný předmět. Kromě něj nebylo ve staré pruhované pokladnici nic těžšího a cennějšího než prach.

„Teda, ať se propadnul“ zvolal Allardyce, zíraje ohromeně dovnitř. „Odkud se tedy bere ta váha?“

„Podívejte se na tloušťku stěn a podívejte se na víko. Je dobrých pět palců silné. A podívejte se na to velké kovové pero.“

„To drží víko zdvižené,“ řekl důstojník. „Vidíte, nespadne zpátky. Co říká ten německý nápis uvnitř?“

„Hlásá, že truhlici zhotovil Johann Rothstein z Augspurku v roce 1606.“

„A taky je to solidní výrobek. Ale nevrhá to moc světla na minulé události, že ne, kapitáne Barclay? Ten svícen vypadá jako zlatý. Nakonec budeme mít aspoň něco za svou námahu.“

Naklonil se kupředu, aby svícen uchopil. Od té chvíle jsem už nikdy nepochyboval o existenci vnuknutí, neboť v tom okamžiku jsem ho popadl za límec a zase jsem ho prudce strhl zpátky. Snad jsem si vzpomněl na nějaký středověký příběh nebo snad jsem zahlédl na horní části zámku nějakou červeň, jež nebyla červeň rzi, ale mně i jemu to bude vždycky připadat jako vnuknutí, tak rychlý a náhlý byl můj pohyb.

„Tady se děje něco ďábelského,“ řekl jsem. „Podejte mi tu zakřivenou hůl z rohu.“

Byla-to obyčejná vycházková hůl se zahnutou rukojetí. Přehodil jsem ji přes svícen a zatáhl za ni. Se zablesknutím vyrazila z horního rtu řada nablýskaných ocelových tesáků a velká pruhovaná truhlice po nás chňapla jako divoké zvíře. Obrovské víko spadlo se zařinčením na své místo a sklenice na poličce se tím otřesem rozezpívaly a rozzvonily.

Druhý důstojník si sedl na okraj stolu a třásl se jako poděšený kůň.

„Zachránil jste mi život, kapitáne Barclay,“ vypravil ze sebe.

Toto tedy bylo tajemství pruhované truhlice starého dona Ramireze di Leyra a takto uchovával své nepoctivě nabyté zisky z Terra Firmy a z provincie Veraquas. I kdyby byl zloděj sebechytřejší, nemohl odlišit ten zlatý svícen od ostatních cenných předmětů, a v okamžiku, kdy na něj položil ruku, strašlivé pero se uvolnilo a vražedné ocelové bodce mu vjely do mozku, zatímco prudký náraz rány odhodil oběť zpátky a umožnil, aby se truhlice sama automaticky zavřela. Jak mnozí, uvažoval jsem, se asi stali oběťmi důmyslnosti mechanika z Augšpurku! A jak jsem přemýšlel o možné historii oné příšerné pruhované truhlice, velice rychle jsem dospěl k rozhodnutí.

„Tesaři, přiveďte tři muže a vyneste truhlici na palubu.“

„Chcete ji hodit přes palubu, pane?“

„Ano, Allardyci. Nejsem obvykle pověrčivý, ale některé věci přesahují to, co se může po námořníku žádat.“

„Není divu, že ta briga způsobila špatné počasí, kapitáne Barclay, když měla tohle na palubě. Barometr rychle klesá, máme už nejvyšší čas.“

A tak jsme ani nečekali na ty tři námořníky, ale vynesli jsme truhlici ven, druhý důstojník, lodní tesař a já, a vlastníma rukama jsme ji svrhli přes brlení. Vyvalil se bílý gejzír vody a byla pryč. A tak pruhovaná truhlice leží tisíc sáhů hluboko, a jestliže – jak se říká – se moře jednoho dne změní v suchou zemi, pak lituji toho člověka, který nalezne onu starou bednu a pokusí se vniknout do jejího tajemství.

JAK SE TO STALO

Byla píšící médium. A toto napsala:

Na některé věci z onoho večera se dovedu upamatovat naprosto jasně, a jiné mi připadají jako nějaké neurčité roztříštěné sny. Právě proto je tak nesnadné vyprávět souvislý příběh. Nemám teď ani tušení, co mě přimělo jet do Londýna a proč jsem se vrátil tak pozdě. Prostě mi to splývá se všemi jinými návštěvami Londýna. Ale od chvíle, kdy jsem vystoupli na malém venkovském nádražíčku, je všechno mimořádně jasné. Mohu to znovu prožívat – každý okamžik.

Vzpomínám si velmi dobře, jak jsem kráčel po peróně a pohlédl na osvětlené hodiny na jeho konci, které mi řekly. že je půl dvanácté. Pamatuji si také, že Jsem byl zvědav, zda se mi podaří dorazit domů před půlnocí. Pak si pamatuji, že na mne venku čekal velký automobil se zářivými předními světly a třpytící se naleštěnou mosazí. Byl to můj nový Robur o třiceti koňských silách, který mi dodali právě toho dne. Vzpomínám si také, že jsem se zeptal Perkinse, svého šoféra, jak auto pracovalo, a on odpověděl, že podle jeho mínění je vynikající.

„Vyzkouším ho sám,“ pravil jsem a sedl jsem si na místo řidiče.

„Řazení není stejné,“ varoval mě Perkins. „Snad bych, pane, měl raději řídit já.“

„Ne, rád bych ho vyzkoušel,“ trval jsem na svém.

A tak jsme vyrazili na pětimílovou jízdu domů.

Můj starý vůz měl řazení, jak vždycky bývalo, pomocí výřezů na řadicí páce. Abyste mohli zařadit vyšší rychlost v tomto voze, pohybovali jste řadicí pákou v kulise. Nebylo obtížné to zvládnout a brzy jsem se domníval, že tomu rozumím. Nepochybně bylo pošetilé začít se seznamovat s novým systémem ve tmě, ale člověk často dělá pošetilosti, a nemusí za ně pokaždé zaplatit nejvyšší cenu. Vedl jsem si velmi dobře, dokud jsem nedojel ke Claystall Hillu. Je to jeden z nejhorších kopců v Anglii, jedena půl míle dlouhý, místy se stoupáním jedna ku šesti, a má tři pěkně ostré zatáčky. Brána mého parku stojí právě při jeho úpatí na hlavní silnici do Londýna.

Byli jsme právě za vrcholem tohoto kopce, kde je svah nejprudší, když začaly nesnáze. Jel jsem na nejvyšší rychlost a chtěl jsem vůz pustit volnoběhem, jenže páka se zasekla mezi rychlostmi a musel jsem znovu zařadit nejvyšší rychlost. V té době jelo auto velmi rychle, tak jsem se vrhl na obě brzdy – a jedna po druhé selhaly. Když jsem pocítil, že nožní brzda nefunguje, moc mi to nevadilo, ale když jsem vší silou zatáhl za ruční brzdu, a páka zařinčela na doraz, aniž brzda zabrala, polil mě studený pot. To už jsme se prudce řítili ze svahu. Světla fungovala skvěle, a první zatáčkou jsem projel dobře. Pak jsme zvládli druhou, ačkoliv jsem jen taktak nevjel do příkopu. Pak následovala míle rovné cesty a pod ní třetí zatáčka a pak brána do parku. Kdyby se mi podařilo vjet do tohoto přístavu, bylo by vše v pořádku, protože na svahu vzhůru k domu by se vůz zastavil.

Perkins se choval znamenitě. Rád bych, aby se to vědělo. Byl bezvadně klidný a ostražitý. Úplně na samém začátku jsem pomýšlel na to, že vjedu do svahu u cesty, a on můj úmysl uhádl.

„Nedělal bych to, pane,“ řekl. „Při této rychlosti se auto určitě převrátí a my zůstaneme pod ním.“

Samozřejmě měl pravdu. Natáhl se k vypínači a vypnul zapalování, takže jsme jeli volnoběhem; ale stále jsme se ještě řítili děsivou rychlostí. Položil ruce na volant.

„Udržím vůz, jestli to chcete riskovat a vyskočit,“ navrhl. „Tu zatáčku nemůžeme nikdy zvládnout. Radši vyskočte, pane.“

„Ne,“ odmítl jsem, „zůstanu až do konce. Vy můžete vyskočit, jestli chcete.“

„Zůstanu s vámi, pane.“

Být to ten starý vůz, byl bych tam hodil zpátečku a viděl bych, co by se stalo. Počítám, že by to očesalo ozubená kola nebo by se to nějak rozsekalo, ale byla by tu jakási šance. Takhle jsem byl bezmocný. Perkins se pokoušel přelézt k volantu, jenže při téhle rychlosti to nešlo. Kola hvízdala jako prudký vítr a velká karosérie skřípala a sténala námahou. Vzpomínám si, že jsem si myslel, jak strašnou, a přece majestátní podívanou bychom skýtali každému, kdo by nás potkal. Silnice byla úzká a my jsme představovali obrovskou řvoucí zlatou smrt pro každého, kdo by nám vstoupil do cesty.

Zatáčku jsme vybrali s jedním kolem tři stopy vysoko na svahu. Myslel jsem, že se určitě převrhneme, avšak po chvilce vrávorání se auto vyrovnalo a vyrazilo kupředu. To byla třetí zatáčka, a poslední. Teď už zbývala pouze brána do parku. Byla před námi, ale k naší smůle ne přímo proti nám. Stála asi o dvacet yardů vlevo při hlavní silnici, na níž jsme sjížděli. Snad bych to byl zvládl, ale počítám, že přitom, když jsme najeli na svah, se tížení zablokovalo a volantem šlo těžko otáčet. Vyřítili jsme se z cesty. Viděl jsem otevřenou bránu vlevo. Vší silou jsem otáčel volantem. Perkins a já jsme se vrhli stranou a pak v příštím okamžiku, při rychlosti padesáti mil v hodině, pravé kolo narazilo naplno do pravého pilíře brány. Uslyšel jsem náraz. Uvědomoval jsem si, že letím vzduchem, a pak – a pak…!

Když jsem si znovu uvědomil svou existenci, byl jsem v nějakém podrostu ve stínu dubů na té straně příjezdové cesty, co stojí domek vrátného. Vedle mne stál nějaký muž. Nejprve jsem si myslel, že je to Perkins, ale když jsem se podíval znovu, viděl jsem, že je to Stanley, chlapík, kterého jsem před několika lety znával v koleji a k němuž jsem cítil opravdovou náklonnost. U Stanleyho osobnosti mi vždycky bylo něco zvlášť sympatické; a s pýchou jsem si myslíval, že já jsem působil nějak podobně na něho. Nyní mě překvapilo, že ho vidím, ale cítil jsem se jako Člověk ve snu, hlava se mi motala a byl jsem otřesený a připravený bez ptaní brát věci tak, jak přicházejí.

„To je ale bouračka!“ řekl jsem. „Panebože, to je ale strašná bouračka!“

Přikývl, a dokonce i v temnu jsem viděl, že se usmívá oním vlídným, hloubavým úsměvem, který jsem s ním vždy spojoval.

Nemohl jsem se vůbec hýbat. Po pravdě, vůbec jsem netoužil zkusit se pohnout. Mé smysly však byly neobyčejně bystré. Viděl jsem vrak auta osvětlený pohybujícími Se lucernami. Viděl jsem malou skupinku lidí a slyšel jsem tlumené hlasy. Byl tam vrátný a jeho žena a několik dalších osob. Vůbec si mě nevšímali, ale měli plno práce kolem vozu. Pak jsem náhle zaslechl bolestný výkřik.

„Leží na něm celá ta váha. Pomalu auto nadzvedněte!“ zvolal nějaký hlas.

„Mám jenom pochroumanou nohu!“ řekl jiný hlas, v němž jsem poznal hlas Perkinsův. „Kde je pán?“ zvolal.

„Tady,“ odpověděl jsem, ale nezdálo se, že mě slyší.

Všichni se nakláněli nad něčím, co leželo před vozem.

Stanley mi položil ruku na rameno, a jeho dotyk byl nevýslovně uklidňující. Cítil jsem se lehký a šťastný, vzdor všemu, co se stalo.

„Samozřejmě necítíš bolest?“ zeptal se.

„Necítím,“ odpověděl jsem.

„To člověk nikdy necítí,“ řekl.

A pak mnou náhle projela vlna údivu. Stanley! Stanley! Vždyť Stanley přece určitě zemřel za burské války v Bloemfonteinu na tyfus.

„Stanley!“ vykřikl jsem a slova jako by mě dusila v hrdle. „Stanley, ty jsi přece mrtvý!“

Pohlédl na mne s týmž vlídným, hloubavým úsměvem.

„Ty také,“ odpověděl.

JELLANDOVA PLAVBA

„Nuže,“ pravil náš Anglojaponec, když jsme si všichni přitáhli křesla ke krbu v kuřáckém salónu, „tam venku je to starý příběh, a pokud vím, mohl se dostat snad i do novin. Nechci v této klubovně udávat fousaté historky, ale Žluté moře je odtud daleko a je pravděpodobné, že nikdo z vás nikdy neslyšel o jole Matyldě a o příhodách Henryho Jellanda a Willyho McEvoye na její palubě.

V polovině šedesátých let bylo v Japonsku nepokojné, bouřlivé ovzduší. Bylo to právě po bombardování Simono-saki a před událostmi kolem daimjóů14. Mezí domorodci existovala strana toryů a strana liberální, a otázka, o niž se hádali, zněla, zda se cizincům mají podřezávat hrdla, či nikoliv. Ujišťuji vás všechny, že politika mi od té doby připadá krotká. Když člověk žil ve smluvním přístavu, musel se probudit a o politiku se zajímat. A aby to bylo ještě lepší, outsider se nijak nemohl dozvědět, jak věci stojí. Kdyby zvítězila opozice, neobjevil by se v novinách článek, který by ho o tom informoval, ale dostavil by se dobrý starý tory v řetízkovém brnění, v každé ruce po jednom meči, a sdělil by mu to jediným seknutím.

Když lidé žijí takhle na okraji sopky, samozřejmě se stávají lehkovážnými. Jenom zpočátku jsou rozrušení a nervózní, ale pak nastane doba, kdy se naučí užívat života, dokud ho mají. Řeknu vám, nic nedělá život tak krásným, jako když na něj začíná padat stín smrti. Čas je pak příliš vzácný, než aby se prolelkoval, a člověk užívá každou jeho minutu. Tak tomu bylo s námi v Jokohamě. Bylo tam mnoho evropských obchodních závodů, které musely pokračovat v práci, a muži, kteří tam byli zaměstnaní, roztáčeli město sedm večerů v týdnu.

Jednou z vůdčích osobností evropské kolonie byl velkovývozce Randolph Moore. Měl kanceláře v Jokohamě, ale značnou část času trávil ve svém domě v Jeddu, které bylo zrovna tehdy otevřeno pro obchod. Za své nepřítomnosti svěřoval záležitosti do rukou prokuristy Jellanda, kterého znal jako člověka velmi rázného a rozhodného. Leč ráznost a rozhodnost jsou vlastnosti dvousečné, víme, a je-li jich použito proti vám, tak je zrovna příliš neoceňujete.

Jellanda přivedla na scestí hazardní hra. Jelland byl malý tmavooký chlapík s černými kudrnatými vlasy – řekl bych, že byl víc než ze tří čtvrtin Kelt. Večer co večer jste ho viděli na stejném místě, nalevo od krupiéra u stolu rouge et noir15 u Mathesona. Dlouhou dobu vyhrával a žil si líp než jeho zaměstnavatel. A pak se štěstí obrátilo a on začal prohrávat tak, že na konci jediného týdne jeho společník i on byli na mizině, nepatřil jim ani dolar.

