István Nemere

Klaustropolis

PŘEDEHRA

Město zůstalo za ním, ponořeno do ranních mlh. Slunce se zvedalo někde za bórami a jen bělozlaté paprsky na obloze ukazovaly na jeho příchod. Ani vánek se nepohnul. Celé koberce tulipánů – kilometry dlouhé pruhy červených, bílých a žlutých květů – vydávaly sladkou vůni.

Mark nastavil výškový regulátor. Průhledná koule povyskočila, krajina pod ním nabyla podoby mapy. Mužův pohled se ztrácel v dálce. Občas se před ním na malé přístrojové desce rozsvítila signální světla, nevšímal si jich však. Zelené světlo automatického pilota vyzařovala klid a bezpečnost.

Letěl na sever, stále se zvyšující rychlostí. Přibývalo hor, krajina byla čím dál drsnější. Pak se ukázalo moře. Šedá poušť. Vyšlo slunce, ale hned se skrylo za mraky. Mark stiskl rty: „Dnešní den by měl být jiný… Když jsem se před deseti lety rozhodl, že budu sociologem, představoval jsem si dny po získání diplomu jako proud nekonečné zlaté řeky. Jako jednolitou, mohutnou, nepřerušenou zlatou řeku: jako sérii slavnostních dní. Gratulace, uznání, štěstí.“ Pravda, uznání bylo, byly i gratulace. Zasloužil si to. Ve svém ročníku byl premiantem. Jeho diplomová práce o společenských projevech klaustrofobie, vyvíjející se v uzavřených skupinách, dostala zvláštní odměnu. Příští měsíc bude uveřejněna v odborném časopise. Světová televize s ním natočila padesátiminutovou reportáž. A jako primus svého ročníku si mohl sám vybrat vědecký ústav, kde by chtěl v budoucnu pokračovat ve výzkumu.

Vybral si Thorlund. Už dávno mu bylo jasné, že bude-li se moci sám rozhodnout, přijde v úvahu jedině Thorlund. Včera ten den konečně nadešel a dnes je na cestě k Thorlundu. V dálce se vynořily hřebeny hor. Mark se probral ze svých myšlenek. Zmáčkl knoflík vysílačky a promluvil do mikrofonu:

„LT – 368 volá prvního v Thorlundu. LT – 368 volá Thorlund 1.“

„Thorlund 1 se hlásí.“

„LT – 368 je 12 000 metrů nad Thorlundem, 60 stupňů jihovýchodně, výška čtyři tisíce. Žádám o povolení k přistání.“

„Thorlund 1 dává souhlas k přistáni; 16. pole. Opakuji, 16. pole. Přílet od 60. stupně jihovýchodně, výška čtyři tisíce.“

„LT – 368 rozumí.“

Ústav tvořila skupina skromných baráků, ukrytých mezi staletými stromy. Stál takřka na vrcholu hory Thor. Serpentina se v dlouhých zákrutech točila po stráních hory, místy se ztrácejíc v menších výmolech úžlabin.

Hlavní budovou byl moderní skleněný, ale malý palác. Ředitelova pracovna se nacházela v posledním poschodí.

Gallo Pratt stiskl knoflík označený symbolem informátor. S uspokojením zjistil, že požadovaná údajová karta již došla; vypadla ze stroje na malý podnos. Zvedl ji. Na jeho mírně prošedivělých vlasech se zaleskl oknem prozařující pruh světla.

MARK BELLOR

Narozen 14.11. 2505 v Balatonpoll

Číslo totožnosti EU – SI 63406588

„Moc toho není,“ zabručel ředitel. Vstal a přistoupil k oknu. Slunce se skrylo kdesi za mraky; mezi stromy prosvítalo stříbřité, šedé světlo.

Ozval se videotelefon; jeho příjemné zvonění působilo svěže v místnosti přecpané začernalými regály. Pratt stiskl tlačítko pro hovor:

„Prosím, Pratt.“

„Došlo hlášeni, pane řediteli.“

„Mluvte.“

„Nový spolupracovník Mark Bellor přistál na letišti Thorlund. je na cestě k Ústavu.“

„Rozumím, děkuji.“

V Ústavu ho přijali mile. Trochu se podivil, když uviděl ředitele Galia Pratta; mírně prošedivělý muž středních let mu přišel vstříc na nádvoří. Energicky stiskl Markovo rameno, když vystupoval z vozu.

„Vítám vás… Je zbytečné se představovat, mnoho o vás víme… Viděl jsem vás včera ve zpravodajství Světové TV.“

„Pane řediteli, mám upřímnou radost, že se mi podařilo dostat se právě do vašeho Ústavu.“

„Ale, ne! Nač ta skromnost. Kdo už v tak mladém věku zdomácněl v naší obtížné vědě, a k tomu ještě v tomto oboru, není na tom špatně s vytříbeným rozumem… Přijďte do mé kanceláře, pohovoříme si. Později vám představím vaše kolegy.“

Nahoře, v pracovně se začernalými regály, se posadili do pohodlných křesel.

„Tak mi povězte, proč jste si vlastně vybral Thorlund,“ zeptal se Pratt. Mark mluvil o svých dřívějších studiích, o sociologických tématech, která ho zajímala. Pak se zmínil o tom, jak se mu dostaly do ruky materiály pracovníků thorlundského Institutu o společensko-psychických změnách probíhajících mezi lidmi žijícími v uzavřených skupinách.

„Už tehdy jsem se rozhodl věnovat se tomuto výzkumu,“ řekl Mark, sice trochu sebevědomě, nicméně upřímně. Pak s úsměvem pokračoval: „Začal jsem se zajímat o Thorlund. Na univerzitě jsem našel materiál, z něhož jsem se dověděl, že se zde zabýváte sociologicko-psychologickým výzkumem kosmonautů a lidí žijících na vzdálených kosmických výzkumných stanicích a zkoumáte s tím související problémy.“

„Přesněji řečeno,“ přerušil ho Pratt, „předmětem našeho bádání jsou jednak účastníci velmi dlouhých kosmických letů, jednak posádky opěrných bodů na okraji sluneční soustavy, na kosmických stanicích a družicích. Tito lidé jsou vystaveni zvláštnímu psychickému tlaku, který časem značně ovlivňuje i jejich vztah k práci, k soukromému životu atakdále.… Nemluvě ani o tvořících se formách, řekněme miniaturních společenských skupinách, o jejich chování, zvycích, zábranách atakdále. Tím se zde v Thorlundu zabýváme.“

„A… zmiňovali jste se také o zločincích…“

„No ano,“ Pratt podrážděně mávl rukou. „Ti, kteří byli odsouzeni ke společenské izolaci Nejvyšším soudem Světové Rady, jsou umístěni v jedné dobře střežené budově. Není jich mnoho, jenom několik tuctů. Dva naši spolupracovnici se zabývají pouze jimi. Tuto sekci nazýváme »převýchovným oddělením«.“

„Převychováváte je?“

„Když se to povede, jsou to obvykle takové osoby, které Nejvyšší soud odsoudil pro nějaký těžký delikt. Dostali se sem po velmi důkladné analýze podvědomí, i když nejsme vysloveně psychiatrickým zařízením. Považuji je za nezachranitelné, a obvykle také právem. Od té doby, co jsem zde ředitelem – a tomu bude pomalu dvacet let – se ani jeden z nich nezařadil do společnosti. Ale abych se vrátil k poměrům ve vesmíru,“ pokračoval se shovívavým úsměvem, „což vás asi nejvíce zajímá, mohu vás ujistit, že máme na tomto poli hezké výsledky. První týdny nedostanete žádné úkoly. Seznamte se s naším mikrofilmovým archívem, s kolegy a s Ústavem samotným. Pak vám společně vybereme takový materiál, který by vás nejvíce zajímal. Přeji vám, abyste se u nás cítil co nejlépe.“

V jedné budově Ústavu našel Mark správce Erniho. Byl to žoviální černý starý pán s prošedivělými vlasy a úspornými pohyby. Pracovní plášť skrýval šlachovité tělo. Činil se v dílničce; stál v pilinách mezi voňavými prkny.

„Vy jste ten nový mladík, viďte?“ usmál se, utřel si uprášenou ruku a podal ji Markovi. „Dobrý den, jsem Erni, správce Ústavu.“

Mark se nedivil, že stařík již o něm ví. Zde, v tomto bobem zapomenutém malém kolektivu, je zřejmě obvyklé, že přichází-li sem nový vědec, je to dlouho očekávaná událost. Vědec? Zamyslel se nad tím a pousmál se –… Je mi přece teprve čtyřiadvacet…

„Tvoje tvář je mi povědomá,“ pokračoval stařík, který Markovi zcela samozřejmě tykal. Shodil plášť a vzal si klíče.

„Určitě jsme se ještě nesetkali,“ odpověděl Mark. Vdechl pryskyřicí vonící vzduch a rozhlédl se v malé dílně.

„Hobby?“

„Ano, je to moje vášeň,“ odpověděl Erni. „Šachové soupravy, ozdobné dózy a podobně.“

Došli do správcovy kanceláře v přízemí zadního traktu hlavní budovy. Erni vyhledal kartotéční list a prohlédl si ho.

„Aha, teď už vím, proč jsi mi tak povědomý… jmenuješ se Bellor, vid?“

„Ano, jsem Mark Bellor.“

„Nebyl tvůj otec někdy v Nairobi?“

„Ale ano. Myslím, že tam chodil do základní školy. Už je to asi čtyřicet let.“

„Dvaačtyřicet, synku, dvaačtyřicet,“ opravil ho Erni hlasem, který nestrpěl odmluvy, a zasmál se. „Chodili jsme tam se starouškem Bellorem osm let! Naše škola byla ve východní čtvrti.“

„Je to možné,“ pousmál se i Mark, „i jiní mi už říkali, že jsme si byli s otcem velmi podobní.“

„Že jste si byli…?“ Stařík se rozmáchl, ale jeho zdvižená ruka jako by zůstala viset ve vzduchu.

„Už je to deset let, co zemřel,“ řekl Mark tiše. Starý muž se odvrátil a díval se z okna. Rozhostilo se ticho. Mladík pokračoval: „Byl programátorem základny pro pěstování řas. Bydleli jsme v Centro-Euru, já jsem se narodil v Balatonpoli.“

Emi se posadil na židli, opět se zahleděl na mladíka a vzdychl.

„Tak to je…, i když, pokud se dobře pamatuji, byl o dva roky mladší než já. Když jsem tě uviděl, byla mi tvoje tvář hned povědomá. Jako bych se na okamžik opět ocitl v Nairobi.“ Zmlkl a jeho černá tvář dostala nahořklý výraz. Pak si opět povzdechl a vrátil se do skutečnosti – ke kartotéčnímu listu, na který napsal Markovo jméno. Vstal a přistoupil k závěsné skříni.

„Vydám ti hygienické prostředky, první soupravu ložního prádla, osobní pomůcky… Pokoj budeš mít v hlavní budově, ve třetím poschodí, bude to číslo 36.“

Muž se probudil. Byl jako v mrákotách, jen stěží uspořádal své myšlenky. Cítil prázdnotu, na nic se nepamatoval. Jako kdyby hluboko v jeho nitru něco chybělo – nevěděl však co. Otevřel oči.

Ležel na zádech na zemi. Vysoko nad ním zářilo oslňující světlo. Bolestivě mu svítilo do očí. Přivřel víčka, obrátil se na bok a pak teprve opět otevřel oči.

Nejdřív uviděl stébla trávy, pak opodál několik keřů. Ostré světlo ozařovalo celou krajinu. Ležel na malém pahorku, nikdo nebyl nablízku. Vzduch byl vlahý, nehybný.

Zdvihl se. Zpočátku se mu točila hlava, zavrávoral, nohy ho nechtěly poslouchat. Jeho ruce nevědomky zajely k hrudi – a zachvátil ho úžas: byl oblečen do bídných, roztrhaných hadrů. Šlapal bos v trávě, vlasy měl slepené bodláčím.

Rozhlédl se.

Kam dohlédl, byl obzor šedý, šedý jako skály. Jen těsně nad jeho hlavou zářilo to světlo, teď cítil i jeho teplo.

Spatřil domy, hnědé stavby. Měl i několik věži a nějakou kopuli… A tam, jako by se pohybovali lidé na polích. Ano. Lidé a pole. Pracují na polích. Proč má všechno tak divnou barvu? Co mu to hučí v hlavě?

Pomalu, nejistými kroky se šoural ke stavením.

Večer prvního dne se Mark brzo uchýlil do svého pokoje. Večeřel v jídelně, kde se seznámil s dvěma budoucími kolegy – s doktorem Borlattim a Menteresem, známým autorem několika sociologických článků o klaustrofobii. Doktor Borlatti byl vysoký, šlachovitý a černovlasý muž, málomluvný, vyvážených pohybů.

Menteres pozdravil Marka s pravou jižanskou bezprostředností, hodně se smál a občas si prsty zajel do kudrnatých vlasů; někdy měl v odborném hovoru výpadky paměti. V takových okamžicích nabyla jeho tvář vážného výrazu, ale podobné přestávky netrvaly déle než několik minut.

Mark si vybalil věci. Pověsil šaty do skříně ve zdi a vykoupal se. Později zhasl světla a dlouho stál u okna a naslouchal hučivému poryvu větrem rozkývaných smrků za domem.

Muž sešel z pahorku.

Když ho děti u prvního domku uviděly přicházet, rozutekly se. Jedna z žen klečela na zemi a oškrabávala zakrvavenou beraní kůži. Měla na sobě šedé plátěné potrhané šaty, nepěstěné vlasy jí visely do tváře. Dva muži osekávali sekerou kládu, odřezky létaly kolem. Náhle se narovnali. Tváře měli zarostlé, plnovous sahal jednomu z nich až na prsa. Na jejich polonahých tělech vystupovaly pletence svalů.

Muž se u nich zastavil a díval se na ně. Dělníci spustili sekery a také na něj zírali. Jen děti křičely:

„Cizinec! Cizinec!“

Muž chtěl něco říci; z hrdla se mu však nevydral ani hlásek.

Vousatý chlapík přistoupil blíž.

„Pojď k nám, cizinče. Nemáš žizeň…? Trochu studené vody by bodlo, ne? Laro!“

Žena vstala, vešla do roubeného domu s doškovou střechou. Škvírami prkny pobitých oken se valil dým. Žena přinesla kamenný hrnek s vodou. Byla studená a chutnala dobře. Muž ji vypil až do dna.

„Já,“ začal, „já… přicházím odtamtud…“

„Víme,“ řekl mladší muž, „pojď, doprovodím tě do Města.“ Položil sekeru, řekl tiše něco svému druhovi a muži pokývl. Odešli směrem k blízkým věžím.

Mark trávil svá dopoledne obvykle v kabinetu u mikrofilmů. Ústav měl zvláštní službu pro sledování tisku prostřednictvím pozemské Akademie, a tak dostávali veškerý sociologicko-psychologický materiál ofotografovaný na mikrofilmech. Po obědě šel, s očima bolavýma od sledování čtecího stroje, na procházku. Počasí bylo mírné. V těchto dnech jako by v Thorlundu ustal i častý severovýchodní vítr.

Markovi chyběl pohyb, a proto se každé odpoledne oblékl do sportovního a naběhal několik okruhů v blízkém lese. Tento denní program se mu stal pomalu zvykem. Ráno pak svěží zasedl do filmového kabinetu, pěsti si přitlačil ke spánkům – to byl jeho zlozvyk od dětských let – a do oběda četl.

S ostatními se setkával zřídkakdy. Pratta sotva viděl a i druzi raději pracovali ve svých kancelářích. Jednou za svítání ho náhle probudil hluk. Vraty právě projížděl obrovský elektromobil. Markovi bylo nápadné, že dvůr tonul ve tmě. Ve světle reflektorů vozu Mark poznal Borlattiho – řídil práci několika dělníků. Z uzavřeného ložního prostoru vozu vyložili tři podlouhlé bedny, pak vůz odjel. Opět nastalo ticho a dvůr zahalila tma.

Někdy hovořil s Ernim. Staříkova černá tvář se rozjasnila, když k němu Mark občas nahlédl. Jako by se mu na několik minut vrátilo mládí. V pryskyřicí vonicí dílně Erni opracovával dřevo.

Jednou – bylo to v neděli a nepracovalo se – hrál Mark s Borlattim a Rakitou, podsaditým, černovlasým, šikmookým mužem, badminton na trávníku za budovou. Před polednem se objevil Pratt a Borlattiho odvolal. Ředitel vypadal nazlobeně. Později Mark z okna jídelny uviděl podobný elektromobil jako tehdy v noci. Vůz právě vyjížděl z Ústavu.

Ale stále ještě o ničem neuvažoval. Odpoledne se však událo něco, co ho přimělo k přemýšleni.

Prošel právě kolem oplocené zadní budovy. Byl na cestě do lesa, aby si tam jako obvykle odběhal své každodenní okruhy. Vzhlédl do oken šedé betonové budovy.

Vysoký, nepřekonatelný drátěný plot, na každém rohu pozorovací kamery. Na oknech mříže. Nikde není nikoho vidět, ani jedinou tvář. V blízkosti domu se táhla ještě betonová zeď, takže se jen těžko dalo zjistit, co se na dvoře děje. Bylo ticho, dobře střežená vrata se otvírala jen zřídka, a když, tak jen večer anebo v noci. Z hlavní budovy tam vedla krytá chodba, k jejímž dvířkám měl Borlatti magnetický klič. „Lidé tam zavřeni jsou, možno říci, nezachranitelní…,“ řekl Pratt. – Nezachranitelní? –

Ještě neprošel kolem rohu plotu – za domem začínal smrkový les – a zdálo se mu, že slyší křik. Zarazil se, otočil. Nikoho neviděl.

Opět někdo vykřikl. Byl to mužský hlas. „Zpátky…!“ řval. Hlas se ozýval od zavřené budovy. „Zpátky… Pusťte mě zpátky!“

Mark chvilku počkal, ale volání se už neopakovalo. Pokrčil rameny; že by se mu to Jen zdálo? Nikdy neměl problémy s nervy. Na okraji lesa se zastavil a ohlédl se. Budovy Ústavu stály tiché, nic se tam nepohnulo. Bylo ticho, jen v lese štěbetali ptáci.

Po dvou dnech učinil zajímavý objev.

Ten den vyběhl na silnici vedoucí k Městu. Naplánoval si, že po kilometrovém běhu odbočí ze silnice doleva, oběhne vršek, a tak se vrátí k Ústavu. V lese už dobíhal k vršku, když narazil na drátěný plot. Za plotem se zalesklo cosi kovového. Mark rozpoznal kabel o průměru asi třiceti centimetrů, ležící v betonovém korytě; podobný byl i v blízkosti jejich domu v Balatonpole, kde prožíval dětství. Směřoval ke břehu velkého jezera, k obrovské rekreační zástavbě. Takovými univerzálními kabely vedli energii z elektráren do padesátitisícového města, navštěvovaného mnoha tisíci turisty. Mark se zamyšleně zastavil u plotu. K čemu je zde tak silný kabel, byla jeho první myšlenka. Jakou spotřebu energie může mít těch několik budov? Nejsou tam ani výzkumné laboratoře, ani elektrická zařízení s velkou spotřebou energie… anebo snad přece?

Ještě tam delší dobu postál, pak se otočil a rozběhl se zpět po silnici.

Erni povytáhl obočí až do poloviny čela. Položil propisovačku a chvilku zíral na kartotéční list, který právě vyplňoval. Promluvil až po chvíli.

„Říkáš univerzální kabel…? Velký kabel?“

Mark si přitáhl židli ke stolu. Stařík se na něj podíval, pak se v rozpacích otočil k oknu.

„Strejdo Erni, určitě se nemýlím. Je tam v lese a vede sem do Ústavu. Určitě vede sem, v okolí široko daleko jiná budova není. Ty bys o tom měl vědět…“

Stařík nejprve pokrčil nule zahleděl před sebe. k mladému muži a řekl:

„Nestarej se, Marku, o takové věci. Zabývej se sociologii, to je tvůj obor. Ten jsi studoval, kvůli němu jsi také sem přišel, abys pokračoval ve vědecké práci. Tak pracuj. V kabinetu mikrofilmů je spousta zajímavého, materiálu.“

Mark vstal. Zahleděl se na staříka, pak zamířil ke dveřím. Teprve potom se ozval:

„V pořádku, Erni.“

Příští týden si ho dal zavolat Pratt.

„Nuže, mladý kolego? Už jste se rozhodl?“ zeptal se. Na jeho pohledu však bylo znát, že je myšlenkami docela jinde.

„Kdyby to šlo, rád bych požádal ještě o tlachu času,“– řekl Mark, „v kabinetu mikrofilmů jsem našel tolik zajímavého materiálu… Mám na mysli větší práci o účinku klaustrofobie na vývoj menších civilizací… Sebeprožívání společenstev menších ostrovů, uzavřených údolí, vývoj nepřátelství vůči vnějšímu světu a podobně…“

„To není špatné, opravdu ne,“ pokyvoval hlavou ředitel, „jen pokračujte ve svém bádání tímto směrem. Vlastně se na to můžeme dívat tak, že jste svou práci už začal.“

Ten den pracoval Mark i odpoledne, filmový kabinet opustil až večer. Videotelefonem zavolal svou matku, popovídali si.

V noci dobře spal.

Ale druhý den…

Odpoledne vyběhl do lesa. Trochu dál od jeho obvyklé trasy se tyčil pahorek, kde ještě nikdy nebyl. Cítil se tak silný, že se rozhodl na jeden ráz vyběhnout na jeho vrchol. Terén byl obtížnější, než si myslel. Vyčnívající skály, staré vyvrácené stromy mu stály v cestě. Ani cesta, ani stezka sem nevedly. Udýchaný dorazil na vrchol a rozhlédl se.

V dálce se hory ztrácely v mlžném oparu. Slunce se toulalo někde za mraky. Chladný vítr ho šlehal do obličeje. Vrchol byl holý, posetý roztroušenými keři a skalami obrostlými mechem.

Zpozorněl. Co je to za hukot?

Nejdříve si myslel, že fičí vítr, zjistil však, že zvuk přichází pouze z jedné strany. Tím směrem byl jen vysoký porost, několik stromů a malý háj vzdorovaly dujícímu větru. Popošel tím směrem – zvuk zesílil… a narazil na drátěný plot.

Mark se dopálil. Z téhož drátu, který chránil kabel, byl vyroben i plot obklopující uzavřenou část Ústavu. Znovu to zavánělo tajemstvím. Proč mu zase stojí v cestě? Nikdo ho neviděl, nikdo ho nemohl vidět. Vstoupil mezi keře a přelezl drátěnou překážku.

Uprostřed malé mýtiny uviděl betonovou obrubu o průměru čtyři pět metrů. Přišel blíž – hluk již přehlušil každý jiný zvuk.

Betonová obruba byla pokryta železnou mříží. Když se Mark naklonil nad otvor, ucítil proudící vlažný vzduch, vlasy mu rozčechral vítr způsobený silným vzduchovým čerpadlem.

Mladý vousatý muž vedl cizince na Hlavní náměstí.

Na zemi na rozprostřených rohožích prodávaly ženy své zboží: ovčí mléko v hliněných nádobách, tvaroh, vyřezávané lžíce, kůže, nože, chleba. Jezdci v kožených kabátcích s luky na zádech cválali přes náměstí. Byla tu spousta lidí – muži s rozčepýřenými plnovousy, v soukených šatech, holemi popoháněli ovce. Ženy byly bosé, v roztrhaných šatech; měly šlachovité nohy a mozolnaté ruce. A těch dětí! Ty menší byly docela nahé. Honily se mezi dospělými a výskaly, až uši zaléhaly.

„Tam to je palác Knížete,“ ukázal mužův průvodce na dřevěný dům na kraji náměstí. Byl o něco větší než ostatní, tyčila se nad ním i dřevěná věž. U jeho brány stáli na stráži dva ozbrojení muži v kožených kabátcích. Na dohled měli dvůr: Sluhové skládali pytle.

„Tam zase bydlí Velekněz,“ ukazoval vousáč na druhý konec náměstí. Cizinec se tam podíval. I tam vynikala mezi ostatními široká dřevěná budova a vedle ní stálo prostorné stavení s věží.

„Budova s věží je kostel Svatého Kruhu. Vidíš na špicí věže ten znak? Když potkáš ilandáka, nezapomeň se na prsou poznamenat znakem Svatého kruhu, jinak na tebe hned zavolají biřice a budeš zmrskán.“

Svlékl si roztrhanou košili a ukázal na žlutofialové podlitiny, které mu hyzdily záda.

„Vidíš, před dvěma dny jsem také dostal. Dal mě zmrskat dozorce na Polích, protože mi upadl pytel se zelím.“

Nevšiml si cizincova zděšeného pohledu. Znovu si navlékl košili, zastrkal ji za kožený pás a zeptal se jakoby mimochodem:

„U koho chceš sloužit, u Knížete, nebo u Velekněze?“

„U nikoho,“ odpověděl cizinec. V hlavě opět cítil to divné brnění, bolestivou mučivou prázdnotu. Něco pominulo, zlomilo se, ztratilo. Něco, co by přesto mělo existovat. Zde, v něm by to mělo být…

„Musíš si vybrat,“ řekl jeho průvodce. „Nevypadáš na pápěru…“

„Koneckonců i na Polích chybí několik pracovitých rukou. U Knížete platí denně tři groše, dostaneš oběd a někdy ti dají i večeři. Pravda, dají ti jen kaši, kousek chleba, ale i to je něco. U Velekněze platí stejně, ale oběd je lepší. Tam se ale musíš ráno i večer modlit.“

„Modlit se?“ Cizinec se zamyslel. Někde už to slovo slyšel. Kde? Je to tak známé slovo. Kdy…?

„A když nepůjdu pracovat ani k jednomu?“ nadhodil.

„To nejde,“ zavrtěl hlavou jeho průvodce. „U Knížete dostaneš kožený opasek s jeho emblémem. Kněží zase dávají svým služebníkům znak Svatého kruhu. Kdyby tě biřici uviděli někde bez znaku, už tě vezou do vězení.“

„Do vězení?“ Cizinec se otočil. Zahleděl se zpátky k vršku, odkud přišli. Muž si všiml jeho pohledu;

„Tam se vrátit nemůžeš… Nikdo se tam už nevrátí…“

„Ale kam, kam se nevrátí?“ zeptal se cizinec a uchopil vousáče za ruku. „Řekni mi, odkud jsem přišel?“ Jeho druh jen zavrtěl hlavou.

„Nevím. Nikdo to neví. Čas od času přicházejí z vršku cizinci. Přicházejí v noci, když žhavá Koule nesvítí. Nikdo neví, jak se sem dostali. Ani oni sami se na nic nepamatují…“

Na nic se nepamatují… Stáli sami uprostřed davu. Pak vousáč položil cizinci ruku na rameno.

„Pojď, odvedu tě ke Knížeti.“

Několik dni vrtal Markovi problém hlavou a pak se rozhodl, že o tom řekne Ernimu. Při večeři se často setkávali v jídelně s Menteresem. Jednou už málem tomu sympatickému snědému kolegovi pověděl o svých pochybnostech, ale pak si to náhle rozmyslel. Cítil, že se tu skrývá nějaké tajemství. A jestliže je to tajemství, pak jsou zajisté i tací, kteří mají zájem na tom, aby to také tajemstvím zůstalo.

Ústav nepotřebuje tolik energie, uvažoval, čili její velká část někam mizí. Někde ji spotřebují. Ale kde? Kabel jsem překontroloval, sledoval jsem ho až sem k Ústavu, k malému betonovému prostranství u budovy číslo dvě. Ta je zavřená. Tam je rozdělovač. Odtamtud zřejmě vede tenčí kabel, který zásobuje všechny budovy. Ale kam se poděje zbytek energie? A pak ten větrák, anebo co to vlastně je! Nasává a také vyfukuje vzduch…? Pak ale musí být někde jinde jiná roura, kterou nasává čerstvý vzduch. A odkud vytlačuje spotřebovaný vzduch, a kdo ho tam spotřeboval…?

A co volal ten hlas z té uzavřené budovy? „Pusťte mě zpátky!“… Kam ale?

Přemítal a uvažoval, i když dopoledne se mu podařilo zabrat se do práce tak, že zapomněl na všechno ostatní. Jako posedlý si pořizoval poznámky a výpisky. Téma bylo vděčné, takže mohl už předem vybírat, aby se neutopil v přívalu dat. Mapy Oceánie a Atlantského oceánu, fotokopie starých knih o ostrovech, národopisné popisy horských vesnic v Himálajích; eskymácká a laponská osídlení, která byla každoročně krutými zimami na osm až devět měsíců odříznutá od světa. Jak tam lidé žili a smýšleli? Je možné objevit v psychice dnešních lidí ještě nějaké prvky tehdejšího světa? Jaké byly důsledky částečné izolace a celý život trvajícího uzavření, jaký měly vliv v individuálních případech a v životě větších skupin? Jaké zajímavé mýty a legendy se rodily o dalekém Velkém Světě, pokud vůbec něco věděli o jeho existenci? Spousta velmi napínavých otázek!

Uplynul další týden, když se při svém odpoledním běhu opět, přiblížil k tomu holému kopci. Něco ho tam hnalo, vábilo. Vyšplhal se nahoru a v houštině vyhledal větrací otvor. Tentokrát musel hledat, protože neslyšel zvuky provozu. Zdálo se, že zařízení není právě v chodu. Nad zamřížovaným otvorem se nepohnulo ani stéblo trávy, jen vánek z vrcholku hýbal větvemi keřů.

Prohlédl si mříž. Uprostřed spatřil otvor o průměru jednoho metru, jenž se dal odkrýt. Mohlo se to podařit jen tomu, kdo zasunul patřičný magnetický klíč do velkého antikorozního zámku. Bylo to nutné zřejmě kvůli údržbě. Mark se na každý pád doplazil do středu mříže, dobře si prohlédl zámek, pak se podíval na hodinky. Zapamatoval si dobu, kdy zařízení nepracovalo.

Konečně to jednou večer už déle nevydržel. Šel na dvůr. Viděl, že se v Erniho kanceláři svítí. Zaklepal a vstoupil.

Erni seděl v křesle. Z ampliónu na stěně se ozývala hudba divokého rytmu; hluboké bubny divoce vířily, mužské hlasy zpívaly monotónní, opakující se, ale přesto dráždivou melodii… Mark se zarazil na prahu. Erni seděl s přivřenýma očima v křesle, jeho ruce se pohybovaly v taktu hudby na opěradle křesla. Dlouhé prsty bubnovaly v rytmu neviditelného bubeníka. Ani neslyšel, že se dveře otevřely.

Divoké tempo hudby se přetrhlo, do melodie se vmísil ženský hlas, téměř plačtivě, ve vysokých tóninách. Pak opět zaduněl sbor mužských hlasů…

Erni vyskočil.

„To jsi ty?“ ptal se v rozpacích. Mark viděl, jak se na staříkově čele perlily krůpěje potu. Erni přistoupil ke zdi a přístroj vypnul.

„Africká hudba,“ vysvětloval smutně. „Rád ji poslouchám.“ Mark se tiše posadil do druhého křesla. Erni se napil vody, podíval se na mladíka a posadil se opět na své místo.

„Tak co je, Marku?“

Mark cítil, věděl, že mu už nic nebrání v tom, aby se svěřil se svými pochybnostmi. Erniho pohled, jeho krásné černé oči na něj povzbudivě hleděly.

„Nu, chlapče, co se děje…? Scházejí ti děvčata? Nu ovšem, tady jich právě moc není, ale s tím jsi musel počítat, když ses sem…“

„O to nejde, Erni! Přišel jsem na něco… Na nějaké tajemství.“

Potom mu všechno vyprávěl.

Na staříkově tváři se napnula kůže, jak ho pozorně poslouchal. Ani se nepohnul. Připomínal sošku z mahagonového dřeva, vyřezanou jeho předky. Nehybná tvář, bez úsměvu, kůže napnutá jako maska.

Nepřerušoval ho. Když Mark skončil, rozhostilo se v kanceláři ticho. Pak Erni vstal a přistoupil k jednomu regálu. Sundal malý pořadač.

„Víš, co tady mám? Jsou to účty za energii pro Ústav za deset let; starší jsme skartovali. Vychází najevo, že naše spotřeba se ročně pohybuje kolem 1 600 velkojednotek. I když tu nespotřebujeme víc než 200 až 250 jednotek za rok!“

„Ty jsi to věděl?“

„Už dávno!“ Erni odnesl pořadač na stůl a položil na něj obě ruce, jako by chtěl tento důkaz chránit. „Vím však i něco jiného. Víc než ty. Vím, že často v noci přistávají nákladní helikoptéry z Evropy. Přímo odtamtud. Víš, co vykládají na nádvoří uzavřené budovy? Jednou nebo dvakrát se mi to podařilo zahlédnout, přestože to borlattiovci velmi hlídali…“

„Copak vykládali?“

„Kukuřici, řepu, brambory, zvířecí kůže, ovoce, králíky a také slepice… Účty o tom všem se mi nikdy nedostaly do ruky. Zřejmě se to zaplatilo tam, odkud bylo zboží dodáno.“

Mark se podíval Ernimu do očí.

„Zdá se mi, že nejsem s tím tajemstvím sám.“

„I já jsem to pozoroval,“ přikývl Erni. „Ovšem mně to trvalo několik let, já jsem se tu nikdy tak důkladně nepoohlédl jako ty. Všiml jsem si jen toho, co mi náhodou padlo do očí. Přišel jsem na všechno po troškách. Viděl jsem větrací šachtu i univerzální kabel. Účty za energii mi otevřely oči. Účty platí samozřejmě vláda, orgány, které udržují i Ústav. Dostáváme ovšem kopie účtů… Nu, ale k tomu ty zásilky potravin! Kdo to může potřebovat? Ústav je přece zapojen do thorlundské dálkové gastronomické sítě; Ústav nikdy nemusí kupovat potraviny.“

Mark vstal a přecházel místnosti. Venku již byla noc.

„Jdi si odpočinout,“ navrhoval Erni.

„Teď bych neusnul,“ mávl rukou chlapec. Pak se obrátil k Ernimu a s dlaní na klice dodal: „Erni, mělo by se zjistit, co za tím vězí.“

Začal pozorovat Borlattiho. Vyzáblý černovlasý učenec byl málomluvný. S Markem vůbec neztratil slovo. Zato kulaťoučký sociolog Ontar si často přisedl v jídelně k Markovu stolu, aby s ním promluvil. Mluvil vždy o odborných věcech. Jeho témata se zdála dost nudná, a proto se Mark snažil jeho společnosti vyhnout. Ředitel Pratt už ho víckrát zavolat nedal.

Mladík často stál u okna svého pokoje a pozoroval uzavřenou budovu. K Ernimu docházel jenom večer, a to jen zřídka. V takových případech zavřeli dveře a hovořili o Tajemství. Čím dále tím více se v myšlenkách zabývali tou záhadnou záležitostí. Často uvažovali i o těch nejnepravděpodobnějších možnostech, ale pak je zase zavrhli.

Jednou v noci Mark zahlédl velkou dopravní helikoptéru, ale až tehdy, kdy přelétala nad střechami Ústavu. Ale nepřistála, nebo už ji vyložili a vrací se právě tam, odkud přiletěla…

Několikrát uvažoval o tom, že vyhledá ředitele a rovnou se ho zeptá, co to všechno má znamenat. Neudělal to, a to z několika důvodů. Hlavně proto, že o tom všichni mlčeli, přestože určitě i ostatní zpozorovali přibývající tajemné zásilky, hlavně v noci. A když mlčeli, mohlo to mít jediný důvod: Báli se. A pokud se báli, pak tu muselo být něco, co tento strach vyvolalo. Mark by býval považoval za hloupost vrhnout se hlavou proti zdi. Dokud se nedoví, kdo a čí zájmy za tím vším stojí, nemělo by smysl jít proti tomu. S neznámými a neviditelnými nepřáteli nemůže zápasit.

Kromě toho si ještě stále neuměl vysvětlit to, co viděl. Ústav může mít něco společného s velkou spotřebou energie, to je fakt, kabel přece vede sem a Ústavu také účtují spotřebu.

Není však Jisté, že větrací šachta tam nahoře na kopci má nějakou spojitost s Ústavem. I když… chrání ji stejný drátěný plot jako univerzální kabel.

Mnohokrát to s Ernim probrali. Stařík se časem zbavil staré opatrnosti, Marka dál nekrátil a i on sám stále častěji a rád hovořil o „tajemství“; rostlo v něm nadšení. Nakonec už se nezdržel a vyslovil to, o čem Mark už dlouho přemýšlel.

„Chlapče, dál už čekat nebudeme. Musíme se dovědět, co se tu děje. Něco tu zavání, to je jisté.“

„Můžeme se vydat po jediné stopě,“ odpověděl Mark, „nikoliv po kabelu či po dodávkách potravin, nýbrž po větrací šachtě…“

„Po větrací šachtě?“

„Ano, kabel vede do uzavřené budovy. Tam se těžko dostaneme, ale i kdyby se to podařilo, lehce by nás poznali a byl by malér… Proč jsme tam přišli, kdo nás poslal a tak dále… A je jisté, že by nás oba odtud vyhodili. Noční zásilky nejsou pravidelné, a abychom je vypátrali, museli bychom vniknout do uzavřené budovy, a ani tehdy bychom se nedověděli víc, než už víme: že takové zásilky docházejí a že je přejímá Barletti. Větrací šachta – to je naše příležitost.“

„Co chceš dělat?“ ptal se Erni s vyschlým hrdlem.

„Sestoupím,“ odpověděl Mark prostě. „S tvou pomocí, Erni, se spouštím do větrací šachty.“

Nad hlavními budovami letělo hejno vran. Nad knížecím palácem opsalo kruh, obrátilo se, obletělo kostelní věž Svatého kruhu a pak odletělo směrem k Polím.

Skupina biřiců na koních jela ke knížecímu paláci. Jeden z biřiců vedl na dlouhém řemeni muže v roztrhané košili a svázanýma rukama. Muž svůj vzpurný pohled k zemi nesklopil; bujné kaštanové vlasy mu visely do čela, z levé ruky mu crčela krev.

Člověk, který to vše sledoval, otočil nyní knoflíkem, a na obrazovce se záběr přiblížil. Na lesklé skleněné desce byla za okamžik vidět už jen vězňova tvář.

Muž zapnul fixátor obrazu. Útrapami zkřivená vězňova tvář znehybněla. Pak muž sedící u manipulačního stolu promluvil do mikrofonu: „Alfa volá Gamu. Alfa volá Gamu.“

„Gama se hlásí,“ ozvalo se z ampliónu.

„Zapojte pozorovatele; ať se soustředí na Hlavní náměstí. Fixátorem posílám snímek. Prosím identifikujte ho v co nejkratší době.“

„Rozuměl jsem.“

Muž, který tehdy sešel z kopce a na nic se nepamatoval, byl už týden knížecím sluhou. Pojmenovali ho Lamurro, nikdo neví proč. Bylo zvykem, že noví příchozí dostali jméno.

Vousatého muže od té doby neviděl. Někdy se mu zdálo, že ho někde zahlédl, ale vždy to byl někdo jiný. Vousy nosila spousta lidi.

Jeho práce nebyla těžká. Ráno šel s dvěma dřevěnými vědry pro vodu ke studni poblíž Paláce. Několikrát se s vědry otočil, nejdříve nanosil vodu do stáje a pak do kuchyně, kde vařili pro knížete a pro celý dvůr. Potom si mohl odpočinout anebo zevlovat na náměstí; do odpoledne ho nikdo nehledal. K večeru dostal dobré jídlo, pak opět nosil vodu k večernímu napájení a k mytí nádobí. Někdy také pomáhal těm, kdo se starali o koně, vynášet ze stájí hnůj.

Večer, než ulehl do stohu sena blízko stáje, si popovídal s někým ze svých druhů – také sluhů. Byli to hrubí, neotesaní, zarostlí kumpáni, které kromě děvčat pracujících v kuchyni nic jiného nezajímalo.

Zahrabal se do sena, i když nebyla žádná zima, a usnul. Jednou se mu zdálo o hvězdách – probudil se, dlouho se díval na tmavou noční oblohu a přemýšlel, proč nejsou vidět hvězdy…

Dolním městě byla nálada napjatá.

Každý viděl biřice a zraněného muže s provazem na krku. Většina mužů byla na Polích; ženy tam donesly zprávu.

„Valentina zatkli!“

Zpráva letěla od domu k domu. Na malých dvorcích se na šňůrách sušily tisíckrát seprané hadry. Z komínů stoupal slabý dým, na rozích na sebe doráželi vyhublí psi. Některé domky byly dlouhé a nízké; v nich bydleli ti nejchudší v malých komůrkách, v dírách bez oken a vzduchu. Zápach ze smetišť se nesl nad laťkovými ploty.

„Valentina zatkli!“

Z výkřiku zaznělo zoufalství a strach. Když to muži uslyšeli, hleděli zachmuřeně před sebe. Mlčeli. Knížecí či veleknězovi udavači byli všudypřítomní. Tak Valentina chytili! Zradili ho, anebo se do spárů biřiců dostal náhodou?

V kovářské čtvrti zmlklo bušení kladiv. Očouzená, zpocená těla odpočívala. Děti obsluhující měchy padly zadýchané na zem.

„Říkají, že nebyl sám.“

„Bránil se.“

„Bránili se.“

„Došlo k boji. I jeden z biřiců zařval.“

„Biřiců je vždycky víc. I teď tomu tak bylo.“

„Valentina zranili; jen tak ho mohli zajmout.“

„Co teď bude…?“

Tato otázka se stále vracela. I večer, když dohasla Ohnivá koule a po zaprášených ulicích zněl jen zlověstný dusot na koních hlídkujících biřiců.

„Gama volá Alfu.“

„Hlásí se Alfa.“ Muž, který se nazýval Alfou, už nebyl nejmladší. Býval často unavený. Teď vzhlédl, jako by uviděl tvář Gamy. Přístroje ale přenášely jen jeho hlas.

„Ustálení obrazu bylo provedeno. Číslo kartotéky: 0826. Jméno dotyčného: Valentin. Je mu 34 let. Patří ke generaci B. Rodinu nemá. Podle informací organizoval v posledních dvou letech odpor proti dvojité moci. Počet jeho aktivních přívrženců není znám.“

„Rozumím. Zajala ho Světová Mocnost?“

„Ano.“

„Děkuji.“

Alfa se vyčerpaně zvrátil do židle.

Ve čtvrtek šel Mark do Thorlundu.

Bylo to malé čisté město. Široké ulice, lidí málo, jen sem tam někdo. Překvapily ho zcela automatizované obchody. Nechtělo se mu věřit, že tak daleko od Europole se již objevily prodejní automaty vybavené bioreceptory, které mohou okamžitě zahájit mnohostrannou činnost, jakmile do obchodu vstoupí zákazník. Naráz osvětli i nejskrytější kouty, nad zbožím rozsvítí jeho označení, zapnou líbeznou hudbu… V oděvních obchodech už u vchodu automaticky vezmou zákazníkovu míru, například objem hrudi, zváží ho a podobně, podle míry ho pomocí barevných šipek nasměrují k automatickým pultům…, kde už na něj čeká hotový oblek.

Mark si nejdříve koupil velmi silnou svítilnu, s kterou se dalo pro její malé rozměry velice dobře zacházet. Pak si koupil v jednom obchodním domě provazový žebřík.

Včera, když šel kolem větrací šachty, byl větrák právě v klidu. Kdo a odkud řídí a usměrňuje jeho provoz…? Mark, schoulený, dlouho sledoval okolí, ale nikdo kolem nešel. Později hodil mezi mříže kámen, ale marně sledoval pád na sekundovém ukazateli svých hodinek, neslyšel žádný dopad. Do takové hloubky by vedla ta šachta…?

Objevil provazové žebříky. Vyráběli je pro horolezce a jeskyňáře. Byly ze silné umělé hmoty a daly se složit neuvěřitelně úsporně. Mark koupil dva sto padesát metrů dlouhé provazové žebříky a k tomu ještě padesátimetrový provaz.

Nastoupil do aerotaxi, naložil svůj baliček a nasměroval stroj k domovu. Přistál na dvoře Ústavu. Ředitel Pratt a Borlatti právě vyšil z uzavřeného domu a přes dvůr mířili k jídelně.

„Á, náš mladý kolega… Jak pokračujete v práci?“

„Jde to,“ odpověděl stroze Mark s balíčkem v rukou. Pak ho napadlo, že toto setkání mu přišlo právě vhod, a ihned toho také využil: „Pane řediteli, měl bych k vám prosbu.“

„Tak do toho.“ Pratt byl zřejmě otcovsky naladěn. Položil Markovi ruku na rameno a vešli spolu do jídelny. Borlatti kráčel zachmuřeně a mlčky po jejich boku. Bylo na něm vidět, že by byl rád přidal do kroku, rád by ředitele předešel, aby se rychle najedl a úprkem se vrátil mezi tajemné zdi…

„Koupil jsem matce dárky,“ vymyslel si Mark, „a také se blíží konec týdne. Rád bych odjel domů, abych jí dárky sám předal.“

„Jen jeďte, jeďte!“ Pratt přátelsky pokynul rukou. „Beztak jste byl celé týdny stále zavrtán do archívu mikrofilmů, slyšel jsem o tom…! Několik dní odpočinku vám přijde vhod! Do pondělka vás nechci vidět, rozumíte, pane Bellore…?“

„Rozumím,“ usmál se mladík. Hlavou mu proběhlo, že Pratt přece jen není takový bručivý medvěd, jak si to o něm zpočátku myslel.

Večer všechno s Ernim prodebatovali.

„Takže odpoledne sestoupím – v době, kdy se obvykle zastavují větráky. Zřejmě jde o několik vysoce výkonných větráků, proto tam mohu sestoupit, až když budou mimo provoz. Doufám, že provazové žebříky vystačí. Nu, a snad i svítilna postačí.“

„Máš náhradní baterie?“ ptal se starostlivě Erni; nečekal ani na odpověď a vyndal malý chlebník, který se dal pověsit na rameno. „Sem si dej náhradní baterie, potravinové tabletky a koncentráty. Nu, a také léky… Musíš se připravit, jako bys sestupoval do hluboké jeskyně. Člověk nikdy neví, co ho tam čeká a jak dlouho tam bude… A co s ochrannou mříží?“

„I na to jsem myslel.“ Mark vytáhl z kapsy malý kovový předmět.

„Je to vysoce výkonný laser. Má bateriový pohon. Tím nejdříve vyříznu v mříži otvor, pak zespodu opět nasadím vyříznutý kus, aby to nikdo nepoznal… Je možné, že ho budu potřebovat i tam dole.“

„Máš pravdu…,“ Erni klidně pozoroval mladíka a oči se mu trochu zamžily. „Víš. Marku, ve svých mladých letech jsem i já snil o velkých expedicích. Neměl jsem však štěstí… Nerad jsem se učil, jenže kosmonautem se mohl stát jen premiant. Jen v kosmu se dalo něco objevit, jen tam… Nikde jinde nebyla neprobádaná pole, tam ale na své objevitele čekaly celé galaxie, planetoidy… Na zemi bylo, Marku, už všechno známé, tak známé, že to hraničilo s nudou. Takže jsem zůstal zde.“

„Nermuť se, Erni.“ Marka to trochu dojalo. „Vidíš, i na Zemi je něco nepoznaného, něco, co je dosud tajemství.“

„Na zemi nebo pod zemí,“ Erni se podrbal na čele a posadil se proti Markovi. „Řekni mi, chlapče, jak dlouho tam chceš zůstat?“

„Podívám se, co se tam děje, a vrátím se,“ odpověděl Mark, „beztak tu v pondělí musím být, abych v Ústavu nevzbudil podezření.“

„Do pondělka máš ještě čtyři dny! Když tam sestoupíš zítra, budeš mít ještě tři dny abys všechno vypátral… Hlavně to tajemství…, to bohatě stačí. Snad je to dost, a až zase vystoupíš nahoru, přijď hned ke mně do kanceláře nebo do pokoje.“

„A když se nevrátím ani do pondělí?“ Markovu otázku přijal Erni s hlubokým povzdechem, byl slyšet jen jeho přerývaný dech.

„Pak… ani nevím, co udělám,“ odpověděl správce.

„Na každý pád bys o tom měl promluvit raději s někým, kdo stojí mimo, prattovce z toho vynech!“ Pro Marka tím rozhovor skončil; zvedl tašku a vzal za kliku. Podle svého zvyku se ještě obrátil, aby prohodil několik slov:

„Dobrou noc, Erni,… zítra se ještě uvidíme.“

Kníže se chystal k večeři.

Předtím se dlouho zdržel v komnatě ve věži, kam kromě něj nikdo nesměl vstoupit. Byl bledý, když sestupoval po vrzajících dřevěných schodech, poté, co pečlivě zamkl jako pěst veliký visací zámek.

V jeho šikmých očích plála zloba. Sluhové přinášející večeři se na jeho podrážděné mávnutí okamžitě vytratili. Vzadu u kuchyně nastalo zděšené ticho jako před bouři.

„Pán se zlobí!“ rozletěla se zpráva po Paláci.

Mara, nejnovější knížecí milenka, seděla také u stolu. Kromě ní byli u dnešní večeře oficiálními hosty dva muži: velitel biřiců Brant a dozorce Terlik.

„Maso!“ vyštěkl Kníže. Jeden ze sluhů se bojácně protáhl dveřmi a položil před něj mísu se zaječí pečení. Kníže si urval několik kusů masa, pak postrčil mísu dále k ostatním. Tmavé, trochu prokvetlé vlasy mu spadaly do čela. Po boku mu zařinčela šavle, kterou nosil ve dne v noci. Na jeho kazajce, ušité z krásného modrého sukna, se leskly barevné knoflíky. Opíral se lokty o stůl a mlaskal.

Naproti němu seděl dozorce. Vlasy měl prořídlé, límec si zimomřivě vyhrnoval nahoru. Byla mu málem zima… V bledé tváří mu svítily vnitřním ohněm zářící oči. Jeho čelo bylo plné ustaraných vrásek; kromě Knížete měl právě on leccos na starosti. Sloužící, sedláky, polnosti, sklizeň obilí, zásobování Paláce, a přitom nesměl spustit z očí ani kněze…

Poručík byl málomluvný, tvrdohlavý muž. Knížeti vděčí za to, že dosáhl tak vysoké hodnosti. Mohl se považovat za třetího muže ve Městě – nepočítaje v to pochopitelně Velekněze a kněze vůbec. A pak ta Mara. Kníže měl vždycky milenky, co jen poručíkova paměť sahá – do doby, kdy do Paláce přišel. Pán se drží dobře. Jak na trůně, tak i jinak. Táhne mu padesátka… nebo snad i víc? Kdo to přesně ví…? Tvář měl jen trochu vrásčitou. Věru není snadné vládnout, musí být stále ve střehu, aby mu Velekněz nesebral půdu pod nohama, nu a pak i ty ženy…

Mara mluvila málo, tím více však pozorovala. U dvora byla pouhé dva měsíce, předtím i ona pracovala na Polích. Jednou se Kníže projížděl na koni po břehu potoka. Mara tam s několika ženami prala prádlo. Dívka si připomínala bídu, kterou již zažila. Udělala by vše, jen aby se do ní nemusela vrátit. Kníže ji oblékl do krásných nových šatů a od té doby nemusela pracovat… Co bude později, na to teď raději nemyslela. Už se naučila ladněji pohybovat, vybraněji hovořit a chovat se ve společnosti. I když, společnosti – při této myšlence našpulila rty – se skládala vždy: z dozorce, z poručíka… Knížecí milenky tráví u dvora sotva rok, pak Kníže uvidí někde novou dívku a stará favoritka musí uvolnit místo. Může jít, kam chce, lépe řečeno, kam může. Většina z nich se dostala opět na Pole, některá si našla zámožnějšího kněze anebo rotmistra od biřiců, jen aby se nemusela vrátit do společného baráku.

Mlčky jedli, dokud se Kníže neozval, ani ostatní si netroufli promluvit. Poručík hleděl způsobně před sebe, přitom mu hlavou prolétlo, zda posadil hlídku do Dolního města, odkud konfidenti hlásili neklid. Nikdo nepromluvil. Čekali, až Kníže sám poruší ticho. Tak se také stalo.

Náhle udeřil pěstí do stolu; kamenný džbán se převrhl. Po prknech se rozlila žitná kořalka.

„Teď si to vyřídíme…! Ať Valentin hnije v žaláři, než mu dám srazit hlavu… Nepokoje tím skončí. Pravda, pane poručíku?“ Poručík horlivě přikyvoval. Dozorce si z koutku úst utřel mastnotu a rozvážně odpověděl:

„Můj kníže, čekání hrálo vždy nepříteli do rukou. Víš, že Velekněz čeká jen na příležitost…“

„Vím!“ odpověděl Kníže podrážděně.

„Jeho Excelence čeká skutečně jen na příležitost, na jedno moje zakopnutí, a poštve lid proti mně. Dav slyší hlas toho, kdo řve hlasitěji. Však my už zlomíme kněžím hřebínek. I my čekáme jen na příležitost.“

„Slyšel jsem, že Velekněz opět verbuje biřice,“ dal poručík k lepšímu novinku. „Včera nechal odvést dva ze svých sluhů; už je také vyzbrojili.“

„Kolik má teď prostých vojínů?“ ptal se Terlik.

„Asi čtyřicet,“ odpověděl poručík pohrdavě, „samé vybrané chlapíky, ale zbraň moc neovládají. Jsou silní, svalnatí, koním však nerozumějí tak jako naši. Ale budou-li nadále odvádět, budou kněží stále silnější.“

„To nás nemůže rozházet,“ Kníže vyplivl kost pod stůl, „může jich být sebevíc, my se jich nezalekneme. Církev Svatého kruhu drží duše mnoha lidí ve svých pařátech, ale… nás se bojí snad ještě víc než kněží. My jsme silní. A musíme silnými zůstat!“ Jeho pěst dopadla na stůl vedle mísy. V nastalém tichu bylo slyšet jen psa, jak se pod stolem potýká s kostí.

„Valentina máme, a to je nejdůležitější,“ řekl Terlik, „toho musíme využít. Teď už budou lidi mlčet. Už mezi sebou nemají Valentina, toho největšího buřiče.“

„Měli bychom ho pověsit na Hlavním náměstí,“ odvážil se i poručík, „byl by to odstrašující příklad! Ať se třesou.“

„Valentin nebyl sám, měl i druhy. I ty bychom měli chytit, jinak nebudeme mít nikdy pokoj. Buřiči rostou jako houby po dešti, nikdy jich neubude, necháme-li jich vždycky několik na svobodě. Musíme je vymýtit do posledního, jinak nám přerostou přes hlavu. Jsou slyšet stále víc, jsou stále drzejší.“

„Nedávno i ženy házely shnilými hlávkami zelí po biřicích!“ pospíšil si se svou trochou zlobně Brant. „Dokud mezi nimi nebyli rebelové, nikdy by si to netroufli.“

„Skoncujeme s nimi!“ řekl tvrdě Kníže.

„A co nevidět, máš pravdu,“ obrátil se k Terlikovi, „a musíme pochytat i ostatní. Brante, kde jste chytili Valentina a s kým tam byl?“

„Na okraji Pole, v jednom nuzném brlohu. Jeho obyvatelé ani netušili, že se na druhém konci domu scházejí spiklenci… Můj člověk mi prozradil, kde se budou setkávat. Scházeli se ve dvou místnostech, u dveří a u oken stála stráž. Proto jsme je nemohli překvapit. Obklopili jsme dům a…“

„Kolik jich bylo?“

„Snad deset. Nás zase bylo třicet. Jejich stráž střílela bez vyzvání. Jednomu z mých chlapců prolétl šíp krkem a dva byli lehce zraněni. Pak jsme se už nemuseli skrývat. Ani oni už nebyli zticha; křikem se navzájem upozorňovali a pozhasínali louče. Nastala tma. Rvali jsme se, ani jsme nevěděli s kým. Poslal jsem někoho pro pochodně do druhého domu… Lotři vyrazili do tmy oknem. Dva z nich jsme stali, určitě mají i zraněné… Jednoho raněného jsme chytili a pak ve světle pochodně vyšlo najevo, že je to Valentin…“

„Měli jste štěstí,“ prohodil Terlik. Mara hleděla nepřítomným pohledem, okusovala stehýnko. Nudila se. Pod stolem se k ní lísal pes a položil jí hlavu do klina.

„Domluv se se svými donašeči, Brante,“ obrátil se Kníže na poručíka, „ať pozorují lidi v Dolním městě. Jsou-li mezi nimi ranění… Raněné přineste sem! Vyhlašte, že Valentina popravíme. Vzbuďte v nich obavy! Ať se strachy třesou.“ Kníže vstal i ostatní vyskočili ze svých míst.

„Nezapomeňte: Jenom tak dlouho zde můžeme vládnout, dokud se nás všichni bojí! Kdyby přišli na to, že i nás je možno zdolat, pak nás v noci bez milosti podřežou!“

PRVNÍ SESTUP

Erni doprovodil Marka k úpatí pahorku.

Bylo pochmurno, chystalo se k dešti. Vítr se proháněl mezi smrky, stromy kývaly dlouhými větvemi.

„Na nic jsi nezapomněl?“ ptal se stařík starostlivě. Černě oči upíral na Marka.

„Neboj se, mám všechno tady ve vaku… Ale dál už se mnou nechoď. Co kdyby někomu bylo podezřelé, že jdeme oba do lesa.“ Podal správci ruku.

„Na shledanou, Erni.“

„Dej na sebe pozor, Marku… Na shledanou.“ Stařec se obrátil a drobnými kroky odcházel směrem k Ústavu. Mark se zhluboka nadechl pryskyřičné vůně lesa. Jakmile vyšel na vrch, zarazil se a ohlédl. Dlouho se díval kolem, ale nikoho neviděl. Pomalým krokem zamířil ke keřům. Za několik minut stál na druhé straně plotu. Tajemné ventilační zařízení bylo právě v provozu – jeho hučení přerušoval vanoucí vítr. Mark se podíval na hodinky – ano, právě v této době se zařízení vypíná. Ještě pět deset minut a bude ticho…

Přistoupil k betonové obrubě. Mříže měly pavučinový vzor, kovové tyče ležely asi patnáct centimetrů od sebe. Stačí dvě vyndat, tam, kde je spojuje příčná tyč, pomyslel si a dal se do práce. Miniaturní svářečka kovů zasvítila modrým plamenem. Během několika minut byl hotov se čtyřmi průřezy. Jen taktak zabránil tomu, aby rozžhavená část mříže nespadla do šachty. Právě s tím skončil, když znenadání vypnuli zařízení. Proudění vzduchu přestalo. Mark připevnil provazový žebřík k mříži a uložil svářečku. Otvorem se vsunul dovnitř a vyříznutou mříž nad sebou opět urovnal.

Šachta mohla být tak tři metry široká. Mark pod sebou viděl jen zející černou tmu. Postupně uvolňoval provazový žebřík, který měl přehozený přes rameno, a spouštěl se do hloubky. Svítilna se mu pohupovala na prsou. Hukot větru zvenku ustal a ustoupil hrůznému tichu. Někdy se na vratkém provazovém žebříku otočil celým tělem; ve světle svítilny viděl všude jen betonovou zeď. Šachta však naznačovala pouze jediný směr: dolů!

Ztratil smysl pro čas, nedíval se na hodinky. Chladnokrevně se spouštěl dál do hloubky.

Z asi třiceti metrů pod povrchem vypadal horní otvor šachty jako malý světlý kroužek: pod sebou Mark uviděl ve světle svítilny tmavý předmět. Byly to vrtule větráku. Tři půldruhého metru dlouhé listy vrtule se šedě, matně leskly. Nehybně čekaly na velící impulsy, které je opět donutí k šíleným otáčkám. Vysají pak spotřebovaný vzduch z tajemné hloubky a vytlačí ho do tichého lesa na vrchol kopce. Kdyby je teď spustili, rozsekaly by mě, rozbřesklo se Markovi, právě když přelézal mezi dvěma ostrými mamutími listy. Chvilku se nerozhodně díval na provazový žebřík; co s ním? Pak ho rázně odřízl nad vzdušnou turbínou. Tak se nemohl do listu vrtule zamotat. Zbývající část provazového žebříku upevnil k silné železné nosné tyči držící osu turbíny a postupoval dál do hloubky.

Velekněz ukončil večerní pobožnost v malé kapli patřící k Paláci. Kromě nejbližších – kněze Frida, Stunera a Riborga – se jí zúčastnilo jen několik farářů Svatyně. Velekněz rychle skončil. Mrštně – na svůj věk – vstal od oltáře a oprášil si bílou sutanu. Ze dřeva vyřezaný kruh se zahalil do přítmí oltáře, kapli osvětlovaly jen dva kahany.

Fride hned viděl, že Velekněz chce něco říci. Jejich pohledy se střetly. Riborg a Satuner čekali u zdi. I oni byli důvěrníky Hlavy Církve, i když ne takovou měrou jako Fride.

„Pojďme,“ pokynul jím Velekněz. Ve tváři se mu zračila špatná nálada a únava. Jeho prokvetlé skráně se stříbřitě zaleskly, když šel kolem kahanů.

Všichni tři za ním mlčky pospíchali. Na konci kamenné chodby zabočili, pak po vrzajících dřevěných schodech vystupovali nahoru. V záhybu na ně čekala Veleknězova kuchařka s nevyslovenou otázkou: Co bude s večeři?

„Později,“ mávl muž rukou.

V horním pokoji se uvelebili kolem vyřezávaného stolu. Fride postavil doprostřed stolu čtyřramenný svícen. Stíny poskakovaly po stěnách, do obrovských rozměrů se zobrazil stín malé sošky Svatého Kruhu.

„Kníže udeřil na spiklence,“ začal Velekněz.

„Vyložená výhra,“ pospíchal Fride s odpovědí, „ten Valentin se postavil také proti Církvi.“

„O to ani nejde,“ mávl Velekněz netrpělivě rukou, „knížecí biřici však pominuli ostatní. Nezajali nikoho jiného než Valentina. Lidé toho povstalce jsou na svobodě, a kdo ví, co mají za lubem…?“

„Je jich asi málo,“ prohlásil důležitě Satuner.

„Nám nemohou uškodit,“ přidal se Riborg.

„Nebuď si tak jistý, bratře Riborgu.“ Velekněz pokáral malého drobného kněze úzkých ramen a. žhavých očí. „Nepřítele nesmíme nikdy podceňovat. Kdo si troufá povstat proti Knížeti, může povstat i proti nám. A bude-li mít možnost, zvedne proti nám i zbraň. Na to nezapomeňte!“

„Co hodláš podniknout, otče?“ ptal se Satuner. Co do zevnějšku byl tento robustní červenolící muž lenivých pohybů Riborgovým pravým protikladem. Od dětství sloužil v církevním paláci, později se stal knězem, i když mu nebylo ani třicet let. Velekněz ho obvykle pověřoval velením biřiců.

„Zajímá mě váš názor. Svoje rozhodnutí vynesu nakonec,“ odpověděl Velekněz.

Nastalo ticho. Fride si olízl rty, na vyčnívajících lícních kostech se mu napjala kůže.

„Kníže učinil první krok,“ začal. „Uhodil na ně. Poté jistě bude následovat odplata. Kníže by chtěl povstalce do kořene vyhubit; chtěl by zlomit ty, kdo už zbraně zvedli, z ostatních pak vymýtit i myšlenku, že by někdy mohli povstat proti němu. I Dolní město je nespokojené…“

„Nejsou nespokojení jen s Knížetem, nýbrž i s námi,“ skočil mu Riborg do řeči. „Lidé mají často hlad. Na Polích se neurodilo tolik, aby…“

„Malé hladovění ještě nikomu neuškodilo!“ Satuner uhodil do stolu a pak polekaně stáhl ruku. Veleknězi naběhly na čele rudé žily. Zbledlý Satuner pokračoval: „Myslím, že to hladověni je potřebné, protože lůzu naučí poslušnosti…“

„Co se toho týče, postit se skutečně neškodí,“ pokračoval uvážlivě Fride, „to však neuklidní povstaleckou náladu. Nespokojence musíme získat pro sebe. Kdybychom teď rozdali trochu potravy z tajného skladu…“

„Dobrý nápad,“ řekl Velekněz. „Přitom ale nezapomeňte na Knížete. Pamatujte na jeho loňské povyražení, když jeho biřici odvedli jednoho z našich přívrženců.“

„A nebyl to žádný povstalec! Ale pravé přívržence Církve pronásleduje i Kníže; má stále strach, že ho chceme připravit o moc,“ dodal Fride.

„Máš pravdu,“ přitakal Velekněz, „a teď provždy musíme učinit vše, abychom zlomili knížecí moc a aby ve městě zavládla jediná moc – Církev Svatého Kruhu. Dobře poslouchejte,“ naklonil se k nim, „mám plán…“

Šachta byla velmi hluboká.

Mark už sestupoval hodinu. Ve světle svítilny viděl jenom betonové zdi. První provazový žebřík končil. Ještě štěstí, že si přinesl s sebou druhý…!

A co když nebude stačit ani ten…?

Sto padesát metrů pod povrchem přivázal na konec prvního druhý provazový žebřík a sestupoval dál. Ani ve snu by ho bývalo nenapadlo, že musí sestoupit tak hluboko. Zmocnila se ho úzkost. Co ho čeká tam dole, v té neznámé hloubce? Zastavil se. Kýval se na provazovém žebříku a kužel svítilny namířil dolů. Z hlubiny na něj však zírala bezedná tma.

Pomalu se dostanu i na konec druhého žebříku, myslel si. Cítil, jak mu vyrazil na čele pot. Zachvěl se. Už jsem dvě stě padesát metrů pod zemí… Jak hluboko ještě?

Někde ve zdích přenášely kabely lhostejné vzkazy. Rozsvítily se obrazovky, ale jen na vteřinu – obraz se neobjevil. Ve zdech ukryté reproduktory zprostředkovaly svůj tlumený šepot v éteru.

„Beta volá Alfu.“

„Hlásím se.“ Na tváři Alfy se značily známky napjaté pozornosti. Byl unavený, ale… jak dlouho už trvá tento stav, kolik let je tomu? Jak dlouho to ještě vydrží? Dobře že se nevidíme, jen slyšíme, myslel si, Jistě by zpozorovali, jak jsem zestárl. Mám mnoho starostí. Samozřejmě… ale ani oni nemládnou.

„Jde o pomoc číslu 16 a budeme potřebovat i obvyklé materiály čísel 18, 19 a 22.“

„Rozmysleli jste si to?“ ptal se Alfa, i když už předem znal odpověď.

„Ne, ne,“ hlas Bety se zbarvil stínem posměchu, „v to, Alfo, ani nedoufej. To už tak zůstane navěky.“

„Nic není navěky,“ odpověděl chladně Alfa a dodal: „Dostanete požadovaný materiál za osm hodin obvyklou cestou.“

„Skončil jsem,“ Beta nikdy neřekl ‚děkuji‘.

Nic neříkal. Proč nechtěj! konverzovat, navázat rozhovory, podnítit diskusi? Boji se… anebo jsou příliš sebevědomí?

Dlouho tak seděl a zíral před sebe.

Lamurro k večeru skončil s nošením vody.

V kuchyni dostal svou večeři a rychle ji snědl.

V oknech domů kolem Hlavního náměstí se rozsvítily kahany. Při světle louči a pochodni spěchali opoždění chodci za svým cílem. Nedaleko od paláce dlouho a naříkavě řehtal kůň. Biřici vypochodovali ze dvora. Psi štěkali.

Lamurro se nudil. Šoural se kolem náměstí ke krčmě. Sál tu každý večer zářil světlem. I teď. Bylo slyšet zpěv a nezřízené veselí. Několik zevlounů stálo před dveřmi. Muži kalných pohledů v roztrhaných hadrech. Lamurro už o nich slyšel – to jsou ti ‚nečistí‘, ti ‚praštění‘. Tak nazýval muže se zatemnělou mysli, nebyli k ničemu, nemohli vykonávat ani tu nejjednodušší práci; živořili, žili z milodarů, žebrali nebo i kradli. Každý se jim snažil vyhnout. Celý den zevlovali po ulicích, hloupě se usmívali anebo podupávali na místě do taktu svého broukáni.

Když Lamurro prošel mezi nimi, právě se hlasitě hihňali. Vrazil do dveří. Štiplavý kouř mu zakalil zrak.

Podél neohoblovaných stolů seděli na dlouhých lavicích zarostlí muži. Před nimi na stolech osvětlovaných kahany stály kamenné džbány a korbele s ovocnou pálenkou. V nástěnných držácích plápolaly dlouhým plamenem pochodně. Všichni mluvili nahlas, ba i křičeli. Někteří se pokoušeli o zpěv. V koutě se dva opilci prali, ostatní si jich vůbec nevšímali. Krčmář a jeho pomocník, polonazí urostlí svalnatci, balancovali se šesti či osmi kameninovými korbely ke stolům a hned také za ně shrábli groše. Lamurro si našel volné místo na konci jednoho dlouhého stolu.

Takřka okamžitě se k němu přitřel hubený, bledý, asi čtrnáctiletý chlapec.

„Hej, ty,“ šeptal muži do ucha, „nechceš se pobavit?“

„Za kolik?“ ptal se Lamurro nenuceně.

„Pět grošů a není daleko.“

Lamurro chvilku uvažoval o nabídce. Jeden z krčmářů přešel právě kolem s plnou náručí korbelů.

„Nejdřív se napiju,“ rozhodl se.

„Pak půjdeš?“ ptal se chlapec s naději v hlase.

„Půjdu,“ položil Lamurro groš na stůl. Sáhl po korbeli a napil se.

Prošli úzkým, šerým, špinavým průchodem. Za nimi zanikal veselý ryk z krčmy. Pobíhali tu hladoví toulaví psi, sem tam zavrzala vrátka. Chlapec se chopil Lamurrovy ruky. Zavedl ho do úzké, dusné místnosti.

„Tady je lavice,“ řekl, „posaď se, ona tu bude za chvilku.“ A dveře se zabouchly. Byla tma, jen odněkud shora pronikalo trochu světla. Muž zvedl ruku k očím – jen tak tak, že viděl obrysy dlaně. Jaká to asi bude žena…? Nemá na kahánku? Možná že je stará, a proto nechce, aby ji bylo vidět…? A co když se dostal do rukou lupičů, anebo snad tam venku čekají za dveřmi ‚nečisti‘?

Uslyšel za sebou hluk. Hbitě se otočil, připraven k ráně… Ale nic se nestalo. Zmocnil se ho divný pocit, jako by ho někdo pozoroval. Kdo? Zavřeli mě tu, blesklo mu hlavou. Věděl, že není sám. Stáli asi za přepážkou, snad jich bylo víc. Měli něco zlého za lubem. Ucítil divnou vůni. Podlomily se mu nohy. Oči se mu klížily; pocítil ještě, že se bez vlády zvrátí na lavici. Pak ztratil vědomí.

Obrazy se odvíjely, oslnivě bílé obrazy… Před obrovskou bílou zdi je vidět černého jezdce v širáku. Přichází blíž – muž má ústa a nos zakryty Černou maskou. Má hezké modré oči. Pak následoval záblesk, valící se zeleň, Ohnivá koule a opět mužova tvář. Hlasy. Volání. Óóó náš Veliký! Náš Veliký! Náš kouzelník! Óóó náš Šaman!

Přicválá opět tentýž jezdec. Žena s vlajícími vlasy volá: „Šaman nám pomůže! Šaman pro nás přijde!“

Zatímco jezdec mizí v dálce, je slyšet dětské hlasy: „Šaman je náš a my jsme jeho… Šamanovy… Šamanovy!“

Cvalem přijíždí, po skalách třaskají kopyta jeho koně a mává na tebe. Zblízka se ti podívá do oči, jeho panenky metají blesky.

Óóó, ten Šaman! On je tvým vůdcem! Následuj ho! Následuj Šamana…!

Opět odcválá, jeho postava se zmenšuje. Bílá zeď svítí, hoří, plane. Mezi mizejícími barvami, v bouři hlasů. Rubínová, žlutá, smaragdová, stříbrná, modrá, zlatá, hnědá, bílá, červená. Ó Šamane! Přijde, aby za nás bojoval. S námi. Půjde v našem čele. Až přijde Šaman, nastane účtování… Bude to jiný svět!

Šaman! Šaman! Šaman!

Lamurro se probudil kolem svítání. Probral se v tmavé postranní ulici, ležel na kraji smrdutého smetiště.

Cítil se zázračně lehký. Vstal, zavrávoral. Rovnováhy nabyl až za několik minut, předtím se divně motal, chňapal po tyčkách plotu. Co se stalo…?

Vzpomněl si na pokoj, na černé, hrozivé ticho. Pak uslyšel ten hluk a něco ho omámilo. Sáhl si do kapsy. Peníze tam byly do groše. Pomalu se pohnul. Barvy se před ním míhaly. Slyšel hlasy. Ani si neuvědomil, že si už sám pro sebe šeptá:

„Ó Šamane! Až přijde Šaman, bude svět jiný…!“

Za půl hodiny Mark zpozoroval, že šachta už není svislá, betonová zeď se odchýlila, zahýbala. Provazový žebřík se čím dál tím víc přibližoval ke zdi. Stejnoměrnými pohyby odmotával žebřík, kterého notně ubývalo, z ramen. Bylo dusno. I ten nejmenší hluk – provaz dopadající na zeď, Markovo unavené oddychování – se dutě odrážel.

Zeď stále více uhýbala. Nakonec Mark držel jednou rukou žebřík a pomocí zdrsněných podešví svých bot šel dolů přímo po stěně šachty. Ušel tak asi padesát metrů, když se dostal ke konci druhého provazového žebříku. To už mohl na svislé stěně stát…

Jak mu teď přišel vhod hladký provaz, který si vzal s sebou. Kdybych býval měl jen jeden provazový žebřík, tak jsem se musel znovu vydrápat nahoru a zítra se pak pokusit o další sestup… Byl spokojen se svou předvídavostí, a zároveň se těšil, že je na konci své únavné cesty.

Skutečně na konci?

Šachta se pomalu změnila v chodbu. Mark se vydal dopředu. Už šel hezkou chvíli, a světlo jeho svítilny osvětlovalo stále jen šedou, nic neříkající stěnu.

Pak někde v dálce… viděl to dobře? Světlo zhaslo. V prvním okamžiku neviděl nic. Později si jeho zrak zvykl na tmu. Na konci chodby jako by se šířil slabý svit…

Vzal nohy na ramena, aby tam byl co nejdřív. Ještě mírná zatáčka a… světlo!

Několika menšími otvory vnikalo do chodby denní světlo. Tato okna tvořila desetimetrové tunely trubkového systému o průměru asi půl metru. Vedla někam ven – byl dobře vidět sluneční svít, který jimi proudil dovnitř.

I chodba se zúžila. Mark se přibližoval se skloněnou hlavou k oknům, teprve teď zpozoroval mříže. Byly stejné jako nahoře u větrací šachty. Svisle uzavíraly cestu k oknům.

Mark opět použil laser. Nyní roztavil mříže na několika místech za čtyři minuty, pak zvedl horký kov a přelezl na druhou stranu. Většina malých oken byla ve výši pasu. Vlezl do prvního. Brašna a svítilna mu překážely v pohybu, takže celý balík tlačil před sebou. Bylo to tam úzké, zpotil se, nežli se mu podařilo doplazit se několik metrů dopředu. Vzduch byl prosycen prachem, pot mu stékal do očí. Ke konci tunelu se světlo stále více přibližovalo. Odpočinul si a pak se do toho opět dal…

Tiše vrzla vrátka. Někdo něco šeptal, na to odpověděl jiný hlas, pak se přes dvůr připlazili dva muži.

„Ronge…?“

„To jsem já.“

„Jdi dolů. Dej pozor, neuhoď se, dveře jsou nízké…“

Příchozí opatrně sestoupil po schodech do sklepa. Muž s plnovousem zůstal stát ve dveřích. „Už je nás devět, ještě jeden,“ a opět vrzla vrátka. Muž na stráži přivedl desátého muže.

„Bartker?“

„To jsem já. Zdravím tě, Albove.“

„Pst! Zdravím tě. Jdi dolů, já také přijdu.“

Dole se ve sporém světle dvou malých kahanů pohybovaly po zdech obrovské stíny. Několik lidí si sedlo na jakousi lavici, jiní zase netrpělivě těkali při vlhkem se lesknoucí kamenné zdi.

Albov upozornil hlídku, aby dávala bedlivý pozor. Pak šel dolů. Sotva vstoupil do pruhu světla, ostatní zmlkli. „Přátelé,“ začal. Měl rozcuchané vlasy, srostlé s plnovousem, na prsou nosil stále na koženém řemínku znak kněžských sluhů Svatý Kruh, i když se zřídka kdy ukázal na ulici. Znak přesto s sebou nosil pro všechny případy, kdyby za bílého dne musel utíkat. Bez znaku by se nemohl hnout. Jeho živé černé oči se rozčilením leskly. „Přátelé, naše poslední setkání přerušili biřici knížete. Všichni víte, co se stalo… Chytili Valentina.“

Nastalo ticho. Všichni mlčeli. Albov pokračoval:

„Biřici mohli najít naši stopu jedině tak, že věděli, kdy se scházíme. Víte, co to znamená?“

„Mezi námi je zrádce!“ odpověděl jeden hlas.

„Ano!“ zvolal Albov ostře, „zrádce! Zrádce, kterého mezi nás nasadili. Buď Kníže, nebo Brant. A sedí tu i teď…“

„Vezmeme si tedy zbraně,“ zvolal mladý muž, opásaný koženou zástěrou, a vykasal si rukávy košile, „mohou nás přepadnout i teď!“

„K tomuto domu se nepozorovaně jen tak lehce přiblížit nemohou. Ale nebojte se, zbraně jsou připravené,“ Albov přitom kývl do kouta sklepa. „Valentina má na svědomí zrádce, na to nikdy nezapomeneme. Dříve či později zjistíme, kdo to je, a pak…“

„Bez milosti!“ volali někteří.

„Žádná milost,“ přitakal Albov. Pak se nedočkavě ohlédl:

„Mungo, jsi tady?“

„Jsem zde,“ přistoupil vysoký světlovlasý mladík. Svaly mu na pažích jen hrály, na stehnech mu kalhoty takřka praskaly. O hlavu převyšoval ostatní, nemohl se ve sklepě ani narovnat.

„Vydej se se čtyřmi lidmi ke studni u Malých polí. Pak nezapomeň, co jsem řekl.“

„Nezapomenu. Teď zaplatíme za Valentina!“

„Ronge, ty se třemi muži půjdeš se mnou. My se tam schováme v kukuřici u cesty, která vede k Malým polím… Pak se sejdeme v domě u řeky. Každý ať má zbraň připravenou. Přichystejte se na těžký boj…“

Mark ležel dlouhé minuty nehybně. V prvním okamžiku nepochopil, co se stalo. Že by ‚ti‘ byli zpozorovali, že vnikl do šachty? Ležel na břiše, ale dlouho se nic nedělo. Nevysvětlitelná náhlá tma ho překvapila. Jako by najednou zhasli nějakou svítilnu. Vzduch byl těžký, dusivý.

Mark se konečně pohnul. Zprvu chtěl rozsvítit svítilnu, ale pak si to rozmyslel.– Tma nemohla být nahodilá. Světla zhasla z nějakého důvodu.

Mark věděl, že musí být opatrný. Koneckonců jsem ha území cizího objektu. Vnikl jsem i do tohoto prostoru nepatřičně. Možná že jsem na tajné výzkumné základně Kosmického ochranného výzkumného ústavu. I když… tam bych se tak snadno nedostal větrací šachtou, hlídají to tam Zvláštní útvary… Musím si dát pozor. Že by mě už zpozorovali?

Chvíli ještě ležel v rourovitém tunelu, ale nic se nepohnulo. Tma zůstala i nadále neproniknutelná.

Pak… uslyšel štěkot psa.

Plížil se dál kupředu. Po několika metrech I náhle roura skončila. Zdálo se mu, že mu jemný vánek čechrá vlasy.

Ano. Byl to tunel, konec větrací roury. Prostor před ním tonul v naprosté tmě, ale když se upřeně díval do jednoho směru, zdálo se mu, že přece něco vidí. Nalevo se rozkládal nějaký nehybný masív. Že by to byl pahorek… Psí štěkot byl slyšet zdaleka. Do jaké vzdálenosti je takový zvuk slyšet? Někde se kmitlo malé světélko, jiné se zase od onoho místa v témže směru vzdalovalo. Lidé…? Nikoho neviděl. Díval se nahoru. Jsou tam hvězdy? Nikoliv. Všude sametově černá tma. A co tam dole, pod ním? Neviděl až na dno prostoru pod sebou. Co tam může být? A vůbec, co to tady je? Kde vlastně je?

Psí štěkot. Odeznívající vzdálené hlasy. Anebo mu stále ještě zní v uších ticho betonového tunelu? Ale ne, ne. Jasně slyšel štěkot psa. Pak znovu panovalo dokonalé ticho.

Mark si prohledal kapsy. Našel pouze jednu náhradní baterií do svítilny. Odhodil ji a napjatě poslouchal. Jedna, dva, tři, čtyři… Teprve teď uslyšel její dopadnutí.

Může to být třicet, nanejvýš čtyřicet metrů… Lano by mělo stačit.

V následující půlhodině se odplazil zpět do tunelu. Konec lana přivázal k rozřezané mříži a znovu se odplížil do roury ve zdi. Hustý vzduch ho dusil. Lano hodil do hloubky a po krátkém váhání odložil pytel se svítilnou a výstrojí. Možná že nejednám rozumně, ale… dostanu-li hlad, připlazím se sem zpátky. Světlo lampy by jen vzbudilo pozornost. Beztak tam dlouho nezůstanu… Ještě na okamžik zaváhal, ale cítil, že ho tajemství nezadržitelnou silou táhne do neznámé tmy.

Chopil se lana a vyhoupl se nad černou hloubku.