Tímto společníkem byl úředník ve službách téže firmy – vysoký mladý Angličan se slámovými vlasy jménem McEvoy. Zpočátku to byl docela dobrý mládenec, ale stal se v Jellandových rukou hlínou a ten ho modeloval k jakémusi slabému obrazu svému. Vždycky se toulávali dohromady, ale Jelland vedl a McEvoy ho následoval. Lunch a já a pár jiných jsme se pokoušeli tomu mladíkovi ukázat, že takhle to s ním nemůže dobře dopadnout. Když jsme s ním; rozmlouvali, mohli jsme ho docela, snadno získat pro správnou cestu, jenže pět minut s Jellandem ho znovu zhouplo zpátky. Snad to byl animální magnetismus nebo co – ten malý chlapík dovedl vléci toho velkého jako šedesátistopý vlečný člun velkou plachetnici.

Dokonce i když přišli o všechny peníze, stále zaujímali svá místa u stolu a planoucíma očima přihlíželi, když někdo jiný shraboval žetony. Ale jednoho večera se už neudrželi. Červená vyšla šestnáctkrát za sebou, a to bylo víc, než mohl Jelland snést. Pošeptal něco McEvoyovi a pak řekl pár slov krupiérovi.

‚Jistěže, pane Jellande; váš šek je stejně dobrý jako bankovky,‘ odpověděl krupiér.

Jelland načmáral šek a hodil jej na černou. Vyšel srdcový král, a krupiér malý papírek shrábl, Jelland se rozzlobil a McEvoy zbledl. Další šek, a na větší částku, byl vyplněn a hozen na stůl. Vyšla kárová devítka. McEvoy si opřel hlavu o ruce a vypadal, jako že omdlí…’Proboha!‘ zavrčel Jelland, přece se nenechám porazit!‘ a hodil na stůl šek, který se rovnal oběma předchozím. Vyšlo srdcové eso. Pár minut později kráčeli oba přátelé po nábřeží a chladný noční vítr si pohrával na jejich rozpálených tvářích.

‚Samozřejmě víš, co tohle znamená,‘ pravil Jelland, zapaluje si jemný doutník; budeme muset převést nějaké podnikové peníze na náš běžný účet. Není třeba dělat kolem toho rozruch. Starý Moore nebude kontrolovat účetní knihy dřív než o velikonocích. Když budeme mít trochu štěstí, můžeme do té doby peníze snadno uhradit.‘

‚A když nebudeme mít štěstí?‘ zachvěl se McEvoy.

‚Pcha, člověče, musíme brát věci, jak přicházejí. Stůj při mně a já budu stát při tobě, a společně se z toho dostaneme. Zítra večer budeš podepisovat šeky ty. Uvidíme, jestli máš větší štěstí než já.‘

Ale McEvoy měl štěstí možno-li ještě menši. Když druhého večera oba vstali od stolu, utratili víc než 5 000 liber z peněz svého zaměstnavatele. Avšak rozhodný Jelland byl právě tak bezstarostný jako vždycky.

‚Máme před sebou dobrých devět týdnů, než se budou účetní knihy zkoumat,‘ prohlásil. ‚Musíme hru dohrát, a všecko bude v pořádku.‘

Té noci se McEvoy vrátil do svých pokojů v agónii hanby a výčitek. Když byl s Jellandem, vypůjčoval si sílu od něho; když však byl sám, rozpoznával celé nebezpečí svého postaveni. Vyvstával před ním obraz jeho staré matky s bílým čepečkem doma v Anglii, matky, jež byla tak hrdá, když získal toto místo, a pociťoval k sobě vnitřní odpor a zuřivost. Dosud se beze spánku převaloval na gauči, když do ložnice vstoupil jeho japonský sluha. Na okamžik si McEvoy myslel, že nastal dlouho očekávaný výbuch, a vrhl se po revolveru. Pak, se srdcem v hrdle, vyslechl vzkaz, který sluha přinesl.

Jelland byl dole a chtěl ho navštívit.

Co, proboha, může chtít v tuto noční dobu? McEvoy se chvatně oblékl a spěchal dolů. Jeho společník, na rtech nasazený úsměv, jejž děsivá bledost jeho tváře usvědčovala ze lži, seděl v šerém svitu Jediné svíčky, v ruce proužek papíru.

‚Je mi líto, že tě burcuji, Willy,‘ řekl. Doufám, že nikdo nešpehuje za dveřmi?‘

McEvoy zavrtěl hlavou. Nedůvěřoval si natolik, aby promluvil.

‚Tak tedy, dohráli jsme. Tahle zpráva mě očekávala doma. Je od Noora – oznamuje nám, že v pondělí ráno přijede zkontrolovat účetní knihy. To nás uvádí do nepříjemné situace.‘

‚V pondělí!‘ vydechl McEvoy, ‚dnes je pátek.‘

‚Sobota, synu, a tři hodiny ráno. Nemáme moc času, abychom se z toho dostali.‘

‚Jsme ztraceni!‘ zaječel McEvoy.

‚Co nevidět budeme, když budeš takhle pekelně povykovat,‘ řekl Jelland drsně. ‚Dělej, co ti řeknu, Willy, a ještě z toho vyvázneme.‘

‚Udělám cokoliv cokoliv.‘

‚To už zní líp. Kde máš whisky? Je to hnusná denní doba, aby si člověk musel zavdávat na kuráž, ale nesmíme být bábovky, jinak je s námi ámen. Především bych řekl, že jsme něco povinováni našim vztahům, nemyslíš?‘

McEvoy hleděl vyjeveně.

‚Víš, musíme stát nebo padnout společně. Tedy pokud jde o mne, nehodlám se za žádných okolností octnout na lavici obžalovaných. Rozumíš? Jsem připraven to odpřisáhnout. Co ty?‘

‚Jak to myslíš?‘ zeptal se McEvoy zděšeně, couvaje hrůzou.

‚No tak, člověče, všichni musíme umřít, a nechce to nic víc než zmáčknout kohoutek. Přísahám, že mě nikdy nedostanou živého. Přísaháš? Jestli ne, nechám tě tvému osudu.‘

‚Dobrá. Udělám, co budeš považovat za nejlepší.‘

‚Přísaháš?‘

‚Přísahám.‘

‚Dobrá, ale pamatuj si, že musíš svému slibu dostát. Nyní nám zbývají čisté dva dny, abychom se zachránili. Jola Matylda je na prodej a má na palubě všechno zařízení a spoustu konzerv. Zítra ráno ji koupíme a odplujeme na ní. Ale nejdřív vysmejčíme všechno, co zůstalo v kanceláři. V trezoru je 5000 sovereignů. Po setmění je odneseme na palubu joly a pokusíme se doplout do Kalifornie. Váhavost není k ničemu, synu, protože odnikud odjinud nám nekyne za mák naděje. Buď tohle, nebo nic.‘

‚Udělám, co mi radíš.‘

‚Dobrá; a nezapomeň se zítra tvářit vesele, protože jestli Moore dostane hlášku a přijede dřív než v pondělí, pak…‘ Poklepal si na boční kapsu kabátu a pohlédl na svého společníka očima plnýma zlověstného významu.

Druhého dne všechny jejich plány vycházely. Matyldu zakoupili bez potíží; a třebaže to bylo plavidlo na tak dlouhou plavbu malé, kdyby bylo větší, dva muži by nemohli doufat, že je zvládnou. Během dne zásobili jolu vodou a po soumraku na ni přinesli peníze z kanceláře a uložili je v podpalubí. Před půlnocí posbírali všechen svůj majetek, aniž vzbudili podezření, a ve dvě ráno opustili kotviště a vykradli se tiše z přístavu. Samozřejmě je viděli, leč považovali je za dychtivé plachtaře, kteří se vydávají na pořádně dlouhou nedělní plavbu; nikoho ani ve snu nenapadlo, že ona plavba skončí buď na americkém pobřeží, nebo na dně Severního Pacifiku. Namáhali se a tahali, až vytáhli hlavní plachtu a upevnili spodní plachtu přídní a kosatku. Od jihovýchodu vál slabý vánek a malé plavidlo se kolébavě vydalo na cestu. Když však byli sedm mil od pevniny, vítr ustal a oni leželi v bezvětří a stoupali a klesali na vzdouvajícím se sklovitém moři. Za celou neděli neupluli ani míli a večer ležela Yokohama ještě stále na obzoru.

V pondělí ráno přijel Randolph Moore z Jedda a namířil si to rovnou do kanceláří. Dostal od někoho tip, že jeho úřednici si trochu vyhazují z kopýtka, a to ho přimělo, aby přijel mimo obvyklou dobu. Když však dorazil ke svému závodu a našel tři podřízené úředníky na ulici s rukama v kapsách, poznal, že věc je vážná.

‚Copak se děje?‘ zeptal se. Byl to muž činu a protivný chlap při jednání.

‚Nemůžeme se dostat dovnitř,‘ odpověděli úředníci.

‚Kde je pan Jelland?‘

‚Dnes nepřišel.‘

‚A pan McEvoy?‘

‚Ani ten nepřišel.‘

Randolph Moore vypadal vážně. ‚Musíme vyrazit dveře,‘ řekl.

V té zemi zemětřesení nestavějí domy příliš solidně, a když dveřmi několikrát zalomcovali, octli se všichni v kanceláři. Ta samozřejmě vyprávěla svůj příběh. Trezor byl otevřený, peníze pryč a úředníci utekli. Jejich zaměstnavatel neztrácel čas řečmi.

‚Kde byli spatřeni naposled?‘

‚V sobotu koupili Matyldu a vyrazili na projížďku.‘

V sobotu! Jestliže měli dvoudenní náskok, vypadala záležitost beznadějně. Ale dosud zbýval aspoň stín naděje. Moore spěchal na pobřeží a obhlédl oceán dalekohledem.

‚Proboha!‘ zvolal. ‚Tamhle to Je Matylda! Poznávám ji podle sklonu stožáru. Já ty darebáky přece jen dostanu!‘

Ale i tak tu byl háček. Žádná loď nebyla pod párou a dychtivý obchodník neměl trpělivost čekat. Podél kopců se kupily mraky a vše nasvědčovalo tomu, že se blíží změna počasí. Randolph Moore dal připravit policejní člun s deseti ozbrojenými muži a osobně se chopil rukojeti kormidla, když vyrazili pronásledovat jolu zdrženou bezvětřím.

Jelland a McEvoy čekali zemdleně na vítr, který nepřicházel, když tu spatřili tmavou skvrnu, jež se vyhoupla ze stínu země a každým záběrem vesel se zvětšovala. Jak se blížila, rozeznali také, že je to člun plný mužů, a blýskání zbraní jim napovědělo, jakých mužů. Jelland stál, opíraje se o rukojeť kormidla, a díval se na hrozivé nebe, zplihlé plachty a blížící se člun.

‚Tohle je ale historie, Willy,“ řekl. Proboha, my jsme dva smolaři smolovatí – tamhle na obloze je vítr a za další hodinu by dorazil k nám.‘

McEvoy zasténal.

‚Nemá cenu nad tím naříkat, chlapče,‘ pokračoval Jelland. Je to určitě policejní člun a starý Moore je pohání, aby veslovali jako čerti. Každému z nich to vynese deset dolarů.‘

Willy McEvoy se vkleče choulil k lodnímu boku. ‚Moje matka! Moje ubohá stará matka!‘ vzlykal.

‚Aspoň nikdy neuslyší, že jsi stál před soudem,‘ uklidňoval ho Jelland. ‚Naši pro mne nikdy moc neudělali, ale já pro ně tohle udělám. Nemá to cenu, Macu. Podejme si ruku na rozloučenou. Bůh ti žehnej, kamarádě! Tu máš pistoli!‘

Natáhl kohoutek a podal pistoli mladíkovi. Ale ten se od ní se vzdycháním odtáhl. Jelland pohlédl na blížící se člun. Nebyl víc než několik set yardů daleko.

‚Není čas ha nesmysly,‘ prohlásil. ‚Zatraceně, člověče, jakou má cenu se vytáčet? Přísahals!‘

‚Ne, ne, Jellande!‘

‚No buď jak buď, já jsem přísahal, že žádného z nás nechytl. Uděláš to?‘

‚Nemohu! Nemohu!‘

‚Pak to udělám za tebe já.‘

Veslaři ve člunu viděli, jak se Jelland naklání kupředu, slyšeli dvě rány z pistole, viděli, jak přepadl přes rukojeť kormidla, a pak, dříve než se kouř rozptýlil, zjistili, že mají jiné starosti.

Neboť v tom okamžiku se rozpoutala bouře – jedna z těch krátkých náhlých vichřic, jež jsou v těchto mořích běžné. Matylda se naklonila na bok, plachty se jí vyduly, ponořila návětrné zábradlí do vln a vyrazila jako poděšený jelen. Jellandovo tělo zaklínilo kormidlovou páku a jola udržovala směr přímo po větru a třepetala se přes rozbouřené moře jako větrem hnaný kus papíru. Veslaři pracovali zuřivě, ale jola se stále vzdalovala a v pěti minutách se odhodlaně vrhla do zuřící bouře a živá duše ji už nikdy nespatřila. Policejní člun se obrátil a při návratu do Yokohamy mu voda dosahovala málem až k sedačkám.

A tak se stalo, že jola Matylda s nákladem pěti tisíc liber a posádkou dvou mrtvých mladíků se vydala na cestu přes Tichý oceán. Jak skončila Jellandova plavba, nikdo neví. Matylda se mohla v oné vichřici naplnit vodou a potopit, nebo ji mohl dohonit nějaký prohnaný obchodník, který se zmocnil zlata a držel jazyk za zuby, nebo se snad dosud plaví v oněch širých vodních pustinách, hnaná k severu do Beringová moře nebo na jih k Malajským ostrovům. Je lépe nechat otevřený konec než zkazit skutečný příběh tím, že k němu budeme vymýšlet nějaký dovětek.

POSTRACH Z KAZIVCOVÉ PRŮRVY

Následující vyprávění bylo nalezeno mezi písemnostmi doktora Jamese Hardcastla, jenž zemřel na úbytě 4. února 1908 v Upper Coventry Flats 36 v Jižním Kensingtonu. Ti, kdož ho znali nejlépe, jednomyslně potvrzují – třebaže odmítají vyjádřit názor o této nevídané zprávě –, že to byl člověk střízlivého a vědeckého myšlení, naprosto postrádající představivost a s největší pravděpodobností neschopný vymyslet si nějaký abnormální sled událostí. Vyprávění bylo obsaženo v obálce nadepsané: „Krátká zpráva o věcech, jež se udály na jaře, loňského roku poblíž statku slečen Allertonových v severozápadním Derbyshiru.“ Obálka byla zapečetěna a na druhé straně bylo napsáno tužkou:

Milý Seatone,

možná Tě bude zajímat a snad i rmoutit, až se dozvíš, že nedůvěra, s níž jsi přijal můj příběh, mi zabránila, abych se kdy opětně zmínil, o tomto předmětu. Zanechávám toto autentické svědectví, a až zemřu, snad budou mít cizí lidé ve mne větší důvěru než můj přítel.