Druhého dne zrána nastal v Dolním Městě velký rozruch. Od svítání šlo od úst k ústům, že v noci byla velká řež na okraji Malé oranice. U studní a před krčmou se shlukly malé skupiny a hlasitě hovořily o tom, že knížecí biřici byli přepadeni dvěma neznámými muži, kteří pak utekli. Osm biřiců se vydalo pěšky za nimi, ale u Malé oranice na ně zaútočilo z kukuřice asi deset mužů. Útočníci tři biřice ubili, ostatní zranění prchali zpět do Města.

Před knížecím palácem řádil poručík Brant. Čtyřicet biřiců tam rozkročmo stálo, nehybní ve stejných kožených uniformách, v oslňující záři Ohnivé koule. Vzadu na dvoře napájeli sluhové koně. Jen několik polonahých výrostků zevlovalo, i trhovci z náměstí se raději i se svým zbožím přesunuli někam jinam a dospělí rychle chvátali za svou prací. Jen se uculovali pod vousy a spiklenecky na sebe mrkali. V krčmě seděl v koutě bledý známý donašeč; všichni se mu velkým obloukem vyhýbali.

„Poslouchejte, vy nešťastníci!“ hřměl na náměstí Brant. „V noci nám to pořádně nandali. Ale proč? Protože to jsou takoví hlupáci, kteří sedlákům skočili na lep! Padli do léčky! Přestože drželi v rukou silné luky a měli v toulcích dalekonosné šípy…, ale co je to všechno platné, když jim místo mozku v hlavě žbluňká voda! Rotmistři, vystoupit!“

Vystoupili čtyři nasupení podsadití starší vojáci se shrnutými koženými holínkami, s noži za opasky.

„Radil bych vám, dobře si příště rozmyslete pronásledovat sedláky v noci! Velíte-li hlídce, okamžitě střílejte na každého, kdo se na váš pokyn nezastaví! Rozuměli jste?“ Vojáci jen stáli jako sochy. Brant si je změřil, pak si nakroutil kníry, nadechl se a pokračoval: „A teď pročešeme Město! Každou ulici, každý dům! Proslídit každý kout, každou půdu, sklep, stodolu a skladiště…! Všechny muže předvést a zjistit, kdo z nich je raněn. Všechny zraněné přivést! Tak do toho!“

Toho dne konal Velekněz sám bohoslužbu. Kostel byl plný. Někteří tam chtěli prozevlovat celý den, dokud budou biřici prohledávat Město. Sem totiž knížecí ozbrojenci nemohou vstoupit, to je jediné místo v Městě, kde slova kněží jsou silnější než moc knížete.

I žen tu bylo v hojném počtu, hlavně mladých. Zdálo se, že doma zůstali jen starci a nemocní. Na pole šli pracovat pouze ti, jež určil dozorce zemědělských prací den předtím. Ve vysoké dřevěné stavbě se tísnilo aspoň pět set lidí.

Fride stál nahoře na ochozu a palec měl zastrčený za hrubým konopným opaskem své kutny. Zamyšleně si prohlížel dav. Velekněz se teď před oltářem obrátil k věřícím a žehnal jim. Hučení ustalo. V proudu světla, vnikajícím okny, provozovaly svůj tanec milióny zrnek prachu. Z tváří lidí vyzařovala zbožnost. Stařeny v černých vlňácích často znamenaly svou hruď znakem své víry, jejich rty se nehlasně pohybovaly: Modlily se.

„Moji věrní! Jak zajisté víte, světský pán nepříjemně rozléhal chrámem; rád řečnil, a také to uměl. Žilnaté ruce a šedé vlasy ho činily mnohem starším, než ve skutečnosti byl. Jen tvář měl mladistvou.

Moji věrní! Jak zajisté víte, světský pán našeho Města uvrhl do žaláře jednoho našeho spoluobčana…“ Dav v údivu zahučel. Věřící se neklidně pohnuli. I ti, kteří nevěřili v Boha Svatého Kruhu, přišli dnes ze strachu před biřici. Co to řekl Velekněz…? Je možné, že měl na mysli Valentina… Ti v prvních řadách na sebe nejistě pohlédli. Ti, co stáli vzadu, natahovali krky a šeptem se navzájem ptali, zda dobře slyšeli…

„Jednoho našeho spoluobčana, který ještě před několika dny zde stál mezi námi a poslouchal slova, jež naši kněží hlásali z tohoto místa… Stál zde se zrakem upřeným na Svatý Kruh, jeho znakem se znamenal a modlil se…“

Dav mu teď už naslouchal tiše, nehybně. Ani zakašlání nebylo slyšet. Podařilo se to, myslel si Fride, to si dobře vymyslel. Tuhle ránu Kníže nikdy neodrazí… Je to mistrovské dílo!

„Pán, o kterém mluvím, žije zde v našem Městě a chtěl by pro sebe uchvátit veškerou moc. Všechna pole, každého člověka, aby je ujařmil. Nezalekne se ani podlých činů… Říkám vám: Běda Městu, dostane-li se veškerá moc do rukou jediného člověka, běda nám, nebude-li už síly, která by vás uchránila před chybami jednoho pána. Běda věřícím, dostane-li se Svatyně do rukou bezbožníků…!“ Učinil malou přestávku, pak hřímavě pokračoval: „Ale proč vám, moji věrní, o něm vůbec vyprávím? Vždyť ho znáte také!“

„Známe,“ zvolal někdo. Kněz předstíral, že to neslyšel.

„Dal zatknout našeho spoluobčana Valentina. Tentokrát však přestřelil. Svým nerozumným činem jen pobouřil obyvatele Města a pobouřil také naši milovanou Církev. Právě proto já, Velekněz Církve Svatého Kruhu, zde před vámi prohlašuji, že Církev není příznivě nakloněna tomuto zločinu, a požaduje proto, opakuji: Požaduje! Valentinovo propuštění!“

Chtěl ještě něco říci, snad pouze několik slov, ale už mu nezbyl čas. Jeho slova zanikla ve vybuchujícím hurónském řevu davu. Každý, třebas nechtěně, se dal do souhlasného jásotu. Kdyby nebyli na svatém místě, mnozí z nich by radostí vyhazovali do vzduchu i své klobouky. Tváře žen zčervenaly, muži na sebe vzájemně křičeli:

„No tohle…! Teď ať se Kníže třese!“

„To je otevřená roztržka!“

„Vyhlášeni války!“

„Kníže dostane, co mu patří. Když se my všichni, co věříme v Boha, dáme dohromady, a nebudeme pro Knížete pracovat, pak může jit žebrat!“

„Kdo by to řekl, že Velekněz se postaví za Valentina! Buďme však upřímní, chudák Valentin nemohl vystát ani Velekněze…“

U zdi hovořili dva muži. Jedním z nich byl Ronge.

„Musíme ihned podat zprávu Albovi… Je to velká událost.“

Ti, co stáli u dveří, už začali odcházet. Většina z nich byla Brantovými donašeči; sotva popadajíce dech běželi ke knížecímu paláci.

Terlik se vrátil z pole pozdě odpoledne.

Dozorce byl rozzlobený; ten den se jich na práci na Polích přihlásilo jen málo. Byla doba vybírání brambor, na polích však pracovalo sotva dvacet třicet žen; na Velkých Polích měli ten den vybrat mnohem více brambor. Byla to knížecí pole, a dokud nevybrali roční daně v naturáliích, zásobovali odtud biřice a palácové sluhy. Toho dne přišlo na pole jen málo mužů, zůstali raději doma anebo šli radši do kostela; mezitím jim biřici obrátili příbytky vzhůru nohama. Mnozí své slepice, králíky a cenností před řáděním biřiců schovali. Terlik neměl rád Branta, zvláště se mu hnusily poručíkovy metody při jednání s rolníky. Dobře věděl, že jen spokojený rolník pracuje dobře, jen od takového, který má doma plnou špižírnu, může požadovat více brambor, jetele, kukuřice. Je-li jejich život nejistý, je i jejich práce špatná. A úroda je pochopitelně malá. Pak Brantovi popudliví a špatně naloženi biřici znehodnocují úrodu. Jednou se to Terlik snažil vysvětlit i Knížeti, ale zbytečně, od té doby se už o to ani nepokusil. Škoda, velká škoda. Až budou dávky malé a nuzné, snad to pochopí. Je jasné, že knížecí žaludek nikdy nezakručí. Dolnoměstští umřou hlady dříve než Kníže a Brant… A než on, Terlik.

Dopoledne i formani šli raději do kostela poslechnout si Velekněze, než aby vozili vojtěšku a brambory… Po celý den sváželi úrodu do Paláce jen na třech valnících, a to je málo. Kopec brambor zůstal na kraji jednoho honu, museli tam nechat několik biřiců, aby hlídali přes noc. I kvůli tomu bude Brant řvát, ale nic proti tomu nezmůže. Potraviny je nutno hlídat, jinak by je ‚stíhaní‘ sedláci do rána ukradli. Tací, jakým byl i Valentin. Žijí tu někde v okolí, ale nepracují, nikdy ve dne nevycházejí, jen v noci. Přepadávají biřice a považují se za nepřátele Knížete. Mají i pomocníky: Ve dne pracuji s nevinným obličejem a v noci se chopí luků, vyhledají v úkrytech pronásledované a pomáhají jim vraždit biřice… Jaký je to svět, odplivl si Terlik zhnuseně. Nakonec odpoledne propustil i těch několik neochotně se ohýbajících sedláků a všichni kromě formanů odešli. Formanům přislíbil po třech groších navíc k jejich denní mzdě, budou-li brambory vozit do knížecích sklepů až do vyhasnutí Ohnivé koule. Půl hodiny nato odjel na koni v doprovodu jízdních biřiců do dvora Paláce.

Zanedlouho nato přijel i Brant; dal přivést dva muže, kteří neuměli vysvětlit, odkud pocházejí jejich rány na rukou a na ramenou. Zavile mlčeli a poručík s nimi nechtěl mařit čas. Nařídil, aby je zavřeli, a tak, jak byl, zaprášený a zpocený po celodenní honičce, vstoupil do knížecích komnat.

Mara tam teď nebyla. Kníže posedával na kůžemi pokryté pohovce s tváři v dlaních.

Brant se zastavil ve dveřích. Uplynula minuta, než Kníže konečně vzhlédl.

„Jsi to ty? Terlik už přišel?“

„Právě přichází,“ odpověděl poručík, protože na chodbě uslyšel praskáni dřevěné podlahy. Skutečně vstoupil dozorce.

„Posaďte se.“ Kníže byl zachmuřený. Poručík i dozorce si přitáhli vyřezávané židle. Měli neblahou předtuchu.

„Už jste to slyšeli“ začal Kníže. „Velekněz něco vymyslel. Proti nám!“ Vztekle se rozpřáhl a uhodil rukou do vzduchu.

„Donašeči mi řekli,“ přikývl Brant, „že vzal Valentina pod svá ochranná křídla. Když si myslí, že se ho lekneme…“

„Ničemu nerozumíš,“ mávl Kníže netrpělivě rukou a obrátil se na Terlika. „Dnes při dopolední mši Velekněz prohlásil, že Valentin bude propuštěn. Dále pak řekl: Valentin je služebníkem Církve Svatého Kruhu, a že jsem neměl právo uvrhnout ho do žaláře… Že chci uchvátit veškerou moc…“

„Z něho samozřejmě nemusíme mít strach,“ opakoval Brant.

„Je velice mazaný,“ přikývl Terlik a na rozdíl od poručíka ihned pochopil důležitost Veleknězova kroku. „Ať už teď učiníš cokoli, pane…“

„… bude to špatné,“ utrhl se hněvivě Kníže. „Velekněz si to vymyslel tak, že ať udělám co udělám, bude to voda na jeho mlýn. Když Valentina nepropustím, postaví se většina lidi po bok kněží. Odloudí mi sluhy, pak pod slibem větších mezd i biřice, a když nás pak jednoho dne napadnou, nebude nikoho, kdo by pro naši ochranu tasil… Když pak Valentina propustím, bude to pro nás ještě nebezpečnější. Každý si bude myslet, že jsem se polekal a že ode dneška i mně budou poroučet kněží… A konec bude stejný,“

Brant teprve nyní pochopil, jakým důležitým problémům se ocitli tváří v tvář. Veleknězova bezmezná vychytralost v něm vzbudila obdiv.

Terlik svraštil čelo a přemítal.

„Ať tak… či onak, k ničemu dobrému by to nevedlo.“

„Kdybych teď Valentina omilostnil,“ mudroval dál Kníže, „ani to by nepomohlo. Už je pozdě… Ať to udělám jak udělám, každý by si mohl myslet, že to dělám proto, abych Veleknězi vyhověl.“

„Nechme ho popravit,“ navrhoval Terlik. „Teď hned! A vyhlasme, že už nežije. Pak celá záležitost…“

„To by bylo špatné!“ Kníže vstal a rázoval dlouhými kroky se zkříženými pažemi po pokoji. „Kněz poštve lidi, že jsem dal pověsit jejich hrdinu. Možná že by dal Valentina prohlásit za svatého jen proto, aby s námi mohl zúčtovat.“

„Ano, tento boj nerozhodnou biřici,“ řekl klidně Terlik, „ale lid. Ti zde, kdo pracují na polích a bydlí v noclehárnách, nosí buď tvůj erb, anebo Veleknězův znak… Čí slovo poslechnou, ten bude jediným vládcem Města.“

Večer v krčmě přistoupil hubený vytáhlý klacek k popíjejícímu rotmistrovi knížecích biřiců.

„Pane Šimone, nechceš se pobavit…? Jen pět grošů a není to ani tak daleko.“

Doprovodil rotmistra, pak se vrátil do krčmy. Za chvíli začal opět s náborem. Tuto noc odvedl ještě šest mužů do tajemného tmavého domu, k Šamanovi.

Mark dorazil na dno. Provaz mu stačil jen taktak, jeho konec se plandal kolem Markovy hlavy. Stěna, u které se spustil na zem, byla ze stejného betonu jako stěna větrací šachty. Tápavě na zemi hledal kámen. Uvázal ho na konec provazu, aby ho zapnuté větrání nevsáklo do šachty.

Oči si brzo zvykly na tmu. Několik větších předmětů už mohl rozeznat; byly to keře. Ohmatal chladné větve. Na zemi, u zdi, rostlo asi bohaté rostlinstvo; musel se neustále prodírat pichlavým houštím.

Vzdálil se ode zdi a vydal se přímo za štěkotem psa. Někde v dálce opět bliklo světlo, ale ihned znovu zmizelo. Jednu chvíli málem spadl do nějakého příkopu; v posledním okamžiku se zachytil o nějaký kořen. Už se ve tmě rozkoukal docela dobře.

Byl to pořádný příkop se strmými stěnami, přibližně dva tři metry hluboký a asi deset metrů široký. Chvilku šel podél něj, ale zjistil, že ho není konec. Hodil kámen a ukázalo se, že na dně přikopu není ani voda, ani bahno. Ti, kdo ho budovali, chtěli zřejmě oddělit záhadné osídlení ode zdi. Skočil do něj. Dno bylo čisté, písčité. S rozběhem vyskočil na druhý břeh. Zbytečně tolik na univerzitě nesportoval. Do třímetrové výšky vletěl s hravou rychlostí.

Pokračoval v cestě.

Zde nebyly keře. Mohlo to být pole, cítil pod nohama hroudy. Šlápl do jámy, šel po mezi a pak po rovném kousku šlapal opět po oranici. Na jednom místě šlápl na nějaký kulatý kluzký předmět; ohmatal ho – byl to brambor. Byla to asi bramborová pole, dost primitivně obdělaná, myslel si. Moc těmto věcem nerozuměl, ale i tak zjistil, že brambory je možné vyhrabat jen rukama. Ohmatal půdu, ne, tady skutečně nejely a nepracovaly žádné stroje. Později psí štěkot zesílil a přiblížil se. Markovi stála v cestě vysoká zeď; jen po hmatu zjistil, že to jsou rostliny, vysoké jako člověk. Když se jimi prodral, poznal, že to je kukuřice. Vysoké, krásné, hustě seté rostliny. Právě uvažoval, jak snadno by se zde mohl ukrýt, když uslyšel hluk. Byl to blížící se dusot. Bezmyšlenkovitě si uvědomil, že tentýž hluk už slyšel mnohokrát, i když… co to může být? Už to má! Slyšel to ve videofilmech. Byl to koňský dusot! Skrčil se na okraj kukuřičného pole a číhal. Mezi bramborovým polem a kukuřicí musela být cesta, protože jezdci jeli tudy. Bylo jich několik. Dva z nich drželi

pochodně. Takové starodávné osvětlení…! Pochodně? Mark s údivem sledoval blížící se. Jezdci… Co se tu děje? Snad natáčejí nějaký film?

Jezdci se blížili pomalu. Bylo jich čtyři či pět. Na sobě měli kožené kazajky a holínky. Opásaní byli šavlemi, přes záda jim visely luky. Měli dlouhé nakroucené vousy, některé z nich zdobil plnovous. Pohupovali se v sedle do kroku koní; prohodili mezi sebou jen málo slov. Mark už slyšel i jejich hlasy.

„Ještě dál, pane rotmistře…?“

„O kousek. Řekl, že k okraji kukuřice.“

Projeli kolem Markova úkrytu, tak na dvacet třicet metrů. Mladík ucítil pach koní § slyšel jejich ržání. Když se koně zarazili, dotkli se navzájem hlavami či ocasy, pak se opět rozdělili. Dva z jezdců seskočili. Bylo slyšet každé jejich slovo. Mark se opatrně rozhlížel mezi stvoly kukuřice.

„Už by tady měl být.“

„Počkáme.“

„Ale ne dlouho.“

„Řekl, že přijde. Jinak s námi nemůže mluvit, bylo by to podezřelé. Dosud vždycky přišel a řekl, co bylo třeba.“

Nastalo ticho. Jeden z koní si odfrkl. Pak se ve světle pochodně objevila postava. Postupovala k Jezdcům – nebylo vidět, odkud přišla. Najednou tam byla. Vynořila se ze tmy.

„Jsi to ty?“ zeptal se jeden v kožené kazajce.

„Ano, pane,“ muž přistoupil blíž. Mark viděl při světle pochodní jen tolik, že je to mladý černovlasý muž. Na sobě měl tmavou košili, roztrhané kalhoty a škorně. Na prsou se mu pohupoval nějaký znak.

„Tak co nám řekneš?“ ptal se ten, koho ostatní oslovovali rotmistře.

„Zítra v noci bude sraz v koňské stáji mezi Černým potokem a skladem řepy. Všichni tam budou.“

„I Albov?“ ptal se vůdce jezdců.

„I Albov.“

„V pořádku, pan Brant na tebe nezapomene.“

„Děkuji, pane rotmistře!“

„Tak pojďme,“ vyhoupli se do sedel a obrátili koně. Mark sebou praštil na zem. Jezdci odcválali. Když opět nastal klid, mladík se po. málu zvedl a zadíval se na silnici. Zmizel i cizinec v roztrhaných kalhotách.

Po krátkém putování se mu zdálo, že v kukuřici zabloudil, ale psí štěkot mu pomohl v orientaci. Snažil se nemyslet na to, co před chvílí viděl. Co to bylo? Bylo to natáčení filmu, anebo…?

Po půlhodinovém bloudění náhle kukuřice skončila, Stál opět na holé oranici. Pak před ním nalevo bliklo světlo. Vydal se tím směrem.

Před ním se vynořila tmavá hmota. Plot? Ne, dům. Přistoupil blíž a rukama tápal po stavení. Z čeho je asi stavěné? Je to divný materiál. Jíl, nebo zem…?

Je slyšet hlasy. V domě někdo je. Dva lidé si navzájem skákali do řeči, ale o čem hovořili, se zjistit nedalo. Něco za nim zašramotilo… Prudce se otočil. Nic.

Obešel dům. Někde musí být nějaké dveře. Může zaklepat…? Co má říct tomu, kdo otevře? Kdo a kým je? Mark Bellor z Thorlund? Vždyť ani neví, kde vlastně je a kdo jsou ti lidé.

Ještě mu kmitlo hlavou, co kdyby se objevil rytíř v kožené kazajce a s mečem…? Za sebou uslyšel hluk. Ale tentokrát se neměl čas ani otočit. Ucítil úder na temeni hlavy, ostrou bolest a ztratil vědomí.

„Alfa volá Betu.“

„Alfa volá Betu.“

Opakování bylo zbytečné. Ticho. Oči Alfy jsou upřené na žárovky.

Žluté světlo svítilo stejnoměrně. Volání bylo vysíláno. Ale zelené světlo příjmu se nerozsvítilo.

„Alfa volá Betu.“

Po chvilce ticha se ozval automat:

„Beta se nezdržuje u aparátu.“

Alfa čekal ještě minutu, pak se dotázal automatu:

„Prosím klaustropoliský čas.“

„Klaustropolis 170 – 8 – 21; devátá světelná hodina.“

Za tři hodiny se rozední. Nastane první světelná hodina.

Beta bývá obvykle v této době u aparátu…, říkal to jakoby pro sebe… automat mlčel. Nato se pokusil o jiné volání.

„Alfa volá Deltu.“

„Delta se nenachází u aparátu,“ řekl automat lhostejně.

Mark ležel dlouho v bezvědomí. Určitě dlouho – vyvodil to z toho, že když se probudil, uviděl světlo. Už byl den. Hlava mu třeštila, měl pocit, jako by se mu mozek rozletěl. Tělo měl jako umrtvené. Chtěl si ohmatat hlavu, zjistil však, že je svázaný.

Ruce a nohy měl spoutané řemeny, které se mu zařezávaly do masa – bolelo ho to. Místnost byla sroubená z prken. Ve zdech se ozýval červotoč. Strop a dveře byly z téhož materiálu, Vysoko pod střechou proudilo zamřižovaným okénkem do místnosti světlo. Nevěděl, jak dlouho už tady leží. Nohy a ruce mu zdřevěněly.

„Haló!“ zavolal a pohnul se. Vedle svého těla viděl v měkké půdě mnoho otisků bot. V uších mu hučelo; bylo slyšet ticho, přerušované jen praskáním vyschlých prken. Drahnou chvíli se nic nedělo. Pak někde vrzly dveře. Blížily se kroky. Někdo otevřel dveře.

„Co chceš?“ otázal se hluboký mužský hlas.

„Pošlete mi sem někoho,“ řekl Mark. Ať mi sundá řemeny! Co je to vůbec za hru? A taky chci jíst!“

„Uklidni se a nekřič, jinak si něco užiješ,“ odpověděl hlas. Kroky se vzdálily, dveře zůstaly zavřené.

Hlava mu dál třeštila, bolest nepolevila, pojem času se pomalu z jeho mysli vytratil. Pravděpodobně už uplynulo několik hodin, jenom bylo divné, že světelný čtverec na podlaze nezměnil svou polohu, jako by se čas zastavil…

Konečně se otevřely nízké dveře a do místnosti vstoupili tři muži. Dva z nich odstoupili ke stěně – byli to polonazí chlapi ve škorních. Ten třetí s černými vousy byl středního věku. Jeho svalnaté tělo halila hrubá plátěná košile, zbytek oděvu se nelišil od šatu ostatních dvou.

„No konečně,“ řekl Mark, dívaje se na ně zespodu, „rozvažte ty proklaté řemeny, strašně se mi zařezávají do masa.“

„Bolí?“ ptal se vousáč. Jeho hlas nevyjadřoval ani účast ani lítost. Jen zvědavost.

„Samozřejmě že bolí,“ odpověděl Mark rozzlobené. „Svázali jste mě přece už v noci. Asi jsem docela zmodral.“

Vousatý muž pokynul svým druhům. Sundali Markovi řemeny. Jeden z nich vyšel z místnosti.

Mark se rozhodl, že se ničemu nebude divit. Cítil, že svět, se kterým se tady setkal, mu je stále cizejší, a vlastně ho ani nepoznával. Ve vousáčových očích viděl tuto cizotu. I světlo vnějšího slunce bylo tak neskutečné, také tato dřevěná stavba a všechno kolem. Kam se to dostal?

Neměl čas na rozvažování. Jakmile se s třesoucíma nohama postavil a opřel o stěnu, neznámý se ho zeptal:

„Kdo jsi?“

„To bych se mohl zeptat i já tebe,“ odpověděl Mark. „Konečně vy jste mě zákeřně praštili. když jsem nic netuše vycházel z kukuřice. Tudy se snad nesmi chodit?“

„Ptal jsem se tě, jak se jmenuješ,“ řekl muž pomalu; měl zachmuřenou tvář.

„Mark,“ odpověděl mladík. Na jeho svalnatých pažích se napjala košile. Teď teprve zpozoroval, že se mu cizinci dívají na košili. Vousáč si kromě toho sáhl na látku. Pak si dřepl a prohlédl si zblízka Matikovy boty. Mladík stále nechápal; díval se bezradně z jednoho na druhého.

„Z čeho to je?“ zeptal se nakonec vousáč, sahaje opět na látku Markovy košile.

„Myslím, že je to polirol…,“ Mark nevěděl, co si o tom má myslet.

Pak si vzpomněl na noční jezdce v kožených kazajkách s pochodněmi v rukou. Do jakého světa se to dostal?

„Je velmi hezké,“ pokračoval muž, jen stěží spouštěje zrak z Markovy košile. Pak ustoupil a jeho obličej zvážněl.

„Kdo tě sem poslal?“

„Mne? Nikdo mě neposlal. Přišel jsem sám od sebe.“

„Nelži!“

„Nelžu.“

„Pracuješ pro Knížete, nebo pro Velekněze?“

„Pro koho…?“ Mark vteřinu stál s přivřenýma očima. Viděl v noci před sebou divoce cválající jezdce s hořícími pochodněmi v rukou. Ano, jsou to videofilmy z jeho dětství – jezdci, Kníže…? Ano, vladař. A pak nějaký velekněz… Asi se mu to jen zdá. Všechno je jen sen. Ale jak skutečný…

„Neznám Knížete, ani toho druhého,“ odpověděl rozhodně.

„Nikdy Jsem je neviděl.“

„Lžeš!“ odpověděl muž klidně a tiše. „Ve Městě není člověka, který by neznal Knížete a Velekněze. Anebo jsi snad slepý?“

„Ve městě?“ probudila se v Markovi naděje. „Tak tady je i nějaké město?“

Ti dva se na sebe podívali:

„Když chceš ze sebe dělat blázna…,“ začal vousatý, ale dveře se otevřely. Přišel jiný muž s miskou v ruce a s něčím hnědým; vyšlo najevo, že je to chleba.

„Teď jez,“ řekl vousatý, „pak si pohovoříme.“

Mara hodila v chodbě několik kostí nudícím se psům a vešla dovnitř do místnosti. Denní světlo sem sotva pronikalo; hustá mříž kryla okna do ulice. Zdi byly zakryté silnou látkou; ani hlásek z místnosti nepronikl. Dveře stále hlídali dva po zuby ozbrojení tělesní strážci. Sem směli vstoupit jen Terlik, Brant a Mara.

Kníže ležel oblečen na kůžemi pokrytém lůžku a zíral na strop. Světlo kahanu umístěného v koutě jen stěží osvětlovalo jeho tvář.

„Celé odpoledne jsi byl nahoře,“ zanaříkala Mara a posadila se k němu, „celé odpoledne! Řekni mi, co tam v tom pokoji děláš…?“

Kníže mlčel. Nebylo to poprvé, že se Mara vyptávala na pokoj ve věží Paláce, kam mohl vstoupit jen Kníže sám a nikdo jiný.

Osobní strážci ložnice měli pod dozorem točité schody vedoucí do komnaty ve věži. Už je tomu mnoho let, kdy Kníže vydal rozkaz okamžitě zastřelit každého, kdo by si troufal vystoupit po schodech. Bylo to tak dávno, kdy komnatu zařídil. Mara byla tehdy ještě malé dítě.

„Jednou bys mi ji opravdu mohl ukázat,“ vlichocovala se. „Anebo mi aspoň vypravuj, co tam děláš…“

Kníže netrpělivě odtáhl ruku. Odvrátil se. Mara bezradně seděla na kraji postele.

„Mám jít k tobě?“ zeptala se tiše.

Kníže ani tentokrát neodpověděl. Nastalo ticho. jen v dřevěném ostění občas zapraskalo. Potom Kníže vstal z postele. Maru jako by ani neviděl. Přistoupil ke stolu a zazvonil. Vstoupil jeden z gardistů.

„Pane…?“

„Ať jde ihned posel k Veleknězi a vyřídí mu, že s ním chci mluvit. Za hodinu budu i se svým doprovodem ve Veleknězově paláci.“

„Takže ty tvrdíš,“ vyptával se odpoledne vousáč, „že jsi Město nikdy neviděl?“

„Ne. Ani Město, ani Knížete, ani Velekněze. Nikdy jsem tady ještě nebyl,“ odpověděl Mark.

„Pak jsi tedy cizinec,“ konstatoval vousáč rozhodně. Ostatní dva si ulehčeně oddechli. Z toho Mark vyvodil dvě věci: Za prvé že jsou rádi, že není zdejší. Za druhé že pojem ‚cizinec‘ může znamenat nějakou zvláštní, ale známou osobu.

„Cizinci se však obvykle neobjevují v takových šatech,“ ozval se jeden z mužů.

„A nepřicházejí z kopce v noci, ale ráno nebo dopoledne,“ dodal druhý.

„O čem to mluvíte?“ podíval se na ně Mark nechápavě. Vrhl pohled na vousatého, jako by od něj očekával vysvětlení.

„Je to opravdu cizinec,“ obrátil se vousáč ke svým druhům, „nějak se sem v noci připletl a Bartoloměj ho praštil, myslel, že se nějaký špión potuluje kolem domu.“

„Špión?“ Mark chápal stále méně, o čem ti lidé mluví. Slova mu připomněla staré filmy, četbu z dětských let a tísnivé sny. „Neublížil jsem vám,“ řekl náhle, „nic špatného jsem vám neprovedl. Přesto jste mě uhodili, zavřeli a svázali.“

Nastalo ticho. Oba mladici hleděli v očekávání na vousáče. Ten se zamyšleně díval na Marka, pak se obrátil ke svým druhům.

„Je pravda, že nám nic neprovedl, ale… Teď nás tři zná. A pozná nás i později, snad někde ve Městě, když to budeme nejméně čekat. Biřici by uvítali, kdyby se u nich ohlásil.“

„Ty poroučíš,“ řekl vyhýbavě jeden z mladíků.

„Nerozhoduju sám,“ odpověďmi vousatý. „Večer se stejně všichni sejdeme. Pak rozhodneme, co s ním bude.“

„Mně je to jedno, Albove,“ řekl jeden z mladých mužů a šel k východu.

„Albov?“ zbystřil Mark sluch. „Kde jsem jenom to jméno slyšel?“

Vousáč se otočil ve dveřích.

„Říkal jsi něco?“

V Markovi vzplála naděje. On přece o tom Albovovi něco ví. V noci tam v kukuřici.

„Tobě říkají Albov?“ zeptal se.

„Odkud znáš mé jméno, když jsi ještě nikdy ve Městě nebyl?“ Hlas vousáče byl tvrdý a podezíravý.

„Před chvilkou jsem to slyšel; že jsi Albov, vid…? A hledají tě jezdci v kožených kazajkách, rotmistři… vid?“

„Ano.“

„Máš se dnes se svými přáteli sejít mezi Černým potokem a Skladištěm řepy?“

„Odkud o tom víš…?“ Albov stiskl Markovu ruku jako železnými kleštěmi. Bolelo to.

„Pusť mě…, řeknu ti to.“

A vyprávěl, co v noci viděl a slyšel. Vousáč ho poslouchal velmi pozorně. Druzí dva stáli nehybně ve dveřích.

„Je-li to pravda,“ a Albovův stisk se zmírnil, „tak teď zrádce odhalíme. Poznal bys toho chlapa?“ obrátil se na Marka.

„Snad,“ odvětil mladík, „přestože byla noc, svítily pochodně, ale byl jsem také dost daleko, přece jen si myslím, že bych ho poznal.“

„V pořádku!“ Okamžik se zamyslel, pak se rozhodl. „Znovu tě zavřeme. Ale nespoutáme tě. Pokusíš-li se o útěk, strážci ti provrtají hrdlo šípy… Pojďme.“

Dveře zabouchly, bylo slyšet, jak se zastrkuje závora. Mark zůstal sám se svými myšlenkami.

Při setmění se objevil ve Městě Šaman. Přišel směrem od Dolního Města. Nikdo to předem nevěděl, nikdo ho dřív neviděl. Objevil se náhle.

Ti, kdož o nocích navštěvovali malý domek v malé uličce, ho poznali. Bylo jich dost. Šaman byl přesně takový, jak ho vídávali ve svých barvitých snech. V širokém klobouku a škrabošce zakrývající ústa a nos. Měl modré oči. Jel na bujném černém koni.

Ti, kdo ho viděli, poznali hned, že to je Šaman. Zlehka se pohupoval v sedle cestou ke Knížecímu paláci. Bylo ještě časně; před mnoha domy hořely dosud pochodně. Poznali ho.

I Šaman je poznal; prstem přiloženým na rty jim naznačil, aby mlčeli. Buďte zticha! V jásot nepropukli a také nevytáhli ukryté zbraně. Šaman k tomu ještě nedal pokyn. Bylo by to unáhlené. Na rohu Hlavního náměstí ho očekával bledý výrostek. Očima věrného psa obdivně zíral na černě oděného muže. Ten mu beze slova hodil otěže. Výrostek odešel s koněm do stínu jednoho domu.

Právě tehdy se na druhém konci náměstí objevila knížecí suita. Kníže mířil se svým početným doprovodem k Veleknězově paláci. Jen biřiců tam bylo asi třicet.

Šaman neotálel. Pevným krokem přešel náměstí a ukryl se za vraty Paláce. Za vjezdem do vrat seděl jediný strážný ve světle dvou slabých loučí; Šamana neznal.

„Stůj!“ zvolal. „Kampak, cizinče?“

Šaman vytáhl ruce zpod svého černého pláště. Zaleskl se nůž. Strážný se pomalu zhroutil, luk mu vypadl z ruky.

Šaman se v paláci vyznal. Odhodlaně kráčel vpravo pod arkády. Na opačném konci dvora se bavily a smály dvě služebné se sluhou. Z kuchyně se šířila vůně jídel.

Na kamenných schodech vedoucích k vězeňským kobkám nikdo nebyl. Další strážný seděl až v klenuté nízké chodbě ve štiplavém kouři pochodně. Nestačil ani vykřiknout, když ho zasáhl Šamanův nůž.

Stín širokého klobouku se promítl na provlhlou zeď. Zachrastily klíče, cvakl zámek. Dveře zavrzaly.

„Valentine…?“

„Tady jsem.“ Raněný k němu zvolna postoupil. Jeho šaty čpěly plísni, oči se mu horečnatě leskly. Ránu mu nikdo nepřevázal od té chvíle, co ho strčili do kobky.

„Pojď za mnou.“ Šaman šel dusnou chodbou napřed. Valentinův pohled zavadil o mrtvého strážného; pak postupoval rychleji za černě oděným mužem, který už vystoupil po schodech.

Pod arkádami se zarazili: Služky se rozesmály někdo hlučně prošel dvorem.

„Kdo jsi?“ zeptal se Valentin.

„Počkej,“ odpověděl druhý. Šel do podloubí u brány a sebral mrtvému strážnému luk. Vytáhl z biřicova toulce šíp a položil jej na tětivu. Sfoukl oba kahany.

„Pojď!“ zavolal do tmy pod arkádami.

Valentin šel nejistými kroky. Slyšel hvizd šípu, krkem mu projela prudká bolest. Chtěl zařvat, ale před jeho zrakem se rozprskl ohňostroj světel, oheň mu prošel tělem. Pak už necítil nic.

Šaman prošel rychlými kroky Hlavním náměstím. Vzal si od chlapce otěže koně a odcválal úzkou uličkou.

Zanedlouho byl doma. Sundal klobouk a škrabošku. Počkal, než přišel první sluha.

„Odved koně do stáje,“ řekl dutým hlasem, ale v nitru se chvěl štěstím.

Když se Mark probudil, byla venku už tma. Odpoledne ho přemohl spánek. Udusaná podlaha byla chladná a tvrdá.

Za stěnami panovalo ticho. V pokoji byla tma jako v hrobě. Nevěděl, kolik času uplynulo od doby, co se setmělo. Divné projevy neznámého světa na něj působily omamně. A to doposud takřka neměl možnost se s ním seznámit. Teď, když měl čas, znovu přemítal o svých dosavadních zkušenostech. Vybavil si znovu vše, co od svého sestupu zažil. Jedno věděl jistě – zde jsou osudové protiklady! Větrací otvor a energetický kabel bezesporu souvisejí se zdejším osídlením; proč ale tito lidé žijí bez jakékoliv techniky? A když toto město… Že by skutečně odtud nedaleko existovalo nějaké město? Jaké asi je a jací lidé tam žijí? Ale co znamenají ty pochodně, koně, kožené kazajky, dřevěné domy a ručně obdělávaná kukuřičná pole…?

V této rovnici bylo mnoho neznámých. Víc než toho, co věděl. Vlastně bylo neznámé vše, až na to, že jemu – Markovi – se to všechno nezdálo. Bylo to sice jako ve snu, ale sen to nebyl. Ne, nebyl.

Později uslyšel hlasy. Tlumené hlasy, hluk, tupé dupání nohou. Z chodby bylo slyšet blížící se kroky. Škvírami dveří pronikalo načervenalé světlo.

Když se dveře otevřely, byl světlem tak oslepen, že neviděl do tváří vstupujících. Na prahu stáli dva muži. Ale hlas jednoho z nich ho uklidnil.

„Pojď,“ řekl Albov. Vzal Marka za ruku, vyvedl ho na chodbu a pak po schodech a několika dveřmi ven, na svobodu. Stáli u domu; Markovy oči si pomalu zvykaly na tmu.

Někdo zhasl červený plamen hořící pochodně. Na dvoře mohli stát tak tři čtyři muži. Mark slyšel jejich dech, jejich šepot.

„Drž se pořád u mne,“ pošeptal mu Albov a dali se do kroku. Několik minut nato před nimi zašuměly kukuřičné klasy! Albov bez váhání zavedl svou malou skupinu mezi vysoké rostliny. Šli dobrou čtvrthodinu mezi kukuřičnými klasy, když se Albov konečně zastavil.

Na krátký povel shodili jeho druhové batohy na zem. Někdo Marka přitlačil za ramena až k zemi.

„Lehni si, tady máš přikrývku. Zabal se a pokus se usnout. Nemáš hlad?“ zeptali se ho.

„Ne, děkuji.“ Mark splnil, co mu přikázali. Cítil se divně. Spát tady na zemi? A proč? Proč ne v domě? Všichni si lehli a mladík slyšel, jak se snaží co nejpohodlněji uvelebit ve svých dekách v lánu kukuřice. Albov ležel vedle něj. Mark najednou ucítil, jak se mužova ruka dotkla jeho ramena.

„Biřici nás skutečně tam u stájí přepadli,“ řekl.

„Proč jsi mi nevěřil?“ zeptal se Mark.

„Věřil jsem ti.“ Odpověd byla klidná a vyzařovala z ní mužova síla. „Proto jsem ve stáji schoval jen dva ze svých lidí, ostatní obklíčili stavení. Dobře jsme se schovali… Biřici přišli že dvou stran, nechali jsme je a pak… na ně! Čtyři tam zůstali mrtví, své raněné si odnesli. Utíkal jsem, co mi síly stačily…“

„Takže jsi jim připravil past?“ řekl Mark a v duchu horečně přemýšlel, co to vlastně znamená. Zůstali tam mrtví… Že by je zabili? Vždyť jsou to vrazi! Šílenci! Dnes už vraždí jenom šílenci… Anebo že by jenom snil?… Je také možné, že ti tady za něco bojují. Ale proč a proti komu? A proč vraždí lidi…?

Rád by byl dostal odpověď na své otázky. Uznával, že na to není právě vhodná chvíle. Trápila ho myšlenka, že zde v kukuřici leží s vrahy…

Čekal, že snad Albov ještě něco dodá. Ten však mlčel. Zdálky byl slyšet slabý štěkot psa. Pak se Albov přece jen ozval; řekl jenom:

„Mluvil jsi pravdu, cizinče. Už tě nebudeme věznit.“

„Delta volá Alfu.“

„Tady Alfa. Hlásím se Deltě.“

„Tady Delta. Chci se informovat o jedné zásilce.“

„Právě jsme jednu dostali. Už je na cestě.“

„Velmi správně, Alfo.“

„Mohu se na něco zeptat?“

„Ano. Ale neptej se, jak dlouho ještě… Na to není odpověď.“

„Na to se ptát nechci; zajímalo by mě, jestli se vám celá záležitost ještě nezhnusila…?“

„Vidíš, tak přece se ptáš… Ne, Alfo, nezhnusila se nám a také nás neomrzela. Je vidět, že ses nikdy něčeho takového nezúčastnil. Nedovedeš si ani představit, jaký je to pocit, být tady mezi nimi. Tisíc let nebo ještě víc… Jako nějaký stroj času. Vrátili jsme se k nim z budoucnosti – mohli bychom to nazvat i tak. Je dobře tu žít a být stejní jako oni.“

„Ale nejste stejní.“

„Ne, chvála bohu.“

„Jste silnější než oni.“

„Silnější, ovšem. Bez síly by to všechno nestálo za nic. Kdybychom to neměli v rukou, hned bychom se vrátili nahoru.“

„Čekáme vás každý den.“

„Nečekejte. Je to zbytečné, k tomu nedojde.“

„Snad tam nechcete zůstat do smrti, Delto?“

„Ale ano. Vždyť je to jedno, ne? Smrt tady nebo tam. Ještě nevynalezli věčný život. Ale kdybyste mezitím vy tam nahoře na to přišli, tak mě o tom, prosím tě, co nejrychleji zprav.“

„Neposmívej se. Jsme kvůli vám ve stálém nebezpečí.“

„Nemusíte ani moc lhát. Jen trochu. Kromě toho dostáváte naše hlášení. Občas posíláme i nějakou písemnou práci. Máte co publikovat.“

„Ovšem… Ale kdy tomu všemu bude konec?“

„Tolik let už to trvá, Alfo. Nebuď netrpělivý.“

„Právě proto, že jsem netrpělivý… Už by bylo načase s tím přestat. Je to nebezpečná hra. Je to nebezpečné jak pro vás, tak i pro nás.“

„Ty se bojíš, Alfo… Vidíš, proto bys nebyl schopen žít tady dole. Zde je zapotřebí odvaha, síla, chytrost… To je ten pravý život, Alfo! Ne sedět u psacího stolu, připravovat si poznámky, vyrábět publikace… Příval informací nás nezajímá, bez toho se dá dobře žit. Společnost se musí studovat zevnitř.“

„To je nesmysl, a ty to víš moc dobře. Není to společnost jako ty ostatní a vy tam jste proto, abyste ji studovali. K takovým pokusům nebyl dán souhlas a…“

„Nebyl dán souhlas, viď. Vidíš, to je právě ono. Vždycky se mi hnusily věci, které bylo možno provádět jen se souhlasem. Kdybys tu byl…, viděl bys zblízka, co se tu děje.“

„Vraždíte lidi.“

„My vraždíme… Oni sami se vzájemně vraždí. My osobně… jen zřídka. A co vy? Kolik lidí se stalo oběti nehody v kosmu za posledních deset let? Určitě i o tom existuje nějaká statistika, jen si vyžádej fakta z počítačů. To nejsou vraždy…? K tomu kosmonauti jsou poctiví a dobromyslní lidé, naproti tomu ti zde…, ale nechme toho.“

„Máš pravdu, Delto, nechme toho. V každém případě si uvědom, že odtud sledujeme, co provádíte.“

„Myslíš, že to nevím? Gama má stále v provozu ty své elektronické oči. Můj měsíc často hlásí záření…, jen nás sledujte, to nám nevadí. Beztak nemůžete proti nám nic podniknout. Škodit nám či odporovat nemůžete. Co tu chceme udělat, uděláme. Vy budete mlčet.“

„Ano, Delto, budeme mlčet. I když… kdo ví?“

„Nestraš. Vím, že budete mlčet. Po tolika letech nemůžete nic jiného dělat.“

„Co víš o Betě?“

„O Betě?… Mohl ses zeptat na něco příjemnějšího. Na dnešek nezapomene.“

„Proč se nezabýváte něčím jiným, proč to věčné nepřátelství? K čemu ty věčné rozpory?“

„To je koření zdejšího života, Alfo. Jen tak je život životem.“

„A co Sigma?“

„Žije a vzkvétá.“

„Tak to by bylo vše, Delto… Zásilku vyložte v noci. A ne abyste se pokusili o takový trik jako minule… Všechno to není tvoje. Polovina patří Betě. Do skrýše jdi sám, jinak…“

„Dobře, dobře, nemusíš mi tolik vyhrožovat. Vše v pořádku, Alfo.“

„Tak končím, Delto.“

Jakmile se rozzářila Ohnivá koule, dozorce Terlik vyjel na koni na Pole. Ani se nenasnídal. Věděl, že každou chvíli se rozpoutá bouřka – chtěl být co nejdál od Paláce a od Knížecího hněvu.

Brant stál v podloubí u vrat a díval se závistivě za vzdalujícím se správcem. Dnes by i on raději řval na Polích na dělníky vybírající brambory… Neměl čas na další úvahy. Biřici ve dvojstupu vypochodovali vraty, kolem kašny se přeřadili do čtyřstupu a obešli ji. Na povel rotmistrů se před Brantem seřadili. Mezitím došel i Kníže. Tváře měl rudé jako čerstvě uvařený rak. Klobouk neměl, zpod hustého obočí divoce a zlobně zíral lesklýma očima na poručíka. Prošedivělé vlasy měl rozcuchané. Psi se odloudali se staženým ocasem do vzdálenějšího kouta Paláce směrem ke kuchyni.

Ve Městě se ještě v noci rozkřikla zvěst, že Kníže dal Valentina zabít. Sluhové našli mrtvolu; z krku jí trčel šíp s knížecím znakem. Každý věděl, že Kníže a Velekněz jednají o Valentinově osudu. Tuto noc mnozí ve vnitřním městě nespali. A v krčmě bylo dlouho hlučno. Každý věděl, že nejde o Valentina. V sázce bylo mnohem víc: Čí vliv ve Městě bude rozhodující – knížecí, nebo církevní…?

Pak před rozbřeskem nového dne vyšlo najevo, že Kníže dal zabít Valentina během jednání. Město vřelo. Jakmile se rozzářilo světlo, hrnuly se velké davy lidí ke Kostelu Svatého Kruhu. Přestože bylo

nezvykle časně, otevřela se brána Svatyně, přes noc obvykle zavřená. Lidé se nahrnuli dovnitř. U oltáře stál Fride a spolu s několika kněžími zpíval smutné písně.

Dav každou minutou mohutněl. Jako požár se rozšířila zvěst, že kněží truchlí pro Valentina. Muži zanechali práce, ženy praní a vaření. Řemeslníci si ani nesvlékli své kožené zástěry a spěchali ke kostelu. Pobíhala tu spousta dětí. Kněží otevřeli vrata a všichni se nahrnuli dovnitř. Kostel se rychle naplnil. – Slova smutečního chorálu se odrážela od krásně vyřezávaného kruhu na stropě. Mnozí poklekli, jiní s pohledem upřeným na kruh zpívali společně s kněžími.

Později někdo zvolal: „Biřici jdou!“, ale nikdo tomu nevěnoval pozornost, protože Fride vyhlásil, že za chvíli promluví k lidu Města samotný Velekněz. Napětí se neustále zvyšovalo. Dnes se uchýlilo do kostela ještě více lidí než včera, kdy poručíkovi pochopové hledali po městě raněné.

V obrovské dřevěné budově zpívaly stovky lidí. Jejich těla se semkla, a to jim dodávalo sílu. Už se ničeho nebáli. Když se na ochoze objevil Velekněz, vypukli v jásot. Pomalu a důstojně sestupoval po schodech, jeho nádherný oděv byl vpředu sepnut velkou koženou sponou s nádherným, nevídaným třpytivým kamenem. Velekněz se díval upřeně před sebe. Kněží kráčející vedle něho a za ním se snažili jeho chůzi a pohyby nepodobit. Fride s oduševnělou tváří čekal, dokud se dav neutišil, Satuner zůstal na ochoze a Riborg klečel na posledním stupni před oltářem.

„Bude mluvit,“ zvolal někdo z davu. Ženy zíraly na kněze s otevřenými ústy.

Lamurro se opřel o jeden ze sloupů. Vysokými úzkými okny se linulo do Svatyně světlo. Nervozita se šířila vzduchem, byla takřka hmatatelná.

Velekněz se nejdříve zastavil před velkým kruhem visícím nad oltářem; letokruhy krásně leštěného dřeva tvořily kresbu svaté relikvie. Velekněz sklonil hlavu. Stál tak dlouho, dokud ve Svatyni nenastalo úplné ticho. Když už nebylo slyšet ani tichý dech, náhle se otočil. Z jeho obličeje zmizel klid, oduševnělost. Jeho hlas zaburácel a udeřil do tváří nejblíže stojících lidí.

„Zavraždil ho…! Pachatelem je On, ten, kdo se vzbouřil proti našemu Bohu. Zákeřně, v díře, ve tmě; ještěr plazící se v bahně… Tušili jsme již dávno, že k tomu dojde. Bylo jisté, že jakmile Ohnivá koule po hodinách světla zhasne, Potměšilec jednoho krásného dne shodí škrabošku. Už se nebude v masce předvádět jako dobrodinec. Náš věřící Bratr a Přítel, ctnostný Valentin, si troufl ozvat se proti útisku a obětoval svůj život za naši církev, za našeho Boha, za nás všechny…! Ten, kdo je již dávno vředem na těle našeho Města, ho zabil… Váš Pán, váš Kníže!“

U vchodu Svatyně se ozval hluk. Někteří z přítomných se tam podívali a zděšeně vykřikli:

„Kníže!“

Velekněz si nejdřív myslel, že věřící jen opakují jeho poslední slova. Ale… ve dveřích stál skutečně Kníže.

Byl sotva k poznání. V takovém stavu ho ještě nikdy neviděli. Zuřivost ho úplně změnila. Stál s obnaženým mečem ve dveřích. Tváře měl docela rudé, oči podlité krví. Za ním se objevili biřici. Svaté místo je nezastavilo.

„Brante,“ zařval Kníže a žíly na krku mu naběhly. „Braante!“

Brant stál za ním. Znal rozkaz. Ani on se před prahem Svatyně nezastavil. Rozkázal biřicům:

„Kupředu… do toho, do toho!“

Jako první vtrhli dovnitř rotmistři a pak po třech biřici. Potom se hlava nehlava vrhli na lidi. Satuner z ochozu viděl, že Brant s Knížetem si bezohledně razili cestu vyděšeným davem k oltáři. I Velekněz to zpozoroval a zbledl. Kníže pozdvihl meč k ráně, kdykoli se mu někdo postavil do cesty. Kolem Knížete se otevřela cesta, sám šel dopředu s taseným zakrváceným mečem…

Velekněz chtěl křičet, ale hlas mu selhal. Nechtělo se mu věřit, že by Kníže byl schopen něčeho takového. Od doby, co tu Svatyně stojí, si ještě žádný knížecí biřic nedovolil vstoupit. Byla to nepsaná dohoda… Vraždit v kostele! Církevních biřiců tam bylo jen několik, ale ti si beze zbraně přišli spíše poslechnout Veleknězovu řeč.

Svatyní se nesly zděšené výkřiky žen a zuřivý řev mužů. Řemeslníci se pokusili biřicům v postavit – nechtěli bránit Svatyni, spíš sebe.

Bili se vylomenými kusy zábradlí a lavic. Ve vzduchu svištěly šípy. Lidé brzo poznali, že jediným cílem Knížete je Velekněz. Když k němu uvolní cestu, nic se jim nestane… I biřici měli jedinou snahu – odklidit z cesty překážky. Zde byl protivníkem Velekněz, kvůli němu vtrhl Kníže v čele svých biřiců do kostela. Kdo jen mohl, uprchl na ulici – východ nikdo nestřežil. Knížecí ozbrojenci dbali jen o to, aby nemohl uniknout žádný kněz. Ženy a děti prchaly, ba i velká část mužů vzala do zaječích.

Velekněz chtěl uniknout k postrannímu východu. Ale několik biřiců bylo rychlejších. Satuner seběhl z ochozu a rozrazil dveře. Biřici ho však předešli.

„Otče, sem, ke mně…!“ volal Satuner, ale Velekněz ho neslyšel. Do Satunerova ramene se zabodl šíp. Satuner se zhroutil a v bolestech se svíjel na podlaze.

Fride utíkal po dvoře paláce, přímo ke stájím.

Riborg bránil svým tělem Velekněze. Několik církevních biřiců zoufale mlátilo kolem Velekněze. Knížecí lidé je vytlačili od hlavního oltáře k bočnímu oltáři a ke zdi. Tam se dostali do úzkých.

Kníže řádil. Zaslepený vztekem sekal mečem kolem sebe. Lidé před ním zděšeně prchali… Brant byl u něj až do konce. Šípy svištěly, křik neutuchal!

„Proklatče!… Proklatče!“ šeptal Velekněz v bezbranně v zoufalství. Kníže se blížil přes mrtvé kalužemi krve. Už viděli jen sebe, své oči. Jen několik lidí stálo při Veleknězi. Kostel se vyprázdnil; kromě několika raněných biřiců leželo na podlaze asi tucet mrtvých občanů.

„Zemřeš…!“ Knížecí biřici obklopili zbylou malou skupinu.

„Nezabil jsem Valentina,“ řekl tiše Velekněz. Kníže to však neslyšel.

„Lžeš,“ šeptal i on. Jeho šepot zněl tak hlasitě, že se odrážel od zdi jako ozvěna. Zadýchaný se zastavil; z jeho meče kapala krev. Brant rázem uchopil luk a nasadil šíp na tětivu.

„Nebyl jsem to já,“ opakoval Velekněz, „ty víš, že já…“ Stál před nim bezbranný. Riborga mezitím skolili a jeho lidi rozprášili. Velekněz se udýchaně opřel o zeď, chtěl ještě něco říci, ale už nestačil. Brantův šíp se mu zaryl do prsou. Někdo zoufale vykřikl, zakvílel. Biřici dupali po ochozech. Kníže se chechtal, dlouho, s klidem a s rozkoší… Upřeně se díval na umírajícího Velekněze. Když se na jeho slavnostním bílém ornátu objevil první pramínek krve, pustil svůj meč a zachmuřil se. Hleděl do vyhasínajících Veleknězových očí a cítil se podivně.

Zasunul meč do pochvy a odvrátil se. Velekněz ležel s namodralými rty u jeho nohou, chtěl ještě něco říci, ale hrdlo mu zalil nový nával krve, jen zachroptěl.

„Zapalte kostel,“ řekl Kníže tlumeně, „a také Veleknězův palác…“

Marka probudilo ostré světlo. Prudce mu svítilo do očí. Sny pomalu ustupovaly, jejich zelená průsvitná clona ještě chvilku mladíka přikrývala. Obrátil se na bok, zachrápal a otevřel oči.

Ležel mezi kukuřicí. Jeho první pohled utkvěl na širokých zelených listech. Stonky stály nehybně, jen jejich špice se kolébaly v sotva znatelném vánku. Mark ležel na zemi, mravenci si hledali cestu po jeho ruce, bolelo ho v kříži. Z výšky zářilo oslepující umělé světlo. Muselo se rozsvítit před chvíli, snad ani ne před minutou. To ho probudilo. Ale kde jsou ostatní?

Nablízku nebyl nikdo. Že by se mu to jen zdálo? Tehdy v noci se s Albovem a jeho dvěma druhy uchýlili do kukuřice. Nebo to snad bylo před několika dny?… Je možné, že to vše byl jen sen, jeho sestup, jak se schoval v kukuřici – snad usnul a všechno, co se ‚událo‘, bylo pouhým snem…? Ale ne, tady v změklé půdě jsou jasně vidět stopy; leželo zde několik těl. Jsou vidět jejich obrysy, hluboké stopy podpatků od holinek… Albov a jeho druzi, nebyl to sen.

Nerozhodně stál mezi rostlinami vysokými jako člověk. Pak nazdařbůh vykročil.

Kousek odtud kukuřice končila. Než z ní vyšel, opatrně se rozhlédl; nikoho neviděl. Kam se Albov poděl?

Nedaleko se zdvíhal nízký pahorek. Rozhodl se, že tam vystoupí a rozhlédne se, snad něco uvidí. Musí to obhlédnout; opravdu není nikdo nablízku? Události minulých dnů ho nabádaly k opatrnosti.

Z pahorku uviděl mrak kouře. Že by tam bylo město? Skutečně, jako by bylo vidět malé, nízké domky. Musí to být divné město. Černý dým se valil a houstl v mrak. Co tam může hořet? Bylo slyšet i nějaký hluk. Volání, výkřiky… Aby tam tak vypukl požár? Anebo zase nějaké boje? Vraždění…? Přes ostré světlo viděl i oranžové plameny. Město hoří…

Dlouho netečně stál. Pak se rozhodl. Vydal se zpátky k Příkopu, ke Zdi.

K půlnoci se Erni probudil; někdo jemně ťukal na okno. Pak se ozvalo silnější klepání. Nejdřív si myslel, že se mu to zdá, ale klepání se opakovalo.

„Marku…?“ zeptal se tiše.

„Ano, jsem to já.“

„Už jsem měl o tebe strach.“ Stařík mladíka objal a přitiskl ho k sobě. „Pojď, chlapče, vypravuj…“

DRUHÝ SESTUP

„Gama volá Alfu.“

„Alfa se hlásí.“

„Omlouvám se za tu neobvyklou dobu, ale…“

„Hlaste.“

„V Klaustropoli vypukla anarchie. Světská moc zahájila všeobecný útok proti Církvi. Ozbrojené síly bojují. Světská moc dala zbořit hlavní chrám, nyní hoří i církevní palác. Velká část obyvatelstva se stáhla do svých domovů, chová se pasivně, netečně.“

„Počet mrtvých…?“

„Zatím se omezujeme pouze na odhady. Může jich být asi třicet až padesát.“

„Strašné.“

„Ano. Jsou obavy, že by se požár mohl rozšířit na další budovy ve vnitřním městě.“

„Prozatím stejně nemůžeme nic dělat. Děkuji.“

Mark se snažil několik dní na Město nemyslet. Návrat byl velmi namáhavý. Celé hodiny se šplhal nahoru po provazovém žebříku, takřka bez odpočinku… Nyní si vybral téma. Dlouho vysedával v archívu mikrofilmů a pracoval. Stále však v něm hryzal divný pocit: Několik set metrů pod ním žije takřka tisíc lidí, neustále mezi sebou bojujících… Je to prostě nepochopitelně. Opět se přikláněl k tomu, že se mu všechno jen zdálo. Trýznil ho divný pocit. Bylo mu líto, že kromě Erniho nemá nikoho, s kým by si o této záležitosti mohl promluvit.

I když jednou se naskytla příležitost. Jednoho dne v poledne zpozoroval, že ředitel Pratt obědvá u jiného stolu sám. Po chvilce váhání přešel se svým podnosem k Prattovu stolu.

„Promiňte, smíím…?“

„Samozřejmě, jen se posaďte, mladý kolego.“

V Prattově obličeji byly vidět stopy únavy. Kolem jeho tmavých očí se vytvořily, četné vrásky. Mark se náhle rozhodl, že rozhovor zavede na téma, které ho zajímá.

„Chtěl bych se vás na něco zeptat, pane řediteli.“

„Prosím.“

„Chtěl bych se informovat o práci převýchovného oddělení.“

Pratt zbystřil sluch.

„Co vás zajímá?“

„Rád bych se jednou podíval a poohlédl se, jací lidé tam jsou. Když už jsem se stal pracovníkem Ústavu, myslím, že bych nemusel narazit na překážky…“

„Nenarazíte na překážky,“ opakoval Pratt jeho slova, ale jako by byl duchem nepřítomný. S bezvýraznou tváří zíral na ubrus; docela zapomněl na jídlo.

„Zajímá mě problematika adaptace,“ pokračoval Mark, ale když si všiml Prattova divného chování, zmlkl. Ticho ředitele vzpamatovalo; pohlédl na Marka a rychle vstal.

„Zmíním se o tom kolegovi Borlattimu,“ řekl, a aniž by se omluvil, chvatně odešel. Mark se za ním udiveně díval.

Od toho dne jako by se Pratt Markovi vyhýbal. Ani mladík nijak netoužil po ředitelově společnosti. V hlavě nosil už tak dost věcí.

Každý večer dlouho hovořil s Ernim. Starého vědce zajímalo všechno, co Mark dole viděl. Obzvlášť historie Albova a jeho druhů. Několik podrobností si nechal i několikrát vyprávět.

„Řekni, opravdu bojuji…? A jak?“

„Šípy, oštěpy, meči… aspoň myslím.“

„Víš, kdy lidé naposled používali takové zbraně?“

„Dávno, když se ještě vzájemně vraždili… Ostatně, je to jedno. Otázka je, co dělat dál.“

„Kdy znovu sestoupíš?“ zeptal se prostě Erni. Mark cítil, jak mu v uších hučí krev. Stařík vyslovil to, čím on se zabýval jen v myšlenkách. „Kdy znovu sestoupíš…?“ Viděl před sebou poslední obraz: plameny a mraky dýmu valícího se nad Městem… Na kotnících a zápěstích náhle znovu cítil zařezávající se řemeny a znovu slyšel hlas: ‚Pokusíš-li se utéci, prostřelím ti hrdlo šípem.‘

„Není nad čím dumat.“ Erniho hlas byl rozhodný. „Musíš sestoupit. Víš to sám. Tady jde o něco špinavého. Musí se to vyšetřit. Viděl jsi tam ještě málo, moc toho nevíme. Vždyť jsi nebyl ani v tom městě.“

„Ano.“ Mark vstal a přecházel pokojem. „To nejhroznější na tom je, že to není hra. Tito lidé se skutečně vzájemně vraždí. Kdo asi za tím vším stojí…? Víš, Erni, když si vzpomínám na ten silný kabel a na podivné zásilky potravin, otvírá se mi nůž v kapse…“

„A právě o to jde, Marku. Musíme té záhadě přijít na kloub,“ argumentoval Erni. „Jaká je souvislost mezi těmito událostmi? O tom jsme se nic nedověděli, zhola nic.“

Mark cítil, že stařík má pravdu. Tady nahoře není nikdo, kdo by o Městě něco věděl. A kromě toho není nikdo, kdo by tam mohl sestoupit.

„Obávám se, že by má dlouhá nepřítomnost byla Prattovi podezřelá,“ řekl nakonec.

„Ale!“ Erni mávl rukou. „Konec týdne můžeš strávit zas tam dole. Nikomu nebudeš chybět. Budou si myslet, že jsi odjel k matce. Když se vydáš na cestu už v pátek ráno, můžeš strávit ve Městě delší dobu.“

Mark se zastavil. „Ano, ve Městě…“

Téhož večera zavolal matce. Moc toho spolu nenamluvili. Žena se objevila na obrazovce s unaveným úsměvem, jedna kadeř jí visela do čela. Byla módní návrhářkou. I když v poslední době tolik nepracovala. Pestré módní kresby se hromadily doma ve velkých modrých složkách, už se však málokdy rodily pod její rukou nové vzory, nové módní linie.

S úsměvem naslouchala synovi. Od té doby, co jí zemřel manžel a starší syn odjel na Mars, byla skoro pořád sama. Už si na to zvykla. Na tvářích se jí objevily vrásky, její oči se však smály.

„Dej na sebe pozor, synku,“ řekla. Že by něco vycítila? Mark jí o svém plánu nic neřekl.

Ráno Mark odjel do města Thorlund. Sám nevěděl proč. Procházel se po ulicích, díval se do tváří veselých nakupujících dívek a na chlapce stojící před vitrínami o kosmickém cestování. Necítil se starší než oni. Slunce svítilo, stromy v parku poskytovaly osvěžující stín. Ve vzduchu kroužili holubi. Nad mořem se vznášel mlžný opar. Mark se díval na lidi, na jejich bezstarostnost, na pulsující život města. Nemohl se zbavit myšlenky, že tam v tom druhém městě znamenají všední dny utrpení, věčný boj a zápas. Proč? Proč by nemohli žít šťastně? Kdo je odsoudil k životu v podzemí, k poměrům jako ve středověku, kdo jsou ti, co v pozadí řídí tento divný, uzavřený svět?

Otázky se mu honily hlavou, když v aerotaxi letěl k Ústavu. Už neměl pochybnosti. Jeho poslední rozhovor s Ernim ho přesvědčil, že musí překonat strach a znovu sestoupit do Města.

„A co se stane, když tě zabijí?“ zeptal se Erni ve čtvrtek večer. I Mark už na to myslel, teď se však chvilku zdráhal odpovědět.

„Pak to oznam mé matce a Světové radě.“

„Bylo by dobře, kdyby sis vzal s sebou nějakou zbraň,“ pokračoval Erni, „protože kdyby ses tam dole opravdu dostal do něčeho divokého, určitě bys ji potřeboval.“

„Když půjdu mezi ně se zbraní, budu jedním z nich,“ protestoval mladík. „Nechápeš, Erni? Když budu mít u sebe zbraň i já, budu mít víc sebevědomí, nechtěně budu i násilnější, ztratím opatrnost, vystoupím proti jiným a… nakonec i já někoho zabiju. Právě tak jako oni. Jaký pak bude rozdíl mezi mnou a jimi…? Já nepřicházím ze středověku, ale odtud, z Thorlundu, ze šestadvacátého století. Musím být jiný. Mezi Thorlundem a Městem je tisíciletý rozdíl.“

„Tomu můžeme odpomoci,“ řekl Erni, ale neměl na mysli rozdíl tisíciletí. „Vem si s sebou zbraň, která nezabíjí, jen zneškodňuje. Například tuhle.“ Ze skříně vyndal plochý, jako dlaň veliký předmět. „Dali mi ji, když jsem sem přišel. Víš, Ústav stál na okraji lesa a před několika lety se ještě přihodilo, že v zimě vyběhli z lesa vlci a troufali si mezi budovy… Nikdy jsem ji nepoužil.“ Mark převzal laserovou pistoli, prohlédl si ji: Uspávači náboje byly nedotčené.

„Vydává padesát malých jednotek za 0,008 sekund,“ podotkl Erni. Krátce řečeno, s touto pistoli můžeš způsobit jen čtyřiadvacet hodin trvající bezvědomí. Snad jen kojence nebo kočku bys s ní mohl zabít.“

„Tak tu bych si koneckonců mohl vzít. Doufám, že ji nebudu muset použit.“

„To nikdy nemůžeš vědět. Snad v sebeobraně.“ Erni se otočil a vážně hleděl na mladíka. Mark pohled opětoval; ve tváři jeho starého přítele se objevil unavený úsměv:

„Jsi stejný, jako byl tvůj otec. I jeho neustále trápilo, zda někomu neuškodil, zda neudělal něco zlého… Kdy se vrátíš?“

„Nevím…,“ pokrčil Mark rameny. „Zdá se mi, že tam dole zapínají a vypínají umělé slunce po dvanácti hodinách. Ale je možné, že přestávková doba se stále zkracuje… Na každý pád se dohodneme: protože si s sebou nemohu vzít hodinky, budu pozorovat změny dne a noci. Když se do nedělního večera nevrátím, řekněme do půlnoci, znamená to, že mě buď zabili, anebo se nemohu vrátit z nějakého jiného důvodu. Například že bych byl v nebezpečí života.“

„Rozumím. Budu tě čekat.“ Stiskem ruky se rozloučili.

Když sestoupil, byla ‚noc‘. Přebrodil se příkopem. Ve tmě se pomalu prodíral křovím dopředu. Když konečně pod nohama pocítil oranici, ulehčeně si oddychl.

Nevěděl, jak dlouho ještě potrvá tma, proto si pospíšil. Chtěl rychle dorazit ke kukuřici, která mu nejlépe poskytne spásnou ochranu.

Náhle se rozsvítilo světlo. Mark se zarazil, přivřel oči a jen pomalu je zase rozevřel. Kukuřičná pole nebyla daleko – šel správným směrem. Sotva vstoupil mezi šustící listy kukuřice, uslyšel dusot koně. Teď už by to rozeznal i mezi tisíci zvuky. Kryl se.

„Tady byl!“ volal hlas.

„Také jsem ho viděl,“ odpověděl druhý. Jezdců bylo víc. Mark se přitiskl k zemi, ani nehlesl. Strach, který ve svém životě poprvé pocítil ve Městě, ho znova ovládl.

„Od té doby už bude za sedmerými horami,“ řekl teď někdo v pozadí. Jeden z koní mrskal ocasem.

„Objeďme, kukuřici,“ řekl první hlas. Jezdci se dali do cvalu, pak bylo opět ticho.

Mark ležel na zemi a svíral laserovou pistoli. Nechtělo se mu věřit, že ji použije již v prvních minutách svého pobytu zde. Zbraň ho uklidňovala. Ještě dlouho zůstal bez hnutí. Malý hnědý brouk lezl po hroudě, trochu dál se právě odrazila kobylka.

Teprve mnohem později se zvedl a skrčený prolézal kukuřicí. Kukuřičná pole byla veliká. Když se dostanu do toho domu, kde mě věznili, snad se mi podaří setkat se s Albovem, myslel si.

Ani ne za půl hodiny došel na okraj kukuřičného lánu. Opatrně se přibližoval a rozhlížel se. Silnice byla pustá. Domek tam stál o samotě, poznal ho ve všeodhalujícím jasu. V okolí nebylo vidět člověka.

Uplynula hodina, možná i víc, když konečně zpozoroval nějaký pohyb. Z domu pokradmu vyšel jakýsi muž. Mladík se neodvažoval pohnout. Kdo to jen může být…? Je to Albovův člověk, anebo některý z biřiců?

Neznámý muž hleděl pátravě a netrpělivě směrem k Městu, pak se vrátil do domu. Za několik minut se opět objevil, jako by na někoho čekal.

Zdá se, že nečekal zbytečně – někoho asi spatřil, protože křikl na znamení. Z domu vyšli další dva muži s luky na zádech.

Na silnici se objevili dva chodci. Když došli blíž, Mark je oba poznal; jeden z nich byl Albov a ten druhý – ten, co nosil plátěnky, černovlasý mladík, jenž tehdy v noci prozradil biřicům skrýš Albova a jeho lidi…

Albov ještě nedorazil k domu, když Mark vystoupil z kukuřice a klidně jim vyšel vstříc.

„Gama volá Alfu.“

„Tady Alfa.“

„Elektroreceptory opět nahlásily ze Čtverce C-6 provoz neznámého stroje.“

„Zdá se, že pracuje vždy v noci?“

„Výhradně. Zdrojem energie může být baterie s fotobuňkou. Ten, kdo to spouští, jinak tam dole energii získat nemůže.“

„Je jasné, kde hledat pachatele. Ale nevím, kdo z nich to může být… Prosím, sledujte to i nadále. Jinou zprávu nemáte?“

„Zatím nemáme.“

„Beta se nehlásil?“

„Ne.“

„Jakmile se ohlásí, Ihned ho přepojte. Chtěl bych s ním mluvit.“

„V pořádku.“

„Děkuji. Konec.“

„Zdravím tě, cizinče,“ řekl Albov. V jeho očích viděl Mark upřímnou radost. Ostatní je obklopili.

„Buď zdráv, Albove,“ odpověděl Mark, ale než mohl pokračovat, jeden z lučištníků ho uchopil za ruku.

„Pojďte do chalupy, ale rychle. Okolí se hemží biřici.“

„Málem chytili i mne,“ řekl Mark udýchaně, když doběhli do chalupy. Ve známé chodbě se zastavili. Objevily se další tváře; skrývali se tu dva bojovníci.

„Přinesli jsme něco k jídlu,“ řekl Albov a obraceje se k Markovi vysvětloval: „Já samozřejmě do Města nemohu, poznali by mě. Poslal jsem tam Rongeho, sám jsem čekal v domku na okraji. Přitom jsem si popovídal se ženami. Dozvěděl jsem se od nich mnoho zajímavého. Víš, ženy vědí i takové věci, o kterých ani Kníže nemá.“ Posadili se v jedné malé místnosti k hrubě tesanému stolu. Na stole se objevil hnědý chléb, v hluboké dřevěné misce kaše a vařené brambory. Albov položil na stůl sůl na malém dřevěném talířku. Mark vzal talířek do ruky.

„Řekni mi, Albove…, odkud pochází tato sůl?“

„Ta sůl…?“ Albov naprázdno polkl, podíval se na Marka, pak bezradně pokrčil rameny. „Nevím.“

„Jak to, že nevíš? Z čeho pečete chleba?“

„Z kukuřičné mouky, někdy taky ze žitné.“

„A brambory rostou tady na polích…“

„Tak jest.“

„Nu dobře, ale co sůl? Nikdy jsi o tom nepřemýšlel?“

„Snad ji někde kopají ze země…,“ pravil nejistě Albov.

„Snad,“ mávl rukou Mark. Pochopil, že by bylo ještě brzo tyto věci rozpitvávat. Pro obyvatele Města je jeho existence naprostou samozřejmou skutečností a stejně samozřejmé je i všechno v něm. Je možné, že vůbec o takových věcech neuvažují…?“

Změnil proto předmět hovoru.

„Kdo je ten muž, s kterým jsi před chvílí přišel?“

„Jmenuje se Ronge. Od začátku je to můj dobrý druh.“

„To znamená odkdy?“

„Nu, řekněme, že ne zcela od začátku, protože jsou to už dva roky… Ale od té doby, co jsem pro sebe naverboval muže a co jsme se dali do boje. Od té doby, co Valentin a já…“

„Věříš mu?“

„Jako ostatním.“

„Špatně děláš.“

Albov se naježil. Mark zalitoval, že se o tom zmínil. Vždyť oni zde mají ve zvyku se vzájemně vraždit… V Albovově plnovousu se zachytily drobky chleba. Zkoumavě se díval Markoví do očí.

„Víš o něm něco?“

„Vím. On je tím zrádcem,“ teď už to musel říci, nebylo vyhnutí.

„Ten, kdo tehdy v noci vyprávěl biřicům, že…“

„To je on. Viděl jsem ho na vlastní oči.“

„Počkej tady,“ vyskočil Albov.

„Co chceš dělat,“ vyjekl Mark. Albov však vyběhl ven. Ozvaly se povely, výkřiky, bylo slyšet rvačku a pak nastalo ticho. Albov se vrátil a utíral si čelo.

„Dal jsem ho zajistit. Zavřeli jsme ho tam, kde jsme tehdy drželi tebe.“

„Co s ním chceš udělat?“

„Nevím. Zatím musím počkat na Munga, je ve Městě.“

„Co nového je ve Městě?“

Albov se na něj opět zkoumavě zadíval.

„Ty nic nevíš?“

„Ne…, když jste mě nechali tam v kukuřici…, skutečně, proč jste tehdy odešli a nic neřekli?“

„V noci jsem se probudil a viděl plameny, hořela Svatyně… Potřeboval jsem lidi, tak jsem si je odvedl. Stejně bys s námi nešel… Ještě tu noc jsme u Bílého potoka sprovodili ze světa jednoho biřice.“

Mark věděl, že teď musí nadsadit.

„A já jsem se celé dny skrýval v Příkopě a v kukuřici… Bylo tam mnoho biřiců, netroufl jsem se ani pohnout.“

„Pak nic nevíš. Je tu obrovský zmatek.“

„Viděl jsem kouř a plameny. Co se stalo?“

„Už to trvá pátý den, co dal Kníže podpálit kostel. Pobili hodně lidi, i ženy. Říká se, že Kníže sám zabil Velekněze. Většinu kněží buď zabili, anebo zavřeli… Kníže zešílel. Včera na náměstí vyřvával, že každého, kdo neuposlechne jeho rozkazů, nechá zabít. Docela si Město podmanil. Jeho biřici chodí po ulicích a po polích. Každého muže i ženu vyhánějí na práci, blíži se doba sklizně. Ode dneška se smí kolem krtku nosit jen znak Knížete, koneckonců každý je jeho sluhou. Ten, komu ještě uvidí kolem krku Veleknězův znak, může být rád, že bude potrestán jen výpraskem.“ Mlčeli. Po chvilce přemýšlení Mark vstal: „Děkuji za jídlo, Albove. Měl bych prosbu. Dej mi nějaké šaty.“

„Jaké šaty?“

„Takové, jaké nosíte… Moje šaty by padly biřicům i všem ostatním lidem ihned do očí… A potřeboval bych také takový znak na krk.“

„Chceš jít do Města? Nebojíš se?“

„To víš, že se bojím. Ale nakonec, zná mě tam někdo? Co by se mi mohlo stát? Ještě jsem tam nikdy nebyl. Vejdu do Města a rozhlédnu se tam. Rád bych je konečně viděl.“

„Jak chceš…, ale počkejme si na Munga, možná že přinese nějakou dobrou zprávu.“

Za hodinu přišel Mungo. S jeho plavovlasou kšticí se dostalo do šeré místnosti i část světla zvenku. Na pažích mu vystupovaly silné pletence svalů, což Marka překvapilo. Nikdy v životě ještě neviděl tak silného, svalnatého muže.

„Žádná změna,“ hlásil Albovovi. „Kníže je v Paláci. Svatyně už nehoří, trosky Veleknězova Paláce už jen doutnají. Po všech ulicích chodí biřici. Dozorce Terlik dal vyhnat všechny na Pole, ale lidé se už pomalu trousí zpátky. Po náměstí pobíhá spousta dětí, nemají doma rodiče.“

„Teď by se dalo něco udělat,“ mínil Albov. „Zbláznil ses? Město je plné biřiců. Jenom bychom ještě víc vydráždili Knížete.“

„Když se přikrčíme, tak si mohou myslet, že jsme to vzdali. Byla by škoda promarnit příležitost.“ Albovovi se jeho nápad líbil stále více. Mark ho zaraženě pozoroval a napadlo ho: obvyklá chyba partyzánských vůdců. Kdysi se hodně díval na historické videofilmy. Takhle – po sérii úspěchů – skončili partyzánšti vůdci. Zaslepily je úspěchy. Do rozhovoru se však nepletl. Co je mu do toho?

„Většina lidí je na polích,“ pokračoval Albov, „biřici splašeně pobíhají sem a tam. Kdyby nás tam proniklo Čtyři nebo pět, způsobili bychom takový zmatek, že by se…“

„Právě teď by to bylo nebezpečné,“ opakoval muž znovu. I Mungo ho podpořil.

„Podle mého by bylo lepší pokusit se o noční přepad. Všichni biřici jsou ve službě, do večera budou unavení. Pak se sotva udrží na nohou. Tehdy by bylo vhodné na ně udeřit, i tma nám pomůže.“ Nakonec se Albov, ač nerad, nechal přesvědčit. Změnil téma hovoru, začal přetřásat Rongeho případ.

„Co s ním uděláme…? Večer budeme potřebovat každého. Nemůžeme tu nechat dva lidi, aby ho hlídali.“

„Vyřídíme ho odpoledne, pak můžeme všichni odejit,“ řekl Mungo. Mark vycítil, že se opět mluví o smrti. Pryč odtud…

„Chtěl bych se ještě za dne dostat do Města,“ skočil mu do řeči. „Jestli můžete, dejte mi nějaké šaty. Hned se tam vydám.“

„Šaty i znak dostaneš,“ řekl Albov. „Sejdeme se večer?“

Mark pochopil vážnost otázky. Očekávají, že s nimi půjde bojovat. Ale proč…? Bylo by ovšem těžké jim něco vysvětlovat. Snad později. Teď na to není čas. Něco jim ale říci musí. Má se postavit po jejich boku? Stále mu pomáhají… Může s nimi počítat, na to nesmí zapomenout. Není vyloučeno, že i oni vraždí. Ostatně – vraždí tu všichni…

„Sejdeme se, samozřejmě,“ odpověděl.

„Buď před začátkem první noční hodiny u hospody na náměstí.“

„Budu tam.“

„Alfa volá Gamu.“

„Tady je Gama.“

„Beta se už ohlásil?“

„Ne, nehlásil se. Smím-li vyjádřit svůj názor…“

„Mluvte.“

„Podle pozorovatelů byla zničena Svatyně i Palác vedoucího církevní moci. Bioreceptory se zmiňují o padesáti pěti až šedesáti pěti mrtvých. Může se stát, že… vždyť to víte.“

„Rozumím, ale pokud nebudeme mít jistotu, volejte, prosím, každou hodinu, Beto. A Delta…?“.

„Před šestnácti hodinami jsem s ním mluvil. Byl velmi rozčilen, takřka hned vypnul spojení.“

„Děkuji.“

Domy byly vesměs ze dřeva. Kde vzali tolik dřeva? U cesty na břehu říčky stálo sotva několik stromů. Že by jich zde dříve rostlo víc? A kdy vlastně bylo to ‚dříve‘?

Mark šel pomalu dál, úzkou ulicí vedoucí od Pole k Městu. Po kotníky se bořil do prachu, vzduch byl prosycen různými pachy. Mark se ve svých hrubých plátěných šatech, které dostal od Albova, ničím nelišil od ostatních tu a tam se objevujících obyvatel. Na krku měl zavěšen znak Knížete na tenké kožené šňůrce, v kapse měl laserovou pistoli. Na nohou obnošené škorně, hlavu měl bez pokrývky, a bradu zarostlou.

Stěny tvořily dřevěné klády, střechy byly šindelové. I ploty a branky byly ze dřeva. V oknech nebylo nikde sklo, ani je nemohli znát. Sklo nahrazovala prkna… Na malých dvorcích se místy zelenaly záhonky zeleniny, někde hrabaly slepice. Dětské prádlo se sušilo na šňůrách z koudele. Mladá žena prala v neckách a přitom si zpívala:

„Odešel Bártolomeo

na břeh potoka

napájet koně…“

Na dalším rohu se honily děti. Proti němu přicházeli dva biřici, Mark sáhl do kapsy a pokradmu je pozoroval. Biřici šli asi domů, jeden z nich zíval. Několik výrostků nosilo od studny vodu v dřevěných vědrech. Tahali je ze studny lanem, namotaným na dřevěný válec. Chlapci vědra každou chvíli postavili. Na nedalekém dvoře pracoval hrnčíř. Bosou nohou poháněl kruh, hlína se formovala pod jeho rukama jako kouzlem. Byl to postarší vousatý muž. Seděl v ambitu polonahý. Na dvoře stálo několik set džbánů různých velikostí a tvarů.