Setřením se nepodařilo zjistit, kdo byl tento Seaton. Dodávám, že návštěva zesnulého na statku Allertonových a všeobecná povaha tamního poplachu, nehledě na jeho neobyčejné vysvětlení, byly bezpečně potvrzeny, S touto předmluvou připojuji jeho výpověď přesně tak, jak ji zanechal. Je v podobě deníku, v němž některé zápisky byly rozšířeny, zatímco několik jich bylo vymazáno.

27. dubna

Už pociťuji blahodárnost tohoto nádherného horského vzduchu. Statek Allertonových leží čtrnáct set dvacet stop nad mořem, takže zde docela právem je posilující klima. Kromě obvyklého ranního kašle pociťuji velmi málo potíží, a při čerstvém mléku a domácím skopovém mám opravdu naději, že přiberu na váze. Myslím, že Saundersona to potěší.

Dvě slečny Allertonovy jsou starosvětsky roztomilé a laskavé, dvě milé, drobné, těžce pracující staré panny, které jsou ochotny zahrnout invalidního cizince vším citem, jejž mohly věnovat manželovi a dětem. Po pravdě, stará panna je nanejvýš užitečná osoba, jedna ze záloh společnosti. Hovoří se o nadbytečné ženě, ale co by si počal ubohý nadbytečný muž, nebýt její laskavé osoby? Mimochodem, slečny Allertonovy ve své prostotě velmi rychle prozradily důvod, proč mi Saunderson doporučil jejich statek. Profesor sám vyšel z nejprostších vrstev a jsem přesvědčen, že v mládí nebyl povznesen nad plašení vran právě ve zdejších polích.

Je to velmi opuštěné místo a procházky jsou neobyčejně malebné. Hospodářství sestává z pastvin ležících na dně jakéhosi nepravidelného údolí. Na každé straně jsou fantastické vápencové kopce, tvořené skálou tak měkkou, že ji člověk může pouhou rukou odlomit. Celý zdejší kraj je dutý. Kdybyste do něj udeřili nějakým obrovským kladivem, zaduněl by jako buben nebo by se snad úplně propadl a odhalil nějaké obrovské podzemní moře. Velké moře tam rozhodně musí být, protože ze všech stran vtékají do kopce potoky a už se nikdy neobjevují. Všude mezi skálami jsou rozsedliny, a když jimi projdete, octnete se ve velkých jeskyních, které se vinou do nitra země. Mám malou bicyklovou lampu a neustále mi působí radost nosit ji do těchto tajemných opuštěných míst a pozorovat nádherné stříbrné a černé efekty, když vrhnu její světlo na stalaktity pokrývající vysoké stropy. Zhasněte svítilnu, a octnete se v čiročiré tmě. Rozsviťte ji, a jé to scéna z Tisíce a jedné noci.

Avšak jeden z těch podivných otvorů v zemi vzbuzuje zvláštní zájem, protože je to dílo nikoliv přírody, ale lidských rukou. Než jsem přišel do těchto končin, jakživ jsem neslyšel o kazivci. Je to pojmenování zvláštního minerálu krásně purpurového odstínu, který se nachází pouze na několika místech na světě. Je tak vzácný, že obyčejná váza z něho by byla oceněna vysokou částkou. Římané s oním pozoruhodným instinktem jim vlastním objevili, že se kazivec nachází právě v tomto údolí, a vykopali horizontální štolu hluboko do boku kopce. Vyústění jejich dolu, hladce vytesaný oblouk ve skále, celý zarostlý křovím, se nazývá Kazivcová průrva. Je to slušná chodba, kterou tu římští horníci vysekali, a protíná některé velké, vodou vymleté jeskyně, takže když vstoupíte do Kazivcové průrvy, uděláte dobře, když si budete značkovat, kudy jdete, jinak byste nikdy nemuseli nalézt cestu zpět k dennímu světlu. Ještě jsem nezašel do štoly příliš hluboko, ale právě dnes jsem stál u ústí klenutého tunelu, a když jsem nakukoval dolů do černých koutů, slavnostně jsem si slíbil, že až budu zase zdravý, zasvětím některý svátek prozkoumání tajemných hlubin a zjistím, jak daleka Římané pronikli do derbyshirských kopců.

Je podivné, jak jsou zdejší venkované pověrčiví! Nikdy bych to nebyl řekl do mladého Armitage, neboť je to člověk se slušným vzděláním a dobrou pověstí a na své životní postavení vynikající chlapík. Stál jsem u Kazivcové průrvy, když ke mně přišel přes louky.

„No, pane doktore,“ pravil, „vy tedy rozhodně nemáte strach.“

„Strach!“ podivil jsem se. „Z čeho strach?“

„Z tamtoho,“ řekl a palcem ukázal k černému klenutí, „z Postrachu, který žije v kazivcové jeskyni.“

Jak absurdně snadno vznikne pověra na osamělém venkově! Podrobil jsem Armitage výslechu, jaké má důvody pro svou přízračnou víru. Zdá se, že čas od času z pastvin zmizely ovce, a podle Armitage byl odvlečeny. Že se mohly z vlastní vůle zatoulat a ztratit se v horách, bylo vysvětlení, kterému nechtěl popřát sluchu. Při jedné příležitosti se našla kaluž krve a několik chomáčků vlny. Také to, dokazoval jsem, se dá vysvětlit způsobem naprosto přirozeným. Dále, noci, za nichž se ovce ztrácely, byly bez výjimky velmi temné, mračné noci, kdy nesvítil měsíc. Na to jsem dal samozřejmou odpověď, že to jsou právě ony noci, které by si obyčejný zloděj ovcí přirozeně vybral pro svou práci. Při jedné příležitosti byl v nějaké zídce udělán průlom a několik kamenů bylo rozházeno do značné vzdálenosti. Podle mého mínění opět lidská činnost Nakonec Armitage své důvody korunoval prohlášením, že opravdu to Zvíře slyšel – že je po pravdě může slyšet každý, kdo u Průrvy zůstane dostatečně dlouho. Bylo to vzdálené řvaní obrovské síly. Nemohl jsem než se tomu usmát, neboť vím, jaké podivné ozvěny vytvářejí podzemní vody tekoucí mezi rozeklanými vápencovými útvary. Moje nevěřícnost rozmrzela Armitage natolik, že se obrátil a dost náhle mě opustil.

A nyní přichází ta podivná část celé záležitosti. Ještě jsem stál poblíž ústí jeskyně, převraceje v hlavě různá Armitageova prohlášení, a uvažoval jsem, jak snadno by se dala vysvětlit, když tu náhle se ozval z hloubi tunelu vedle mne nadmíru neobyčejný zvuk. Jak bych ho měl popsat? Především, jako by byl velice vzdálený, kdesi daleko v hlubinách nitra země. Za druhé, přes toto zdání vzdálenosti byl velmi silný. A konečně, nebylo to zadunění ani třesk, jaké by člověk spojoval s dopadem vody nebo se skácením skály, nýbrž vysoké kvílení, třepotavé a vibrující, skoro jako ržání koně. Byla to rozhodně velmi pozoruhodná zkušenost – zkušenost, která na okamžik, musím přiznat, dala Armítagéovým slovům nový význam. Čekal jsem u Kazivcové průrvy víc než půl hodiny, ale zvuk se neopakoval, takže nakonec jsem se vrátil do statku, poněkud zmaten tím, co se přihodilo. Určitě onu jeskyni probádám, jakmile nabudu sil. Samozřejmě. Armitageovo vysvětleni je příliš absurdní, aby se o něm debatovalo, nicméně onen zvuk byl určitě velmi podivný. Dosud mi zní v uších, zatímco píšu.

20. dubna

V posledních třech dnech jsem podnikl několik výprav ke Kazivcové průrvě, a dokonce jsem na krátkou vzdálenost do ní vešel, ale moje bicyklová svítilna je tak malá a slabá, že se neodvažuji pustit příliš daleko. Musím průzkum provést systematičtěji. Neslyšel jsem žádný zvuk a málem jsem uvěřil, že jsem se stal obětí nějaké halucinace, snad vyvolané hovorem s Armitagem. Samozřejmě, celá myšlenka je absurdní, a přesto musím přiznat, že ono křoví u vchodu do jeskyně opravdu vyhlíží, jako by se jím prodíralo nějaké těžké stvoření. Nezmínil jsem se o tom slečnám Allertonovým, protože jsou beztak už dost pověrčivé, ale koupil jsem si pár svíček a mám v úmyslu pustit se sám do průzkumu.

Dnes ráno jsem zpozoroval, že mezi četnými chomáči ovčí vlny, které ležely v křoví poblíž jeskyně, byl jeden, jenž byl potřísněn krví. Pravda, rozum mi říká, že když se ovce zatoulají do takovýchto skalnatých míst, je pravděpodobné, že se zraní, a přesto ona rudá skvrna mi způsobila náhlý otřes a na okamžik jsem od starého římského oblouku v hrůze ucouvl. Jako by z černých hlubin, do nichž jsem zíral, proudil smrdutý dech. Bylo by opravdu možné, že se tam dole ukrývala nějaká bezejmenná věc, nějaká děsivá stvůra? Byl bych býval neschopen takových pocitů ve dnech, kdy jsem byl v plné síle, avšak člověk se stává nervóznějším a podivínštějším, když je jeho zdraví oslabeno.

Mé rozhodnutí na chvíli ochablo a byl jsem ochoten nechat tajemství, starého dolu, je-li jaké, navždy nerozřešeno. Ale dnes večer se mi zájem vrátil a nervy se mi uklidnily. Věřím, že zítra se do této záležitosti pustím důkladněji.

22. dubna

Dovolte, abych se pokusil zaznamenat tak přesně, jak jen dovedu, svou pozoruhodnou zkušenost ze včerejška. Vyrazil jsem odpoledne a. pustil jsem se ke Kazivcové průrvě. Přiznávám, že mé obavy se vrátily, jakmile jsem pohlédl do jejích hlubin, a přál jsem si, abych si byl přivedl společníka, Jenž by se podílel na mých výzkumech. Konečně, s novým odhodláním, jsem zapálil svíčku, prodral se trním a sestoupil do kamenité štoly.

Nějakých padesát stop vedla dolů v ostrém úhlu a dno bylo pokryto úlomky kameně. Odtamtud pokračovala dlouhá, přímá chodba, vysekaná v pevné skále. Nejsem geolog, avšak stěny této chodby byly určitě z nějakého tvrdšího materiálu než z vápence, neboť tam byla místa, kde jsem mohl doopravdy vidět stopy po nástrojích starých havířů tak čerstvé, jako by je udělali včera. Klopýtal jsem touto podivnou, starobylou chodbou, zatímco můj slabý plamínek, vrhal kolem mne mdlý kruh světla, který způsoboval, že stíny za ním vyhlížely tím hrozivěji a temněji. Nakonec jsem došel k místu, kde se římský tunel rozšiřoval ve vymletou jeskyni – obrovský sál ověšený dlouhými bílými vápencovými rampouchy. Matně jsem vnímal, že od této ústřední komnaty se vine do hlubin země několik chodeb vymletých podzemními toky. Stál jsem tam a uvažoval, zda se mám spíše vrátit, nebo zda se odvážím vydat dále do tohoto nebezpečného labyrintu, když tu mi zrak padl na něco u mých nohou, co silně upoutalo mou pozornost.

Větší část jeskynní podlahy byla pokryta kameny nebo potažena tvrdým vápencovým škraloupem, ale právě na tomto místě kapala ze vzdáleného stropu voda, a ta tu zanechala měkké bláto. Přímo uprostřed tohoto bláta byla obrovská stopa – neurčitá skvrna, hluboká, široká a nepravidelná, jako by na bláto byl dopadl velký kámen. Avšak nablízku neležel žádný uvolněný kámen ani tam nebyla nic, co by otisk vysvětlovalo. Byl příliš velký, než aby jej mohlo udělat jakékoliv zvíře, a kromě toho byl pouze jeden, a bahnitý kus měl takový rozměr, že žádný myslitelný krok jej nemohl překročit. Když jsem vstal od zkoumání této osamocené šlépěje a pak se rozhlédl po černých stínech, které mě obkličovaly, musím přiznat, že jsem na okamžik pocítil, jak mi velice nepříjemně poklesává srdce, a ať dělám co dělám, jak se mi svíčka v napřažené ruce chvěje.

Avšak brzy jsem se vzpamatoval, když jsem uvážil, jak absurdní je spojovat tak obrovskou a beztvarou stopu se šlépějí jakéhokoliv známého zvířete. Dokonce ani slon ji nemohl udělat. Rozhodl jsem se proto, že se nedám neurčitými a nesmyslnými obavami odstrašit od uskutečnění svých výzkumů. Dříve než jsem pokračoval v cestě, dobře jsem si všiml podivného skalního útvaru ve stěně, podle něhož jsem mohl poznat vchod do římského tunelu. Toto opatření bylo velmi nutné, neboť velká jeskyně, pokud jsem ji mohl vidět, byla křižovatkou cest. Když jsem si zajistil, že najdu cestu zpátky, a uspokojil se prozkoumáním zásoby svíček a zápalek, vydal jsem se pomalu dál přes skalnatý, nerovný povrch jeskyně.

A nyní ve svém vyprávění dospívám k velice náhlé a zoufalé nehodě, jež mě potkala. Stezku přetínal asi dvacet stop široký potok a Já jsem kráčel po jeho břehu, abych našel, kde bych jej mohl překročit suchou nohou. Nakonec jsem přišel k místu, kde skoro uprostřed potoka ležel Jediný plochý balvan, na který jsem se mohl dlouhým skokem dostat. Avšak náhodou se stalo, že proudění vod balvan podemlelo, takže byl nahoře těžší než dole, a když jsem na něm přistál, zvrátil se a shodil mě do ledové vody. Svíčka mi zhasla a já sebou házel v naprosté, absolutní tmě.

Spíše pobaven než polekán svým dobrodružstvím jsem se poté vyhrabal na nohy. Svíčka mi vypadla z ruky a ztratila se v potoce, ale v kapse jsem měl dvě další, takže to nebylo důležité. Jednu z nich jsem si přichystal a vytáhl jsem krabičku zápalek, abych ji rozsvítil. Teprve teď jsem si uvědomil své postavení. Jak jsem spadl do potoka, krabička se promáčela. Bylo nemožné zápalkami škrtnout.

Ledová ruka jako by mi sevřela srdce, když jsem si uvědomil svou situaci. Temnota byla neprůhledná a hrozná. Byla tak naprostá, že člověk si zvedl ruku k obličeji, jako by chtěl odstrčit něco pevného. Stál jsem tiše a s námahou jsem se uklidnil. Pokusil jsem se v duchu rekonstruovat půdorys jeskyně, jak jsem ji viděl naposledy. Ale běda! Znaky, které se mi vtiskly do paměti, byly vysoko na stěně a nebylo možno je nahmatat. Nicméně zapamatoval jsem si všeobecně polohu stěn a doufal jsem, že budu-li si podél nich prohmatávat cestu, nakonec dojdu k ústí římského tunelu. Pohybuje se velmi pomalu a neustále narážeje na skaliska, pustil jsem se do tohoto zoufalého hledání.

Velmi brzy jsem si však uvědomil, jak je to zhola nemožné. V té černé, sametově temnotě člověk okamžitě ztratil orientaci. Než jsem ušel deset kroků, neměl jsem ani tušení, kde se nacházím. Šplouchání potoka – jediný slyšitelný zvuk – mi ukazovalo, kde potok leží, ale v okamžiku, kdy jsem opustil jeho břeh, byl jsem úplně ztracen. Myšlenka, že bych v naprosté tmě našel cestu zpět oním vápencovým labyrintem, byla bezpochyby neuskutečnitelná.

Usedl jsem na jakýsi balvan a uvažoval o svém nešťastném postavení. Neřekl jsem nikomu, že mám v úmyslu jít do kazivcového dolu, a bylo tudíž nepravděpodobné, že by se za mnou vydala nějaká záchranná výprava. Musím tedy spoléhat jenom sám na sebe, abych se dostal z tohoto nebezpečí. Měl jsem jen jedinou naději, a to, že zápalky uschnou. Když jsem spadl do potoka, promáčel jsem se jen z poloviny. Levé rameno mi zůstalo nad vodou. Vzal jsem proto krabičku zápalek a vložil ji do jamky v levém podpaží. Teplota mého těla snad překoná vlhký vzduch jeskyně, ale i tak jsem věděl, že po celé hodiny nemohu doufat, že získám světlo. Mezitím mi zbývalo jen čekat.

Naštěstí jsem si dal do kapsy pár sucharů, dříve než jsem odešel ze statku. Ty jsem teď snědl a spláchl je douškem z onoho ničemného potoka, který byl příčinou všeho mého neštěstí. Pak jsem šmátral, abych si našel mezi skálami pohodlné místo k sezení, a když jsem objevil koutek, kde jsem se mohl opřít zády, usadil jsem se, natáhl si nohy a čekal. Byl jsem strašně mokrý a bylo mi zima, ale snažil jsem se dodat si mysli úvahami, že moderní věda předpisuje pro mou chorobu otevřená okna a procházky za každého počasí. Postupně, ukolébán jednotvárným zurčením potoka a naprostou tmou, jsem upadl do neklidné dřímoty.

Jak dlouho jsem dřímal, nemohu říci. Možná to byla hodina, možná několik hodin. Náhle jsem se na svém skalnatém loži vztyčil, všechny nervy napjaté a všechny smysly ve střehu. Nebylo nejmenší pochyby, že jsem zaslechl nějaký zvuk – nějaký zvuk velmi odlišný od zurčení vod. Už přestal, ale jeho ohlas mi dosud zněl v uchu. Byla to záchranná skupina? Ti by s největší jistotou byli křičeli, a jakkoliv neurčitý byl zvuk, který mě probudil, velice se lišil od lidského hlasu. Seděl jsem, chvěl jsem se a sotva jsem se odvažoval dýchat. Teď se to ozvalo znovu! A zase! Teď se to ozývalo nepřetržitě. Byla to chůze – ano, určitě to byla chůze nějakého živého tvora. Ale jaká chůze! Vzbuzovala v člověku dojem nesmírné váhy nesené nohama jako houba měkkýma, které vydávaly zvuk sice zastřený, leč zaplňující uši. Tma byla stejně dokonalá jako předtím, chůze však byla pravidelná a rozhodná. A nepochybně mířila ke mně.

Mráz mi běhal po zádech a vlasy mi hrůzou vstávaly, když jsem naslouchal těm rázným, těžkým krokům. Byl tam nějaký tvor, a podle rychlosti, s níž se pohyboval, to určitě byl tvor, který vidí potmě, přikrčil jsem se na své skále a snažil jsem se s ní splynout. Kroky se ještě přiblížily, pak se zastavily a poté jsem si uvědomil hlasité chlemtání a bublání. Tvor pil z potoka. Potom nastalo zase ticho, prolomené sledem dlouhého čenichání a frkání, ohromného co do rozsahu a síly. Navětřil mě? Mé vlastní nozdry byly plné slabého zápachu, jedovatého a ohavného, Nato jsem zaslechl kroky znovu. Teď se ozývaly na mé straně potoka. Kameny rachotily pár yardů od místa, kde jsem ležel. Sotva jsem se odvažoval dýchat a krčil jsem se na své skále. Potom se kroky vzdálily. Slyšel jsem šplíchání, jak se tvor vrátil přes potok, a zvuk zanikl ve směru, odkud přišel.

Dlouhou dobu jsem ležel na skále, příliš vyděšen, než abych se mohl pohnout. Přemýšlel jsem o zvuku, který jsem slyšel vycházet z hlubin jeskyně, o Armitageově strachu a o podivném otisku v blátě, a nyní přišel tento konečný, absolutní důkaz, že opravdu existuje nějaká nepochopitelná obluda, něco naprosto nepozemského a strašného, co se skrývá uvnitř hory. O povaze nebo podobě této nestvůry jsem si nemohl udělat žádnou představu, s výjimkou toho, že je zároveň lehkonohá i gigantická. Zatímco jsem ležel, zuřil ve mně boj mezi mým rozumem, který mi říkal, že něco takového nemůže existovat, a mými smysly, které mi říkaly, že to existuje. Nakonec jsem byl skoro ochoten přesvědčit sám sebe, že tato zkušenost byla částí nějakého zlého snu a že můj nenormální stav vyvolal jakousi halucinaci. Nakonec však přišel zážitek, jenž odstranil z mé mysli poslední možnost pochybnosti.

Vyndal jsem zápalky z podpaždí a ohmatal je. Připadaly mi bezvadně tvrdé a suché. Sehnul jsem se k trhlině ve skále a jednu jsem vyzkoušel. K mé radosti okamžitě vzplanula. Zapálil jsem svíčku a s vyděšeným ohlédnutím do temné hloubi jeskyně jsem spěchal směrem k římské chodbě. Přitom jsem šel kolem kousku blátivě půdy, na němž jsem předtím spatřil ten převeliký otisk. Nyní jsem se tam v údivu zastavil, protože na povrchu bláta byly tři podobné otisky – obrovské otisky nepravidelného obrysu a hloubky, jež naznačovala, jaká mimořádně velká váha je zanechala. Zachvátila mě nesmírná hrůza. Sehnul jsem se, a chráně si svíčku dlani, běžel jsem v šíleném strachu ke kamenné klenuté chodbě, spěchal jsem jí vzhůru a nezastavil se, dokud jsem s unavenýma nohama a Sípajícími plícemi nevyběhl konečný strmý kamenitý svah, neprodral se spletl trnitých keřů a vyčerpaně se nevrtil na měkký trávník pod pokojně svítícími hvězdami. Když jsem dorazil do statku, byly tři hodiny ráno, a dnes jsem po svém děsivém dobrodružství celý vyšinutý a rozechvělý.

Až dosud jsem o tom nikomu neřekl. Musím v této věci postupovat opatrně. Co by si pomyslely ty ubohé osamělé ženy nebo zdejší nevzdělaní venkovští balíci, kdybych jim vyprávěl o svém zážitku? Půjdu k někomu, kdo mi může porozumět a poradit.

25. dubna

Po svém neuvěřitelném dobrodružství v jeskyní jsem byl dva dny upoután na lože. Užívám adjektiva neuvěřitelný s velmi určitým významem, neboť jsem od té doby zažil něco, co mnou otřáslo skoro stejně jako tamto. Pravil jsem, že jsem hledal člověka, jenž by mi mohl poradit. Několik mil odtud provozuje praxi jakýsi dr. Mark Johnson, na něhož jsem měl doporučující dopis od profesora Saundersona. K němu jsem se rozjel, když jsem byl dost silný, abych se postavil na nohy, a zevrubně jsem mu vylíčil celý svůj podivný zážitek. Naslouchal napjatě a pak mě pečlivě vyšetřil, věnuje obzvláštní pozornost mým reflexům a očním zřítelnicím. Když skončil, odmítl rozebírat mé dobrodružství řka, že je to naprosto mimo jeho kompetenci, ale dal mi vizitku nějakého pana Pictona v Castletonu a poradil mi, že k němu mám okamžitě zajít a vyprávět mu ten příběh, přesně jako jsem ho vyprávěl jemu. Pan Picton byl, podle mého rádce, právě ten člověk, jenž se nadmíru hodil k tomu, aby mi pomohl. Šel jsem tedy na nádraží a dojel do městečka, které bylo vzdáleno nějakých deset mil. Pan Picton byl zřejmě důležitý muž, neboť mosazná tabulka s jeho jménem se blýskala na dveřích nemalé budovy na okraji města. Užuž jsem se chystal zazvonit, když tu mi v mysli vyvstaly jakési pochybnosti a podezření. Zašel jsem do obchodu v sousedství a zeptal jsem se muže za pultem, jestli mi může povědět něco o panu Pietonovi. „No,“ řekl, „je to nejlepší lékař choromyslných v Derbyshiru, a tamhle má svůj blázinec.“ Můžete si představit, že netrvalo dlouho, než jsem setřásl castletonský prach ze svých nohou a vrátil se na statek, proklínaje všechny pedanty bez představivosti, kteří nedokážou pochopit, že mohou existovat tvorové, kteří se náhodou dosud nikdy nepromenovali před jejich krtčím zrakem. Pravda, teď, když jsem se uklidnil, dovoluji si připustit, že jsem neprojevil pro Armitage o nic větší pochopení než dr. Johnson pro mne.

27. dubna,

Když jsem byl studentem, míval jsem pověst člověka odvážného a podnikavého. Vzpomínám si, že když jsme v Coltbridgi honili ducha, byl jsem to já, kdo proseděl noc ve strašidelném domě. Jsou to přibývající léta i koneckonců, je mi teprve pětatřiceti, nebo má fyzická choroba, co způsobilo degeneraci? Srdce se mi nepochybně chvěje strachem, když myslím na tu strašnou jeskyni v kopcích a na jistotu, že v ní žije nějaký nestvůrný obyvatel. Co si mám počít? Za celý den nemine ani jediná hodina, abych v ní nepřetřásal tuto otázku. Jestliže neřeknu nic, pak záhada zůstane nerozřešena. Jestliže něco řeknu, pak je tu možnost, že buď vzplane po celém venkově Šílený poplach, nebo že mi nebudou vůbec věřit, a to může skončit tím, že mě zavřou do blázince. Celkem vzato, myslím, že nejlepší je čekat a připravovat se na výpravu, uváženější a lépe promyšlenou, než byla ta poslední. Jako první krok jsem zajel do Castletonu a obstaral si pár podstatných věcí. – za prvé velkou acetylénovou svítilnu a za druhé dobrou dvouhlavňovou sportovní pušku. Pušku jsem si pronajal, ale koupil jsem si tucet těžkých nábojů na vysokou, které by složily nosorožce. Teď jsem na svého troglodytiho přítele přichystán. Dejte mi lepší zdraví a malou záplavu energie, a ještě se s ním poměřím. Ale kdo a co to je? Á, to je otázka, jež mi nedá spát. Kolik si vytvářím teorií, jen abych je po řadě jednu po druhé zavrhl! Je to všechno tak naprosto nemyslitelné. A přesto ten řev, ty šlépěje, ty kroky v jeskyni – žádné hloubání nemůže tohle pominout. Myslím na starodávné báje o dracích a jiných nestvůrách. Co když to nebyly takové pohádky, jak jsme si mysleli? Je možné, že existuje skutečnost, která je jim podkladem, a jsem ze všech smrtelníků právě já vyvolen, abych ji odhalil?

3. května

Vrtochy anglického jara mě upoutaly na několik dnů na lůžko a během této doby došlo k událostem, jejichž pravý a zlověstný význam nemůže nikdo kromě mne ocenit. Mohu říci, že nedávno jsme měli zamračené a bezměsíčné noci, právě takové, v nichž se – jak jsem se dozvěděl – ztrácívaly ovce. No a ovce se doopravdy ztratily. Dvě ovce slečen Allertonových, jedna starého Pearsona z Kočičí stezky a jedna paní Moultonové. Celkem čtyři během tří nocí. Nezůstala po nich vůbec žádná stopa a celé okolí je plné pověstí o cikánech a zlodějích ovcí.

Ale přihodilo se ještě něco důležitějšího. Zmizel také mladý Armitage. Ve středu večer opustil svou chalupu na slatinách a od té doby o něm nikdo neslyšel. Byl to člověk, který neměl s nikým žádné svazky, takže vzrušení je menší, než by bylo za jiných okolností. Obecně se říká, že byl zadlužený a že si našel zaměstnání v některé jiné části země, odkud si co nevidět napíše o své věci. Já však mám vážné pochybnosti. Není mnohem pravděpodobnější, že nedávné zmizení ovcí ho přimělo, aby podnikl nějaké kroky, a ty skončily jeho zkázou? Co jestli například číhal v záloze na onoho tvora a ten ho odnesl do pelechu v hoře? Jaký nepochopitelný osud pro civilizovaného Angličana ve dvacátém století. A přesto cítím, že je to možné, ba dokonce pravděpodobné. Ale do jaké míry jsem v tom případě zodpovědný jak za jeho smrt, tak za jakékoliv jiné neštěstí, které se může přihodit? Při tom všem, co už vím, je nepochybně mou povinností postarat se, aby se něco udělalo, anebo to v případě potřeby udělat sám. A musí to být to druhé, protože dnes ráno jsem zašel na místní policejní stanici a vyprávěl tam svůj příběh. Inspektor si vše zapsal do velké knihy a s chvalitebnou vážností mě vypoklonkoval, ale dříve než jsem přešel cestičku v jeho zahradě, uslyšel jsem výbuch smíchu. Nepochybně zevrubně vyprávěl má dobrodružství své rodině.

10. června

Píši tyto řádky, podepřen v posteli, šest týdnů po posledním zápisu v tomto deníku. Prodělal jsem strašlivý šok duševní i tělesný, pocházející z takového zážitku, jaký se zřídkakdy předtím přihodil nějakému lidskému stvoření. Leč dosáhl jsem svého cíle. Nebezpečí od postrachu, jenž přebývá v kazivcovém dolu, nenávratně zmizelo. Aspoň tolik jsem já, invalida s podlomeným zdravím, učinil pro obecné blaho. Dovolte mi nyní, abych vyprávěl, jak nejjasněji dovedu, co se stalo.

Noc v pátek 3. května byla tmavá a zamračená – právě ta správná noc pro netvorovy toulky. Kolem jedenácté hodiny jsem odešel ze statku s lucernou a puškou, když jsem byl zanechal na stole ve své ložnici lístek se sdělením, že kdybych se nevrátil, má se po mně pátrat ve směru k Průrvě. Kráčel jsem k ústí římské štoly, a když jsem se usadil mezi skalisky poblíž otvoru, zavřel jsem lucernu a s nabitou puškou u ruky jsem trpělivě vyčkával.

Bylo to melancholické noční bdění. Po celé délce vinoucího se údolí jsem viděl roztroušená světla hospodářských usedlostí a z Chapella-Dale doléhalo slabě k mému sluchu odbíjení kostelních hodin. Tyto projevy života spolubližních vedly jen k tomu, že se mi mé vlastní postavení zdálo tím osamělejší a že jsem potřeboval větší úsilí k překonání hrůzy, která mě neustále sváděla, abych se vrátil do statku a provždy zavrhl toto nebezpečné pátrání. Avšak hluboko v každém člověku je zakořeněna sebeúcta, která mu znesnadňuje, aby opustil to, čeho se jednou podjal. Tento pocit osobní pýchy byl teď tnou spásou a pouze on mě zadržel, když všechny mé Instinkty mě táhly odtud. Teď jsem rád, že jsem měl tu sílu. Ať mě to stálo co stálo, mé mužnosti se nedá nic vyčítat.