„Potřebuješ nějaký džbán, příteli?“ hrnčíř přestal točit kruhem a vstal. Umazané ruce si otřel o koženou zástěru.

„Ne, děkuji,“ Mark s úsměvem zavrtěl hlavou, „nepotřebuji.“

„Proč? Podívej, jak jsou krásné. Do některých jsem vypálil i vzorek,“ a mistr zvedl jeden ze zorně na ukázku.

„Ne, ne, děkuji, snad jindy,“ a Mark se rychle vzdálil. Na ulici ležel koňský trus, mouchy na něm sněmovaly. Někde hlasitě plakalo miminko. Už viděl zblízka čnět věž Knížecího Paláce.

Před jedním domem se shluklo asi tucet mužů a žen, nehybně postávajících. Někteří plakali. Na dvoře ležela v hrubě otesané rakvi mrtvola postaršího muže. Rakev ještě nebyla přiklopená víkem – kolem hlavy mrtvého bzučely masařky. Holčička se smutnou tváří je odháněla. Mark ve svém životě viděl jen málo mrtvých. ‚Nahoře‘ nemají ve zvyku zesnulé veřejně vystavovat. Děti s vylekanýma očima se tlačily u plotu a držely se za ruce.

Ozval se koňský dusot. Lidé se stáhli k plotu. Od Paláce přijížděli biřici na koních. V čele jel urostlý mladý muž. Na prsou se mu leskl kovový řetěz. Kůň byl pokryt ozdobnou sedlovou přikrývkou.

„Poručík Brant,“ zašeptala jedna žena v Markově blízkosti, když odcházeli. Markovi se zdálo, že v ženině hlase zněla nenávist.

Po několika minutách došel na náměstí. Z vyprávění albovců věděl, že je na pověstném Hlavním náměstí. Před ním se tyčil Knížecí Palác.

Kníže se probudil teprve k polednímu. S říhnutím se posadil na posteli. Chvilku se strnule díval na protější stěnu, pak vstal z postele. Tvář měl pomačkanou, kolem oči mu přibyly další vrásky. Uhladil si vlasy, v hliněné míse v koutě pokoje si svlažil obličej vodou. Díky hluku, který způsobil, se otevřely dveře a do místnosti proklouzl jeho sluha.

„Buď pozdraven, pane!“

„Snídaní!“ ozvala se stručná odpověď. Sluha odběhl a vrátil se se svými druhy. Prostřeli. Kníže zatím vzteklé pobíhal kolem stolu jako hladový vlk, pak s funěním dosedl do kůží potažené židle.

„Brant…?“ zeptal se, okusuje králičí stehno.

„Před chvilkou odjel na Pole, pane,“ odpověděl sluha s úklonou. „Hlásili mu, že se několik sedláků-rebelů shromažďuje na kraji kukuřičného pole, jel je rozehnat.“

„Správně. A Terlik…?“

„Před chvilkou jsem ho viděl na dvoře Paláce. Mám ho zavolat, pane?“

„Později.“ Kníže se zakousl do bílého masa a volnou rukou zvedl kameninový pohár. Ohryzek se mu při pití rychle pohyboval.

Po několika minutách vstoupil Terlik. U dveří se uklonil, pak se na pokyn Knížete posadil u stolu. Sluha mu bez zvláštního příkazu předložil mísu s jídlem a pohár a rychle se vzdálil.

„Co je s tím knězem?“

„Myslíš Frideho, pane?“

„Samozřejmě že jeho.“

„Ještě jsme ho nenašli. Skrývá se asi někde ve Městě. Deset biřiců hledá jenom jeho.“

„Vypište na jeho hlavu odměnu. Musíme ho najít.“

„Pane, co proti nám zmůže jeden kněz…“

Kníže vyskočil, tvář se mu zkřivila. Pěstí udeřil do stolu.

„Ty nevíš, co je to za člověka…!“ Oči se mu podlily krví. Terlik na něho udiveně a zneklidněně zíral. Nevěděl, má-li vstát, či ne…

„Musíme ho chytit, čím dříve, tím lépe! Je chytrý jako liška, a bude-li chtít, může nám ještě hodně škodit!“

„Jistě, byl Veleknězovou pravou rukou, ale kdo by ho dnes poslouchal. Lidé se bojí.“

„Jen ať se bojí.“ V tváři Knížete se zračilo uspokojení, ruku sevřel v pěst.

„Jen ať se bojí! Aspoň je nenapadne bouřit se a kout proti nám pikle a dopouštět se násilí proti biřicům!“

„Chytili jsme ale jiného kněze,“ Terlik cítil, že přišla chvíle, aby Knížete potěšil dobrou zprávou. „I on patřil k Veleknězovu užšímu kruhu, několikrát sloužil i mši ve svatyni. Našli ho v Dolním Městě, v domě mladé selky.“

„Co se s ním stalo?“

„Biřici ho provrtali šípy. I tu ženu.“

Mísa se vyprázdnila, sklenice se dopily do dna. Kníže se pořád mračil.

„Ale toho Frideho… musíte ho za každou cenu…“

„Tvoji biřici se přičiní, aby ho našli, pane…“

„Už aby to bylo! Sto grošů tomu, kdo nás zavede na jeho stopu! Okamžitě to vyhlaš!“

„Ano, pane.“ Terlik přistoupil ke dveřím, ale dřív než je stačil otevřít, ozval se zvenčí srdcervoucí výkřik. Kníže a správce vyběhli. Terlik v běhu tasil meč. Kníže uchopil o zeď opřený oštěp. Na chodbě stál strnule strážný. Luk držel v levici; v jeho toulci chyběl jeden šíp.

Na konci točitých schodů vedoucích do pokoje ve věži leželo tělo. Šíp prolétl zády, z rány ještě tekla krev.

Byla to Mara.

Několikrát zasténala, bolesti drásala nehty dřevěnou podlahu. Její dlouhé vlasy se smáčely v kaluži krve. Šíp jí prostřelil srdce; snad ani ne za minutu se přestala křečovitě zmítat. Strnula; její modré oči zíraly zamlženě do neznáma.

„Pane,“ koktal biřic, „… ty jsi nařídil…, že toho, kdo by chtěl vystoupit do věže, máme okamžitě bez výstrahy zastřelit…“

„Stál jsi na svém postu?“ zeptal se kníže tvrdě a díval se. vojákovi do očí.

„Ano, pane,“ biřic polkl naprázdno, pohlédl na mrtvou, ale vrátil se pohledem ke Knížeti. „Slečna přišla a řekla, že mě volá rotmistr…, už jsem se za ním vydal přes dvůr, když mě napadlo, že rotmistr pro mě nemohl poslat slečnu Maru, protože když ode mne něco chtěl, tak mě zavolal jménem…, otočil jsem se a vrátil na své místo. Slečna se právě vydala po schodech do věže…“

Kníže stál tiše, jako zasažený strom. Po dvoře běžel službu konající rotmistr s několika biřici. Zadýcháni se zastavili, bylo ticho.

Kníže se konečně pohnul.

„Rotmistře!“

„Pane?“

„Dejte okamžitě vystřídat strážného. Za chrabré chování a příkladnou poslušnost ať mu proplatí deset grošů odměny a dají dva dny vojna.“

„Rozkaz!“

„Děkuji, pane!“ řekl strážný. Napětí z jeho tváře zmizelo. „A ty se vrať ke své práci, hledej toho Frideho,“ obrátil se Kníže k Terlikovi a vrátil se do svého pokoje. Jeho kroky byly těžké, unavené, jako by už byl večer, a ne zářivé ráno.

V rohu Hlavního náměstí se konal trh.

V takovém počasí, jaké panovalo dnes, se trhovci zdržovali venku jen neradi: Bylo parno. Také jich tam mnoho nebylo. Ve stínu dvou akátů vyložil své zboží na rohož starý švec. Vedle něj prodávala žena s chlapcem.

Mark se zastavil nejdříve před nimi. Na rohoži leželo několik dřevěných lžic, dřevěná mísa a několik menších pohárů. Chlapec – asi dvanáctiletý – vzhlédl k Markovi ospalýma očima.

„Kup si lžíci,“ řekl malátně. „Stojí jen dva groše.“

„Ty jsi je vyřezával?“ ptal se Mark. Neměl v úmyslu kupovat lžíce a také neměl peníze, ale když už na něj chlapec promluvil, nechtěl projit kolem něho jen tak beze slova.

„To ne, lžíce vyřezává otec.“

„A ty je prodáváš?“

„To se ví,“ odpověděl chlapec a již cítil, že Mark asi nebude kupovat nic, proto také přivřel oči a už nevzhlédl.

Další rohož patřila ševci.

Kožené střevíce, řemeny a několik párů holínek ze zaječí kůže. Ševcova vrásčitá tvář zůstala nehybná. Mark se na něj podíval, na nic se neptal a rychle odešel. Pod hustým akátem seděla na zemi žena středních let a asi dvacetiletá dívka. Měla hnědé vlasy a zelené oči. Šaty jí přiléhaly k tělu.

Starší žena zahrnula Marka přívalem slov, byla pravým opakem málomluvného ševce. Prodávala ovoce a nádobí vydlabané z tykve.

„To jsi, chlapče, ještě nejedl,“ a strčila Markoví pod nos krásnou hrušku. „Víš, jak je sladká a šťavnatá? Je lepší než mateřské mléko, to ti říkám. Takové hrušky rostou jen na mém dvorku, nikde jinde v celém Městě. Je to tady jediná hrušeň. Kupuji ode mne i na stůl panu Knížete. Větší dobrotu si ani neumíš představit. Tři kusy za groš, jen groš stojí tři tak krásné hrušky, mladý pane! Za kolik grošů si

přeješ?“ udělala krátkou přestávku k nadechnutí, a Mark toho rychle využil.

„Děkuji, ale nemám peníze.“

„Nemáš peníze, jak to, že nemáš peníze, propil jsi je?“

„Ještě jsem si je nevydělal.“ A v tom ho napadlo, co mu nedávno albovci říkali. „Jsem tu cizí. Teď jsem přišel.“

„Jakže! Teď přišel…!“ Dívka vzhlédla, jejich pohledy se střetly. Trhovkyně mlela dál svou. „A řekni, ‚nově příchozí‘ se opravdu na nic nepamatují…?“

„Ne,“ zavrtěl Mark hlavou a usmíval se přitom. Ano, to je nejpohodlnější odpověď. Na nic se nepamatuji. Odkud asi jsou ti ‚nově příchozí‘? A proč se na nic nepamatují?

Dívka prodávala tvaroh, domácí máslo, sýr. Máslo ve džbáncích, postavených ve stínu. Žluté kulaté hrudky ovčího sýra se před ní kupily v malých kopečcích na rohoži.

„Nepamatují se ani na to, odkud přicházejí?“ zeptala se náhle dívka. Mark se na ni podíval, nastalo ticho. Dobrá otázka, pomyslel si. Teď už ho nezajímal pouze dívčin zevnějšek. Zelené oči odvážně opětovaly jeho pohled. Dobrá otázka…

„Ještě jsem o tom nepřemýšlel,“ odpověděl Mark.

„Když sem odněkud dorazí, tak předtím někde musí být,“ pokračovala dívka tvrdošíjně. „Pořád tak mluvíš,“ načepýřila se trhovkyně.

„Nemluv tak, jen tak nemluv,“ nervózně breptala a bojácně se rozhlížela kolem sebe, „za takové řeči biřici člověka odvedou. Přece nechceš hnít ve vězení!“ Tiše na sebe hleděli.

„Už pracuješ?“ zeptala se konečně dívka. „Ještě ne,“ Mark se podíval na znak, který mu visel na krku. „Pravda, už jsem dostal znak, ale…“

„Správce Terlik ti už řekne, kde budeš pracovat,“ přidala se do řeči znovu trhovkyně, „musíš se u něj hlásit. Když teď půjdeš do Paláce, řeknou ti, kam máš jít, a večer už dostaneš i večeři.“

„Zatím to nespěchá,“ řekl Mark a obrátil se opět k dívce: „Máš pravdu. Nově příchozí museli předtím někde být. Vždyť už to jsou dospělí lidé, když k vám přijdou. Žádná nemluvňata. Kde tedy byli předtím…?“

„Ty bys to měl vědět,“ dívka byla vážná. „Nevím,“ vrtěl Mark hlavou. „Na nic se nepamatuji.“ Kolem nich pomalu šel jakýsi muž. Vrhl na ně pohled a šel dál. Mark si ho dobře prohlédl.

„Kdo je to?“ ptal se, jen aby udržoval hovor. Nechtělo se mu odejit. Bylo mu dobře. Dívčiny oči…

„Ten? Jmenuje se Lamurro. Je to také nový příchozí, právě tak jako ty. Přišel asi před dvěma třemi týdny; teď je nosičem vody v Paláci.“

Markovi to nic neříkalo. Informovanost ženy však zasluhovala uznání.

„Ty snad znáš ve Městě každého,“ řekl jí. Trhovkyně se s uspokojením usmála.

„Nu, každého snad přece jenom ne, biřice sotva, ti vypadají všichni stejně v těch svých kožených mundúrech… Řemeslníky ale znám všechny. Pak také mnoho sedláků z Dolního Města, i kněze… Myslím tím, že jsem je všechny znala, dokud je nezabili.“ Kradmo se ohlédla a poznamenala se znakem Svatého Kruhu, pak mrkla na Marka. „Doufám, že jsi věřící?“

„Věřící? V co bych měl věřit?“

„Jak to, v co? Tak, v Boha Svatého Kruhu, v naši víru.“

„Jak by v něj mohl věřit, přece ho ještě ani nezná!“ vzala dívka Marka v ochranu. „Jak se jmenuješ?“ Poprvé se usmála. Měla hezký úsměv; jemně vykrojená ústa přičarovala její tváři zvláštní něhu.

„Mark.“

„Mark…? Já se jmenuji Léna. Narodila jsem se tady, nejsem příchozí.“

„To říkáš proto, že příchozí nemáte rádi?“

„Proč bychom je neměli rádi, když jsou pořádní…,“ pokrčila dívka rameny.

„Dnes už pořádní lidé nejsou,“ prohlásila žena, mrkla na ševce a ztlumila hlas. „Víš, já ještě pamatuji dobu, kdy tu nebyl ani jeden Kníže, ani náš ubohý zesnulý Velekněz…“

„Jak to, nebyli?“ Mark se neubránil zvědavosti a rozčilením mu vyschlo v krku. Kdyby se vydal po této stopě, snad by se mu podařilo odhalit tajemství Města.

„Nu tak. Ještě tu nebyli. Bylo mi asi tolik, kolik je dnes Léně, když přišli. Byli to noví. příchozí a nikdo tehdy ještě nevěřil, že z jednoho bude Kníže a z druhého Velekněz.“

„Přišli současně?“

„Kdo ví. Na to se už nepamatuju.“

„A předtím? Jaký tu byl život?“

„Předtím tu byl klid. Ne že by se nestávaly divné věci, ale…“

„Jaké divné věci?“

„Občas někdo zmizel, beze stopy. Nikdy se už neobjevil. A stalo se to vždycky v noci.“

„A od té doby, co jsou tady oni…?“

„Od té doby už lidé nemizí, ale… předtím se lidé nebili, ani tu nebyli biřici. Žili jsme pěkně pro sebe. Měli jsme volenou radu, ta o všem rozhodovala: Kolik z nás má jít pracovat na kukuřičná pole, kdo má nosit vodu na zalévání, kdo by se měl starat o dopravu, a když někdy došlo ke sporu, bylo nutné to přednést radě. Pracovali jsme na Polích, modlili jsme se, nikdo nebojoval.“

„A tak to bylo, dokud nepřišli oni?“

„Ano. Od té chvíle byl konec klidu. Poštvali lidi proti sobě, sedláky i řemeslníky. Dolní Město proti Polím, mladší proti starším. Každý den byly rvačky, rozbité hlavy, spálené domy… Pak dal Velekněz vybudovat Svatyní a sám si vybral schopné lidi za kněze. Ten druhý se nechal jmenovat Knížetem a verboval ozbrojence… Tak to začalo…“

„Rozumím.“ Mark se zájmem poslouchal vyprávění. Léna stála mlčky opřená o kmen akátu.

V bráně Paláce se objevil malý človíček; na krku měl zavěšený kožený buben. Doprovázeli ho dva biřici. Človíček se rozhlédl, a protože nejbližší skupinu lidí viděl u akátu, vydal se tam a při chůzi bubnoval. Biřici ho následovali, unavení a s unuděným výrazem ve tváři.

„Rozkaz pana Knížete!“ volal chraptivě človíček. Chlapec prodávající dřevěné lžíce rozevřel oči a vyskočil. Rozkaz Knížete museli obyvatelé Města vyslechnout vstoje.

„Slyšte rozkaz našeho Velkomožného pána: Ten, kdo zájme kněze Frideho anebo navede biřice na jeho stopu, dostane sto grošů odměny od milostivého a slavného Knížete!“ Bubeník ještě dvakrát uhodil do bubnu, pak vrhl opovržlivý pohled na kolemstojící a šel dál. Všichni tři zmizeli v jedné z uliček, která ústila na náměstí. Monotónní bubnování se ztrácelo v dálce.

„Kdo je ten Fride?“ ptal se Mark a uvelebil se vedle dívky do stínu.

„Jeden z Veleknězových lidí. Také kněz. Po Veleknězově smrti už ho nenašli. Utekl a teď se skrývá někde ve Městě.“

„Je to dobrý člověk?“

Divná otázka Lénu trochu překvapila. Podívala se na Marka.

„Co to je ‚dobrý člověk‘? Byl jako ti ostatní.“

„Tak proč ho Kníže pronásleduje?“

„Určitě ho chce dát popravit,“ řekla trhovkyně. Lhostejnost, s jakou to řekla, Marka popudila.

„Popravit…? Máte tu krásné zvyky.“

„Kdo je jeho nepřítelem, toho dá popravit, anebo ho sám zabije,“ řekla trhovkyně lakonicky.

„Předtím to bylo také tak?“ zeptal se mladík. Trhovkyně rychle odpověděla.

„Ne; před příchodem Knížete a Velekněze nikdo nesměl nikoho zabity.“

„Ale přesto se to někdy stalo?“

„Jen zřídka.“

Dívka se dotkla Markovy ruky.

„Máš určitě hlad…, vem si,“ vyndala z plátěného sáčku tmavý chléb a jeden sýrový bochníček přelomila napůl. „Tumáš.“

„Děkuji.“ Mark chtěl jídlo odmítnout, ale když se podíval na lesklý děravý povrch sýra, pocítil opět hlad. S chutí se dal do jídla a s plnými ústy se na dívku usmál. Lena se mu podívala do očí a také se usmála.

Jak se blížila noční hodina, vraceli se rolníci z práce na Polích. Zvuky ve Městě pomalu utichaly. Ve dvorech nakrmili zvířata; slepice se uchýlily na své hřady, králíci dále žvýkali a s nastraženýma ušima poslouchali zvuky z domu. Chodců ubývalo. Na stolech se objevily kahany. Mléko crčelo do džberů. Ve vzduchu bylo cítit seno a také hnůj.

Po skončení práce lidé čekali na vyhasnutí Ohnivé koule, opřeni o ploty si narovnávali záda. V těchto chvílích zbyl čas prohodit i pár slov.

V hovoru se stále častěji zmiňovali o Šamanovi. Zralí muži si to jméno šeptali mezi sebou, ženy je také slyšely. Mluvilo se o něm u studní, na rozích domů a při praní prádla u řeky. Sousedé v koutech svých dvorků hovořili uprostřed nejtemnějších nocí o tajemném černém jezdci, který jim přinese vytouženou svobodu. A jako důkaz svých tužeb občas vytáhli zpod šindelů tajně ukrytý luk se šípy a staré dlouhé nože. Rukou zkoušeli jejich ostří. A znovu vyslovovali jeho jméno, jméno Šamana, osvoboditele, který zruší daně; nebudou už biřici, ani Kníže, ani dozorci.

Oheň žhnul. Chyběl jen vánek, aby vyšlehly plameny.

Když se Léna chystala k odchodu, Mark jí pomáhal uklidit sýry a srolovat rohož. Trhovkyně se s nimi rozloučila. Švec s chlapcem odešli již dříve.

„Musíme si pospíšit, za chvíli zhasne Ohnivá koule,“ řekla dívka.

„Odkud to víš?“ zeptal se Mark. Všiml si, že zde nikdo neměří čas; časoměrné přístroje tu ani neměli.

„Tak… cítím to,“ usmála se Léna. „Brzo si na to zvykneš i ty.“

Biorytmus, jejich organismus se přizpůsobil dvanáctihodinovému cyklu, pomyslel si mladík, zatímco zahýbali do krátké uličky za Palácem.

„Bydlíš tady?“

„Ano, na konci ulice. Je to skoro poslední dlouhý dům.“

„Dlouhý dům?“

„Ty ho neznáš? Soukromý dům si mohou dovolit jen bohatší řemeslníci, biřici a obchodníci. Všichni ostatní žijí v dlouhých domech. Je tam stěsnáno šest, osm, někdy i víc rodin; na dvorcích, malých jako dlaň, mohou pěstovat jen několik králíků a slepic.“

„A kolik rodin bydlí u vás?“ Mark chtěl o dívce vědět všechno. Léna se mu od prvního pohledu líbila.

„Moje matka a já. Otec mi zemřel před dvěma roky, od té doby tam žijeme jen my dvě. Otec byl rolník, pracoval nejčastěji na kukuřičných polích. Opravdu kukuřici rozuměl.“ Léna přidala do kroku. „Za chvíli zhasne světlo.“

Po obou stranách se táhly podlouhlé domy. Na okraji cesty se drbali psi, cestou se museli vyhýbat kupkám mrvy. Ušmudlané děti stály před domy a měřily si cizince nedůvěřivými pohledy.

„Tady bydlím,“ zastavila se Léna a vzala si od Marka pytlík se sýry. Mark se zastavil; nebyly mu jasné zdejší zvyklosti. Co se má v takových případech říci, co se má dělat? Dívka si povšimla jeho otálení a s milým úsměvem mu vyšla vstříc.

„Jdi teď k dozorci, určí ti ubytování. Zítra mě najdeš na trhu na stejném místě: Dobře se vyspi!“ A už vběhla do domu. Zaskřípala těžká dřevěná vrata a náhle nastalo ticho. Jen někde zabučela kráva.

Ohnivá koule zhasla.

V prvním okamžiku se ho zmocnil stejný hrozivý neklid jako tehdy ve větracím tunelu, když náhle nastala tma. Kdyby byl skutečně ‚novým příchozím‘, těžko by si na to zvykl. Aspoň by mu to dlouho trvalo.

Oči si pomalu zvykaly na tmu. Zanedlouho se mu zdálo, že opět vidí obrysy domu. Vydal se zpátky. Trvalo mu dlouho, než došel na. náměstí. Místy se zableskla světla, ojedinělé pochodně, klopýtali opoždění chodci. Po náměstí už šel jistěji, snadněji. Obešel Palác. Před hospodou svítila nad vchodem pochodeň, zastrčená v dřevěném držáku. Několik mužů zevlovalo v kruhu světla.

Když přišel bliž, uvědomil si zklamaně, že nevidí žádnou známou tvář. Ve tmě vyslechl blízko sebe hovor neznámých obyvatel Města.

„Říkají, že tu bude za několik dní,“ řekl jeden hlas. Několik lidí se obrátilo směrem k mluvícímu, jeho tvář se nedala rozeznat, stál ve stínu.

„Kdo to říká…?“

„Všichni. Kdekdo už ví, že přijde. Zjevil se jim ve snu.“

„Nesmysl,“ mávl rukou podsaditý muž. Dva starší muži ztrhaných tváří mlčky přikývli. Ženy mezi nimi nebyly.

„Jak to, že se jim zjevil ve snu?“

„Jen tak… viděli ho. Přijel na černém koni v černých šatech a s černou škraboškou. Říkali, že Šaman je hezký člověk. Až přijde, bude konec s Knížetem, konec s biřici.“

„On to řekl?“

„Každý to říká.“

„Každý, to je nikdo.“

„Jen počkejte, však uvidíte.“

„Co uvidíme? Někam zalezete a budete mlčet jako vždycky. Když dal Kníže povraždit Kněze, skrčili jste se. Potom budete mlčet zase.“

„To není jisté, spousta lidí čeká jen na Šamana. Až se objeví černý jezdec, chopí se seker, vyhrabou na půdách a ze sena staré luky a nože. A pak půjdou na biřice!“

„Jen ne tak zhurta! Jsi ještě mladý…“

„Právě proto myslím na to, na co vy si už netroufáte. Ani v myšlenkách! Na Šamana čekají i starci. I oni si brousí nože a šavle.“

„Nu, uvidíme…“

„Jsi tu, cizinče?“

„Jsem,“ vystoupil Mark z přítmí. „Ale už mi neříkejte cizinče; Jmenuji se Mark.“

Albovci stáli v malé skupině; několik z nich se opatrně rozhlédlo. Ale na náměstí kolem Paláce se sotva něco pohnulo, ticho přerušoval občas jen vzdálený štěkot psů. Přišli pěšky – ve Městě mohli jezdit na koních jen biřici.

Bylo jich sedm.

„Na nic se neptej a pojď s námi.“ Albov chytil Marka za ruku. Šli. Přešli přes náměstí. Mark se divil, jak jistě jdou ve tmě. Oči si přivykly.

Podle příkazu šel Mark mlčky s nimi. Náhle zabočili do malé uličky. Jeden z mužů tiše zaklel, když se museli brodit spoustou splašků. Po několika minutách zastavili. Na kraji cesty se ze tmy vynořily černé obrysy budovy.

„Tenhle dům patří dozorci Terlikovi,“ zašeptal Albov. „Obklíčíme ho. Až zahoukám jako sova, zaútočíme. Musíme se dostat do domu dřív, než zalarmuje palácové biřice.“

„A co když jich bude víc?“ zeptal se Mungo.

„Postřílíme je šípy, dřív než se vzpamatují.“

Markovi se udělalo všelijak. Vraždění…? Do čeho ho chtějí albovci zatáhnout?

Ale než si stačil rozmyslet, co by měl vlastně dělat, Albov se k němu obrátil. Ve tmě ho poznal jenom podle hlasu.

„Budeme tě potřebovat,“ zašeptal partyzánský vůdce. „Tebe tu nikdo nezná. Někdo se musí dostat na dvůr, udeřit správce a otevřít vrata. Potřebujeme se dostat dovnitř, to ostatní si už vyřídíme sami.“

„Chcete zabít Terlika?“ zeptal se Mark. Cítil se nesvůj a v ústech mu vyschlo, měl žízeň. Srdce mu bušilo až v krku. Ruka mu sjela do kapsy pro laserovou pistoli. Ta mu vnukla nápad…

„Ne, chceme ho jen unést,“ řekl Albov. „Pak by Kníže musel výměnou propustit všechny občany, které nechal uvrhnout do žaláře.“

„I kněze?“ ptal se jeden z nich.

„I ty. Všechny, které uvrhl do vězení.“

„A co když to neudělá?“

„Tak Terlikovu mrtvolu opřeme jednoduše v noci o zeď Paláce. Pak si uvědomí, že nežertujeme.“

Mark už se mezitím rozhodl. Musí zabránit tomu vraždění. K tomu, aby unesli dozorce, není nutné někoho zabíjet. Je možné, že právě tak zabrání dalšímu vraždění. Vězně by skutečně mohli vysvobodit…

„Půjdu dovnitř,“ rozhodl se a vsunul pravou ruku do kapsy. „Ale nebuďte netrpěliví, kdyby to chvilku trvalo.“

„Co chceš dělat,“ ptal se Mango podezíravě.

„Nemějte obavy. Když se mi to povede, přivedu vám Terlika sem na ulici. Když ne, přijde řada na vás, abyste vyřídili stráže.“ A byl pryč.

Už si zvykl na tmu. Viděl vrata. Pěstí na ně zabušil. Nedíval se dozadu, nevěděl, zda albovci podle plánu obklopili dům. Zevnitř se ozval hluk. Rozštěkal se pes.

Pořád je lepší, když tam půjdu já, uvažoval Mark. Vždyť oni hned vraždí. Nedovedou nic jiného než vraždit. Nože, šípy… Použiju jen laserovou pistoli, jen je omráčí. Na čtyřiadvacet hodin. Nikoho nezabiju…

Zařinčel řetěz, zaskřípala vrata, objevila se škvíra.

„Co se děje? Kdo je tam?“

„Vzkaz od našeho nejmilostivějšího pana Knížete pro pana dozorce.“ Mark měl přitom na paměti slova vyhlášky, kterou odpoledne vybubnovávali.

„Už otvírám,“ zavrčel strážný, podle hlasu to mohl být starší muž.

„Jsi sám?“

„Ano,“ odpověděl Mark a vstoupil.

Namířil pistoli na postavu pohybující se ve tmě a stiskl spoušť. Muž se zhroutil. Znovu uslyšel nějaký zvuk – jen taktak se stačil otočit. Tiše po něm skočil mohutný hlídací pes. Svazek paprsků ho zasáhl v letu. Dopadl Markovi k nohám.

Ze škvíry jednoho okna pronikalo do tmy světlo. Mark překročil tělo strážného a vyšel do dřevěného ambitu. Dveře byly napůl otevřené, zevnitř pronikal matný svit.

Vstoupil.

Byl v předsíni. Na zdech visely zvířecí kůže a v tepaném železném rameni na zdi blikal kahan. Za druhými dveřmi se ozývaly úryvky rozhovoru. Vrazil do nich. V malé místnosti seděli u stolu dva muži a jedli. Třetí stál v rohu – vysoký šedovlasý muž s ozdobným kovovým řetězem na krku.

„Kdo jsi?“ vykřikl jeden z mužů u stolu a vyskočil. Mark teprve nyní rozeznal jejich kožený oděv a šavle. Byli to biřici.

„Jak ses sem dostal?“ zeptal se druhý a sáhl po meči. Mark nemohl dál čekat…

Dva neviditelné svazky paprsků ozbrojence bleskově skosily. Muž v parádní uniformě strnule pozoroval rychlý vývoj událostí. Jeho ruka, držící kameninový korbel, se začala třást.

Neměl zbraň.

„Jsi dozorce Terlik?“ zeptal se Mark vyschlými rty.

„Jsem,“ odpověděl druhý tiše. „Ale tebe neznám. Co chceš? Co jsi udělal s mými lidmi?“

„Pojď se mnou,“ odpověděl Mark krátce.

„Co ode mne chceš…?“

„Hni sebou, nemám moc času,“ odsekl mladík. Náhle se mu v paměti vybavil obraz, který kdysi viděl ve videoprogramu. Byla to historická hra. I tam byli únosci, ti však unesli vědce, který se zabýval mutací molekuly DNS… Zahnal z hlavy tento obraz, snažil se nemyslet na Hořejší Skutečný Svět. Teď existuje jenom Město, Kníže, Terlik, Albov, Léna a jejich problémy… V ruce pevně stiskl laserovou pistoli. Terlik postavil korbel, vzal si plášť a šel ke dveřím. Mark dbal, aby si ho nepustil příliš blízko k tělu. Šel za dozorcem.

Prošli chodbou, kde žlutě blikal kahan. Dozorce se zarazil, když uviděl nehybná těla strážného a psa. Byl přesvědčen, že je Mark zabil.

„Přidej do kroku a vyjdi na ulici,“ naléhal Mark. Venku ve tmě opět nic neviděl, uslyšel však hlasy svých druhů. Schoval pistoli.

„Jsi to ty, Marku? Jsi v pořádku?“ Byl to Albov. Marka ta otázka dojala. Napřímil se a hrdě odpověděl:

„Všechno je v pořádku. Tady máte dozorce. Daruji vám ho… Teď musíme co nejrychleji zmizet…“

„Gama volá Alfu.“

„Tady Alfa.“

„Aktivovala se signalizace záření.“

„Kdy?“

„Asi před deseti minutami.“

„Místo?“

„Klaustropolis, čtverec D-4. Máme automatický záznam: Bylo to asi 50 dávek, pravděpodobně z ruční laserové zbraně. Tomu nasvědčuje i časový faktor: Vše se odehrálo za 0,0008 sekund. Čtyřikrát za sebou.“

„Rozumím. Víte, co to znamená…?“

„Vím. Mysleli jsme si, že baterie jejich laserových zbraní jsou vyčerpané anebo… dostali odtud shora nové.“

„To se dozvíme.“

„Doufám. Je nutné zpřísnit bezpečnostní opatření.“

„Rozumím.“

Noc trávili ve sklepě jednoho domu. Dorazili tam v naprosté tmě, tiše se pohybovali po liduprázdných ulicích. Dům stál asi někde v Dolním Městě. Cestou nenarazili na biřice, k velké lítosti Munga, který by si s nimi rád změřil své síly. I ostatní byli trochu zklamáni; počítali s velkou šarvátkou a zatím všechno vyřídil nový příchozí sám. Je to divný muž. Jak to asi provedl? Dumali nad tím, ale bez postranních úmyslů.

Dozorce Terlik ani oka nezamhouřil. Ležel svázaný v zatuchlém koutě velkého sklepa. Nahoře v domu někdo chodil, určitě to byla stráž. Duněly těžké kroky, občas někoho šeptem probudili; zřejmě se střídali.

Mark toho moc nenaspal. To, co se odehrálo, jej rozrušilo. Pořád se mu zdálo, že to všechno byl jen sen. Nestalo se mu to tady poprvé.

Mohl to být pouhý přelud. Co zmůže jediný člověk proti Neznámým, kteří tahají nitky tohoto divadla v pozadí? Co zmůže on, sociolog Mark Bellor, proti těm, pro které je vždy jediným způsobem řešení problémů vražda? Tito lidé nejsou vinni. Byli tak vychováni, vyrostli v tom. Nejsem psycholog, řekl si. Něco ale musím vymyslet. Sestoupil jsem sem, abych odhalil Tajemství. Zapletl jsem se však do zdejších událostí, můj život je stále ohrožen, proč? Z pozorovatele jsem se stal účastníkem. Okolnosti mě k tomu donutily.

I v nejhlubším koutku mysli cítil nepopsatelný neklid. Jsem vědec, ale nechovám se tak. Na to, co jsem dosud zjistil, jsem nepřišel pomocí vědy nebo logického uvažování, nýbrž díky náhodě a různým okolnostem.

Pomalu se rodil nový den. Rozsvítila se Ohnivá koule.

Albov seděl na dvorečku, velkém jako dlaň. Před chvilkou se umyl do poloviny těla, ve vousech se mu třpytily kapky vody jako perly. Dvůr byl obehnán vysokým plotem. Objevil se jeden z Albovových mužů – dohlížel na cestu.

Mark se usadil na pařezu.

„Jaké máš plány?“ ptal se.

Albov se na něj usmál, jeho pohled zabloudil někam daleko. Odpověděl teprve za chvíli.

„Zpravím Knížete, že mám v rukou Terlika.“

„Jak to uděláš?“

„Právě o tom přemýšlím.“

Marka to trochu překvapilo, ale nic neřekl. Albov kreslil do prachu špičkou svých škorni.

„Pošlu Munga. On mu už řekne, co bude nutné.“

„A co když Kníže… dá Munga zajmout?“

„Může se to stát,“ pokývl klidně Albov. „Ale pak bude nucen propustit kromě občanů Města i Munga.“

„A co když ne?“ Mark ztrácel trpělivost, když viděl, jak Albov podceňuje situaci. Jak by mu jen vysvětlil…?

„Podívej se, Albove,“ začal, „Kníže moc dobře ví, že se nemůže podvolit tvým požadavkům. Já ho neznám, ale co jsem zatím o něm slyšel, to mi stačí. On nikoho nepropusti. Rozuměj tomu, nemůže je propustit, přiznal by tím svou slabost. Přiznal by před občany celého Města, i před vlastními lidmi, že pánem v tomto Městě je Albov s hrstkou svých lidi, a ne on, Kníže!“

Albov si zamyšleně hladil plnovous.

„Taky se toho bojím.“

„Taky? A přesto bys k němu poslal Munga? Aby dal popravit i jeho?“

„A co si myslíš ty?“ zeptal se ho přímo Albov. Mark se podíval partyzánskému vůdci přímo do oči a pomalu, tiše řekl:

„Nic nemyslím. Všechno se mělo předem naplánovat. Proto jsi vůdce. Všechno jsi měl mít promyšlené, a ne jen tak napůl něco udělat, a pak teprve přemýšlet, jak to celé dotáhnout do konce… Já jsem udělal svoje, ba myslím i mnohem víc, než jste ode mne očekávali. Terlika máš v rukou. Teď toho musíme využít.“ Ani si nevšiml, že mluví v množném čísle. Terlika máme v rukou. Teď si to teprve uvědomil. Co je mu do tohohle středověku, do téhle koncentrované patologie?

„Tak tedy Terlika zabijeme,“ řekl Albov a vstal.

„Proto jsem ho zajal?“ vyskočil Mark. „To teda ne! Co z toho budeš mít, když ho zabiješ? Kníže dá pak ze msty popravit několik lidí. Jedna smrt vyvolá dalších deset.“

„Pak jsme se dostali do pastí,“ řekl Albov podrážděně. „Nevím, co bychom měli dělat. Ke Knížeti nemůžeme poslat vyjednavače, dozorce nemůžeme propustit, ale nemůžeme ho ani zabít. Víš,“ obrátil se náhle k Maricovi, „dokud jsi sem nepřišel, bylo všechno tak jednoduché – kdo byl nepřítel, toho jsme zabili. A naši nepřátelé se snažili, aby zabili zase nás. Ale už několik dní je všechno vzhůru nohama… Od té doby, co jsi tady. Namluvils mi toho tolik, až mi z toho jde hlava kolem… Máme zabíjet, nemáme zabíjet? Nakonec ani sám nebudu vědět, co mám dělat.“

Mark stál chvilku mlčky. Měl zlost, až mu to svíralo hrdlo. Zároveň však cítil, že nadešel čas, kdy je může opustit a nemusí se dále účastnit této truchlohry. Otočil se.

Od branky zavolal:

„Už se vám nebudu plést do vašich záležitosti. Dělej co umíš.“

A vyšel na ulici.

„Beta volá Alfu.“

„Tady Alfa. Dlouho jsi o sobě nedal vědět.“

„Měl jsem práci.“

„Ano, viděli jsme. Zase se u vás děly nějaké ohavnosti.“

„Správně, říkejme tomu tak, ale podle mne to tak strašné není. Je to projev přirozené selekce, muselo se to stát. Silnější vyřadí slabšího.“

„To je krutá zásada.“

„Krutá? Podle mého… Nu, vždyť je to jedno. O přirozené selekci se učí už v základní škole. Slyšel jsi o tom, ne?“

„Neříkej, už dávno se dokázalo, že přirozený výběr je překonaná záležitost. Alespoň co se týče vývoje lidské rasy. Ten už dnes jde jinou cestou.“

„Tam u vás ano. Ale u nás?“

„Nedělej v tom rozdíl. I Klaustropolis je součásti naší společnosti.“

„Uzavřenou částí. Tabu; nedotknutelné místo.“

„To není náhoda. Má to svůj důvod. Lidé, kteří tam dole žijí…“

„Jsou právě takovými lidmi, jako ti nahoře, Alfo. Víš to stejně dobře. To, že se chovají pudově…, za to oni nemohou.“

„To je jedno, Beto. Tebe stejně nelze přesvědčit o opaku, vlastně o ničem. Tobě to tehdy přišlo velmi vhod.“

„Ano, dalo by se to tak říci…“

„Tobě i ostatním… Ostatně, co víš o Deltě? Asi týden se už nehlásil.“

„Podle mne už se ani hlásit nebude.“

„Jak tomu mám rozumět?“

„Tak, jak jsem to řekl. Mrtví se obvykle nehlásí.“

„Víš to jistě?“

„Tady dole si nikdo nemůže být ničím jistý, ale… V minulých dnech tady byl masakr. Jeho obětí byl i Delta.“

„Tomu se dá těžko uvěřit.“

„Je to těžké, ale viděl jsem to na vlastni oči.“

„Jeho mrtvolu?“

„Ano, jeho mrtvolu.“

„Takže je to spolehlivá informace… Škoda ho.“

„Zdá se, že byl slabý, Alfo. Byl vyřazen, propadl.“

„To je cynismus. Ostatně, ty jsi byl odjakživa cynik… Máš nějaké další zprávy?“

„Nemám. Skončil jsem. Příležitostně se zase ozvu.“

„Doufám, že s lepšími zprávami, Beto!…“

„To nemohu slíbit, Alfo, nemohu…“

Bylo časné ráno. Lidé se právě probouzeli. Vrata vrzala, vyháněly se ovce na pastvu. Několik krav pomalu šlapalo k okraji Města. Na rozích se shlukli rolníci chystající se na Pole.

Mark měl hlad. Strčil ruce do kapsy a znovu si uvědomil, že nemá peníze. Ve městě mu ale nic nedají zadarmo. Nebyl právě v příjemné situaci. Napadla ho Léna a Hlavní náměstí – chuť ovčího sýra. Sbíhaly se mu sliny v ústech.