Na vzdáleném kostele odbilo dvanáct, pak jedna, pak dvě. Nastala nejtemnější hodina z celé noci. Nízké mraky se kupily a na obloze nesvítila ani hvězdička. Někde mezi skalisky houkala sova, ale žádný jiný zvuk kromě jemného šumění větru nedoléhal k mým uším. A pak náhle jsem to zaslechl! Zdaleka z hloubi tunelu přicházely ony tlumené kroky, tak tiché, a přece tak těžké. Slyšel jsem také rachot kamenů, jak povolovaly pod oním gigantickým našlapováním. Kroky se přibližovaly. Byly těsně u mne. Slyšel jsem praskot křovin kolem vchodu a pak jsem si v temnotě slabě uvědomoval obrys jakéhosi nesmírného těla, jakéhosi nestvůrného pratvora, jenž rychle a velmi tiše vyběhl z tunelu. Byl jsem ochromen strachem a údivem. Jakkoli dlouho jsem čekal, nyní, když se to doopravdy objevilo, nebyl Jsem na ten otřes připraven. Ležel jsem nehnutě a bez dechu, zatímco velká temná masa se přehnala kolem mne a pohltila ji noc.

Ale nyní jsem se obrnil pro její návrat. Ze spící krajiny nepřicházel žádný zvuk, aby podal zprávu o volně pobíhajícím hrůzném tvoru. Nikterak jsem nemohl odhadnout, Jak daleko je, co dělá a kdy se může vrátit. Podruhé by mi však nervy neměly selhat, podruhé by tento tvor neměl projít, aniž se mu postavím na odpor. Přísahal jsem si to skrze sevřené zuby, když jsem pušku s nataženými kohoutky kladl přes skalisko.

A přesto se to málem stalo. Teď, když ten tvor kráčel po trávě, nebyl jsem nijak varován. Náhle, jako tmavý ženoucí se stín, se narýsovala ještě jednou přede mnou obrovská hromada, ženoucí se ke vchodu do jeskyně. Znovu jsem pocítil ono ochromení vůle, které drželo můj ohnutý ukazováček na spoušti neschopný zmáčknout. Ale se zoufalým úsilím jsem se z toho vymanil. Když už křoví šelestilo a nestvůrné zvíře splývalo se stínem průrvy, vystřelil jsem na vzdalující se postavu. Při záblesku pušky jsem zahlédl velké kosmaté těleso, něco s hrubými naježenými chlupy zchřadle šedivé barvy, v nižších partiích vybledávajícími do běla, obrovské tělo podpírané krátkýma, silnýma, zakřivenýma nohama. Jen jsem to zahlédl, a pak jsem uslyšel rachot kameni, jak se ten tvor řítil dolů do svého brlohu. Mé pocity se v okamžení triumfálně změnily, odmrštil jsem všechny obavy, odkryl svou silnou svítilnu a s puškou v ruce jsem seskočil ze skály a hnal se za příšerou dolů starou římskou štolou.

Má nádherná svítilna vrhala přede mne třpytivou záplavu živého světla, velmi odlišnou od slabého žlutého blikotání, které mi pomáhalo, když jsem sestupoval touž cestou před pouhými dvanácti dny. Jak jsem běžel, viděl jsem obrovské zvíře před sebou a jeho gigantické tělo vyplňovalo celý prostor od zdi ke zdi. Jeho chlupy vypadaly jako hrubá vybledlá lanová cupanina a visely dolů v dlouhých, hustých chomáčích, které se mu při pohybu pohupovaly. Vypadalo jako obrovská nestříhaná ovce ve svém rounu, ale bylo daleko větší než největší slon a jeho šířka mi připadala téměř stejně velká jako jeho výška. Nyní mě naplňuje údivem pomyšlení, že jsem se odvážil sledovat takové hrůzné stvoření do nitra země, ale když člověku vzkypí krev a zdá se mu, že mu kořist uniká, probouzí se pravěký lovecký duch a opatrnost jde k čertu. S puškou v ruce jsem běžel, co mi síly stačily, po stopě příšery.

Viděl jsem, že ten tvor je rychlý. Teď však jsem měl ke své škodě zjistit, že je také velice lstivý. Představoval jsem si, že panicky prchá a že já ho budu pouze pronásledovat. Myšlenka, že by se mi mohl postavit, mému rozrušenému mozku nikdy nenapadla. Vysvětlil jsem už, že chodba, jíž jsem se hnal, se rozšiřovala ve velkou ústřední jeskyni. Do této jeskyně jsem se vřítil, pln obav, abych stopu zvířete neztratil. Ale tvor se obrátil a v okamžení jsme stáli proti sobě.

Obraz, který jsem spatřil v zářivém bílém světle svítilny, je provždy vyryt v mém mozku. Tvor se vztyčil na zadní nohy jako medvěd a stál nade mnou, obrovitý a hrozivý – takové stvoření, jaké žádný strašný noční sen nikdy nevnesl do mé představivosti. Pravil jsem, že se vztyčil jako medvěd, a opravdu v sobě cosi medvědího měl – může-li si člověk představit medvěda desetkrát většího než kterýkoliv medvěd spatřený na zemi – v celém postoji a držení těla, ve velkých ohnutých předních prackách se slonovinově bílými drápy, v drsné kůži a v rudé rozevřené tlamě lemované obrovskými tesáky. Jen v jediném se lišil od medvěda nebo od kteréhokoliv jiného tvora chodícího po zemském povrchu. Dokonce i v onom kritickém okamžiku jsem se otřásl hrůzou, když jsem zpozoroval, že oči, které se leskly ve svitu mé svítilny, byly obrovské vyčnívající bulvy, bílé a nevidoucí. Na okamžik se mi jeho velké pracky vznášely nad hlavou. Pak se na mne zřítil a má rozbitá svítilna spadla na zem a víc si už nepamatuji.

Když jsem přišel k sobě, byl jsem zpátky na statku Allertonových. Od mého děsivého dobrodružství v kazivicovém dole uplynuly dva dny. Zřejmě jsem celou noc ležel v jeskyni v bezvědomí, s otřesem mozku, s těžkou zlomeninou levé paže a dvou žeber. Ráno našli můj lístek, shromáždila se záchranná skupina dvanácti rolníků a ti mě vystopovali a odnesli domů do ložnice, kde jsem od té doby ležel v těžkém deliríu. Zjevně tam nebylo ani vidu po nějakém tvoru a žádné krvavé skvrny, které by dokazovaly, že ho má koule zasáhla, když běžel kolem. Kromě mého žalostného stavu a stop v blátě tam nebylo nic, co by dokazovalo pravdivost mých slov.

Nyní uplynulo šest týdnů a já mohu opět sedět venku na sluníčku. Právě proti mně se tyčí příkrá stěna kopce, šedivá břidlicovitými skalisky. A tam na jejím boku je temná rozsedlina naznačující ústí římské štoly. Kazivcová průrva však už není zdrojem hrůzy. Už nikdy se žádný podivný tvor nezatoulá oním nešťastným tunelem do lidského světa. Vzdělanci a vědátoři, jako dr. Johnson a jemu podobní, se mohou usmívat mému vyprávění, ale zdejší venkované o jeho pravdivosti nikdy nepochybovali. Den poté, co jsem nabyl vědomí, se jich stovky shromáždily kolem Kazivcové průrvy. Jak napsal Castletonský kurýr:

Bylo marné, aby se náš korespondent nebo kterýkoliv z dobrodružných gentlemanů, kteří přijeli z Matlocku, Buxtonu a jiných končin, nabízel, že sestoupí do jeskyně, prozkoumá ji až do konce a tak s definitivní platností ověří neobyčejné vyprávění dr. Jamese Hardcastla. Venkované vzali věc do svých rukou a od časných ranních hodin usilovně pracovali, aby vstup do tunelu zahradili. V místech, kde štola začíná, je ostrý svah, a velké balvany, valené mnoha ochotnými pažemi, se po něm kutálely dolů, až byla chodba úplně uzavřena. Tak končí epizoda, jež způsobila takový rozruch po celé zemi. Místní názory na tuto věc se ostře rozdělují. Na jedné straně stojí ti, kdož poukazují na zhoršené zdraví dr. Hardcastla a na možnost, že mozkové léze tuberkulózního původu mohou vyvolat podivné halucinace. Podle těchto gentlemanů nějaká fixní idea přiměla doktora, aby se vydal dolů tunelem, a jeho zranění vysvětlují pádem mezi skaliska. Na druhé straně pověst o podivném tvoru ve starém dolu existovala už několik měsíců a rolnici pokládají vyprávění dr. Hardcastla a jeho zranění za konečné potvrzení této pověsti. Tak vypadá situace nyní a tak bude vypadat i nadále, neboť se nám nezdá, že by teď bylo možné dojít k jakémukoliv definitivnímu rozřešení. Poskytnout nějaké vědecké vysvětlení, které by zahrnovalo uvedená fakta, přesahuje lidský rozum.

Snad by bývalo moudřejší, kdyby z Kurýru poslali svého zástupce za mnou, dříve než tato slova uveřejnili. Promyslel jsem celou věc tak, jak nikdo jiný neměl příležitost, a je možné, že bych snad odstranil některé z očividnějších námitek proti vyprávění a přivedl je o stupínek blíž vědeckému přijetí. Dovolte mi tedy napsat jediné vysvětlení, které podle mne objasňuje to, co znám z vlastní trpké zkušenosti jako sérii faktů. Moje teorie se snad může zdát divoce nepravděpodobná, ale nikdo se nemůže odvážit říci, že je nemožná.

Domnívám se – a tento názor jsem si utvořil, jak dokazuje můj deník, před svým dobrodružstvím – že v této části Anglie je rozlehlé podzemní jezero či moře, zásobované velkým počtem toků, které pronikají vápencem. Kde je nashromážděno mnoho vody, musí být také nějaké odpařování, mlhy nebo deště, a možná i vegetace. To zase napovídá, že tam může existovat zvířecí život, pocházející tak jako rostlinný život z oněch semen a druhů, jež se tam dostaly v raném údobí světově historie, kdy styk s vnějším světem byl snazší. Toto místo si pak vyvinulo vlastní faunu a flóru, včetně takových příšer jako ta, kterou jsem viděl, což mohl docela dobře být starý jeskynní medvěd, nesmírně zvětšený a přizpůsobený novému prostředí. Po nespočetné věky žili tvorové uvnitř a vně země odděleně a neustále se od sebe víc a víc odlišovali. Pak nastal v hlubinách hory nějaký posuv, což umožnilo jednomu tvoru, aby se zatoulal nahoru a římským tunelem se dostal ven. Jako všichni podzemní tvorové ztratil schopnost vidět, ale příroda mu ztrátu zraku nepochybně nějak kompenzovala. Rozhodně si nějakým způsobem dokázal najít cestu a ulovit ovce na kopci. Pokud jde o fakt, že si volil temné noci, je součástí mé teorie, že světlo způsobovalo jeho velkým bílým očním bulvám bolest a že dokázal snášet pouze černočerný svět. Snad to dokonce byla záře mé svítilny, co mi zachránilo život v příšerné chvíli, kdy jsme stáli tváří v tvář. Takové je mé rozřešení této hádanky. Zanechávám tato fakta, a můžete-li je vysvětlit, vysvětlete je, nebo rozhodnete-li se o nich pochybovat, pochybujte. Ani vaše víra, ani vaše nevěřícnost je nemůže změnit ani nemůže postihnout toho, jehož úděl se už téměř chýlí ke konci.

Tak skončilo podivné vyprávění dr. Jamese Hardcastla.

BRAZILSKÁ KOČKA

Je to smůla, když má mladík nákladné choutky, naději na dědictví a aristokratické příbuzenstvo, ale ani floka v kapse a žádné povolání, kterým by si mohl něco vydělat. Věc se měla takto: můj otec, dobrý, optimistický, bezstarostný člověk, měl takovou důvěru v bohatství a blahovůli svého staromládeneckého staršího bratra lorda Southertona, že považoval za samozřejmé, že ode mne, jeho jediného syna, nebude nikdy nikdo chtít, abych si sám vydělával na živobytí. Představoval si, že nebude-li pro mne volné místo na velkém southertonském panství, najde se aspoň nějaké postavení v diplomatických službách, jež dosud zůstávají vyhrazeny našim privilegovaným třídám. Zemřel příliš záhy než aby si uvědomil, jak klamné byly jeho výpočty. Ani strýc, ani stát mi nevěnovali za mák pozornosti a neprojevili sebemenší zájem o mou kariéru. Tu a tam pár bažantů nebo koš zajíců, to bylo vše, co jsem kdy obdržel jako připomínku, že jsem dědicem Otwell Housu a jednoho z nejbohatších panství v zemi. Prozatím jsem byl svobodným světákem, žil jsem v bytě v Grosvenor Mansions a nezaměstnával jsem se ničím jiným než střílením holubů a hraním póla v Hurlinghamu. Měsíc co měsíc jsem si uvědomoval, že je stále obtížnější přimět makléře, aby prolongovali mé směnky, nebo získat nějaké další posmrtné obligace16 na nefideikomisní majetek17. Čekala na mne zkáza a každého dne byla zřetelnější, bližší a nevyhnutelnější.

Důvodem, proč jsem ještě důrazněji pociťoval svou vlastní chudobu, byla skutečnost, že nehledě na velké bohatství lorda Southertona, i všichni ostatní moji příbuzní byli patřičně zámožní. Nejbližším z nich byl Everard King, synovec mého otce a můj bratranec z prvního kolena, který donedávna vedl dobrodružný život v Brazílii a nyní se vrátil do Anglie, aby se usadil na svém majetku. Nikdy jsme nevěděli, jak přišel k penězům, ale zřejmě jich měl dostatek, neboť si zakoupil panství Greylands, poblíž Cliptonu na Blatech, v Suffolku. První rok svého pobytu v Anglii mi nevěnoval více pozornosti než můj lakotný strýc, avšak konečně jednoho letního rána jsem ke své velké úlevě a radosti obdržel dopis, jímž mě zval, abych ještě téhož dne přijel na krátkou návštěvu do Greylands Courtu. V té době jsem měl vyhlídky na dosti dlouhou návštěvu Bankruptsy Courtu – úpadkového soudu –, a toto oddálení mi připadalo jako dar z nebe. Kdybych se jenom mohl s tímto svým neznámým příbuzným sblížit, snad bych ještě vyvázl. Kvůli dobrému jménu rodiny by mě nemohl nechat úplně padnout. Přikázal jsem komorníkovi, aby mi sbalil vak, a téhož večera jsem se vydal do Cliptonu na Blatech.

Poté, co jsem přestoupil v Ipswichi, malá lokálka mě vyložila na opuštěném nádražíčku ležícím uprostřed zvlněného travnatého kraje s línou řekou plnou zátočin, vinoucí se sem a tam údolími mezi vysokými, zanesenými břehy, které dosvědčovaly, že jsme v dosahu přílivu. Neočekával mě povoz (později jsem zjistil, že můj telegram se zpozdil), a tak jsem si v místním hostinci najal dvoukolku pro převoz loveckých psů. Kočí, výborný chlapík, se rozplýval chválou na mého příbuzného, a od něho jsem se dozvěděl, že jméno pana Everarda Kinga se už stalo v oné končině pojmem. Hostil školní děti, zpřístupnil park návštěvníkům, přispíval na dobročinné účely – krátce, jeho dobrota byla tak všeobecná, že můj vozka si ji nedovedl vysvětlit jinak než dohadem, že má v úmyslu kandidovat do parlamentu.

Má pozornost byla odlákána od vozkova chvalozpěvu překrásným ptákem, jenž se usadil na telegrafní tyči vedle cesty. Nejdřív jsem se domníval, že je to sojka, ale byl větší a měl barevnější peří. Vozka okamžitě vysvětlil jeho přítomnost řka, že patří právě tomu muži, kterého se chystám navštívit. Aklimatizování cizích zvířat patřilo zřejmě k jeho koníčkům a přivezl si z Brazílie množství ptáků a zvířat, které se snažil chovat v Anglii. Jakmile jsme projeli vraty greylandského parku, dostalo se nám plno dokladů o této jeho zálibě. Malí skvrnití jelínci, zvláštní divoké prase zvané, domnívám se, pekari, nádherně opeřená žluva, jakýsi druh pásovce a zvláštní nemotorné zvíře s tlapami vytočenými dovnitř, podobné náramně tlustému jezevci – to byla zvířata, která jsem pozoroval, když jsme projížděli zákruty aleje.

Pan Everard King, můj neznámý bratranec, stál na schodišti před domem, protože nás v dálce spatřil přijíždět a uhádl, že jsem to já. Vypadal velmi prostě a dobrotivě, byl malý a statný, asi pětačtyřicátník, s kulatou, veselou tváří dohněda opálenou tropickým sluncem a protkanou tisíci vráskami. Byl oblečen v bílý plátěný oblek v pravém plantážnickém stylu, v ústech třímal doutník a v týlu mu seděl velký panamský klobouk. Byla to taková postava, jakou člověk spojuje s bungalovem s verandami, a vypadala pozoruhodně nepatřičně před tímto rozložitým kamenným anglickým sídlem s masívními křídly a paladlovským sloupovím před vchodem.

„Má drahá!“ zvolal ohlédnuv se přes rameno, „má drahá, náš host je tu! Buďte vítán, buďte vítán do Greylands! Těší mě, že se s vámi poznávám, bratránku Marshalle, a považuji za velkou poklonu, že jste poctil toto ospalé venkovské místo svou přítomností.“

Nic nemohlo srdečností předčit jeho chování a okamžitě mě zbavil rozpaků. Bylo však zapotřebí veškeré jeho srdečnosti, aby napravila chlad, ba až nezdvořilost jeho manželky, vysoké, vyzáblé ženy, která přišla na jeho zavolání. Třebaže hovořila výborně anglicky, byla, domnívám se, brazilského původu, a já jsem omlouval její chování neznalostí našich zvyků. Rozhodně se nesnažila skrýt, tehdy ani potom, že nejsem kdovíjak vítaným hostem v Greylands Courtu: Používala zpravidla zdvořilá slova, vlastnila však pár nevídaně výrazných temných očí a v nich jsem od samého počátku velmi jasně četl, že si ze srdce přeje, abych byl zase zpátky v Londýně.

Nicméně mé dluhy byly příliš naléhavé a mé záměry s bohatým příbuzným pro mne příliš životně důležité, než abych připustil, aby špatná nálada jeho ženy zvrátila mé plány, a tak jsem přehlížel její chlad a oplácel mimořádnou srdečnost jeho přivítání.

Bratránek nelitoval žádné námahy, abych se u něho cítil jako doma. Ubytoval mě v okouzlujícím pokoji. Úpěnlivě mě prosil, abych ho požádal o cokoliv, co by přispělo k mému štěstí. Užuž jsem měl na jazyku informaci, že bianko šek by mi hmotně dopomohl k tomuto výsledku, než cítil jsem, že za současného stavu naší známosti by to možná bylo předčasné. Oběd byl vynikající, a když jsme potom spolu seděli nad jeho havanskými doutníky a kávou, kterážto byla, jak mi sdělil, speciálně připravována na jeho vlastni plantáži, zdálo se mi, že všechny chvalozpěvy mého vozky byly opodstatněné a že jsem jakživ nepotkal člověka velkomyslnějšího a pohostinnějšího.

Avšak přes svou bodrou povahu to byl muž s pevnou vůlí a ohnivou letorou. Dokladu o tom se mi dostalo druhého dne ráno. Zvláštní nechuť, kterou paní Kingová ke mně pojala, byla tak silná, že její chování u snídaně hraničilo málem s uráživosti. A když její manžel opustil pokoj, projevilo se zcela nepochybně, o co usiluje.

„Nejvýhodnější vlak za celý den je ve dvanáct patnáct,“ pravila.

„Ale já nezamýšlím odjet už dnes,“ odpověděl jsem otevřeně – snad dokonce vzdorně, neboť jsem byl rozhodnut nedat se touto ženou vyštvat.

„Och, jen jestli to závisí na vás…“ pravila a s velice drzým výrazem v očích se odmlčela.

„Jsem si jist,“ odvětil jsem, „že pan Everard King by mi řekl, kdybych se zde zdržel déle, než by mu bylo milo.“

„Copak? Copak?“ ozvalo se a hostitel se objevil v pokoji. Zaslechl má poslední slova a pohled na naše tváře mu prozradil zbytek. V okamžení jeho buclatá, bodrá tvář nabyla výrazu bezmezné zuřivosti.

„Směl bych vás požádat, abyste se obtěžoval odejít z pokoje, Marshalle?“ pravil. (Podotýkám, že mé jméno Marshall King.)

Zavřel za mnou dveře a pak jsem ho chvilku slyšel hovořit s manželkou tichým hlasem koncentrované zloby. Toto hrubé porušení pohostinnosti ho zřejmě zasáhlo na nejcitlivějším místě. Nemám ve zvyku naslouchat za dveřmi, i vyšel jsem do zahrady. Brzy jsem uslyšel za sebou spěšné kroky, a byla to pani domu, tvář bledou vzrušením a oči zarudlé od slz.

„Manžel mě požádal, abych se vám omluvila, pane Marshalle Kingu,“ řekla, stojíc přede mnou se sklopenými zraky.

„Prosím, už se o tom nezmiňujte, paní Kingová.“

Temné oči jí náhle vzplanuly.

„Vy hlupáku!“ zasyčela prudce a zuřivě, a otočivši se na patě, vracela se k domu.

Urážka byla tak neslýchaná, tak nesnesitelná, že jsem dokázal jen stát a hledět za ní, celý zmatený, ještě stále jsem tak stál, když se ke mně připojil můj hostitel. Opět to byl ten buclatý, bodrý chlapík.

„Doufám, že se manželka za své pošetilé poznámky omluvila,“ řekl.

„Ó ano – ano, jistě.“

Zavěsil se do mne a procházel se se mnou sem a tam po trávníku.

„Nesmíte to brát vážně,“ pokračoval. „Nevýslovně by mě zarmoutilo, kdybyste svou návštěvu jen o hodinu zkrátil. Věc se má tak – není důvodu, proč by se mezi příbuznými mělo něco tajit –, že moje chudinka drahá manželka je neuvěřitelně žárlivá. Nenávidí, aby kdokoliv – muž či žena – na okamžik vstoupil mezi nás. Jejím ideálem je opuštěný ostrov a věčné téte-á-téte. To vám dává klíč k jejím činům, které v tomto ohledu nemají, přiznávám, příliš daleko k mánii. Slibte mi, že už na to nebudete myslet.“

„Ne, ne, rozhodně nebudu.“

„Tak si zapalte tenhle doutník a pojďte se mnou na prohlídku mého malého zvěřince.“

Prohlídka nám zabrala celé odpoledne a obsáhla všechny ptáky, zvířata, a dokonce plazy, které si přivezl. Někteří žili volně, jiní v klecích, několik přímo v domě. Hostitel vyprávěl s entuziasmem o svých úspěších i neúspěších, co se mu narodilo a co pošlo, a občas vykřikl potěšením jako školák, když při naší obchůzce nějaký pestrý pták vylétl z trávy nebo nějaké zvláštní zvíře vklouzlo do úkrytu. Nakonec mě vedl chodbou, která se táhla z jednoho křídla domu. Konec chodby uzavíraly těžké dveře s posuvnou okeničkou a vedle nich vyčnívala ze zdi železná rukojeť připojená ke kolu a bubnu. V chodbě stála řada pevných tyčí.

„Ukážu vám klenot své sbírky,“ prohlásil hostitel. „Teď, co mládě v Rotterdamu pošlo, vyskytuje se v Evropě pouze jeden další exemplář. Je to brazilská kočka.“

„A jak se liší od každé jiné kočky?“

„To hned uvidíte,“ zasmál se. „Odsunul byste laskavě tu okeničku a pohlédl dovnitř?“

Učinil jsem to a zjistil jsem, že se dívám do velké, prázdné místnosti s kamennými dlaždicemi a malými zamřížovanými okénky na vzdálenějším konci. Uprostřed místnosti, ležíc ve středu zlaté skvrny slunečního světla, bylo nataženo mohutné zvíře velké jako tygr, avšak ebenově černé, hladké a lesklé. Byla to prostě kromobyčejně velká a velmi dobře živená černá kočka a vyhřívala se v onom žlutém jezírku světla přesně tak, jako by to dělala obyčejná micka. Bylo to stvoření tak půvabné, tak svalnaté a tak vznešeně a uhlazeně ďábelské, že jsem nemohl odtrhnout od okénka zrak.

„Není nádherný?“ zeptal se můj hostitel nadšeně.

„Skvělý! Jakživ jsem neviděl tak ušlechtilé stvoření.“

„Někteří lidé mu říkají černá puma, ale ve skutečnosti to vůbec puma není. Ten Macek měří od hlavy k ocasu téměř jedenáct stop. Před čtyřmi lety to byl chomáček černého chmýří a z něho koukaly dvě žluté oči. Prodali mi ho jako novorozené mládě v divočině u pramenů Rio Negra. Jeho matku ubodali kopími k smrti poté, co zabila asi tucet lidí.“

„Brazilské kočky jsou tedy dravé?“

„Jsou absolutně nejzrádnější a nejkrvelačnější stvoření na světě. Mluvte o brazilské kočce s Indiánem z vysočiny, a uvidíte, jak se celý rozklepe. Dávají přednost lidem před vysokou. Můj Macek dosud nikdy neokusil čerstvou krev, ale až ji ochutná, stane se z něho postrach. V současné době nesnese ve svém doupěti nikoho kromě mne. Dokonce ani Baldwin – náš čeledín – se neodváží k němu přiblížit. Já jsem mu matkou i otcem zároveň.“

Při řeči náhle k mému překvapení otevřel dveře, vklouzl dovnitř a okamžitě je za sebou zavřel. Sotva zaslechlo jeho hlas, mohutné pružné stvoření vstalo, zívlo a něžně se i třelo kulatou, černou hlavou mému hostiteli o bok, a on je přitom hladil a mazlil se s ním.

„A teď, Macku, do klece!“

Obrovská kočka přešla k jedné straně místnosti a stočila se do klubíčka pod jakési mřížoví. Everard King vyšel, a uchopiv železnou rukojeť, o které jsem se zmínil, jal se jí otáčet. Řada tyčí v chodbě začala procházet škvírou ve stěně, až uzavřela přední část tohoto mřížoví a vytvořila tak účinnou klec. Když byly tyče na svém místě, otevřel znovu dveře a pozval mě do místnosti; vzduch tam byl ztěžklý štiplavým zatuchlým pachem, typickým pro velké dravce.

„Takhle to děláme,“ vysvětloval. „Ve dne mu umožňujeme volně pobíhat po místnosti, aby měl trochu pohybu, a na noc ho pak zavíráme do klece. Otáčením rukojeti z chodby ho můžeme vypustit nebo ho můžeme, jak jste viděl, stejným způsobem zavřít. Ne, ne, tohle byste neměl dělat!“

Vstrčil jsem ruku mezi mříže, abych pohladil lesklý zvedající se bok. Hostitel mi ji s vážnou tváří vyškubl zpátky.

„Ujišťuji vás, že to není bezpečné. Nemyslete si, že když si já k němu můžu všelicos dovolit, že to může dělat každý. Je velmi vybíravý ve svých přátelích – že, Macku? Aáá, slyší, že mu nesou večeři. Že, ty kluku jedna?“

V chodbě vydlážděné kameny se ozvaly kroky a zvíře vyskočilo na nohy a přecházelo sem a tam po úzké kleci, žluté oči se mu třpytily a nachový jazyk se vlnil a chvěl i přes bílou linii zašpičatělých zubů. Vešel čeledín s nevzhlednou kýtou na podnose a hodil ji mezi mřížemi dovnitř. Macek ji uchopil lehce do pazourů, odvlekl ji do kouta a tam, drže ji mezi předními tlapami, ji rval a trhal a vždy občas zvedal zakrvavenou tlamu, aby se na nás podíval. Byl napohled nebezpečný, a přece fascinující.

„Nemůžete se divit, že ho mám rád, viďte?“ pravil hostitel, když jsme opustili místnost, „obzvláště když, vezmeme v úvahu, že jsem ho vychoval. Nebyla to žádná legrace, dopravit ho sem ze středu Jižní Ameriky, ale je tu, živ a zdráv – a jak jsem povídal, daleko nejdokonalejší exemplář v Evropě. Lidé ze zoologické zahrady jsou celí žhaví ho získat, ale já se s ním opravdu nemohu rozloučit. No, domnívám se, že jsem vás svým koníčkem obtěžoval již dost dlouho, takže nemůžeme udělat nic lepšího než následovat Mackova příkladu a jít k večeři.“

Můj Jihoamerický příbuzný byl tak zaujat svým parkem a jeho podivnými obyvateli, že jsem se zprvu sotva nadál, že má kromě nich ještě nějaké jiné zájmy. Že nějaké má, a naléhavé, se mi ozřejmilo počtem telegramů, které dostával. Docházely v každou možnou hodinu, a on je vždy otvíral s největší dychtivostí a starostí ve tváři. Někdy jsem si představoval, že to musejí být dostihy, jindy že burza, rozhodně však se účastnil nějaké velmi naléhavé záležitosti, která se neodehrávala na suffolské pahorkatině. Během mého pobytu nedostal nikdy méně než tři čtyři telegramy denně, a někdy až sedm osm.

Využil jsem těchto šesti dnů tak dobře, že koncem této doby se mi poštěstilo dostat se s mým bratrancem do velmi srdečných vztahů. Každý večer jsme dlouho vysedávali v kulečníkové místnosti a on mi vyprávěl velice pozoruhodné příběhy o svých dobrodružstvích v Americe – příběhy tak zoufale odvážné a plné bezohledného rizika, že jsem je stěží mohl spojovat se snědým kulaťoučkým mužíčkem před sebou. Na oplátku jsem mu zkusil vyprávět několik svých vzpomínek na londýnský život, a ty ho natolik zaujaly, že slíbil, že přijede ke mně do Grosvenor Mansions na návštěvu. Byl dychtiv poznat městský život z veselejší stránky, a rozhodně si nemohl zvolit – i když to říkám já – vhodnějšího průvodce. Teprve poslední den své návštěvy jsem se pokusil přiblížit k tomu, co jsem měl na mysli. Řekl jsem mu upřímně o svých finančních obtížích a o zkáze, která mi visí nad hlavou, a požádal jsem ho o radu – třebaže jsem doufal v něco podstatnějšího. Naslouchal pozorně, vehementně bafaje ze svého doutníku.

„Ale vždyť vy jste přece dědic našeho příbuzného, lorda Southertona?“ poznamenal.