Bylo však ještě brzy, aby šel na Náměstí. Aby se nesetkal s biřici, namířil si to z Města ven. Myslel si však, že by se k polednímu mohl vrátit k Léně. Hádka s Albovem ho mrzela ještě teď, to se nemělo stát. Člověk z našeho století se těžko vžívá do tohoto středověku. Zdejší lidi myslí docela jinak, napadlo ho. Byl rozladěn.

Plán mu nevyšel… Na okraji Města biřici zabarikádovali cesty: Některým ženám prohledali uzlíky, u mužů hledali zbraně. Podsaditému černovlasému chlapíkovi vzali nabroušený nůž. Zastavili i Marka.

„Kampak?“ zajímal se muž v kožené kazajce; levou ruku měl položenou na meči.

„Na Pole,“ odpověděl Mark. Samotného ho překvapilo, jak klidně zněl jeho hlas. Je to divné, ale laserová pistole mu dodávala sílu. Nikdy neměl rád zbraně, ale teď mu dodávala jistotu. Ale měl i strach, zda ho neprohledají.

To se naštěstí nestalo. Zdálo se, že jeho upřímná tvář a přímý pohled biřice upokojily.

„Postav se tam,“ nařídil mu jeden v koženém obleku a ukázal na malou skupinu. Muži a ženy stáli u plotu. Hlídal je jeden biřic na koni a dva pěší. Protože ostatní sledovali biřice bez nejmenší známky strachu a odporu, přidal se k nim beze slova i Mark. Šli nejdříve podél Polí směrem k Městu. Kroky zvířily prach, kůň mrskal ocasem. Mark vlastně teprve teď zpozoroval, že nikdo nemá stín. Ohnivá koule, která mohla být jediným zdrojem umělého světla – o tom byl přesvědčen – jim svítila přímo nad hlavami, ať šli ve Městě kamkoliv. Stín, stejně jako na rovníku, měli lidé pod chodidly.

Po chvíli dorazili k velkému lánu tmavozelených rostlin. V dálce byly vidět obrysy kukuřičných polí a ještě dál Příkop a Stěna. Mark neměl zpočátku ani tušení, co je to za rostliny; bořil se do nich až po kolena; z hovoru ostatních se dověděl, že je to vojtěška.

Srp nebo kosu rolníci do ruky nedostali. Biřic na koni – rotmistr – nařídil, aby vojtěšku trhali až k vytyčené čáře a naplnili jí velké pletené koše. Jiná skupina ji pak odvažovala. Všichni se mlčky dali do práce.

Mark se už nedivil, že lidé z Města jsou tak málomluvní. Přítomnost ozbrojenců působila tísnivě; na tvářích žen nebylo vidět úsměv. Nikdo nikoho neškádlil, žádná legrace, která by lidi rozesmála. Pracovali němě, se sevřenými rty.

Práce nebyla těžká. V pokleku postupovali a trhali pevné stonky vojtěšky. Marka rozbolely ruce, ale nedbal na to. Pohyb a vůně čerstvého vzduchu ho osvěžovaly, na albovce docela zapomněl. Vojtěšky ubývalo. Voňavé zelené kupy u cesty stále rostly. Několik žen nakládalo vojtěšku do košů. Později se objevil rolník s volským spřežením a pletenou korbou; naložili koše. Tehdy si asi hodinu odpočinuli. Mark si lehl naznak a s přivřenýma očima přemýšlel o tom, že život není ani tak špatný. Když si odmyslí biřice, vypadalo by to spíše jako vydařený víkendový výlet. Ovšem jeho situace je zvláštní, uvědomil si hned. Trochu se zastyděl za ty dětinské myšlenky. Jemu by stačilo sáhnout do kapsy, a tři biřici by se skáceli jako podťatí; on sám by za půl hodiny pak šplhal po provazovém žebříku nahoru větrací šachtou.

Pracovali dál. K polednímu jim přivezli na vozech, odvážejících vojtěšku, hustou horkou polévku ve velkých kotlích. Rozdávali i lepkavý tmavý chléb. Mark snědl všechno do posledního sousta. Dřevěný talíř vrátil na vůz. Naložili koše. Když se biřici dívali jinam, Mark si vylezl na jeden z vozů a schoval se mezi koše. Starý rolník, honák volů, ho nezpozoroval. Sotva vrzavý povoz dorazil k prvním domům, Mark seskočil a zmizel v postranní ulici.

Knížeti si troufli říci až k polednímu, že dozorce Terlik zmizel.

Zrovna obědval venku na dvoře pod slunečníkem pleteným z listí. Po obou stranách seděli jeho vykrmení psi, líně chňapající po zatoulaných mouchách. Brant právě přišel, zadýchaný po dlouhé jízdě. Čpěl koňským potem. Utřel si pot z tváří; úklonou pozdravil svého pána a posadil se ke stolu.

„Povedlo se?“

Poručík unaveně mávl rukou.

„Ne…, když jsme tam dorazili, našli jsme jediného člověka. Zdá se, že banditi vytušili, že se na ně chystáme a ještě včas vzali nohy na ramena.“

„A co se stalo s tím jediným? Pověsili jste ho?“

„Nikoliv. V tom nás už předešli.“

„Vida!“ Kníže si utřel mastnotu z koutku úst a vyčkávavě hleděl na Branta.

„Jmenoval se Ronge, byl to můj donašeč. Už dávno se na můj příkaz vetřel k bandě albovců. Často nám předem hlásil, k čemu se chystají, kde budou mít sraz, vyzradil nám i jejich plány… Teď už nic nepoví. Asi nějak přišli na to, že pracoval pro nás. Pověsili ho. Houpal se ve větru na dvoře domku na břehu řeky.“

„Není ho škoda,“ Kníže svraštil čelo.

„Ty to ani nevíš, ale stala se vážnější věc. Terlik zmizel.“

„Zmizel?“

„Nemůžeme ho najít. V domě leží tři biřici a pes velký jako tele. Moji lidé říkají, že žijí, ale jsou v bezvědomí. Terlika už jsem nechal hledat, ale zatím bez úspěchu.“

„A jestli to má něco společného s albovci,“ Brant nakousl myšlenku, kterou Kniže lhostejně dokončil:

„… pak Terlika zabili. Co se toho týče…,“ a zlobně pohlédl na poručíka, „bezpečnost v ulicích Města nemůže být nějak valná, když se tam pachatelé jen tak procházejí; kdo ví, odkud sem přišli, a klidně si unesou jednoho z nejdůležitějších lidí Města… Co si mám pak myslet o svých biřicích, rotmistrech a o jejich poručíkovi…?“

Oči Knížete pří posledních slovech už sršely hněvem. Poručík se zachvěl a Kniže hřměl dál.

„Co myslíš, kolik těch banditů mohlo být? Zbavit se tří biřiců, to není jednoduché. A k tomu tam byl i Terlik, ten se nedá tak snadno přemoci… A celá ta banda tu řádí, zatím jen v noci, ale zítra nebo pozítří je drzost vyžene na ulici i ve dne, přepadnou nás, pak vtrhnou i do Paláce a postřílejí nás šípy zde na prahu našich pokojů…!“

Zmlkl. Sluhové na druhé straně dvora pod vyřezávanými arkádami se třásli strachy. Brant se cítil velmi nešťasten.

„Několik lidí je ve vězeni…,“ začal hloupě, sám nevěděl, co tím chce říci.

„No a? Čtrnáct mužů, kteří buď kladli odpor při bourání Svatyně a Paláce Velekněze, anebo byli zajati už raněni a nedovedli kloudně vysvětlit, kde k tomu zranění přišli…, jsou mezi nimi i tři kněží. Co s nimi? Mám je dát pověsit? Mám se zbavit čtrnácti slouhů? Anebo je má Město ztratit? Potřebujeme každou pracovitou ruku, od nynějška přece pracuje každý pro mne. Přijmeme ještě asi patnáct svalnatých biřiců, a od té chvíle tu bude pořádek! Nebudou zahaleči; každé ráno vyženeme na pole i ‚nečisté‘! Odpoledne se mohou vrátit jen řemeslníci, ostatní budou dřít až do večera! Aby byla dostatečná úroda! Lán, z kterého se dopoledne sklízelo, musí být odpoledne zoraný a druhý den se tam bude sít! Jen tak budeme mít dostatek jídla!“

V náhlém tichu zazněly pomalé kroky. Přišel starý sluha a s hlubokou úklonou hlásil:

„Nejmilostivější pane! Před vraty stojí rolník a přeje si s tebou mluvit.“ Kníže podrážděně udeřil do stolu. Na stole poskočily korbele.

„Pryč s ním! Taková drzost, jen tak přijít a chtít se mnou mluvit! Se mnou? Už je nejvyšší čas ukázat jim, zač je toho loket!“

Starý sluha nehybně čekal na konec hněvivého výbuchu. Pak pohybem hodným kouzelníka vzal do ruky nějaký předmět, rychle přistoupil a položil ho na stůl.

„To přinesl ten rolník.“

Brant vzal věc do ruky: Byl to lesklý kovový řetěz.

„To je Terlikův řetěz!“

„Okamžitě ho přived,“ řekl Kníže zachmuřeně.

Rolník stál ve chvilce před nimi.

„Jmenuji se Mungo,“ řekl, ale neuklonil se. Brant sáhl po meči…, jedním okem pozoroval, že palácová stráž se bez rozkazu seřadila pod arkádami.

„Jsi pěkný, svalnatý mládenec,“ začal Kníže a díval se na Munga a jeho krásně vyvinuté svalstvo s neskrývaným uspokojením. „Nechtěl bys vstoupit do řad našich biřiců?“

„Radši bych mezi prašivé psy než mezi biřice!“ odsekl mládenec.

Brant napůl tasil svůj meč:

„Mizero, za to si…“

„Zadrž, poručíku!“ Kníže mluvil tiše, klidně. Věděl, že poručík i tak uslyší Jeho slova. Posadil se za stůl a vzal dozorcův řetěz do ruky. „Slyšme, co nám rolník řekne.“

Mungo naprázdno polkl a zkřížil na prsou silné paže. Rozkročil se, opět polkl a začal:

„Věz, Kníže, že jsme zajali dozorce Terlika.“

„Zajali? Kdo? A proč?“

„Abys věděl, že ve Městě se nestane to, co chceš ty. Jestli chceš ještě dozorce vidět zdravého a celého, propusť občany, které držíš ve vězení.“

„Pak propustíte Terlika?“ ptal se Brant.

„Jakmile se občané z vězení octnou doma, bude volný i dozorce Terlik,“ odpověděl Mungo.

„Jsi Albovův člověk?“ zeptal se Brant.

„Ano.“

„Vité, kolik lidi sedí ve vězeni?“ ptal se Kníže.

„Víme. Čtrnáct.“

„To máte špatné zprávy.“ Kníže se napůl obrátil k Brantovi a pokračoval: „Nikoliv čtrnáct, nýbrž od této chvíle patnáct…“

Brant pochopil rozkaz. Zavolal na stráž:

„Odveďte toho lumpal“

Léna přelomila sýr vedví a půlku strčila Markovi do ruky. „Jez.“

„Děkuji.“ Mark si od ní vzal jídlo. Teď už kromě nich na náměstí nikdo nebyl. Švec tam sice chvilku vysedával, pak ale sebral svoje zboží a bez nálady odešel ke krčmě. Občas někdo prošel, jedna žena koupila od Lény tvaroh. Dívka musela obsloužit i dva biřice, koupili si sýr. Mark se snažil na ně nedívat.

Lénin úsměv byl stejný jako předešlého dne. I v očích jí hrála veselost a z celé její bytosti vyzařoval klid. Šťastný pocit bezpečí přešel i na Marka.

„Tak co, už našli toho Frideho?“ ptal se, když skončil se sýrem.

„Nevím. Nic jsem neslyšela. Sousedé teď mluví o jiných věcech,“ odpověděla Léna.

„O čem?“

„O Šamanovi.“

„Kdo to je?“

„Neslyšel jsi o něm? Ovšem, odkud bys to mohl vědět… Poslední dobou se o něm hodně mluví. Poprvé jsem o něm slyšela za Veleknězova života. Mluví se o něm čím dál tím víc. Ale nikdo neví, kdo to vlastně je. Vypráví se, že jednoho krásného dne přijde a udělá tu pořádek. Osvobodí Město.“

„A co se pak změní? Nebude Kníže, nebudou biřici?“

„Ano, tak to bude.“

Kolem šli dva rolníci; pohlédli na Lénu a na sýry, aniž by něco koupili. Vtom začalo být rušno u brány knížecího paláce. Vyšlo asi tucet biřiců pod rotmistrovým velením. Seřadili se a po krátké prohlídce zbraní odpochodovali směrem k Dolnímu Městu.

„Kam jdou?“ zajímal se Mark. Dívka pokrčila rameny.

„Určitě na Pole. Odpoledne se tam seřadí rolníci do větších skupin a vydají se domů. Biřici tam obvykle napochodují, doprovázejí naložené vozy. Přitom ochraňují dozorce… Tak to je každý den.“

„Chrání dozorce?“ Před Markovým zrakem se vybavila Terlikova tvář. Jak sebejistě a zpupně tam stál v pokoji. Nu, to je jedno. Musí na to zapomenout. A až ho albovci propustí? Určitě jej, Marka, jednou na ulici pozná. Nejlepší by bylo, kdyby večer odešel ke Zdi a vyšplhal se větrací šachtou nahoru.

„Léno,“ obrátil se náhle k dívce. „Vypravuj mi něco o zdejších zvycích.“

„O jakých zvycích?“

„Například jak se tu uzavírají sňatky.“ Léna se opět usmála.

„Vida ho, už sis vyhlédl ženu?“

Mlčky na sebe hleděli. Oba mysleli na totéž.

„Líbíš se mi,“ řekl tiše Mark. „Je mi s tebou dobře.“

‚Nahoře‘ měla tato slova předem určený význam. A zde…? Zde jsou reakce docela jiné. Mezi námi je rozdíl několika staletí. Ale v tom jediném myslíme stejně. Z Léniných očí zmizel čtverácký lesk.

„U nás se chlapec, který si chce namluvit dívku, snaží dostat se k ní co nejblíže. To není těžké. Ráno jdou spolu do práce a večer se spolu vracejí. Ve dnech odpočinku si stojí bok po boku ve Svatyni, pokud tam chodívají. Teď když už Svatyně není, se určitě procházejí spolu po ulicích… Když dívčini rodiče nemají proti chlapci výhrady, pak ho po určité době pozvou domů a nabídnou mu jídlo.“

„A když jejich přízeň nezíská?“

„Řeknou to své dceři a ta zase chlapci.“

„Ještě se nestalo, že navzdory…?“

„Ovšem, a často. Rodiče se s tím už nějak smíří… Pak jdou k dozorci a zaplatí pětadvacet grošů. Dozorce vryje jejich jména do desky, protože on umí také psát. Kdo chtěl, mohl se předtím obrátit i na kněze ve Svatyni. I tam se muselo platit, ale ne tolik. A tím se stali manželi.“

„A kam jdou bydlet?“

„Kde se jim to povede. Buď k rodičům, anebo do některého z dlouhých domů, kde staří zemřeli. Dostat povolení ke stavbě nového domu je těžké; není materiál. A ani místo není. Každý kousek pozemku potřebujeme na setbu. Nedávno Kníže nařídil, abychom z okrajů polních cest ještě loket zorali, že se tím zvětší kukuřičné pole. V dobách hladomoru rozdává Kníže i ze svých zásob.“

„Kukuřici, brambory?“

„I to, i zeleninu. Někdy rozdával tak krásnou mrkev, jako by ani nerostla zde na Polích. Má velká skladiště plná potravin. I s krmivem pro zvířata jsou někdy potíže. Když nemají co žrát, musíme je zabít. Proto je dobré mít králíky; postupně je můžeme spotřebovat. Když ale někdo musí zabít svou krávu, nemůže sám sníst všechno maso. V horku by se zkazilo. V takových případech pomohou sousedé, někdy lidé Z celé ulice. Každý přinese nějaký ten groš a dostane kousek masa. Beztak se toho dost zkazí, ale aspoň rodina chvíli žije ze získaných peněz…“

Mark se zamyšleně díval na zem.

„A nebýváte nemocní?“

„Nemocní? Málokdy. Někdy se to ale stane.“

Mikroklima, prolétlo mladíkovi hlavou a pokračoval ve vyptávání.

„Kdo léčí vaše nemocné?“

„Několik starců, hlavně v Dolním Městě. Jsou to bylinkáři. Nemocní k nim chodí, anebo oni sami přicházejí k nemocným. Ve svých zahrádkách pěstují léčivé byliny a vaří z nich medicínu.“

„Kolik je dětí v jedné rodině?“

„Dvě, někdy tři.“

Teď nejsem sociolog, myslel si. Nenapíšu o tom ani článek, ani pojednání. Město není tématem pro studijní elaborát… To vše je příliš nepravděpodobné. Je to neuvěřitelné. A jaké to může mít pozadí… Kdo uskutečnil toto podivné osídleni a za jakým cílem? Určitě tenhle zvláštní uzavřený malý svět nevznikl náhodou. Jeho existence – kdysi i dnes – sloužila a slouží něčím zájmům… Kdo to je?

„Ten Šaman určitě neexistuje,“ řekl nesouvisle.

Léna se podívala na chlapce.

„To nevím. Kdekdo o něm mluví.“

„Nikdo ho neviděl.“

„Někteří lidé mluví tak, jako by ho viděli. Jako by s ním mluvili.“

„Lidé vždycky čekají na něco, co by jim v jejich situaci pomohlo. Anebo na někoho, kdo by místo nich něco změnil…“

Pohlédl na dívku, posadil se opět k ní na okraj rohože.

„Slyšela jsi o Albovovi?“

„Albova znám,“ odpověděla dívka.

„Opravdu? A jaký je to člověk?“

„Tak jak bych to řekla… Hodně vytrpěl. Bydleli v naši ulici. Měl hezkou mladou ženu. Knížeti se zalíbila, dal ji odvést do Paláce a udělal z ní svou milenku. A tehdejší dozorce dal Albovovi vždycky nejtěžší práce, za trest ho držel do pozdního večera na Polích…“

„Dozorce Terlik?“

„Ne, jeho předchůdce. Terlik se stal dozorcem teprve před dvěma lety, předtím sloužil v Paláci. Byl velitelem sluhů a měl u sebe také klíče od skladiště. Starého dozorce našli jednoho dne s rozpolcenou hlavou na okraji Pole. Ležela u něho sekera: Byla Albovova. Proto ji tam také nechal, aby věděli, že dozorce zabil on.“

„Věděl to i Kníže?“

„Samozřejmě. Dodnes se ho také bojí. Ví, že Albov má sekeru i pro jinou hlavu… Od té doby uplynuly dva roky. Albov tehdy zmizel a neustále se skrývá. Marně ho hledají. Později jsem o něm leccos slyšela: že se spolčil s Valentinem a s několika jeho druhy, po nocích přepadávají biřice, shromažďují zbraně… Ale proč se na to ptáš?“

„Jen tak,“ mávl rukou Mark a ohlédl se. Kdesi v dálce stála šedá zeď. Albov se již dva roky skrývá na tom jako dlaň velkém místě… Je to zvláštní člověk!

„To je divná zeď,“ upozornil dívku. „Co vědí obyvatelé Města o Zdi?“

„Nic,“ potřásla Léna hlavou.

„Jak to, že nic? Kdo ji postavil a proč? Proč je jí Město obehnáno?“

„Na to by ti uměl odpovědět jen starý Montero,“ řekla dívka.

„Montero?“

„Je velmi starý a slepý. Bydlí na konci naší ulice. Lidé k němu často přicházejí pro radu. Říkají, že všechno zná. Jednou si ho dal přivést i nebohý Velekněz a dlouho si s ním povídal.“

„Já bych si s nim mohl povídat také?“

„Když chceš…, večer bych tě k němu dovedla.“

„Doprovodím tě a počkám před domem, dokud se nevrátíš od matky,“ navrhoval mladík.

„Proč bys čekal na ulici?“ usmála se dívka. „Můžeš vstoupit, matka proti tomu nic nebude mít.“

Byla to malá chatrč, úplně na konci ulice. Za ní byla už jen rozoraná pole, zakrslé stromy a vyschlé koryto potoka. Na střeše snopy slámy, ztrouchnivělé tenké klády, zchátralé byly i prkenné stěny. Na dvoře stál starý akát a kotce pro králíky.

Děda Montero žil se svým vnukem. Asi desetiletý chlapec seděl na dvoře a loupal brambory do dřevěné mísy. Když uviděl příchozí, vběhl do chalupy a za ruku vyvedl třesoucího se bělovlasého starce. Byl to Montero.

Už jim nezbývalo mnoho času; Ohnivá koule mohla každou chvíli zhasnout. Léna strčila do laťkových dvířek.

„Zdravím tě, dědo Montero.“

„Mladá dívka a mladý muž,“ hlásil chlapec starci. „Dívka bydlí tady v naši ulici. Muže jsem ještě nikdy neviděl.“

„Zdravím vás.“ Stařec jim podával ruku. Mark opatrně stiskl starcovu upracovanou žilnatou pravici. Při stisku kostnaté dlaně si uvědomil, že vlastně ještě nikdy neviděl slepce. ‚Nahoře v normálním světě slepci už dávno nejsou.‘

„Přivedla jsem Marka,“ řekla Léna. „Nedávno přišel do Města. Je ‚novým příchozím‘. Slyšel o tobě, dědo Montero, a rád by s tebou mluvil.“

„Tebe znám,“ řekl stařec Léně, jejíž hlas rozpoznal. „Dokud jsi byla dítě, slýchal jsem tě každý den. Hrávali jste si tady u plotu. A pak také pod stromy.“

„Máš dobrou paměť,“ odpověděla Léna.

„Tak pojďte dovnitř.“ Stařec šel s neuvěřitelnou jistotou napřed přes malý dvůr a otevřel zchátralé dveře chatrče. Léna s Markem ho následovali; chlapec se uvelebil pod stromem a uchopil brambor.

Uvnitř je uvítal zatuchlý vzduch a pološero. Posadili se na hrubě tesanou lavici. Montero se usadil v koutě a pomalu natáhl nohy.

„Tak co chcete vědět?“ zeptal se prostě.

Nastalo ticho, Mark najednou nevěděl, jak začít. Vtom zhasla Ohnivá koule; chatrč i okolí zahalila tma. To mu vnuklo první otázku.

„Řekni, dědo Montero, odkdy svítí Ohnivá koule?“

Zřejmě i stařík vycítil, že světlo zhaslo; ochladilo se. Natáhl si přes ramena přikrývku, pak zapálil malinký kahan, který nestačil ani rozptýlit šero. Rytmicky pokyvoval hlavou, když odpovídal.

„Ohnivá koule…, ano…, svítí již dlouho. Odnepaměti.“

„Ty ses narodil tady, dědo Montero?“

„Ano, tady.“

Nebesa, jak je už to Město staré… Montérovi je alespoň sedmdesát let, problesklo Markovi hlavou.

„A tvůj otec? Tvoji rodiče?“

„O otci nic nevím. Do šesti let mě vychovávala matka. Pak zemřela. Určitě i ona se narodila tady, kde jinde…?“

„Vyprávěla ti maminka něco?“

„No… někdy, když zhaslo světlo, na začátku noci. Říkala, že existuje i lepši svět…“

„Opravdu?“ Mark se v rozčilení naklonil dopředu, „Lepší svět? Myslela tím jiný svět…“

„Určitě tomu tak rozuměla. Byla velmi pobožná… Dostaneme se jednou do nebes, tam nahoru… A vždycky ukázala nahoru k Ohnivé kouli. Říkala: ‚Tam se dostanou ti, kdo se zde dole chovali dobře.‘“

„Rozuměla tomu tak, že po smrti se duše dobrých lidí dostanou tam?“

„Ne, tak to nemyslela.“ Montero se pohnul, lavice pod ním zavrzala. Mark si teprve teď uvědomil, že už dlouho pevně tiskne Leninu ruku.

Stařík zakašlal, vydechl a zvolna pokračoval.

„Podle matky ti, kdo se stále, po celý život dobře chovali, se za odměnu mohou dostat tam nahoru.“

„Ve svém životě? Co to znamenalo? Ještě ve svém životě se dostali nahoru?“

„Ano, zmizeli. Beze stop, vždy v noci. Prý pro ně přišli nějací lidé a odvedli je s sebou.“

„Kdo to byl?“

„Andělé. Tak to tehdy lidé vyprávěli. Andělé v lesklých šatech, vysokých postav a málomluvní. Říkalo se, že byli jako naši, jen trochu jiní. Přišli, zastavili se před domem, vyvolali toho člověka, vždy přesně znali jeho jméno – a ostatním nařídili, aby se až do rozsvícení Ohnivé koule nehnuli ze svých chalup. Odvezli s sebou toho člověka – zmizel. Už se nikdy nevrátil. To se stalo i mé matce.“

„Před chvílí jsi říkal, že zemřela.“

„Tak to říkáváme, aby tomu porozuměli i mladí. Jinak by nepochopili, co znamená zmizet.“

„Proč? V dnešní době lidé nemizejí?“

„Ne. Od té doby, co Kníže a Velekněz…, od té doby, co sem přišli, nezmizel nikdo. Někdy v noci přicházejí jen biřici, nikoli andělé, a někoho odvedou do vězeni.“

„A víc jsi od své matky neslyšel?“

„Ne.“

„Víš jistě, že se dostala do nebes?“

„Ano, dostala se tam. Protože byla hodná.“

„A dostala se tam živá?“

„Ano, živá.“

„Proč se ale nepokusila vysvobodit odtud také tebe, odvést tě tam, kde se tak dobře žije. Do nebe?“

„Nevím. Určitě nemohla. Ale andělé někdy přišli i pro děti. Byli jim sotva tři čtyři roky, když je odvedli do nebes.“

„Starší děti neodváděli?“

„Ne, nikdy.“

„Řekni, dědo Montero, kdo podle tebe postavil Zeď?“

„Andělé.“

„Andělé?“

„Ano, ti samí, kteří odváděli lidi do nebes. Oni nás sem zavřeli, protože jsme byli nehodní. Byli jsme vinni.“

„Nevím. My jsme se nedopustili ničeho, ale naši otcové, dědové. A také babičky… je sem zavřeli. My jsme se už narodili tady, bez viny.“

„A přesto tu musíte zůstat? Vy jste přece nic neprovedli. To je nespravedlivé.“

Stařík na to dlouho neodpovídal, pak tiše promluvil:

„To zlo máme, Marku, v krvi.“

Mlčeli. Léna stiskla mladému muži ruku. Mark si olízl vyschlé rty.

„Dědo Montero, co je podle tebe za Zdí?“

„Za Zdí? Další zeď a za ní další zdi. Mnoho zdí.“

„Ale kde to končí? Kde je poslední zeď…“

„To nemá konec. Jsou jenom zdi, stále jen zdi a nic jiného.“

„Nic jiného…?“ Primitivní kosmogonie, blesklo Markovi hlavou.

„A nebesa, nebeská klenba, to je nahoře? Tam, kde sviti Ohnivá koule?“

„Ano, to je tam nahoře.“

„A kdo je tam ještě kromě andělů?“

„Ti, které odtud odvedli, totiž ti, kteří se dostali živí do nebes.“

„Duše mrtvých se tam nedostaly?“

„Ne. Ti, které andělé vybrali, tam přišli ještě za života. Mrtvé pochovávají zde ve Městě a jejich duše se do nebes nedostávají.“

„A tam nahoře jsou jen ti andělé?“

„Ne, andělům poroučí On.“

„On?“

„Bůh. Měl zde Svatyni, dokud ji Kníže nedal zbořit. Svatý Kruh je jeho znakem.“

„Svatyně ale nebyla odjakživa,“ řekl Mark. „Slyšel jsem, že Svatyni dal postavit Velekněz. Předtím kněží nebyli, ty si vychoval také nebohý Velekněz. Přišel asi ve stejné době jako Kníže. Ale co tady bylo předtím?“

„Na to se dobře pamatuji. Pravda, tehdy nebyla Svatyně, ani Veleknězův palác ještě nestál. Na jejich místě stála velká ovčí salaš a hnojiště. Ale už tehdy jsme věřili v Boha. On byl odedávna. On stvořil Město, stále nás pozoruje. O každém všechno ví, každého dobře zná.“

On stvořil Město, opakoval si zamyšleně Mark.

„Řekni mi, Bůh stvořil jenom toto Město?“

Otázka Montéra překvapila, jejich, oči si už zvykly na šero; viděl, jak stařík s údivem zvedl hlavu. Jeho oči, zírající do neznáma, jako by se k nim obrátily…

„Toto jediné Město? Takže by mohla být i jiná Města?“ uvažoval nahlas.

„To víš, že mohou být,“ pospíšil si Mark s odpovědí. „Sám jsi říkal, že za Zdí stojí další zdi. Nikdy tě nenapadlo, že mezi dvěma takovými zdmi může být stejné město jako tady?“

Stařík mlčel, potřeboval si to promyslet. Mark se trochu zastyděl, že tak narušil starcův duševní klid. Rychle změnil předmět hovoru.

„Co si myslíte o nových příchozích?“

„Jsou to prokleté duše,“ odpověděl Montero důrazně. Marka odpověď překvapila.

„Prokleté duše?“

„Ano, dopustily se nějakého hříchu.“

„Kde…?“ udeřil na něho náhle Mark. Montero se stáhl do sebe. „Kde se dopustili těch hříchů, když podle tebe existuje jedině toto Město a nebe, a kromě toho nic jiného?“

„Nevím,“ zněla Montérova nejistá odpověď. „O tom jsem už přemýšlel i já. Jednou jsem se na to zeptal i Velekněze. Víš, Velekněz si mě dal kdysi k sobě zavolat. Povídali jsme si. Není to tak dávno. Slyšel o mně vyprávět. Že prý jsem nejstarší z obyvatel města… Ptal se mě na různé divné věci. Dělal si také různé poznámky. On totiž uměl i psát… Také se mě ptal, co si myslím, že je za Zdí… Já jsem se mohl ptát také. Dovolil mi to. Ptal jsem se ho, odkud přicházejí ‚noví příchozí‘, kudy a odkud přijdou? Velekněz se na mne dlouho mlčky díval a pak řekl jen tolik: ‚Jednou se vše dovíte. Vše vám bude jasné. Zatím musíte trpět za své hříchy.‘ ‚I kojenci jsou vinní?‘ ptal jsem se. ‚I ti. Je to strašné, Montero, ale je to tak. Až vás zbude jen velmi málo, až už žádní hříšní nebudou…‘ Řekl jenom tohle.“

„Byl to dobrý člověk?“ zeptal se Mark.

„Ne.“ Montero vrtěl hlavou. „Byl krutý, právě tak jako Kníže. Kníže se alespoň netvářil bohabojně, když dal povraždit lidi… Uvalili na nás takové daně – jak Kníže, tak kněží – že jsme od zažehnutí Ohnivé koule až do jejího vyhasnutí jen robotovali na polích. Měli jsme sotva co jíst a den co den nás za něco trestali.“

„Proč jste si to nechali líbit? Proč jste se nevzbouřili?“

„Jak? Oni byli silní. Sotva sem přišli, už najímali biřice, kněze, sluhy. Namluvili toho lidem tolik, že jim z toho šla hlava kolem. Každému dovedli říci něco hezkého, každému něco slibovali. Pak neuplynulo ani třicet čtyřicet dní, když jsme zjistili, že už nám sedí za krkem. Už měli přes deset vyzbrojených lučištníků. Vyplenili dílnu jednoho zbrojiře… Sluhům nařídili, aby postavili Palác. Pak, když i to bylo hotové, pak se vrhli na sebe… Kníže byl Veleknězovým nepřítelem na život a na smrt, a naopak. Od té doby tu není klid.“

„Jak je to dlouho?“

„Mému vnukovi je teď deset. A oni tu už nějaký rok byli, když se chlapec narodil.“

„Ano,“ zamyslel se Mark. Dostal najednou záplavu informací, hlava se mu z toho točila. Rozhodl se však, že o tom všem bude uvažovat až později.

„Tvému vnukovi je deset let,“ vrátil se k poslední větě. „A co jeho rodiče? Žiji?“

„Nežiji,“ zavrtěl hlavou Montero. „Jeho otce biřici ubili před třemi lety. Do jeho matky vrazil kůň, když šla na pole; padla pod žebřiňák, přejelo ji kolo. Zemřela.“

„Rozumím. Teď mi vypravuj, prosím tě, o tvých rodičích. O tvém dědovi, o tvé babičce. Znal jsi je?“

„Ne,“ odpověděl stařík, „neznal jsem je.“

„Co myslíš, jak dlouho existuje Město?“

„Odnepaměti.“

Stařec řekl ta slova s takovým přesvědčením, že další otázky neměly žádný smysl. Poděkovali a rozloučili se s nim. Mlčky prošli dvorem a kolem dítěte sedícího u ohně a ruku v ruce vyšli do tmavé ulice.

Mungo stál svázaný uprostřed pokoje. Čtyři biřici se opírali o zeď, Brant a Kníže seděli na lenošce pokryté kůží.

Kníže chlapce mlčky pozoroval. Líbila se mu jeho svalnatá postava a odvážný pohled. Osvítil ho nápad…

„Odejděte,“ mávl na biřice. S rámusem odešli. Kníže se podíval na poručíka. „Vy také!“

„Ale pane můj!“ vyskočil Brant. „Chceš zůstat s takovým rebelem o samotě? Kdo ví, čeho je takový lotr schopen…!“

„Čekej venku,“ opakoval Kníže a pevně stiskl rty. Poručík rychle zmizel.

„Nejsi hloupý,“ začal Kníže a postavil se před Munga. V jeho chováni byla výzva. Chvíli si hleděli upřeně do oči, jako by si chtěli vzájemně vniknout do hloubi nitra. V jejich pohledech byla zvědavost a výzva. „Nejsi hloupý,“ opakoval Kníže, „proto také oceníš to, co ti teď řeknu. Máš dvě možnosti. Můžeš si vybrat. Ta první je: Jako rebela, který zvedl zbraň proti mně a proti mým vojákům, dokonce i proti mému majetku, tě mohu odsoudit k smrti. Protože dozorce Terlika beztak nedostanu, dám tě popravit a s tebou ještě další dva tři vězně pro výstrahu… To je jedna možnost. Ta druhá: Od zítřejšího rána budeš velitelem všech palácových sluhů, správcem nad všemi sklady, budeš pánem, a ne ledajakým. Dostaneš vlastní dům, můžeš jezdit na koni, budeš mít tolik peněz, že ti to bohatě stačí na jídlo, piti, na ženy, zkrátka na všechno. A zanedlouho se snad můžeš stát i novým dozorcem.“

Nastalo ticho. Mungo si olízl koutky úst, rty pevně přitiskl k zubům. Kníže pozorně sledoval každý jeho pohyb.

„Něco takového… něco stojí, pane můj.“

Kníže s jemným úsměvem kvitoval to ‚pane můj‘ na konci věty.

„Samozřejmě. Život se nedává zadarmo. Hlavně ne dobrý život místo bídné smrti… Zaplatíš za to tím, že ještě v noci vyjedeš na koni do Města. Ne, nikoli sám – bude s tebou aspoň padesát biřiců a poručík. Ty nebudeš mít jinou práci než tu, že je dovedeš k jednomu domu. K určitému domu… Ty víš, ke kterému. Ten zbytek už bude práce pro biřice.“

V nastalém tichu Mungo hlasitě sykl. Tváře mu zbledly, pevně stiskl zuby. Ozval se až po drahné chvíli.

„To, co ode mne, pane můj, požaduješ, je zrada. Chceš, abych své přátele vydal do rukou tvých biřiců… Albova a ostatní.“

„Albov není tvým přítelem!“ mávl rukou Kníže, tvář se mu stáhla, její dosavadní výsměšný výraz ustoupil zuřivé zlobě.

„Ani on, ani ti ostatní! Ti, které považuješ za své přátele, tě právě odsoudili k smrti! Poslali tě sem, i když věděli, že nemohu vyměnit vězně za Terlika. To by byl konec mé autority, celé Město by si myslelo, že ode dneška zde neporoučí Kníže, ale nějací rolníci z Dolního Města… Poslali tě sem, sami tě vydali do mých rukou, poděkuj jim za to! Mohli vědět, že žádného vězně za Terlika nevydám. Dozorcem mohu jmenovat někoho jiného. Ztratím-li však autoritu, tu už mi nikdo nevrátí! Aby se mi každý smál…? Ne! Musím to jednou provždy skoncovat. Jejich msty se bát nemusíš – když dnes v noci budou všichni v tom domě, nezbude nikdo, kdo by se ti mstil…! Jejich osud je ve tvých rukou – ale i tvůj vlastní. Musíš si vybrat. Nemůžeš kličkovat. Teď tě pošlu do vězení. Za hodinu tě dám znovu přivést, a pak mi řekneš, jak ses rozhodl. A kdybys nechtěl být velitelem palácových sluhů a pánem, pak se budeš už při zažehnutí Ohnivé koule houpat na provaze…“

Večer slyšel Mark jen hlas Leniny matky – volala z pokoje na dceru. Léna jí ohlásila, že je tu Mark, ale světlo nerozžaly. Připravily pro Marka několik zvířecích kůži a slamník na t podlaze v kuchyni a pak šla Léna do pokoje ke své matce.

Ráno, když se Mark probudil, byly již obě vzhůru. Lenina matka, Lucie, byla vysoká, hubená čtyřicátnice. Vrásky, brázdící její tvář kolem nosu a v koutcích úst, prozrazovaly dlouhou nemoc. Byla slabá, snadno se unavila, ale snažila se být veselá.

„Snídáme mléko,“ řekla. „Dvě selky nám ho už přivezly. Pak s Lénou stloukáme máslo a udíme sýr. Jestli chceš, můžeš nám pomoci.“

„Taky že pomůžu,“ vyskočil mladík, ale náhle se ho zmocnil neklid. Co je dnes vlastně za den…? Jak dlouho už to vlastně je od té doby, co opustil Ústav a spustil se větrací šachtou? Tehdy byl pátek. První den se setkal s albovci. Druhý den Albov opustili. Celý den trávil sám. To už však byla neděle, podle ‚hořejších‘ časových pojmů… A teď uplynula další noc, to znamená dvanáct hodin. Podle toho je nahoře už pondělí… Emil Co asi dělá Erni?

Chvatně se začal sbírat, jako by ho něco hnalo. Obě ženy zpočátku nechápaly, co se děje. Vysvětlit to nedovedl – jen něco zakoktal o schůzce, kterou teď už zmeškal, o práci, kterou musí nutně vykonat; a že se vrátí co nevidět…

„Doprovodím tě kousek,“ řekla Léna.

„Opravdu se vrátíš?“ ptala se dívka s úzkostí, když dorazili na konec ulice. I Marka se zmocnila nějaká tíseň. Když teď vystoupím nahoru, vrátím se sem ještě vůbec…? Mohu znovu sestoupit? Uvidím ještě Lénu?

Přivinul ji k sobě, dlouho ji držel v náručí. Chtěl ji políbit, ale… co když ve Městě polibek neznají? Nevěděl to. Byli na ulici, přicházelo několik lidí. Nechtěl vzbudit pozornost. Léna se k němu mlčky přitiskla. Chvilku tak stáli.

„Viď, že se večer vrátíš?“ zeptala se Léna nakonec. Neuměla si ani představit, že Mark jde tak daleko, že se téhož dne ani vrátit nemůže. Blízké, nikoliv však konečné hranice Města a Zdi byly neproniknutelné. Když někdo odešel, mohl se vzdálit, jen kam až oko dohlédlo, nikdy dál…

„Nevím, Léno,“ odpověděl. „Musím vyřídit důležitou věc. Kdybys mě několik dni neviděla, nestrachuj se o mne.“

„Viď, že ti nic nehrozí,“ naléhala.

„Doufám,“ usmál se Mark. „Dám na sebe pozor.“

Z Hlavního náměstí přiběhly do ulice dvě děti. Čipernější zabušilo na okno prvního dlouhého domu. „Tati, tati! Na náměstí je poprava! Pojď rychle!“

„Poprava…,“ šeptal Mark.

„Pojď!“ chopila ho Léna za ruku a táhla za sebou. Běželi k náměstí. Odevšad se valili lidé. Mezi nimi se proplétaly děti. Hluk rostl. Teprve na náměstí si Mark uvědomil monotónní bubnování; slyšel je už na ulici. Teď uviděl bubeníka; stál před hlavním vchodem do Paláce, mezi dvěma biřici na koních. Biřici i koně byli jako zkamenělí. Před Palácem stáli ozbrojenci, tvořící řetěz kolem asi dvacetimetrového čtverce. Uprostřed čtverce stál muž, přivázaný k akátu. Z takové vzdálenosti nemohl Mark ještě jeho tvář rozeznat.

Lidé se hrnuli na náměstí ze všech stran. Během malé chvilky se jich tam sešlo několik set. Mark se podivoval rychlostí, jakou je hnala jejich zvědavost. Bubeník bez přestání bubnoval. V bráně se objevili dva rotmistři, pak další tři muži.

Mark se zarazil. Odtamtud, kde teď stáli, dobře viděl do tváře těm, co právě vyšil branou,

„To nemůže být pravda,“ šeptal.