„Mám všechny důvody domnívat se tak, ale on mi nikdy neposkytne žádný pevný příjem.“

„Ne, to ne, slyšel jsem o jeho lakotě. Ubohý Marshalle, vaše postavení je velmi obtížné. Mimochodem, doslechl jste se v poslední době něco o zdraví lorda Southertona?“

„Od mého dětství byl vždycky v kritickém stavu.“

„Přesně tak – to je ten pravý vrzavý pant. Vaše dědictví může být ještě v nedohlednu. Božínku, jste mi to v divném postavení!“

„Dělal jsem si naděje, pane, že vy, který znáte všechna fakta, byste mohl být nakloněn k tomu, poskytnout mi.“

„Už ani slovo, drahý chlapče,“ zvolal co nejsrdečněji, „promluvíme si o tom dneska večer, a dávám vám slovo, že udělám, co bude v mých silách.“

Nelitoval jsem, že se moje návštěva chýlila ke konci, neboť je nepříjemné cítit, že někdo v domě si dychtivě přeje vašeho odjezdu. Snědá tvář a hrozivé oči paní Ringové na mne pohlížely čím dál tím nevraživěji. Nebyla už doopravdy nezdvořilá – neboť strach z manžela jí v tom bránil –, ale zacházela ve své pomatené žárlivostí až tak daleko, že mě ignorovala, nikdy mě neoslovovala a v každém směru mi znepříjemňovala můj pobyt v Greylands, jak jen mohla. Během onoho posledního dne byly její způsoby tak urážlivé, že bych byl rozhodně odjel, nebýt onoho večerního rozhovoru s mým hostitelem, rozhovoru, který, jak jsem doufal, napraví mé zničené finance.

Bylo velmi pozdě, když k onomu hovoru došlo, neboť můj příbuzný, který dostal v průběhu dne ještě více telegramů než obvykle, odešel po večeři do své pracovny a vynořil se, teprve když se domácnost uložila ke spánku. Slyšel jsem ho, jak obchází a zamyká dveře, jak bylo večer jeho zvykem, a konečně se ke mně připojil v kulečníkové místnosti, jeho zavalitá postava se halila do županu a na nohou měl rudé turecké trepky bez pat Usednuv do křesla namíchal si sklenici grogu, v němž – nemohl jsem nepozorovat – whisky povážlivě převládala nad vodou.

„Na mou čest!“ řekl, „to je ale noc!“

A vskutku to byla noc. Vítr hučel a ječel kolem domu a mřížová okna rachotila a otřásala se, jako by chtěla vletět dovnitř. V protikladu k tomu plamen žlutých lamp byl jakoby jasnější a dým z našich doutníků libovonnější.

„Nuže, mládenče,“ pravil hostitel, „máme dům a noc pro sebe. Vyličte mi, jak to stojí s vašimi záležitostmi, a uvidím, co se dá dělat, abychom je uvedli do pořádku. Přeji si slyšet každou podrobnost.“

Takto povzbuzen pustil jsem se do dlouhého výkladu, ve kterém se postupně objevili všichni mí obchodníci a věřitelé od domácího až ke komorníkovi. Měl jsem poznámky v zápisníku a fakta uspořádaná a podal jsem, lichotím si, velmi obchodnickou zprávu o svém neobchodnickém počínání a žalostném stavu. Sklíčilo mě však, když jsem zpozoroval, že oči mého společníka jsou prázdné a jeho pozornost zatoulaná bůhvíkde. Když příležitostně vyhrkl nějakou poznámku, byla tak povrchní a bez vztahu k věci, že jsem si byl jist, že bratránek můj výklad ani v nejmenším nesleduje. Vždycky tu a tam se vyburcoval, aby předstíral nějaké zdání zájmu a požádal mě, abych něco zopakoval nebo důkladněji vysvětlil, ale pokaždé se zase znovu pohřížil do myšlenek. Nakonec vstal a hodil oharek doutníku na ohniště.

„Víte co, chlapče,“ řekl. „Nikdy jsem neměl hlavu na cifry, a proto mě omluvte. Musíte to všechno hodit na papír a dát mi výkaz, kolik to obnáší. Pochopím to, když to uvidím černé na bílém.“

Návrh byl povzbuzující. Slíbil jsem, že to udělám.

„A teď je čas, abychom šli na kutě. U Joviše, v hale odbíjí jedna.“

Cinkání bicích hodin prolomilo hluboký řev bouře. Vítr fičel kolem a hučel jako velká řeka.

„Musím se jít podívat na svou kočku, než si půjdu lehnout,“ řekl hostitel. „Silný vítr Macka rozčiluje. Chcete jít také?“

„Jistěže,“ přisvědčil jsem.

„Pak našlapujte tiše a nemluvte, protože všichni už spí.“

Nehlučně jsme prošli osvětlenou, perským kobercem pokrytou halou a dveřmi na vzdálenějším konci. V kamenné chodbě bylo temno, ale na háku visela stájová lucerna a hostitel ji sundal a zapálil. V chodbě nebylo vidět mřížoví, a tak jsem věděl, že dravec je ve své kleci.

„Pojďte dál,“ vyzval mě můj příbuzný a otevřel dveře.

Hluboké zavrčení při našem vstupu ukázalo, že bouře skutečně Macka rozčilila. V pomrkávajícím světle lucerny jsme ho viděli – obrovskou černou masu schoulenou v rohu doupěte a vrhající přikrčený, podivný stín na vybílenou stěnu. Jeho ocas švihal zlostně mezi slámou.

„Chudák Macek není v nejlepším rozpoložení,“ podotkl Everard King, zvedaje lucernu a pohlížeje na něho. „Vypadá jako černý ďábel, co? Musím mu dát něco malého k večeři, abych mu pozvedl náladu. Podržel byste mi na chvíli lucernu?“

Vzal jsem mu lucernu z ruky a on přikročil ke dveřím.

„Špižírnu má hned tady vedle,“ řekl. „Omluvíte mě na okamžik, viďte?“ Vyšel ven a dveře se za ním s ostrým kovovým cvaknutím zavřely.

Onen tvrdý, pronikavý zvuk mi zastavil srdce. Zalila mě náhlá vlna hrůzy.– Neurčitá představa jakési obrovské zrady mi zmrazila krev v žilách. Skočil jsem ke dveřím, ale na vnitřní straně nebyla klika.

„Haló!“ zakřičel jsem. „Pusťte mě ven!“

„No dobře, nedělejte rámus!“ ozval se hostitel z chodby. „Máte tam přece světlo.“

„To mám, ale já nestojím o to, být tu takhle sám zamčen.“

„Nestojíte?“ Slyšel jsem, jak se potají srdečně pochechtává. „Nebudete sám dlouho.“

„Pusťte mě ven, pane!“ opakoval jsem dopáleně. „Povídám vám, nestrpím takovéhle nevhodné žerty.“

„Žerty, to je to pravé slovo,“ řekl s dalším odporným smíchem. A pak jsem náhle mezí řevem bouře zaslechl skřípění a kvílení, jak se otáčela rumpálová klika, a rachocení mříží, jak procházely skulinou. Dobrý bože, on vypouštěl brazilskou kočku z klece!

Ve světle lucerny jsem viděl, jak tyče přede mnou pomalu kloužou. Na vzdálenějším konci byl už otvor stopu široký. S výkřikem jsem uchopil poslední tyč a táhl jsem ji jako šílený. A opravdu jsem taky byl šílený vztekem a hrůzou. Minutu nebo snad déle jsem mříž zadržel. Věděl jsem, že můj hostitel se namáhá ze všech sil u kliky a že pákový poměr mě jistě překoná. Palec po palci jsem povoloval, nohy mi klouzaly po kamenech a celou tu dobu jsem úpěnlivě prosil onoho nelidského netvora, aby mě zachránil před strašlivou smrtí. Zapřísahal jsem ho jeho příbuzenskými svazky. Připomněl jsem mu, že jsem jeho host; prosil jsem, aby mi řekl, čím jsem mu kdy uškodil. Jeho jedinými odpověďmi bylo škubání a trhání klikou a každé z nich, bez ohledu na všechno mé snažení, vtáhlo další tyč do otvoru. Držel jsem se zuby nehty a tak jsem byl vlečen přes celou délku klece, až nakonec, zápěstí bolavá a prsty rozdrásané, jsem beznadějný zápas vzdal. Mřížoví zařinčelo, když jsem je pustil, a o chvilku později jsem slyšel šoupání tureckých trepek v chodbě a zabouchnutí vzdálených dveří. Pak vše ztichlo.

Zvíře se během této doby vůbec nepohnulo. Leželo tiše v koutě a ocas se mu přestal kmitat. Pohled na muže visícího na jeho tyčích, křičícího a taženého kolem něho je patrně naplnil údivem. Spatřil jsem, jak na mě upřeně zírá velkýma očima. Lucernu jsem upustil, když jsem uchopil tyče, ale dosud hořela na podlaze. Učinil jsem pohyb, abych ji zvedl, neboť jsem měl jakýsi pocit, že její světlo mě může ochránit. Ale jen jsem se pohnul, zvíře vydalo hluboké a hrozivé zavrčení. Zastavil jsem se a tiše stál a všechny údy se mi chvěly strachem. Kočka (může-li člověk nazývat stvoření tak strašné tak domáckým jménem) nebyla od mne dál než deset stop. Oči se jí třpytily v temnotě jako dva fosforové kotouče. Děsily mě, a zároveň fascinovaly. Nemohl jsem od nich odtrhnout zrak. Příroda si s námi v takovýchto okamžicích napětí podivně zahrává a tato třpytivá světla rovnoměrně narůstala a zmenšovala se. Někdy vypadala jako malinké body mimořádného třpytu – elektrické jiskérky v černé temnotě –, pak se rozšiřovala víc a víc, až celý onen roh místnosti byl naplněn jejich proměnlivým a neblahým světlem. A pak náhle docela zhasla.

Zvíře zavřelo oči. Nevím, zda je něco pravdy na staré myšlence o převaze lidského pohledu, nebo zda obrovská kočka byla prostě ospalá, ale skutečnosti zůstává, že daleka toho, aby jakkoli dávala najevo, že mě chce napadnout, prostě složila hebkou černou hlavu na obrovské černé přední tlapy a zřejmě usnula. Stál jsem a bál jsem se pohnout, abych ji opět neprobudil k nebezpečnému životu. Ale nyní, když se na mne neupíraly ony zlověstné očí, byl jsem aspoň s to jasně přemýšlet. Byl jsem zavřen přes noc s dravým zvířetem. Můj instinkt – nemluvě ani o slovech prohnaného darebáka, který mi nastražil tuto past – mě varoval, že toto zvíře je právě tak kruté jako jeho pán. Jak se před ním mohu uchránit až do rána? Dveře byly beznadějné, a rovněž tak úzká, zamřížovaná okna. Holá, plochými kameny vydlážděná místnost neskýtala nikde žádný úkryt. Volat o pomoc bylo absurdní. Věděl jsem, že tohle doupě je přístavba a že chodba, která ji spojuje s domem, je aspoň sto stop dlouhá. Kromě toho při bouřce, která zuřila venku, nebylo pravděpodobné, že by můj křik někdo zaslechl. Mohl jsem se spolehnout jen na svou odvahu a na svůj rozum.

A pak, s novou vlnou hrůzy, mi padl zrak na lucernu. Svíčka začala dohořívat a pomalu se už roztékala. Za deset minut zhasne. Měl jsem tedy pouze deset minut, abych něco udělal; cítil jsem totiž, že jakmile se jednou octnu v temnotě s oním strašným zvířetem, budu neschopen činnosti. Už sama myšlenka na to mě ochromovala. Přelétl jsem tu popravčí celu zoufalýma očima, až spočinuly na jednom místě, které se zdálo slibovat, nechci říci bezpečí, ale méně okamžité a hrozivé nebezpečí než holá podlaha.

Pravil jsem, že klec měla svrchní část právě tak jako část přední, a tato svrchní část zůstávala stát, když se přední strana protáhla skulinou ve zdi. Svrchní část sestávala z tyčí několik palců od sebe vzdálených, se silnou drátěnou sítí mezi nimi, a spočívala na každém konci na pevném sloupku. Nyní se rozprostírala jako velký tyčový baldachýn nad tělem schouleným v koutě. Prostor mezi touto železnou policí a stropem mohl měřit dvě tři stopy. Kdybych se jen mohl dostat tam nahoru, vměstnat se mezi tyče a strop, byl bych zranitelný pouze z jedné strany. Byl bych bezpečný zdola, zezadu a ze stran.

Mohl bych být napaden pouze na otevřené přední straně. Tam, to je pravda, jsem neměl žádnou ochranu; ale aspoň bych se uklidil z cesty zvířeti, až se začne procházet po svém doupěti. Muselo by vyskočit nahoru, aby na mě dosáhlo. Bylo třeba se rozhodnout – teď, anebo nikdy, protože jakmile jednou světlo dohoří, bude to nemožné. Se staženým hrdlem jsem vyskočil, zachytil se za železný okraj svrchní části a těžce oddychuje jsem se vymrštil nahoru. Stočil jsem tvář dolů a zjistil jsem, že se dívám rovnou do strašlivých očí a zívajících čelistí kočky. Její smrdutý dech mi stoupal do tváře jako pára z nějakého špinavého hrnce.

Nicméně zdálo se, že Macek je spíše zvědavý než rozzlobený. S jemným zavlněním dlouhých černých zad vstal, protáhl se, pak se vzepjal na zadní, a opíraje se jednou přední tlapou o stěnu, zvedl druhou a prostrčil drápy drátěnými oky pode mnou. jeden ostrý hák mi roztrhl kalhoty – poznamenávám, že jsem dosud byl ve večerním obleku – a vyryl mi brázdu do kolena. Nebylo to míněno jako útok, spíš jen jako pokus, neboť když jsem vyrazil ostrý bolestný výkřik. Macek se opět spustil dolů, lehce vskočil do místnosti a začal chodit rychle kolem dokola a vždycky tu a tam vzhlédl směrem ke mně. Pokud jde o mne, já jsem zalezl dozadu, až jsem ležel zády opřený o zeď, a stočil jsem se do nejmenšího možného prostoru. Čím dál jsem se dostal, tím obtížněji mě mohl napadnout.

Teď, když se začal pohybovat, vypadal podrážděněji, pobíhal rychle a nehlučně kolem dokola doupěte a procházel ustavičně pod železnou pohovkou, na níž jsem ležel. Bylo nádherné vidět, jak se tak velké tělo pohybuje jako stín a jak sametové polštářky nevydávají takřka ani nejmenší žuchnutí. Svíčka dohořívala – plamen byl tak nízký, že jsem to stvoření stěží viděl. A pak s posledním vzplanutím a zaprskáním zhasla svíčka docela. Byl jsem sám s tou kočkou ve tměl

Člověk snáze čelí nebezpečí, když ví, že udělal vše, co se udělat dalo. Pak nezbývá nic jiného než klidně očekávat výsledek. V tomto případě nebyla žádná naděje na bezpečí nikde jinde kromě přesně toho místa, kde jsem byl. Natáhl jsem se proto a ležel tiše, takřka ani nedýchal, a doufal jsem, že zvíře možná zapomene na mou přítomnost, nebudu-li mu ji nijak připomínat. Měl jsem za to, že musejí být už dvě hodiny. Ve čtyři se už rozední. Nemusel jsem čekat na denní světlo víc než dvě hodiny.