„Cože?“ zarazila se i Léna. Stále se ještě drželi za ruce. Narazila do nich skupina běžících žen, někde se rozplakalo dítě, někdo hlasitě zaklel.

„To je přece Mungo!“ ukázal rozhořčeně k bráně. „Znáš ho?“

„Znám. To je ten lamželezo řezník, který pracuje u stáda ovcí,“ odpověděla hlasitě Léna.

„Jakže? On přece drží s albovci!“ šeptal Mark, na nic jiného se nezmohl. Náhle docela zdivočel a křikl dívce do tváře: „Mungo je Albovův člověk…!“

Léna se jen dívala, ničemu nerozuměla.

„Nekřič, chlapče,“ řekl neznámý muž středních let, který stál vedle nich. Natahoval krk, aby nad hlavami okolostojících něco viděl. Náměstí již bylo plné lidí.

„O tom nemluv, chlapče. Za to člověka odvádějí – do vězení. Anebo se mu povede jako tomu tam…,“ ukázal ke čtverci.

„Ale jak se tam dostal Mungo? V bezvadných šatech a s kovovým řetězem kolem krku.“

„Někdo přece musí zastávat úřad velitele palácových sluhů,“ usmál se trochu nuceně neznámý. Bylo vidět, že ani jemu se události nelíbí. „Je možné, že i Terlikovu práci musí někdo zastat…“

„Takže Terlik zemřel?“ zeptali se Léna a Mark současně.

„Vidím, že ještě nic nevíte,“ neznámý se rozhlédl, ale nikdo si ho nevšímal. Přitiskl se blíž a zašeptal:

„V noci jste nic neslyšeli?“

„Ne.“

„Nuže… Albov poslal Munga, aby vyjednával s Knížetem v Terlikově záležitosti. Protože, představte si, Albovovi se nějak podařilo Terlika zajmout… a Mungo přešel ke Knížeti… Vyzradil své druhy. Albova a ostatní. V noci zavedl biřice k domu, kde se albovci skrývali. Byla to velká bitva, skutečně jste nic neslyšeli? Hodně jich zahynulo. Zabili i Terlika a asi osm biřiců.“

„A co Albov? Co se stalo s ním?“ zeptal se Mark vyschlými rty. Copak už nikdy nebude konec tomu vraždění?

„Jen on zůstal naživu,“ řekl muž a sklopil hlavu. „Ostatní biřici pobili. Ušetřili jen Albova, chtěli ho zajmout živého. To se jim také povedlo. Nu, a teď je tam!“ ukázal ke čtverci.

„Pojď!“ Mark trhl Léninou rukou a už se dral davem.

Mezitím bubnování ustalo. Někdo zvolal hlasitě několik slov, ale pro hluk mu nebylo rozumět. Dav zahučel. Na straně směrem k Náměstí se otevřely dřevěné okenice, okno nad vraty Paláce, a v něm se objevil Kníže. Měl na sobě bílou košili, kožené kalhoty a po boku šavli. Ruce měl v bok a díval se na Náměstí. Dav jako by ho ani nezpozoroval. Nastalo ticho. Několik set lidí hledělo upřeně jeden na druhého. Ticho bylo tísnivé, zlověstné.

Kníže na okamžik zavrávoral. Ticho mu sevřelo srdce. Ze by přepjal strunu? Ted vsadil všechno na jednu kartu. V noci porazil albovce, teď měla následovat už jen buřičova poprava. Pak ještě najít Frideho, a je konec. Popravu musí mít rychle za sebou, aby se pak všemi silami mohl věnovat tomu knězi. Důležitá je rychlost. Všechno vykonat, vyřídit dřív, než se lid vzpamatuje. Pak už je zbytečné reptat, šuškat a spolčovat se. Proti hotovým faktům nemohou bojovat. Budou se bát, budou se strachy třást. Třást se strachy! Chvilkové zaváhání nikdo nemohl zpozorovat. Jeho tvář zůstala nehybná, kamenná jako socha. Nevyzpytatélná. Jen mávl Brantovi.

„Ted!“ zazněl rozkaz.

Markovi se konečně podařilo prodrat se k řetězu strážců. Několik žen hlasitě vykřiklo, protože je Mark bezohledně odstrčil. Lidé však chtěli vidět smrt, která měla přijít za pár okamžiků. Chtěli to vidět! Jeden z mužů Marka odstrčil. „Kam se cpeš? My chceme také všechno vidět!“

„Tak to je pro vás podívaná,“ zuřil Mark. Pochopitelně si ho nevšímali. Podíval se přes jejich ramena a v žilách mu tuhla krev… V tom okamžiku pustili biřici napjaté tětivy. Svist, dopad střel a výkřik bolesti… Dav zařval jako zvíře. Byl to strhující hysterický řev. Mark viděl široce rozevřená ústa a divoce mávající paže. Později obrátil svůj zrak ke čtverci, k akátu. Albovovo tělo, již mrtvé, viselo v provazech. Z prsou mu čnělo deset šípů: Dva šípy se zarazily nad jeho hlavou do stromu. Krev tekla z několika ran proudem na zem.

Mark se jenom díval. Zatmělo se mu před očima. Pokoušely se o něj mdloby; v krku náhle cítil dusivý knedlík, naklonil se dopředu.

„Je ti špatně?“ zeptal se někdo. Byla to Léna. Několik lidí se k nim podívalo, také několik biřiců. Kníže odstoupil od okna, sluha zavřel okenice. Někdo zavelel: „Několik biřiců k akátu!“

„Rozejděte se! Rozejděte se, lidi! Jděte si po svém!“ volal bubeník. Dav se začal hlučně a pomalu rozcházet.

„Jeden z biřiců se po tobě pořád dívá,“ řekla Léna a táhla chlapce jiným směrem. Mark to sotva slyšel, jeho nevolnost právě ustupovala. Narovnal se. Už se ani neotočil, aby se podíval na Albovovu mrtvolu.

„Pojďme,“ řekl chraptivě: Tvář měl zasmušilou. Objal dívku kolem ramen a snažil se vytratit z davu. Teprve pak dodal: „Opozdili jsme se.“

„Že jsme se opozdili? Stejně bychom mu nemohli pomoci!“ divila se Léna. „Jsme sami. A proč bys mu chtěl pomoci? Znal jsi Albova vůbec?“

„Znal jsem ho a…“ Mark nemohl dokončit větu. Těžká ruka mu dopadla na rameno. Hbitě se otočil.

Před ním stál Mungo. U něho Brant a několik biřiců.

„Máme ptáčka,“ řekl plavovlasý obr a zachechtal se. S úslužnou ponížeností se obrátil na Branta: „To je on, kdo…“ Brant se zašklebil. Ozbrojenci je obklopili. „Tak ty jsi ten ptáček? Ty jsi unesl dozorce Terlika?“ zasyčel Brant. Mungo nepouštěl Markovo rameno ze své obří tlapy.

„Je to on, poznávám ho,“ zabreptal úslužný podsaditý biřic, knírek mu jen poskakoval rozčilením. „Já jsem mu otevřel u pana Terlika dveře a on…“

A já do tebe pustil dávku paprsků, problesklo Markovi hlavou. Laserová pistole…!

„Bože můj,“ šeptala Léna chraptivě. Markova pravice se vsunula do kapsy šatů. Nemám na vybranou. Buď se mnou naloží jako s Albovem…

Jeho pohyb byl bleskový. Na zlomek času mu všechno opět připomnělo videohru Inspektor Bolton na tajemné planetě. Laserová zbraň, vesmírné rakety, plavovlasá přitažlivá herečka, obludy… Ne. To zde je skutečnost. Šílené Město se svými šílenými obyvateli, s každodenními krvavými představeními.

Mungo i ostatní se zhroutili. Brant se vrhl na zem o zlomek vteřiny dřív, Mark si ho nevšímal. Napolo se obrátil a znovu střelil. Těla se zhroutila… Chopil Lénu za ruku. „Utíkej!“

Běželi přes Náměstí. Za nimi se ozývali zděšené výkřiky. Na Náměstí už nebylo mnoho lidí, a ti se jim teď vyhýbali. Dříve než vběhli do první postranní ulice, Mark se ohlédl.

Pronásledovali je. Utíkalo za nimi osm deset biřiců, v rukou meče a luky. Obutí do holínek, běželi těžkopádně a dupali po písčité půdě.

Mark po nich znovu vystřelil. Tři z nich v okamžení strnuli a zhroutili se, ostatní se otočili a snažili se seč mohli dostat zpět k Paláci.

„Pospěšme si! Musíme se někde schovat…!“

„Co jsi to udělal, Marku, co jsi to jen udělal…!“ Léna se na něj dívala pohledem plným hrůzy a nepohnula se.

„Na to teď není čas! Pojď!“ Vlekl ji za sebou, až se konečné vzpamatovala.

Ulice byla prázdná. Přeběhli ji…

„Schováme se v… kukuřičných polích…, tam nás nenajdou!“ řekl Mark zadýchaně v běhu. Na okraj Města už nebylo daleko, byly vidět košaté stromy na břehu potoka. Slyšeli koňský dusot. Nikoho však za sebou neviděli. Někdo asi jel souběžnou ulicí a chtěl jim tak odříznout cestu. Za Markem a Lénou se hnal pes s vyceněnými tesáky, ale plaňky jednoho plotu ho zadržely.

„Kukuřičná pole už nejsou daleko… Přidej!…“ Léna běžela beze slova za Markem. Všechno jí to připadalo jako zlý sen. Znovu se ozval koňský dusot. Přitiskli se pod keře. Pak nastalo opět ticho. Mark se pohnul.

„Počkejme… Může to být i past. Někde na nás číhají. Už vědí, kudy jsme utekli.“ Podíval se na dívku. Léna ležela s přivřenýma očima po jeho boku a lapala po dechu. Mark ji uchopil za rameno.

„Podívej se na mne, Léno! Podívej…, to je má zbraň. Tady se musí stisknout knoflík, tímto prstem… Otvor obrátíš na ty, které chceš omráčit.“

„Které s ní chceme zavraždit?“ ptala se tiše dívka. S hrůzou upřela pohled na Marka.

„Ne, Léno, nikoliv. Ti, které jsi viděla padnout, neumřeli. Jako ten biřic, na kterého jsem vystřelil v Terlikově domě. Jen usnuli – zítra se vzpamatují.“

„Marku, tys tam byl…? U dozorce Terlika? A s Albovem…?“

„Pak ti všechno vysvětlím, Léno. Teď na to není čas.“

Ohlédl se, naslouchal. Koňský dusot byl najednou slyšet z různých stran.

„Utíkej do kukuřice,“ zašeptal jí chlapec do ucha, „Budu tě krýt. Kdyby se k tobě přiblížili, omráčím je. Až tam dorazíš, přiběhnu za tebou… A teď utíkej!“

„Gama volá Alfu.“

„Tady Alfa.“

„Signalizátory záření se opět ozvaly.“

„Souřadnice?“

„Klaustropolis, čtverec C-4 přibližně před šesti minutami. Stejná dávka jako předtím. Ve třech případech bylo záření použito takřka na stejném místě.“

„Vyhlašte poplach pro pozorovací kamery. Ať se soustředí na ten čtverec a na každý větší pohyb. Automaty ať dělají každých třicet sekund situační fotografie.“

„Mám přenést obraz k vám?“

„Jen kdyby bylo něco zajímavého.“

„Rozumím.“

Léna bez potíží přešla silnici a příkop. Jezdci ji nezpozorovali. Mark se krčil pod keřem a napjatě sledoval silnici. Opatrně vystrčil hlavu – nikoho neviděl, slyšel jenom za sebou křik. Biřici pravděpodobně prohledávali dvory.

Přikrčený přeběhl silnici a přeskočil příkop. Za ním se ozval řev. Zpozorovali ho…!

Léna na něj s vytřeštěnýma očima čekala přikrčená v kukuřici. Utíkali ohnutí, přestože kukuřice byla větší než oni. Mark se několikrát ohlédl, ale viděl za sebou jen chvějící se klasy a široké listy, které se za nimi opět zavíraly. Zarazili se, zadržovali dech a naslouchali. Slyšeli jen tlukot svých srdcí.

„Obklíčí celý lán kukuřice,“ řekla Léna. „Je mi líto matky.“

„Tvé matky?“

„Určitě mě tam na Hlavním náměstí poznali. Skoro každý nás zná… Určitě už budou u matky, budou ji vyslýchat, prošťárají všechno kolem stavení a počkají si na mne.“

„Nemohou obklíčit celý lán, na to je jich málo.“ Jako by se Markova odpověď týkala něčeho docela jiného. Přemýšlel. Doposud měly události tak rychlý spád, že zatím neměl čas přemýšlet o tom, co bude s Lénou. Jestli se jim podaří proklouznout ze sevření biřiců a dorazit ke Zdi…, dívka se již nemůže vrátit domů, do Města. Musí ji tu nechat…? Na každý pád spěchali v kukuřici dál. Byla to iluzorní skrýš, to Mark dobře věděl. Jestli biřice napadne, aby vytvořili rojnici a kukuřici pročesali, pak je určitě najdou. Ba co víc, tady se k nim mohou přiblížit docela nepozorovaně, a několik dobře mířených šípů… Stále před sebou viděl Albovovy šípy přestřílené zakrvácené tělo. Uplynulo sotva půl hodiny od popravy vůdce vzbouřenců. A jemu se zdálo, že se to vše událo již před léty… Akát tam stojí dál a čeká na svou další oběť. Ceká na něho – na Marka Bellora – sociologa thorludského Ústavu?!

Opět se přikrčili. Z dálky bylo slyšet volání a koňský dusot. Pak znovu ticho. Zlověstné, podezřelé ticho.

Mark vtiskl Léně laserovou pistoli do ruky.

„Už ji dovedeš použít?“

„Myslím, že ano,“ Léna vzala zbraň nešikovně do ruky. Mark odstrčil na sebe namířenou hlaveň. Dívka se rozpačitě usmála.

„Vidíš, tady to tímhle prstem zmáčknu a hlaveň namířím na cíl…“

„No vidíš, děláš to dobře. Kdyby se mi něco přihodilo, pak je na tobě, abys… Raději ať k tomu nedojde. Jenomže v tomhle proklatém městě člověk musí každou chvíli vraždit, stále musí bojovat, aby zůstal naživu!“ zanaříkal Mark.

„Ano, tady to tak je,“ řekla Léna prostě. „I ‚noví příchozí‘ si na to brzo zvyknou. I ty si na to zvykneš…, když převezmeš Albovovo místo.“

„Ale Léno, já nechci být dalším Albovem!“

„Třeba budeš Valentinem. Ten byl proslulejší než Albov. Dával to Knížeti najevo, kde jen se mu naskytla příležitost.“

„Pochop, já sem nepatřím. Přišel jsem odjinud a tam se také musím vrátit.“

„Necháš mě tady…?“ Lénina otázka přišla nečekaně a byla bolestná. Teď nebyla právě nepříhodnější chvíle na odpověď.

Mark zpozorněl.

„Slyšela jsi?“

„Ne.“

„Jako bych zaslechl kroky… Snad se mi to jen zdálo… Snad už to vzdali a vrátili se do Města.“

„Jen abys měl pravdu…“

Mark ještě nedopověděl slovo, které se mu dralo na jazyk, když se rozpoutalo pravé peklo. Kukuřice ožila hrůzným rachotem. Těsně u Marka a Lény se vymrštily postavy, dosud se plížící po břiše. Vzduch se zachvěl řevem. Byli blíž k Markovi, a než stačil vyskočit, už se na něj vrhli biřici. Léna vykřikla. Její touha po životě byla silnější než jakýkoli jiný cit. Hrůza jí sevřela srdce – po čtyřech zalezla do kukuřice. Pak vstala, rozběhla se stranou a zmizela mezi vysokými rostlinami; vzápětí se obrátili zase jiným směrem – s laserovou pistolí v ruce…

Biřici ji nepronásledovali. Přišli si pro Marka; vrhlo se na něj ještě několik dalších ozbrojenců. Kdyby se mohl zvednout, stačilo by několik sebeobranných chvatů, a byl by se vyprostil – ale leželi na něm čtyři, přitiskli ho k zemi, klekli si mu na ruce a nohy…

Objevil se poručík Brant s dalšími pěti ozbrojenci. Šklebil se; v jeho zpocené tváři se zračilo ulehčení a projev vítězství.

„Tak se ptáček chytil… Svažte ho! Pevnět A půjdeme; k našemu pánu, Knížeti…!“

„Beta volá Alfu.“

„Alfa má obsazeno. Hlásí se Gama.“

„Tak dobře. Co je to zase za nové triky?“

„Nevím, o čem mluvíš, Beto.“

„Jen se nepřetvařuj. Někdo tam dole sotva před půlhodinou použil laserovou zbraň.“

„Víme o tom. Zaznamenali jsme to.“

„Víte o tom? To je vynikající… znamenité! Směl bych se dovědět, jak se tam ten člověk dostal?“

„Jakýpak člověk?“

„Ten, koho jste sem poslali s laserovou zbrani.“

„Nikoho jsme neposlali.“

„Gamo, ty dobře víš, že když vás volám, tak to má vážný důvod… Dost legrace. Poslali jste sem někoho, kdo před chvílí ve Městě střílel laserovou zbrani.“

„Opakuji, Beto, nikoho jsme tam neposlali.“

„Nevěřím. Jak se tam mohl dostat bez vašeho vědomi…? To musíš sám uznat – to je nemožné.“

„Výtah můžeš kontrolovat i ty. Jen se podívej na kontrolní zařízení. Stroj se týden ani nepohnul. Tudy nikdo nesestoupil.“

„Nu, to se ukáže. Zapíráte zbytečně… a Výtah si vezmu na starost.“

Vytáhlý bledý výrostek se přišoural ke strážnému stojícímu u vrat Paláce. Nejdřív se rozhlédl, jestli ho nikdo neuslyší, pak šeptem oslovil jednoho vousáče v kožených kalhotách.

„Dal bych ti dva groše.“

Biřic se na něho podíval. Zapráskal knírem a pak opět znehybněl.

„Neboj se, nechci nic velkého. Jen mi vyvolej na pár slov rotmistra Šimona.“

Biřic se podíval na svého druha, pak na výrostka.

„No dobrá,“ řekl. „Naval peníze.“

„Tady máš groš. Druhý dostaneš, až sem rotmistra přivedeš.“

Biřic spolkl nadávku, která se mu drala na rty, a vešel brankou dovnitř. Výrostek zevloval u zdi a díval se na Náměstí. Kolem akátu, u kterého popravili Albova, posypali zem čerstvým plšíkem. Několik žen s dětmi vytrvale stálo proti vratům Paláce; patřily k rodinám žalářovaných vězňů. Čekaly zde každý den, zda budou manželé a otcové propuštěni.

Rotmistr vyšel těžkým krokem; dostal nové holinky a ještě si na ně nezvykl. Šavle mu řinčela. Luk a toulec nosil přehozené přes rameno – na znamení, že i v těchto hodinách mají velitelé plnou pohotovost.

Výrostek vyplatil biřici zbývající groš a poodešel několik kroků od brány. Rotmistr ho následoval.

„To Jsi ty…? Co chceš?“

„Přinesl jsem vzkaz.“

„Od něho?“

„Od něho.“

Šimon polkl naprázdno; rozčilením mu vyschly rty.

„Tak už mluví“

„On vzkazuje: Buď připraveni zítra v noci se vydá na cestu…,“ rotmistr si opět olízl rty. Chvilku hleděl před sebe a hlasitě opakoval: „Vydá se na cestu… Takže nastal čas.“

„Ano, Šimone. Nastal čas.“ A výrostek už zmizel.

Rotmistr zůstal u branky Paláce jako nehybný těžký stín.

Jen nohy mu nesvázali, aby mohl chodit. Na krk mu hodili provaz; konec provazu upevnil sám poručík Brant k sedlu svého koně. Biřici Marka hlučně strkali kupředu a bezohledně pošlapávali kukuřici. Mládence se nebáli. To Marka překvapilo. Už dvakrát se mohli přesvědčit, že koho zasáhne, ten padl. Samozřejmě mohli zjistit i to, že zásah nikoho neusmrtil. Že by to byl důvod jejich odvahy…?

Když ho vláčeli kukuřicí, myslel na to, že jeho zbraň zůstala u Lény. Proklaté Město…! Co s ním bude? Vzpomínal na matku. Kdyby viděla, jak ho hrubí, primitivní, krutě vyhlížející lidé vlečou na provaze za zpocenými zadky koni a mohou ho také kdykoliv zabít… Nemohl mít pochybnosti. Jsou toho skutečně schopni. Na Mungově tváři bylo napsáno vše. Je to krutý svět. Lidský život nemá cenu. Proč tu zůstal…? Už včera měl odejít přes Zeď. Tady se všechno řídí různými zájmy. Kdo podle nich má zemřít, toho bez otálení zabijí. Hrdlo se mu svíralo strachy…

„Náš pán tě pochválil“ křičel jeden z biřiců, plivaje do porostu. „Kdybych se jednou mohl stát rotmistrem…,“ řekl zadýchaně po Markově boku jeho druh… „Kdyby některého rotmistra rolníci zastřelili, pak by museli na jeho místo jmenovat někoho jiného… No nemám pravdu…?“ Oči se mu zaleskly.

„Za tohohle dostaneš i odměnu,“ řekl jeden a plácl Marka po zádech.

„To zapijem! Ještě dnes večer…!“ A zrovna se rozchechtal.

Vyšli na cestu. Kukuřice končila. Poručík rozkázal: „Stát! A seřadit se.“ Od Města bylo slyšet koňský dusot.

„Poslali nám naproti jiný oddíl!“ zvolal Brant, vztyčený ve třmenech.

Zkoumavě hleděl do dálky, pak se náhle bez hlesnutí skácel z koně. Mark se na to upřeně díval; jeden z biřiců zařval, ale hlas mu v hrdle nějak divně zaskočil…

Léna! Paprsek…?, jenom tohle si Mark ptačil uvědomit. Pak jako by proud ohně proběhl i jeho Žilami – jiskřivá žhavá bolest, srdce jako by chtělo vyskočit z hrudi, mozek mu praskal, pak… tma… tma…

„Alfa volá Gamu.“

„Tady Gama.“

„Co Se stalo?“

„Jen znovu použili laserovou zbraň… Jinak nic.“

„Kde?“

„Teď to bylo ve čtverci K-2, mimo obydlené oblasti, v zemědělském sektoru. Zaměřili jsme tam kamery. Neznámý, který nosí laserovou zbraň, asi útočil na skupinu ozbrojenců. Dávky a doba zářeni souhlasí s předešlými. Ozbrojenci byli omámeni. Právě tam dorazila jiná skupina; také ozbrojenci Světské Moci, ti právě, jak vidím, odvádějí omámené do obydleného pásma.“

„Jinak nic?“

„Zatím nic.“

„Děkuji.“

„To je on?“ zeptal se Kníže. Naklonil se nad nehybné tělo. Pozorně si postavu prohlížel.

Stáli na dvoře Paláce. Kolem dokola okouněli sluhové a pozorující ozbrojenci. Na zemi leželo víc než deset omámených biřiců, jak je tam jejich druhové položili. Otěže koní hodili sluhům. Ke Knížeti přinesli jen Branta a Marka.

„Hm,“ řekl Kníže jen tolik, pak ukázal na Marka.

„Rozvažte ho. Nebojte se. Ti, které omráčili v Terlikově domě, přišli k sobě až druhý den… Tihle dva se vzpamatují také až zítra. Do té doby budou nehybně ležet. Poručíka odneste do jeho pokoje a tohohle,“ ukázal na Marka, „zavřete do vězení. Ať je v cele sám,“ dodal; biřici úslužně přiskočili.

„Zbraň jste u něj nenašli?“ ptal se Kníže rotmistra Simona.

„Nevím, pane. Oddíl poručíka ho zajal v kukuřici. Svázali ho, vynesli na cestu a vydali se k Městu. Z dálky jsme je zpozorovali a vydali se k nim. Tehdy se to stalo… Skáceli se do jednoho, Jak prázdné žoky. Ani jeden z těch, co se zúčastnili zatýkání, není teď při vědomí. Po zranění ani stopa.“

„Ani nemůže být,“ odsekl hrubě Kníže. „Zbraň musí být u toho, kdo později střílel na Branta a jeho lidi…, jděte tam ještě před soumrakem a prohledejte kukuřici. Ten člověk nebyl sám, rozumíte?“

ÚSTUP

V úterý ráno požádal Erni ředitele Pratta o dva dny dovolené. Pratt seděl usoužený starostmi ve své kanceláři a správcově přání bez průtahů vyhověl.

Erni odcestoval do Thorlundu. Po hodinovém čekání přistál raketoplán z Mexika a po několika minutách pokračoval v cestě do Europole. Ernimu se moc nechtělo dívat se na promítání videofilmů na horní palubě, raději si znovu prohlížel materiál, který si vzal s sebou: fotokopie účtů Ústavu za energii, přesná data Markova prvního sestupu a výstupu, data druhého sestupu. Chudák Mark… Co s ním asi je? Žije ještě vůbec…? V neděli se nevrátil. Ani v pondělí. Erni musel jednat.

Vzal s sebou i podrobnou mapu. Na té přesně označil místo energetického kabelu a větrací šachty. V letounu nebylo mnoho cestujících. Před dvanáctou hodinou přistáli na ústředním letišti v Europoli. Ve velké hale byla spousta lidí, každou chvíli přistávaly stroje ze všech směrů. Erni nastoupil do aerotaxi na ploché střeše jedné haly. Letěl do Vnitřního Města. Z počátku nemyslel na nic jiného než na to, že by si měl pronajmout pokoj v některém z hotelů. Pak zaváhal. Mezitím jeho taxík přiletěl nad Vnitřní Město. Pak si uvědomil, že by ho beztak ve většině úřadů nepřijali. Tušil, že nebude tak jednoduché dostat se do těch institucí, kde by mohl počítat s vyřízením své záležitosti. Přece jen bude lepší ten hotel – prozatím.

Dostal pokoj ve dvanáctém poschodí hotelu Astoria. Vykoupal se, pak si vzal objemný svazek seznamu europoliských videovolacích čísel. Rychle v něm listoval. Vypsal si několik čísel. Podíval se na hodinky a zjistil, že má málo času. Snad by se takovou věcí mohli zabývat i mimo úřední hodiny… Erni už několik let nebyl v Europoli a odjakživa nerad přicházel do styku s úředními orgány. Automatickým servisem si objednal oběd, ale než mu výtah přivezl jídlo, už volal první číslo.

„Přejete si?“ Na obrazovce aparátu se objevil obličej ženy středních let.

„Chtěl bych ohlásit zmizení jednoho občana,“ pomalu, klidně řekl Erni.

„Jste si jist, že zmizel?“ ptala se žena. Z jejího hlasu byla cítit rutina, každému oznamovateli nejdřív položí tuhle otázku.

„Jsem si zcela jist.“

„Spojím vás s povolaným.“ Dva záblesky, spojení. Dotyčný musel být automat, protože místo obrazu se objevilo na obrazovce písmeno „A“. Ozval se strojový hlas:

„Prosím, sdělte jméno, věk, pohlaví zmizelého…“

„Mark Bellor, asi čtyřiadvacetiletý muž.“

„Místo, den, měsíc a rok narození.“

„Nevím to přesně. Narodil se v Balatonpoli…“

„Poslední bydliště?“

„EUR – sever, Thorlund.“

„Pracoviště, zaměstnání?“

„Thorlundský Sociologický Výzkumný Ústav; sociolog.“

„Doba zmizení?“

„Minulý pátek.“

„Teď poznamenám vaše údaje. Sdělte mi své jméno, věk, pohlaví…“ Erni o sobě všechno řekl. Věděl, že je to nezbytně nutné. Anonymnímu oznamovateli nevěnují nikde pozornost. Určitě již zaznamenali, z jakého čísla volá. Zatím nemůže dělat nic jiného než čekat, pomyslel si, když obrazovka ztemněla. Dal se do jídla.

Ještě ani nesnědl polévku z mořské trávy, když se ozval příjemný zvonek videa. Obrazovka se rozjasnila. Erni stiskl vysílací knoflík. Ať vidí, s kým mluví. Není to tajemství. Upřímně řečeno, ta rychlost mu imponovala.

Objevila se tvář asi třicetiletého plavovlasého muže. Jasný pohled, sklon k úsměvu, nyní vážných sympatických rysů.

„Vy jste hlásil to zmizení?“ ptal se.

„Ano, já.“

„Jsem poručík Mihajlov, důstojník Bezpečnostního Úřadu. Zavolal jsem do Thorlundu a hledal jsem toho… toho Bellora. Nemohli ho zavolat k aparátu. Nevědí, kde je. V pátek odcestoval, měl se vrátit v pondělí ráno a nastoupit do práce.“

„Ano,“ kývl Erni. „To jsem tvrdil i já. S tím rozdílem, že… že já vím, kde zmizelý Mark Bellor je.“

„Vy to víte?“ Na tváři Mihajlova se objevil neskrývaný údiv.

„Proč jste tedy hlásil, že zmizel? Zmizelými nazýváme ty, kteří se nacházejí na neznámém místě.“

„Mark Bellor se nachází na takovém místě, odkud se o svobodné vůli nemůže vrátit,“ řekl Erni. Věděl, že od této chvíle v Bezpečnostním Úřadě už mají v ruce jeho osobní kartu se všemi údaji. Každé slovo se natáčí na zvukový pás, podle toho musí také mluvit. Nebál se. Musí říci všechno, jen tak je naděje na Markovu záchranu. Pokud ten nebožák vůbec ještě žije…

„To je velmi vážné tvrzení, pane Erni,“ řekl zasmušile Mihajlov. „Když nepodepřete to, co říkáte, pádnými důkazy, pak budeme nuceni…“

„Mám pádné důkazy,“ řekl Erni rozhodně a zvýšil hlas. „A řeknu vám ještě víc. Mark Bellor se zdržuje na takovém místě, kde kromě něho drží násilím ještě osm set až tisíc osob.“

Mihajlov se zděsil.

„Tisíc lidí…! Pane Erni, to je…, to je…“

„Nejsem blázen,“ pokračoval Erni. „Jen se podívejte do zdravotní rubriky mé osobní karty. S mým duševním stavem je všechno v pořádku. Mám pro své tvrzení důkazy. Na Zemi je místo, kde nám blíže neznámá skupina násilím zdržuje za nepředstavitelných podmínek asi osm set až tisíc občanů. Právě tomu chtěl Mark Bellor přijít na kloub, chtěl vědět, kdo jsou ti lidé. Ze své druhé cesty se už nevrátil.“

„Podle toho tam nešel poprvé?“

„Šel tam podruhé. Před odchodem mi nakázal: Nevrátím-li se do nedělního večera, ať vyrozumím úřady. V pondělí jsem ještě čekal, že se snad přece jenom objeví… A teď jsem tady.“

Mihajlovovi se vydral hluboký povzdech.

„Tato záležitost pravděpodobně přesahuje moji kompetenci… Ovšem je-li to, co tvrdíte, pravda. Je to téměř neuvěřitelné… Rozhodně to ohlásím na příslušných místech. Zůstaňte u aparátu.“

Cvaknutí, ticho. Můžu pokračovat v jídle, myslel si Erni. Říkají, že je to vážná věc. Ovšem že je. Ale jaký to bude mít konec? Uvěří mu, že vše, co tvrdí, je skutečně pravda? Může to být i chvilkové zatemnění mysli. Ale jedna věc už mluví k jeho dobru: Marka hledali v Thorlundu, a marně. V Ústavu není a nikdo o něm nic neví, krom toho, že by tam měl být. Takže to, co on, Erni, prohlašuje, je už určitým způsobem potvrzeno.

Uplynula necelá půlhodina. Video zazvonilo. Na obrazovce se opět objevila Mihajlovova tvář.

„Pane Erni, vedoucí Bezpečnostního Úřadu pan Cantelli je na cestě do hotelu Astoria. Prosím vás, ukažte mu vaše důkazy. Tady je fotografie pana Cantelliho.“ Mihajlovova tvář zmizela, místo ní se objevila tvář snědého, tmavovlasého, asi padesátiletého muže s černýma očima. Fotografii promítli proto, aby Erni mohl identifikovat vysokého důstojníka, který se u něj brzo objeví.

Za malou chvilku někdo zaklepal. Erni otevřel. Na prahu stáli tři lidé: Cantelli, vysoká mladá žena a mladý muž kolem třicítky. Ti dva Cantelliho doprovázeli; beze slova vstoupili do pokoje, prohlédli každý kout i koupelnu, pak se posadili.

Cantelli nemámil čas.

„Podívejte se, pane Erni,“ začal. „Vaše tvrzení jsou velmi závažná. Prakticky obviňujete naše správní orgány, že bez jejich vědomí někde existuje velký trestní tábor, kde je uvězněno několik set nevinných lidí. Nějaké zatím blíže nedefinované zločinecké živly, možná blázny, je vězní…“

Erni mlčky rozprostřel na stole mapu a k ní přiložil své fotokopie. Pak přisunul dvě židle, na jednu z nich se posadil. Podíval se na Cantelliho.

„Posaďte se, pane. Za několik minut uvěříte, že mám pravdu.“

Pomalu přišel k sobě. Oční víčka jako by měl z olova. Chvíli trvalo, než je mohl otevřít. Cítil chladný závan – byla mu zima. Nebyl svázaný. Posadil se. Byl v malé, kamenné cele, na podlaze pokryté slámou. Silné dveře z dřevěných fošen a s bytelnými panty, zamřížované okénko. Skrz ně Mark viděl jen vzdálenou zeď a nějakou šindelovou střechu. Byl den. Léna zřejmě omráčila laserovou pistolí omylem i mě. Pak mě nemohla odvést anebo se lekla, když viděla, že jsem se zhroutil i já… Nepodařilo se jí vysvobodit mě. Ale alespoň se o to pokusila…! Zahřálo ho u srdce. Statečná dívka. A také odvážná. Není to její vina, že se to nepovedlo.

Doba omráčení je čtyřiadvacet hodin. Tak dlouho tu asi leží i on. Takže teď může být úterý k polednímu, myslel si. Co asi dělá Erni…?

Neměl čas o tom uvažovat. Před dveřmi nejspíš stála zvláštní stráž, pravděpodobně uslyšela, že se vězeň pohnul. Bylo slyšet hlasy a kroky. Pak někdo šátral v zámku. Mark vstal. Cela byla úzká, nebyla stavěná pro tak vysoké postavy. Nemohl se narovnat.

Jeden z biřiců vstrčil do dveří vousatou tvář, pak se opět stáhl.

„Už je vzhůru, pane poručíku,“ hlásil.

„Ano?“ A Brant vstoupil do dveří. Okamžik na sebe mlčky zírali. Takže i on už přišel k sobě. Ještě je bledý; může být při vědomí tak deset patnáct minut, myslel si Mark. Poručík jen koukal, pak pokynul.

„Pojď.“

Na chodbě Marka obklopili biřici. Bylo tu pološero, vzduch byl prosycen pachem potkanů a plísní. Prošli kolem mnoha podobných silných dřevěných dveří, pak následovaly kamenné schody.

Na dvoře mladíka na okamžik oslnilo ostré světlo. Zarazil se. Biřici, kteří šli za ním, do něj vrazili.

„Rychleji, slyšíš!“

Prošli dvorem a zamířili do podloubí. Vstoupili do pokoje s prkennou podlahou; na stěnách visely hovězí kůže a ztrouchnivělé staré luky. U zdi stály dvě vyřezávané židle. Dřevěné okenice zamřížovaného okna byly dokořán; Mark viděl akáty na Hlavním náměstí a vzdálené domy.

Průvod se zastavil. Mark nevěděl, co má dělat. Stál uprostřed pokoje a rozhlížel se. Krk měl sevřený stejně jako tehdy v kukuřici, když ho chytili. Teď se rozhodne o jeho osudu. Matka, Thorlund, Ostav, Erni, Léna – všichni a všechno bylo teď tak vzdálené a bezvýznamné. Jako by ani neexistoval ten druhý, normální svět. Zdál se mu nedosažitelný. Zmocnila se ho roztrpčenost. Zůstal sám, nikdo mu nepomůže, ani pomoci nemůže. Ani nemá šanci vybojovat svou věc. Ty šklebící se huby kolem – ano, je to jiný svět. Není to jeho svět, svět rozumu. Zde platí jen síla, úskok, zlovolnost. Takoví Jsme byli i my před tisíci lety, myslel si s hořkostí a hněvem. Teď už si sám uvědomoval, že udělal chybu. Chyboval, když sem podruhé sestoupil a zapletl se do událostí; ba co hůř, on sám se chopil zbraně.

Protější dveře se otevřely. Vstoupil Kníže. Měl na sobě kožený kabátec, soukenné kalhoty a holinky. Zbraň neměl. Chvíli se mlčky a soustředěně díval do zajatcovy tváře, pak pokynut Brant ihned přisunul židli od stěny. Kníže se posadil a zeptal se:

„Ty jsi ten muž, který omráčil stráž v domě nebožtíka dozorce Terlika?“

„Ano,“ odpověděl Mark. Vyschlo mu v hrdle.

„Ty jsi včera ráno střílel na Hlavním náměstí?“

„Ano. Chtěli mě zajmout…“

„V kukuřici tě taky chytili. Před mými lidmi nikdo neuteče.“

Kníže se podíval na Branta. Poručík s úslužným úsměvem a úklonou poděkoval za pochvalu. „Odpověz, cizinče. Kde je ta nehlučná zbraň, kterou jsi mé lidi omráčil a porazil?“

Mark si olízl rty. Takže Lénu nechytili. Je na svobodě a zřejmě ji také hledají. Dosud ji však nenašli… A laserovou zbraň má u sebe. Snad ještě není vše ztraceno.

„Tak co, cizinče. Neodpovíš na otázku? Náš pán se tě ptal!“ zařval na něj Brant.

Mark po poručíkovi střelil pohledem. Brant mu byl velmi nesympatický.

„Mlč, slouho!“ řekl.

Poručík zbledl. A tím jako by z Marka spadla veškerá nastřádaná hořkost a nenávist.

Obrátil se ke Knížeti.

„Vyslechni mě, prosím. Jsem ve Městě cizí. Přišel jsem před několika dny. Neznám zdejší zvyky. První člověk, s kterým jsem se setkal, byl Albov. Vyprávěl mi hodně nehezkého o tobě, pane Kníže… Většinu jsem mu také uvěřil. Přemluvili mě, abych jim pomohl unést dozorce Terlika. Ani jeho jsem neznal. Ostatní už víš; tví biřici mě včera poznali na Hlavním náměstí…“

„Jsi nový příchozí?“ ptal se Kníže. Brant stál v koutě a kousal si rty. Na spáncích mu naběhly žíly.

„Ano, jsem nový příchozí.“

„Jak jsi přišel k té zbrani?“ ptal se znovu Kníže. Bylo vidět, že to ho zajímá nejvíc. Mark horečně přemýšlel. Co odpovědět…?

„Našel jsem ji vedle sebe, když jsem se probudil tam na Kopci,“ řekl.

„A teď si ji vzala ta dívka, s níž ses skrýval v kukuřici?“ ptal se Kníže. Hlas se mu chvěl. Mark pochopil, o co mu vlastně jde. Ovšem! Mohl si to domyslet… Kníže chce získat laserovou pistoli. Kdyby se mu dostala do ruky…, pak by se teprve stal skutečným pánem Města. Diktátor. Nikdo by se mu už nemohl postavit do cesty. Každého by držel v šachu… Ve. dne v noci… Markovi se začal rýsovat určitý plán.

„Ano, Kníže, zbraň je u dívky. A jen já vím, kde tu dívku lze najit.“ Dlouho si hleděli do očí. Ticho bylo čím dál tísnivější. Brant se nervózně pohnul, jeden z biřiců hlasitě vzdechl.

„V pořádku, cizinče,“ řekl Kníže. „V pořádku.“ Obrátil se na Branta. „Dejte mu najíst, pak ho posaďte na koně a…“ Chvíli přemýšlel, pak pevným hlasem pokračoval: „Připravte se na cestu! Půjdu s vámi! Brante, postarej se o silný doprovod!“

V poledne přistáli Cantelli s Ernira na střeše paláce Světové Rady. Obrovský komplex budov připomínal svými dlouhými výběžky mořskou hvězdici. V dálce bylo vidět Uralpark a dvě umělá jezera. Erni se hluboce nadechl – vzduch zde byl čerstvý, svěží.

Cantelli byl ustaraný. Přistoupil ke vstupnímu automatu. Vsunul do otvoru svůj magnetický průkaz a promluvil do mikrofonu:

„Inspektor Cantelli plus dvě osoby na mimořádné zasedání Bezpečnostní Rady.“ Dveře s fotobuňkou se tiše otevřely. Rychlovýtah je dopravil do desátého poschodí. Na chodbě na ně čekal mladý muž s širokými rameny. Erni ho poznal: Byl to Mihajlov.

„Zdravím vás, pane Erni,“ řekl a vedl je rychle chodbou. „Rada už zasedá. Čekají na vás.“

Otevřel jedny dveře a ustoupil stranou. Jakmile vstoupili, zavřel za nimi a zůstal na chodbě. Zkřížil paže a zamyšleně se procházel sem a tam.

V menším sále sedělo kolem kulatého stolu víc než deset mužů a žen. Bílé, žluté, bronzové barvy pleti. Celou jednu stěnu zabírala obrovská obrazovka.