Venku dosud zuřila bouře a déšť neustále šlehal do okének. Uvnitř zmáhal člověka otravný a smrdutý vzduch. Kočku jsem neviděl ani neslyšel. Pokoušel jsem se myslet na něco jiného – ale pouze jedna věc měla dostatečnou moc, aby odpoutala mou mysl od mého strašlivého postavení. Byla to úvaha o bratrancově padoušství, o jeho bezpříkladném pokrytectví, o jeho zlovolné nenávisti ke mně. Pod tou bodnou tváří se skrýval duch středověkého vraha. A jak jsem o tom přemýšlel, viděl jsem stále jasněji, jak zchytrale to bylo zařízeno. Bratranec dělal, že jde spát zároveň s ostatními. Nepochybně měl svědky, kteří to dokáží. Pak, bez jejich vědomí, proklouzl dolů, vylákal mě do tohoto Šoupěte a opustil mě. Jeho příběh bude prostý. Zanechal mě v kulečníkovém pokoji, abych si dokouřil doutník. Z vlastní vůle jsem sešel dolů, abych se naposled podíval na kočku. Vstoupil jsem do místnosti, aniž jsem si všiml, že je klec otevřená, a kočka mě lapila. Jak by mohl být usvědčen z takového zločinu? Podezření – snad, ale důkaz – nikdy!

Jak pomalu míjely ony děsné dvě hodiny! Jednou jsem slyšel tichý, škrablavý zvuk, který jsem si vysvětlil tak, že to si ono stvoření líže kožich. Několikrát na mne z temnoty zazářily zelené oči, ale nikdy v upřeném pohledu, a mé naděje, že zvíře na mou přítomnost zapomnělo nebo ji ignoruje, sílily. Konečně slabounký náznak úsvitu pronikl okny – nejprve jsem je slabě rozeznal jako dva našedlé čtverce na černé stěně, pak se šeď změnila v běl a já jsem znovu spatřil svého strašlivého společníka. A on, žel, spatřil mne!

Okamžitě mi bylo jasné, že je v daleko nebezpečnější a útočnější náladě, než jak jsem ho viděl naposledy. Ranní chlad ho podráždil, a také měl hlad. S neustálým vrčením přecházel rychle sem a tam podél té strany místnosti, která byla nejdál od mého útočiště, vousy se mu zlostně ježily a švihal a mrskal ocasem. Jak se v rozích obracel, divokýma očima vždycky vzhlédl nahoru na mě s děsnou hrozbou. Tehdy jsem poznal, že má v úmyslu mě zabít. Avšak i v této chvíli jsem obdivoval vláčný půvab tohoto ďábelského zvířete, jeho dlouhé, rozvlněné, rozčeřené pohyby, lesk jeho krásných slabin, živý, chvějící se šarlat lesklého jazyka, který visel z jantarově černé tlamy. A po celou tu dobu ono hluboké, výhružné vrčení sílilo a sílilo v nepřetržitém crescendu. Věděl jsem, že kritická chvíle je nablízku.

Byla to nepříjemná hodina pro takovouhle smrt – hodina tak chladná, tak nepohodlná, kdy jsem se chvěl ve svém lehkém večerním obleku na mučícím roštu, na němž jsem byl natažen. Snažil jsem se proti tomu obrnit, povznést svou duši nad věc, a zároveň s jasnozřivostí, jež přichází k člověku naprosto zoufalému, jsem se rozhlížel po možnostech úniku. Jedno mi bylo jasné. Kdyby jen ona přední stěna klece byla zase zpátky na svém místě, nalezl bych za ní bezpečný útulek. Dokázal bych ji zatáhnout zpátky? Stěží jsem se odvážil pohnout ze strachu, abych zvíře na sebe nepřilákal. Pomalu, pomaloučku jsem natáhl ruku kupředu, až jsem uchopil okraj přední, poslední tyče, která vyčnívala ze stěny. S překvapením jsem viděl, že se docela snadno poddala mému škubnutí. Protože jsem byl k mříži pevně přitisknutý, z toho samozřejmě vyplývala potíž pří jejím vytahování. Zatáhl jsme znovu, a tři palce mříže prošly zdí. Tyče se zřejmě pohybovaly na kolečkách. Zatáhl jsem znovu… a vtom kočka skočila!

Bylo to tak rychlé, tak náhlé, že jsem skok vůbec neviděl. Prostě jsem slyšel divoké zavrčení a okamžik poté jsem měl na dosah planoucí žluté oči a zploštělou černou hlavu s červeným jazykem a blýskavými zuby. Náraz zvířete otřásl tyčemi, na nichž jsem ležel, až jsem si myslel (pokud jsem v takové chvíli byl s to něco si myslet), že spadnou. Kočka se tam okamžik houpala, hlavu a přední tlapy docela blízko mně, a zadními tlapami se snažila zachytit na okraji mřížoví. Slyšel jsem škrábání drápů, jak se chytaly drátěného pletiva, a z dechu zvířete se mi dělalo nevolno. Ale skok byl špatně vypočten. Kočka se nemohla udržet ve své pozici. Pomalu, šklebíc se vztekem a drápajíc zuřivě po tyčích, se zhoupla dozadu a ztěžka dopadla na podlahu. Se zavrčením se okamžitě obrátila ke mně a přikrčila se k dalšímu skoku.

Věděl jsem, že příštích pár okamžiků rozhodne o mém Osudu. Kočka se poučila zkušeností. Znovu se už nepřepočte. Mám-li mít naději na život, musím jednat rychle, odvážně. V okamžiku jsem si udělal plán. Svléknuv frak mrštil jsem jej dolů zvířeti přes hlavu. V téže chvíli jsem seskočil přes okraj, popadl konec předního mřížoví a divoce jsem je vytahoval ze zdi.

Vynořovalo se snadněji, než jsem očekával. Řítil jsem se přes místnost a táhl je za sebou; ale jak jsem spěchal, octl jsem se na vnější straně. Kdybych byl býval na opačné straně, mohl jsem vyváznout bez úhony. Takto jsem se chvilku zdržel, když jsem se zastavil a snažil se dostat dovnitř otvorem, který jsem ponechal. Ten okamžik poskytl zvířeti čas, aby setřáslo frak, kterým jsem ho oslepil, a skočilo na mne. Vrhl jsem se otvorem dovnitř a zatáhl za sebou mříž, ale kočka mi popadla nohu, dřív než jsem ji stačil úplně vtáhnout dovnitř. Jediný úder obrovské tlapy mi serval lýtko, tak jako se hoblina dřeva stáčí před hoblíkem. V příštím okamžiku, krvácející a omdlévající, jsem ležel na špinavé slámě, a řada přátelských tyčí stála mezi mnou a kočkou, která proti nim divoce skákala.

Příliš zraněn, než abych se hýbal, a příliš zemdlelý, než abych pociťoval strach, mohl jsem pouze ležet, víc mrtvý než živý, a pozorovat ji. Tiskla svou širokou černou hruď na tyče a lovila mě svými zahnutými tlapami, jako jsem kdysi viděl lovit kotě před pastí na myši. Rozervala mi šaty, ale ať se natahovala sebevíc, nemohla mě úplně dosáhnout. Slýchal jsem o zvláštním otupujícím účinku způsobeném ranami velkých dravců, a nyní mí bylo určeno poznat jej na vlastní kůži – ztratil jsem všechen pocit vlastní osobnosti a zajímal jsem se o koččin úspěch či neúspěch, jako by to byla nějaká hra, kterou jsem pozoroval. A pak mé vědomí postupně odplynulo do podivných neurčitých snů, v nichž se stále vracela ona černá tvář a rudý jazyk, a já se pohroužil do nirvány deliria, požehnaného útočiště těch, kdož jsou příliš těžce zkoušení.

Když jsem později sledoval běh událostí, usoudil jsem, že jsem musel být v bezvědomí asi dvě hodiny. Co mě opět probudilo k vědomí, bylo ono ostré kovové klapnutí, které bylo předzvěstí mé hrůzné zkušeností. Bylo to odskočení pérového zámku. Pak, dříve než se mé smysly natolik vyjasnily, aby zcela chápaly, co viděly, zpozoroval jsem kulatou, dobromyslnou tvář svého bratrance, jak nakukuje otevřenými dveřmi dovnitř. Co spatřil, ho zřejmě udivilo. Kočka byla schoulená na podlaze. Já ležel v kleci natažen na zádech, jen v košili, kalhoty rozervané na cucky a všude kolem mne velká kaluž krve. Ještě teď vidím jeho udivenou tvář, na niž dopadá ranní sluneční světlo. Znovu a znovu na mne upřeně pohlížel. Pak zavřel za sebou dveře a kráčel ke kleci, aby se podíval, jsem-li doopravdy mrtev.

Neodvažuji se vylíčit, co se stalo. Nebyl jsem v tak dobrém stavu, abych mohl dosvědčit nebo zaznamenat takovéto události. Mohu pouze říci, že jsem si náhle uvědomil, že jeho tvář je odvrácena ode mne – že se dívá na zvíře.

„Hodný Macek!“ volal. „Hodný Macíček!“

Pak se přiblížil k tyčím, dosud obrácen zády ke mně.

„Lehni, ty zvíře pitomé!“ zařval. „Lehni! Copak neznáš pána?“

Náhle se dokonce i v mém zmateném mozku vynořila vzpomínka na bratrancova slova, že chuť čerstvé krve změní kočku v ďábla. Způsobila to má krev, avšak on to měl odpykat.

„Táhni!“ ječel. „Táhni pryč, ty ďáble! Baldwine! Baldwine! Och bože!“

A pak jsem slyšel, jak upadl a vstal a znovu upadl, a zvuk, jako když se trhá pytel. Jeho výkřiky slábly, až se ztratily v mučivém vrčení. A pak, když už jsem si myslel, že je po něm, jsem jako v děsivém snu spatřil oslepenou, potrhanou, krví zalitou postavu běhat divoce kolem místnosti – a to bylo naposled, co jsem ho viděl, dříve než jsem znovu omdlel.

Mnoho měsíců jsem se zotavoval – po pravdě nemohu říci, že jsem se zcela zotavil, protože do konce svých dnů budu nosit hůl na památku oné nocí s brazilskou kočkou. Geledin Baldwin a ostatní sloužící nedovedli říci, co se stalo, když přilákáni smrtelnými výkřiky svého pána, nalezli mě za mřížemi a jeho pozůstatky – nebo to, co potom rozeznali jako jeho pozůstatky – v drápech zvířete, které vychoval. Zahnali kočku rozžhavenými železy a později ji zastřelili otvorem ve dveřích, dříve než mě mohli konečně vysvobodit. Odnesli mě do mé ložnice a tam, pod střechou svého skorovraha, jsem se po několik týdnů potácel mezi životem a smrtí. Poslali pro chirurga do Cliptonu a pro ošetřovatelku do Londýna, a za měsíc jsem byl schopen snést přepravu na nádraží, a tak mě dopravili opět zpátky do Grosvenor Mansions.

Vybavuje se mi jedna vzpomínka z této nemoci, jež by mohla být součástí neustále se měnícího panoramatu vyvolávaného třeštícím mozkem, kdyby nebyla vyryta do mé paměti s takovou určitostí jedné noci, když ošetřovatelka odešla, otevřely se dveře mého pokoje a do místnosti vklouzla vysoká žena v nejhlubším smutku. Přišla ke mně, a jak sklonila svou snědou tvář, viděl jsem ve slabém svitu noční lampy, že je to brazilská žena, s níž se můj bratranec oženil. Hleděla mi upřeně do tváře a Její výraz byl daleko laskavější, než jaký jsem u ní kdy viděl.

„Jste při vědomí?“ zeptala se.

Mdle jsem přikývl – byl jsem totiž dosud velmi slabý.

„Nuže tedy, jen jsem vám chtěla říci, že jste si to zavinil sám. Copak jsem pro vás neudělala, co jsem mohla? Od začátku jsem se snažila dostat vás z domu. Všemi způsoby, kromě zrady manžela, jsem se vás pokoušela před ním zachránit. Věděla jsem, že má důvod, proč vás sem pozval. Věděla jsem, že vás odtud již nikdy nepustí. Nikdo ho neznal tak, jak jsem ho znala já, která jsem od něho tolik vytrpěla. Neodvažovala jsem se vám všechno toto říci. Byl by mě zabil. Ale udělala jsem pro vás, co jsem mohla. Jak se věci vyvinuly, byl jste nejlepší přítel, jakého jsem kdy měla. Vysvobodil jste mě, a já už jsem se domnívala, že mě nevysvobodí nic než smrt. Je mi líto, že jste zraněn, ale já si to nemohu vyčítat. Pravila jsem vám, že jste hlupák – a hlupák jste taky byl.“ Vyplížila se z místnosti, ta zahořklá, pozoruhodná žena, a nebylo mi souzeno znovu ji uvidět. S tím, co zbylo z majetku jejího manžela, se vrátila do své rodné země a slyšel jsem, že později přijala závoj v Pernambuku.

Teprve když jsem byl nějakou dobu zpátky v Londýně, lékaři prohlásili, že je mi už dost dobře, abych se mohl zabývat obchodními záležitostmi. Nijak moc jsem to dovolení nevítal, neboť jsem se obával, že bude signálem pro vpád věřitelů; první ho však využil Summers, můj advokát.

„Jsem velmi rád, že se vaše lordstvo už cítí o tolik lépe,“ řekl. „Čekal jsem dlouho, abych vám pogratuloval.“

„Jak to myslíte, Summersi? Teď není doba na žerty.“

„Myslím to tak, jak říkám,“ odpověděl. „Posledních šest týdnů jste lordem Southertonem, ale obávali jsme se, že by zpozdilo vaše uzdravení, kdybyste se to byl dozvěděl.“

Lord Southerton! Jeden z nejbohatších peerů v Anglii. Nemohl jsem věřit svému sluchu. A pak jsem náhle pomyslel na čas, který uplynul, a jak se tato událost shoduje s mým zraněním.

„Lord Southerton musel tedy zemřít asi ve stejnou dobu, kdy jsem byl zraněn?“

„Jeho smrt nastala právě toho dne.“ Summers na mne upřeně pohlížel, zatímco jsem mluvil, a jsem přesvědčen – neboť to byl velmi bystrý chlapík –, že uhádl pravý stav věcí. Chvíli se odmlčel, jako by ode mne očekával důvěrné sdělení, já jsem však neviděl, co by se získalo odhalením takového rodinného skandálu.

„Ano, velmi podivná shoda,“ pokračoval s týmž vědoucím pohledem. „Samozřejmě si uvědomujete, že váš bratranec Everard King byl dalším nejbližším dědicem jmění. Kdybyste byl roztrhán na kusy oním tygrem, či co to bylo, vy místo něho, pak ovšem by byl nyní lordem Southertonem on.“

„Nepochybně,“ přisvědčil jsem.

„A on se o to tolik zajímal,“ pokračoval Summers. „Náhodou vím, že komorník zesnulého lorda Southertona byl v jeho službách a že pan King od něho dostával každých pár hodin telegramy, aby se dozvěděl, jak se lordu Southertonovi daří. Nebylo podivné, že si přál být tak dobře informován, když věděl, že není přímým dědicem?“

„Velmi podivné,“ souhlasil jsem. „A nyní, Summersi, jestliže mi přinesete mé účty a novou šekovou knížku, začneme dávat věci do pořádku.“