Prezidenta viděl Erni dosud jen v týdenících nebo při vystoupeních ve videoprogramu, když vysvětloval nějakou důležitou pozemskou či kosmickou záležitost. Teď tu seděl před nim, na druhém konci stolu. Vystouplé mongolské lícní kosti, hnědé vlasy, šikmé oči. Vlídný, mírný pohled, který se dovedl rázem změnit v přísný a pronikavý.

„Všichni jsou přítomni,“ řekl někdo.

„Tak začneme,“ kývl prezident a obrátil se na Erniho. „Nejdříve nám řekněte, co jste slyšel a pozoroval v Thorlundu. Pak vám promítneme velmi starý videozáznam, potom se snad ta politováníhodná událost stane trochu srozumitelnější. Prosím, pane Erni, začněte…“

„Gama volá Alfu.“

„Tady Alfa.“

„Pozoruji pohyb větší skupiny.“

„Kde?“

„V centru. Z Paláce vyjelo asi padesát jezdců; také několik pěších.“

„Dejte mi obraz… Pozorovací kamery jsou zapojeny?“

„Už dlouho. Tady je obraz.“

„Zvětšujte, přibližujte…, kam jedou?“

„Vydali se ke čtverci K-l v zemědělském sektoru.“

„Přibližujte… Vidíte to také?“

„Ano. Je mezi nimi.“

„A kdo může být ten druhý…? Moc si ho hlídají, objíždějí ho. Podívejte, je svázaný, jestli dobře vidím. Je to zajatec.“

„Ano… Zapnu kamery B, postavené do pětačtyřicetistupňového úhlu.“

„Děkuji, Gamo… Tak je to lepší. Přibližte mi obraz…“

„To není možné! Podívejte se na vězně, zvětšete ten obraz…!“

„Ano, Alfo, není pochyb.“

„Ale jak se tam dostal?“

„Nemám tušení. Jsem si jistý, že ho poznávám: Ten druhý člověk tam na koni je Marií Bellor, pracovník Ústavu.“

Půjdeme až ke Zdi. Tím směrem, kde jsme s Lénou byli naposled spolu!… Třeba se tam v okolí ještě někde skrývá. Až mě uvidí, možná zase použije laserovou pistoli a vysvobodí mě. I když je kolem dokola až moc biřiců. Kníže nakomandoval snad celé svoje vojsko.

Objedeme houštinu u Příkopu. Kdyby se mi podařilo utéci…

Mark seděl na širokém hřbetě hnědáka; kůň občas podrážděně pohodil hlavou. Mouchy kolem bzučely. Markovi svázali ruce vpředu, aby mohl držet otěže. Po obou stranách jeli statní biřici a pokradmu vězně pozorovali.

Průvod se protáhl. V úzkých uličkách a po polních cestách mohli jezdci jet jen po dvou. Domy Města zanechali za sebou; bosé děti za nimi utíkaly, dokud je neodehnali.

Kníže jel pohroužen do svých myšlenek. Na krku se mu leskl kovový řetěz, na sobě měl nový kožený kabátec. Šavli měl vytasenou; zkoumavě hleděl do dálky. Hlavou se mu honily myšlenky.

Průvod se dostal do kukuřičných polí. Nalevo, dost daleko mezi tmavozelenými stromy, stál. dům. Mark ho poznal: Tam se poprvé setkal s albovci. Nedaleko od nich šla po cestě skupina rolníků ve slaměných kloboucích, s tyčemi a košíky na ramenou. Mouchy bzučely, koně mrskali ohony. Nebylo horko, vzduch byl jako jindy, spíše dusný, nad krajinou se vznášelo ticho před bouří. Přestože tady bouřky nikdy nejsou, myslel si Mark sklíčeně.

„Toho Frideho ještě nikdo neudal?“ zeptal se Kníže Branta.

„Ne, pane Kníže. Zdá se, že se dobře schoval. I když sto grošů není zrovna málo…“

„Anebo ho schovávají,“ zabručel Kníže. „Člověk nikdy neví; a co když si verbuje přívržence?“

„Můj Kníže, mám ve Městě dost špiclů,“ vytáhl se poručík. „Kdyby se někdo k něčemu chystal, včas bych to.“

„Toho kněze neznáš,“ přerušil ho Kníže. „Ten je všeho schopen, ani ve snu tě nenapadne, co dokáže… Heleď… jak dlouho ještě půjdeme?“ Otázka patřila Markovi. Biřici zarazili koně, pěšáci loudající se vzadu se zastavili.

„Kam nás vedeš, ty pse?“ křičel Brant na Marka. Mark cítil k poručíkovi pudový odpor, proto mu také neodpověděl. Pohlédl na Knížete.

„Tady někde je Příkop, Kníže. Na jeho okraji se s ní mám sejít.“

Kníže svému koni přitáhl mlčky otěže. Průvod se dal opět do pohybu.

Za chvíli dorazili k Příkopu. Půda tu byla kamenitá, koně klopýtali. Na břehu rostly keře, roští plné trnů jim stálo v cestě. Biřici se zastavili.

Mark se ohlédl. Postavil se v třmenech, jako by něco nebo někoho hledal. Chvilku se rozhlížel, pak se obrátil ke Knížeti.

„Myslím, že by to mohlo být trochu dál… Tam…,“ ukazoval jedním směrem. Zeď už nebyla daleko. Tady někde by měl být otvor, kterým se sem dostal. Ale kde? Visí tam ještě lano, kterým se spustil na území Města. Ne: Nemůže utéci. Než by se stačil vrhnout do křoví, šípy by ho dostihly. Nesmí riskovat. Musí počkat na lepši příležitost…

O dvě stě metrů dál se opět zastavil, předstíral, že hledá směr. Kníže to divadýlko nedočkavě pozoroval. Mark stál ve třmenech a dlouho pozoroval okolí. Právě se chtěl Knížete zeptat, zda může dívku zavolat, když se ozval koňský dusot.

Polní cestou v kukuřici přijížděl biřic. Zpočátku bylo vidět jen jeho koženou čepici, pak se objevil a vycválal po kamenitém břehu příkopu. Dojel až ke Knížeti, seskočil z koně a došel k němu.

Mark neslyšel zprávu, kterou mu přinesl. Ale na Knížeti i na Brantovi bylo vidět, že jde o něco důležitého. Prohodili mezi sebou několik slov, pak zazněly Brantovy rozkazy.

„Čelem vzad! Vrátíme se; směr Město! Jezdci klusem vpřed, pěší za námi!“

„A co bude se mnou?“ ptal se Mark.

„Vrátíš se do vězení,“ odpověděl Kníže. „S tebou mám jiné úmysly.“ Letěli krkolomnou cestou a za chvilku dorazili k Paláci. Chodci zděšeně uskakovali z cesty zběsile se řítícím jezdcům. Mark se sotva držel v sedle – biřici, jedoucí po jeho stranách, ho chytili, kdykoli se zakymácel.

„Obkličte Palác!“ zvolal Brant. Kníže zarazil před vraty. Nikde neviděli stráž. Biřici, kteří hlídali Marka, ho nespouštěli z očí.

„Rotmistře!“ zařval Kníže, tváře měl rudé hněvem. Ze dvora k nim přiběhli dva biřici; jedním z nich byl rotmistr, zodpovědný za hlídání Paláce.

„Pane můj!“ ukláněl se. „Nemůžeme za to…, nikoho cizího jsme podle tvého rozkazu nevpustili!“

„Tak jak se tam dostal?“

„Slouží uvnitř, pane, je to palácový, sluha. Nosí vodu pro kuchyň a stáj, pane můj!“

„Jméno…?“

„Lamurro!“

„A kde je teď?“

„Zavřel se do věže, pane můj.“

„Do tajné místnosti…?“

„Ano, pane můj. Srazil stráž a vyběhl po schodech.“

Tvář Knížete už zfialověla. Rotmistr se před ním jen třásl hrůzou. Kniže se kousl do rtů a seskočil z koně.

„Brante!“

„Pane?“

„Obklíčili Palác?“

„Podle tvého rozkazu, pane můj!“

„S dvanácti lidmi vrazíme do dvora.“

Plížili se podél zdí, přitom pozorně sledovali, co se nahoře děje. Ale nikde se nic nepohnulo. Skočili do podloubí, proběhli je. Kníže v čele. V kuchyni se třásly kuchařky, neschopné slova.

„Nikde nikdo,“ řekl rotmistr, který se vrátil s Knížetem od příkopu. Byl to Šimon.

„Je nahoře?“ ptal se Kníže.

„Je,“ odpověděl rotmistr. „Dolů po schodech nešel. Všimli bychom si ho. Dal jsem pozorovat i střechu. Ani tamtudy nemůže utéci. Má u sebe jen sekeru…“

„Buďte připraveni,“ řekl Kníže. „Půjdu nahoru.“

„Sám, pane můj?“

„Já sám a beze zbraně,“ ušklíbl se Kníže. V očích mu vzplál oheň. „Ale buďte připraveni. Přichystejte luky, šípy! Půjdu si pro něj. Přivedu ho. Sledujte mě! Když řeknu: ‚Pojď, Lamurro, k mému stolu,‘ zastřelte ho!“

Kníže se přiklonil blíž k biřicům a opakoval svá slova. Marka právě odváděli pod arkády. Slyšel každé slovo.

Brant s biřici úplně zkameněle pozorovali Knížete, jak odkládá meč a beze zbraně stoupá po schodech nahoru. Brant za ním chtěl ještě zavolat, aby si to rozmyslel, ale nebyl schopen slova.

„Lamurro!“ volal Kníže a zmizel v ohybu schodů. Slyšeli, jak se přede dveřmi zastavil a zabušil na ně. „To jsem já, Kníže! Přišel jsem k tobě beze zbraně, chci s tebou mluvit…!“

Bylo ticho. Ti tam dole čekali se zatajeným dechem.

„Otevři, Lamurro…, promluvíme si o tom, co tam vidíš,“ slyšeli opět hlas Knížete.

Dveře se na skulinku pootevřely, Lamurro se zřejmě přesvědčoval, zda Kníže přichází skutečně sám a beze zbraně. Pak otevřel dokořán a Kníže vstoupil. Dveře se zavřely. Nebylo nic slyšet. Napjatě čekali. Brant nervózně přešlapoval, biřici se ledabyle opřeli o zeď. Mark ztratil pocit času. Pozoroval stín okapů na písčitém dvoře, až ho napadlo, že stín nikdy nezmění polohu, protože Ohnivá koule stojí stále na stejném místě.

Zatím odváděli koně do stájí, kolem kuchyně začali těkat sluhové. Dřevěnými vidlemi odnášeli velké balíky sena do stájí.

Konečně se opět otevřely dveře tajného pokoje ve věži. Po dřevěných schodech duněly kroky. Kníže a Lamurro sestupovali. Na úpatí schodů stál Brant; biřici se podle rozkazu rozestoupili v podloubí a měli zbraně připravené.

Na tváři Knížete hrál zklamaný úsměv. Lamurro zase jako by byl ve svém živlu. Svižně sestupoval, jako by přicházel ze zcela jiného světa: V ruce sice držel zakrvácenou sekeru, vlasy mu visely do očí, ale bylo vidět, že si neuvědomuje ani sekeru; ani své okolí. Pro něj existoval jen Kníže, mluvil jen k němu.

„Byl jsem zcela ohromen, můj Kníže,“ řekl. „Kdo by si byl pomyslel, že tu najdu něco takového… Probudil jsem se z velmi dávného snu…, kdybych byl věděl, že ty… proč jsem jenom dal slovo tomu druhému…?“

„A ten,“ řekl Kníže, „který ti přikázal, abys tam vnikl…?“

Kniže se usmíval, ale už nikoli zklamaně, spíše zlobně. Lamurro to však nezpozoroval.

Právě vyšel na dvůr, zář Ohnivé koule ho oslnila a zašeptal: „Ano, můj Kníže, snad i Šaman…!“

Kníže od něho v té chvíli odstoupil zpět do stínu a odtamtud hlasitě zvolal:

„Pojď, Lamurro, k mému stolu…!“

Mark se odvrátil. Bylo mu na zvracení. Sluhův zděšený výkřik mu drásal uši. Zasvištělo osm šípů… Mark se s rukou na žaludku zhroutil; začal zvracet přímo do písku na dvoře Paláce.

K obědu zasedli ke stolu tři: Kníže, Brant a Mungo.

„Jakmile skončíme, vydej se do Města,“ řekl Kníže Mungovi. „Vezmi s sebou i bubeníka. Na každém kroku vyhlásíš, že kdo mi vydá prchajícího kněze Frideho, dostane pět set grošů a nikdy už nebude sloužit…!“

„Pět set grošů! Pane, vždyť to je celé jmění!“ Mungo se ještě nenaučil, že se nesluší skákat vladaři do řeči. Knížete to nejspíš napadlo také, protože vrhl omluvný pohled na zrádcovu svalnatou postavu, na jeho vyzývavě plavou kštici, a pokračoval.

„… Kromě toho ještě vyhlásíš, aby občan, který se s tím cizincem včera skrýval, vyšel ze své skrýše. Když mi vydá tu zbraň, Marka propustím. Když zbraň do zítřejšího večera nedostanu, dám Marka veřejně zastřelit na Hlavním náměstí.“

„A jaké s ním máš skutečné úmysly, velkomožný pane?“ zeptal se Brant důvěrně; znal Knížete.

„Ještě nevím,“ potřásl Kníže hlavou a ukousl velké sousto tučného masa. Brada se mu leskla mastnotou. Zvedl korbel, notně si zavdal, pak teprve pokračoval. „To závisí na mnoha věcech, možná že i jeho k něčemu využijeme…“

„Sigma volá Alfu.“

„Alfa odpočívá. Alfa odpočívá. Hlásí se Gama.“

„Dobře, Gamo. Mám důležitou zprávu.“

„Jsem rád, že občas slyšíme i tvůj hlas. Jaká je to zpráva?“

„Jeden ‚shora‘ řádí tady dole.“

„Víme o tom. Asi před třemi hodinami se nám podařilo zjistit i jeho totožnost. Je to pracovník Ústavu, mladý vědec.“

„Takže o tom víte. Neposlali jste ho vy?“

„To se mýlíš, Sigmo. Sám dobře víš, že pokud se rozhodneme k nepřátelskému kroku, pak nezahájíme osamělou, malou, izolovanou akci s jediným člověkem, nýbrž…“

„Doufám, že k tomu nedojde, museli bychom pák použit tvrdších prostředků.“

„Nevyhrožuj. Je to zbytečné. Toho člověka jsme tam neposlali my. Nemám tušeni, jak se mohl do Klaustropole dostat, ale brzy to vyšetříme.“

„Tady doufám. Co se s ním stane?“

„Alfa ještě nic nepřikázal. Samozřejmě… samozřejmě jeho návrat na povrch by způsobil hodně problémů…“

„To je také můj názor. Něco podnikneme, aby k tomu nedošlo…“

„Dej pozor, Sigmo… Ještě včera měl laserovou zbraň. Ne aby…“

„Dám si pozor! A doporučuji, aby na sebe dal pozor i Beta… Pokusil ses ho v posledních dnech dovolat?“

„Dnes ještě ne.“

„Zkus to. Jsem zvědavý, zda ti odpoví.“

„Já se loučím. Nějaký čas mě nevolejte. Pak se přihlásím sám, Gamo.“

„V pořádku, Sigmo, konec.“

Už bylo odpoledne, když skončilo promítáni starého videofilmu. Po celou dobu pozorně sledovali děj i členové Rady, největší otřes však zažil Erni. S popelavou tváří se obrátil na Prezidenta.

„Vy… vy jste o tom věděli?“ hlas se mu chvěl rozhořčením. „Vy jste po celou tu dobu věděli, že to město existuje, že dokonce za svou existenci vděčí finanční podpoře Světové Rady…?“

„Ta věc není tak jednoduchá, pane Erni,“ opřel se pohodlně Prezident ve svém křesle. „Existenci Klaustropole určila nutnost a částečně jí určuje i dnes. I když – jak jsem to četl v hlášení minulý týden – dnes bychom už měli i jiné možnosti… Kromě toho nezapomeňte, prosím, že tamní život musí být jiný. Ne takový, jak ho vylíčil váš přítel pan Bellor, a co víc, na to – a to musíte uznat i vy, pane Erni – nejsou žádné důkazy.“

„Ale Mark zmizel!“ zvolal Erni vstávaje, „to je fakt, který nemůžete vyvrátit ani vy.“

Zvedla se čísi. ruka. Prezident pokynul: Mluvte. Vstal šedovlasý muž s kulatou tváří.

„Slovo má profesor Bikurjev,“ řekl tajemník.

„Podle mého,“ začal profesor, „je věc jednoduchá. Musíme se přesvědčit, zda jsou informace pana Erniho pravdivé.“

„Jak by se to podle vás mělo provést?“ ptal se Prezident.

„Musíme někoho poslat do Thorlundu, aby se na místě zjistilo, jak to vlastně je.“ Zvedla se další ruka.

„Pane Matsumoto.“ pokynul tajemník.

„Pan Erni tvrdí,“ začal vybraně oblečený čtyřicátník s vlasy černými jako havran, „že značnou většinu obyvatel Klaustropole utiskuje blíže nezjistitelná malá skupina. Kdo jsou tito lidé a proč tak činí, nevíme. Pan Erni nám také vnukl myšlenku, že tato skupina je anebo může být ve spojení s některými vědci thorlundského ústavu.“

„Tvrdil jsem, podle toho, co jsem od Marka Bellora slyšel a podle vlastního pozorování, že určití vědci Ústavu pomáhají udržet nelidské poměry, jež v Klaustropoli vládnou.“

„Takže vy obviňujete několik věhlasných vědců ze spoluviny,“ řekl Matsumoto. Pak usedl. V sále nastal neklid; Bikurjev něco vysvětloval sousedce, silné tmavé ženě. Tajemník pohlédl na Prezidenta, nevěděl, co má dělat. Nikdo se nehlásil o slovo.

„Nuže…?“ ptal se Prezident. „Má ještě někdo připomínky?“

Vstala pohledná žena hnědé pleti. Její štíhlé tělo bylo zahaleno do zeleného sárí, na zápěstí se jí zaleskl náramek posázený umělými rubíny.

„Souhlasím s profesorem Bikurjevem. Nemůžeme celou záležitost s čistým svědomím přehlížet. Pan Erni přece není dítě. Necestoval do Europole jen proto, aby nás zmátl falešnými informacemi, a také není blázen. Musíme Jeho slovům věnovat alespoň tolik důvěry, abychom se přesvědčili, kolik je na tom pravdy. Navrhuji poslat několik lidí, aby se na místě přesvědčili například o existenci větrací šachty. Když skutečně naleznou otvor v mříži, tunel vedoucí do hloubky a v něm provaz…, pak… Pak bychom se měli znovu sejit a projednat, co by se mělo udělat.“

„Zatím může Mark umřít!“ řekl Erni. Hlas se mu chvěl, a ne jen rozhořčením.

„A co kdybychom se na to zeptali vědců v Thorlundu?“ navrhl Prezident.

„Kdyby skutečně měli takové ilegální spojeni s těmi, kteří tam dole páchají zločiny, pak se od nich stejně nic nedovíme,“ řekl Bikurjev.

„Zamysleme se nad tím!“ řekl Matsumoto. „Lze si představit, aby tak renomovaní vědci v šestadvacátém století hráli takovou podlou hru, a k tomu ještě bez jakéhokoliv očividného logického důvodu?“

„Co je v pozadí této záležitosti, to se dozvíme na místě,“ rychle odpověděla žena v sárí.

„Dám o tom hlasovat,“ řekl Prezident. „Navrhuji, abychom tam někoho poslali. Někoho z nás. Vyšleme komisi na místo činu. Kdo je pro…?“

Inspektor Cantelli byl první, kdo zvedl ruku. Pak ho následovali i jiní. „Sedmnáct,“ sčítal Prezident hlasy. „Kdo je proti…?“ Ruku zvedl jen Matsumoto.

„Sedmnáctí hlasy pro, jedním proti a čtyřmi, kteří se zdrželi hlasování, jsme se rozhodli že do Thorlundu vyšleme vyšetřovací komisi.“ Prezident letmo pohlédl na přítomné a pokračoval.

„Žádám dobrovolníky.“

Bikurjev a Cantelli okamžitě vstali, jako další se hlásila žena v zeleném sárí, paní Tiranaikeová ze Srí Lanky.

„Kdy můžeme odjet?“ ptal se Erni. „Chtěl bych totiž jet s vámi.“

„Právě jsem vás o to chtěl požádat,“ odpověděl Bikurjev, kterého všichni okamžitě považovali za vedoucího komise.

„Kdybychom odjeli teď, dorazíme do Thorlundu pozdě večer.“

Podíval se na digitální kombinovaný hodinový komplex, visící na tabuli na stěně s nápisem EURNORD.

„V Thorlundu je teď devatenáct hodin. Teď nemá cenu odjíždět. Z Europole odjedeme zítra za svítání zvláštním strojem Rady.“

„Jen aby nebylo pozdě,“ zabručel Erni nespokojeně.

Před zhasnutím Ohnivé koule nastal v jednom domě na předměstí živý ruch. Jezdečtí koně dupali ve stájích. Dva muži v soukenných oblecích si vybírali šípy, pak vyvedli koně ven. Vyzkoušeli luky. Jednoho koně přikryli černou přikrývkou a osedlali černým sedlem.

Bledý výrostek držel stráž. Občas vyhlédl na ulici.

„Už si to můžeš sundat z krku,“ volal na jednoho z mužů a ukázal na knížecí znak. „Ode dneška už nejsi sluhou Knížete, ale vojákem našeho pána. Nezapomeň na to!“

Oslovený strhl znak a zadupal ho do země. Výrostek ještě jednou vyhlédl na ulici a pak vešel do domu.

„Jsme připraveni, pane.“

V tmavém pokoji se pohnula postava, zazněly ostruhy.

„Koně…?“ otázal se.

„Čekají, pane můj.“

„Jakmile zhasne světlo, otevři bránu. Nejdřív pojedeme směrem k Černému potoku, pak odbočíme k Březovému háji. Poběžíš přede mnou a zabušíš šavlí ha vrata… víš, co máš volat?“

„Vím, pane můj… Lidé! Šaman se vydal na cestu…! Přichází Osvoboditel…!“

K večeři dostal hustou kaši a kousek chleba. Vězení se pomalu ztišilo. Volání a koňský dusot venku byly čím dál zřídkavější.

Mark ležel na slámě ve své malé kobce. Přemýšlel. Události toho dne směřovaly do neznáma. Kam to všechno spěje…? Jaké může mít Kníže úmysly? Kdyby ho chtěl dát zabít, už to mohl udělat. Anebo oddaluje jeho smrt…? Cítil nebezpečí, i když nevěděl jaké. Kníže se chová divně. Ale možná by se měl víc bát Branta a Munga. Fanatici a renegáti jsou nejhorší ze všech. Ti dva ho nenávidí. Jako podřízení chtějí svého pána překonat. Co proti nim Mark zmůže? Kdyby teď vešel do cely Brant s třemi biřici anebo Mungo, mohli by ho beze slova uškrtit… Pro ně to nic neznamená. Lidský život zde nemá cenu, vražda je všední záležitostí. Asi jim v tom teď brání jen strach z pomsty Knížete.

Laserová pistole. Kníže nedá pokoj tak dlouho, dokud ji nezíská. Kde jenom Léna může být? Blíží se noc. Kdyby se teď vplížila do Města… Ale ne, to není možné. Samotná dívka… I kdyby ji měla v ruce, netroufne si. Ne, s tím počítat nemůže. Vleže na zádech přemýšlel, vtom uslyšel hluk, kroky. Přišli si pro něj.

Ve světle pochodně se otevřely dveře, zaleskla se čepel šavle. Mark stál opřen o zeď, připraven ke skoku. Ve sporém světle poznal jednoho rotmistra, který byl dopoledne v knížecím doprovodu, když odjížděli k Příkopu.

„Náš pán si s tebou přeje mluvit,“ řekl tiše. „Pospěš si!“

Kníže ho očekával ve svém pokoji, kde ráno poprvé stáli tváří v tvář. Seděli u stolu mezi dvěma kahany. Oboustranné světlo vyzdvihovalo obrysy jeho sanice a křivku nosu. Když vězeň se svými strážci vstoupil, právě dojídal večeři. Jediným pohybem odstrčil prázdné nádobí a korbele.

„Můžete odejít,“ řekl rotmistrovi.

„Ale pane můj,“ předstoupil rotmistr. „Je to nebezpečný vězeň!“

„Můžete odejít,“ opakoval Kníže klidně, beze stopy podráždění.

„Počkejte na chodbě.“

Biřici vycouvali; jako poslední rotmistr, vrhající neklidné pohledy na Marka. Mladík už nebyl spoután.

„Posad se,“ nařídil Kníže. Mark si přitáhl dřevěnou židli bez opěradla a sedl si tváří ke Knížeti. Ten se na něho podíval. Mark si teprve nyní všiml, že Kníže je mnohem starší, než si ho představoval. Kolem očí měl plno vrásek, i v koutcích úst zanechalo všechno, co se událo, nesmazatelné hluboké rýhy. Vlasy mu silně šedivěly. A přesto, jak pevně se drží v sedle, blesklo Markovi myslí.

Tmavé oči dlouho zkoumaly Markův obličej. Pak se Kníže prostě a tiše zeptal:

„Přicházíš shora…?“

Dolní město vřelo. Nejdřív byly slyšet tiché kroky, bouchání vrat. Pak zasténala dřevěná okna pod údery pěstí. Byl slyšet křik. Na čepelích šavlí ukrytých ve sklepích se zalesklo bledé světlo kahanů.

„Šaman přichází!“

Vzduchem se nesl nadšený hlas; burcoval na poplach. Postele zaskřípaly, ženy se roztřásly; psi venku zavyli, koně neklidně dupali.

„Šaman je tady!“ neslo se kolem.

Lídě se s pochodněmi připojili k průvodu, který na cestě k Černému potoku vzrostl na víc než sto hlav. Výrostek běžel před nimi jako posedlý; dav za ním každou chvíli rostl a dodával mu síly.

„Šaman jde!“ křičel ochraptěle, zajíkavě. Běžel od vrat k vratům, od okna k oknu, z jedné strany ulice na druhou.

„Muži, pojďte ven! Ženy, vyjděte! Pomstěte se! Do zbraně…! Vás bičovali dozorci, vás Kníže, ten prašivý pes, uvrhl do vězení…! Teď přišla hodina odplaty! Vylezte!!! Do zbraně, do zbraně!

Osvoboditel je tu…!“ A přicházeli, přicházeli stále další. „Je zde, přichází!“

„S Knížetem se musí zúčtovat!“ volal Šaman na nároží. Jeho kůň se vzpínal, tančil dokola na zadních. Všichni, kdo se kolem něho tlačili, by rádi viděli, kdo se skrývá pod škraboškou. Hřálo je nadšení. Kdo by se bál biřiců? Ve světle pochodní, povzbuzováni vlastní silou, jedním hlasem volali:

„Smrt Knížeti…!“

„Zúčtujem s ním i s jeho proklatými pomocníky, stejnými lumpy, jako je on!“ odpověděl Šaman; jeho hlas se stupňoval. „Zastřelíme Branta, toho krutého kata, a na vratech Paláce budou viset rotmistři biřiců!“

„Tak se stane!“ zakřičeli. Nezalekli by se ničeho. Ti, co neměli zbraně, je dostali od Šamanových lidí. Krev jim vřela; sen se stal skutečností! Přece jen nastal ten vytoužený den…!

„Přišla hodina účtováni!“

„Kupředu!“

„K Paláci!“

„Veď nás, Šamane!“

„Smrt biřicům…!“

„Na Knížete!“

„Pojďme!“

A šli.

Mark zataženě mlčel.

„Shora už jich přišlo hodně,“ řekl Kníže. Rozhostilo se ticho. Jen dvě svíce práskaly a plápolaly. Stíny na zdech se zvětšovaly, zmenšovaly, prodlužovaly a znovu ztrácely. Mark cítil, že mu srdce pomalu stoupá do krku. Že by i Kníže…?

„Všichni noví příchozí přišli shora,“ opatrně odpověděl.

Jejich pohledy se zkřížily, oba chtěli jeden druhému nahlédnout do duše.

„Přišel jsi shora,“ opakoval Kníže. Tváře měl zarostlé, rty vyschlé, popraskané.

„Všichni přicházejí shora,“ řekl Mark, „a nikdo se na nic nepamatuje.“

„Ani na to, jak se má zacházet s laserovou zbraní,“ vyjel na něj Kníže. V Markovi stydla krev. Ale hned obrátil.

„Laserová zbraň…? Odkud víš, co to je…?“

Kníže neodpověděl. Podíval se na Marka, pak si povzdechl a odvrátil se. Ruku položil na stůl. Dlouho mlčel. Mark seděl napjatě, a vyčkávavě. Hlavou se mu honily různé myšlenky.

„Ta dívka se nepřihlásila,“ tiše řekl Kníže. „Dal jsem vyhlásit, aby se do večera přihlásila a dala mi tu zbraň – a já tě nedám popravit… Nehlásila se!“

„Snad o tom neví. Třeba se skrývá někde jinde…“ Mark se teď už nebál. Poprava? Kdyby s ním Kníže měl skutečně takové úmysly, mluvil by jinak. Anebo snad přece…?

„Chceš tu zůstat?“ zeptal se Kníže.

Mark na něj udiveně pohlédl.

„Tady…? Kde?“

„Ve Městě. Zůstaň tu… Není zde tak špatný život. Dokonce…“ Kníže jako by byl náhle plný naděje, díval se na Marka a pokračoval: „Ale všude samí nepřátelé… Každý je nepřítel.“

„Mohu se jím stát i já,“ odpověděl Mark. Jeho pohled, ostrý jako nůž, se opět zabodl do očí Knížete.

„Nepřátel je zapotřebí,“ pokývl vážně. „Ale ne takových, jako jsou tihle. Brant i ostatní… Duše prodejné. A nenávidí mě. Čím jsou úslužnější, tím víc mě nenávidí. Jednou v noci mě podříznou… Zaprodanci. Mám rád nepřítele lstivého a odvážného, který se umí postavit tváři v tvář. Který se nevydává za mého přítele a netváří se, jako by mi oddaně sloužil.“

„Co ode mne chceš?“ ptal se Mark.

Otázka zarazila Knížete v jeho rozjímáni. Chvíli mlčky hleděl před sebe, jako kdyby se náhle probudil, pak na Marka pohlédl.

„Zůstaň tu. Bojuj. Se mnou, a ne proti mně… Viš, co bychom my dva mohli z toho Města udělat…? Já už jsem starý, ale…“

Zvenku se ozval hluk. Několik nohou v holínkách proběhlo s dusotem kolem dveří. Kníže zmlkl s křečovitým úsměvem na rtech, podíval se Markovi do obličeje a náhle vstal.

„Vidím, že mi nedůvěřuješ. A přece, kdybys přemýšlel o tom, co jsem ti řekl, všemu bys porozuměl. Ale pojď se mnou. Něco ti ukážu. Něco, co jsi ještě nikdy neviděl… Pojď.“ Mimoděk si upravil lem kabátce, přitáhl si opasek a chystal se ke dveřím.

„Pojď,“ opakoval. „Odvedu tě do pokoje ve věži.“

Vyšli na chodbu. Biřici stáli nehybně; jen rotmistr mezi nimi chyběl. Ale právě se vracel ze dvora.

„Pane můj,“ oslovil Knížete. „Z Dolního Města ohlásili neklid. Pan poručík Brant se vydal s patnácti biřici do ulice u Černého potoka.“

„V pořádku,“ mávl Kníže netrpělivě rukou. „Můžete odejit. Jenom tady na konci schodů zůstane strážce. Kdo je dnes velitelem stráže v Paláci?“

„Rotmistr Šimon, pane můj.“

„Jděte si odpočinout.“

„Děkuji, pane.“ Seřazení muži odešli. Stráž zaujala místo na úpatí schodů, vedoucích do komnaty ve věži. Kníže uchopil Marka za paži.

„Jdi napřed. Nahoru.“

Mark nechtěl ustoupit. Vzpomněl si na Lamurrovo zastřelení. Má se o tom Knížeti zmínit?… Zkusil to raději jinak.

„Pane můj, jsi starší než já… Schody jsou ještě k tomu neosvětlené. Ty znáš cestu lépe, veď mě, prosím.“

„Jen jdi,“ strčil do něj Kníže netrpělivě. „Nemám rád, když cítím někoho za zády.“

Ani já, chtělo se Markovi říci, ale raději mlčel. Vydal se nahoru, opatrně našlapoval na vrzající schody. Za sebou slyšel funění Knížete.

„Pane!“ volal někdo na chodbě. Zarazili se. Zdola byl slyšet koňský dusot. Jezdec se hnal cvalem na dvůr. Jediná pochodeň na chodbě svítila až za rohem. Neviděli, kdo volá.

„Kdo je?“ ptal se Kníže.

„Rotmistr Simon, pane můj!“

Vzápětí někdo na dvoře ostře a bolestně vykřikl. Pak zanaříkala nějaká žena. Ticho přerušil koňský dusot a třesk šavlí.

„Banda rolnických rebelů zaútočila na Palác!“ volal rotmistr. Kníže se obrátil a spěšně sestupoval po schodech. Mark pomalu tápal za ním. Viděl, jak Kníže dole prohodil několik slov s rotmistrem a jak biřic, který stál u nich, odbíhá na dvůr, odkud se stále hlasitěji ozýval bojový ryk.

„Kněz Fride si začal říkat Šaman a shromáždil v Dolním Městě dav rolníků,“ zajíkavě vysvětloval rozčilený Šimon. Kníže mu něco řekl a pak se otočil. Nemohl vidět, jak rotmistr vysoko vyzdvihl meč…

Mark chtěl vykřiknout. Z hrdla se mu vydral nějaký podivný a zoufalý zvuk. Kniže ho však už neslyšel – vzduch byl plný křiku a hluku.

Meč rotmistra Šimona zasáhl Knížete do hlavy.

„Ať žije Šaman!“ volal rotmistr.

Kníže zavrávoral. Obličej mu zalévala krev.

„Bídáku…,“ zachroptěl. Opřel se o zeď. Šimon se rozzuřil a znovu zdvihl meč k úderu.

Tehdy Kníže bodl. Překvapivě rychle. Nožem, do té chvíle schovaným v kabátci. Bodl nečekaně, a i když mu do očí stříkala vlastní krev, i přesně: Jeho nůž vedla nenávist a pud sebezáchovy. Rotmistra Šimona bodl do břicha. Rotmistr stačil už jen zachroptět, krev se mu valila z úst…

Mark se otočil a běžel nahoru po schodech temných jako noc. Zakopl a opřel se o zeď. Zmocnila se ho hrůza. Krev, krev, krev! Ve městě zase teče krev, každý den krev… Kdy už to skončí? Utéct! Venku stále více sílil válečný, ryk. Před branou Paláce, ale už i na dvoře se rozpoutala skutečná bitva.

Narazil do prken, zděšeně hmatal kolem sebe. Dveře! Tyhle vedou od schodů do pokoje ve věži. Teď za ním Kníže určitě nepřijde, a tady bude alespoň v bezpečí, dokud se dole bitva nerozhodne. Anebo že by tudy vedla cesta k útěku…? Utéci! bubnovala mu krev v uších. Vrazil do dveří, skočil dovnitř a zabouchl za sebou. Udýchaně se opřel. Oči si pomalu zvykaly na šero… Mark se otřásl. To nemůže být pravda…!

Matně svítící světla. Žárovky. Elektrické žárovky, stupnice. Obrazovky – matné, slepé obrazovky. Amplión. Pásky se točí, rozsvěcuje se signalizační světélko. A ze zdi se šeptem ozývá:

„Alfa volá Betu. Alfa volá Betu.“

Noc ubývala těžce a pomalu. Erni se několikrát probudil. Oknem hotelového pokoje svítil měsíc. Bylo ticho. Dokonalá zvuková izolace. Erni ležel až do svítání s otevřenýma očima. Obloha se jasnila jen pomalu. Vstal a díval se na úplněk. Co je vlastně měsíc, uvažoval, aby nemusel myslet na Klaustropolis a na Marka. Co je měsíc? Planeta skal? Obrovská černá řeka, svět ticha a opěrných bodů, krytých kopulemi? Anebo žlutý míč, zavěšený na obloze?

V pět hodin se umyl a netrpělivě přecházel po pokoji. Vyšel na balkón. Svítalo. Červený okraj oblohy pomalu růžověl a postupně bledl. Erniho pohled sklouzl po obrysech zvolna se probouzejícího města. Dá se tomu vůbec uvěřit, že na Zemi je místo, kde lidé ještě nikdy neviděli hvězdy? Sluneční svit? Neviděli města, moře, stroje zvedající se do nebes? Lesy, řeky, hory? Nikdy ještě nepluli loďmi po řekách, neletěli…? Je to možné? Někdo zaklepal. Erni si oddychl.

Za půl druhé hodiny přistáli v Thorlundu.

Ozval se řev. Řev zraněného zvířete. Křičel člověk, kterého na schodech někdo probodl. Mark vyšel ze dveří, ale hned zas uskočil zpátky; blížili se dva rolnici vyzbrojeni sekerami. Jeden z nich držel pochodeň.

Přisunul ke dveřím nějaký pult a očima hledal okno. Věžní pokoj měl jenom jedno, vysoké a úzké. Mladík vystoupil na hrubý parapet, vykopl dřevěné vnější okenice. Sotva metr od okna se táhl hřeben střechy. Vystoupil.

Naskytl se mu strašný pohled. Na dvoře Paláce zuřil boj. Mezi arkádami se vzájemně vraždilo padesát šedesát lidí. Rotmistři s pochodněmi v rukou něco pokřikovali. Luky jim byly k ničemu. Třaskaly meče, u sloupů neklidně přešlapovali opuštění koně. Na zemi ležela těla probodnutá oštěpy. Největší chumel byl v blízkosti

vrat; zde se biřici ještě statečně drželi. Poručík Brant stál u zdi, prsa a hlavu měl zakrvácené, ale ještě se bil. Jeho protivníci, polonazí rolníci v roztrhaných košilích, na něj útočili sekyrami, dlouhými tyčemi a noži. Mark stál na hřebenu střechy. Doufal, že ho dole nikdo nezpozoruje. U dvou Šamanových rebelů na schodech neviděl luky, takže po něm nemohou střílet. A ti dole – na dvoře to vřelo jako v kráteru – jsou dostatečně zaměstnaní, aspoň v to doufal.

Vytrénované tělo poslechlo jeho vůlí. Vzpřímeně přešel hřeben střechy v místech, kde byly položeny silné svorníky. Nad kuchyni se zastavil a rozhlédl. Před Palácem bylo rušno. Ale tady vzadu byl klid a ticho. Střecha tu byla nejnižší. Když se spustí až k okapům, pak už snadno seskočí, pomyslel si. Samozřejmě až k vnějšímu okapu. Musí opustit Palác, jen pryč odtud, co možná nejdál…

Jezdci cválali po Hlavním náměstí. Mark čekal. Pak se ozvaly dva výkřiky; někdo se někomu drmolivě omlouval. Pak zase jezdci – právě se vrátili k Paláci.

„Zúčtovat s nimi“ řval ochraptělý hlas.

„Ať žije Šamani“ volalo několik lidi. Hluk dozněl, jen ze dvora byl slyšet hrůzný ryk boje.

Mark sklouzl až k vnějšímu okraji střechy. Dřevěné šindele byly naštěstí staré a ztrouchnivělé, takže měl o co opřít nohy.

„Chyťte ho!“ ozvalo se volání. Mark se přikrčil. Že by ho byli zpozorovali? Z Paláce přes Náměstí běžel kůň. Mark poznal jezdce: Byl to Kníže. Takže nezahynul? Zakrvácený po celém těle, v roztrhaných šatech se Kníže řítil ve světle pochodní, které nesli rebelové, a za nim dva tři biřici. Rolníci vykřikovali Šamanovo jméno, volali ho. Několik jezdců se dalo do pronásledování Knížete… Nastalo ticho.

Mark seskočil a přikrčil se. Bojový ryk na Náměstí utichal, někde daleko kdosi utíkal. Když se Mark přesvědčil, že nablízku nikdo není, vyskočil a prchal.

Jen pryč odtud. Směr: ke Zdi…!

ÚČTOVÁNÍ

„Gama volá Alfu.“

„Tady Alfa.“

„Přijměte hlášeni. V Klaustropoli je noční doba; ve čtvercích D-6, 5 a 3, dále v A-1, 2 a B-7 je rozsáhlý pohyb.“

„Co ukazují infrasnímače?“

„Ve zmíněných čtvercích bojuje asi dvě stě padesát mužů. Nejintenzivnější akce probíhají v centrále. Biosenzory registrovaly dosud několik desítek mrtvých.“

„Záření nebylo?“

„V těchto případech ne. Beta a Sigma se na zavolání nehlásily.“

„Volejte je znovu. Musí zjistit příčinu rebelie.“

„Rozumím, provedu.“

„Děkuji, konec.“

Trvalo mu dlouho, než dorazil k Příkopu. Na kraji Města a na Polích panovala naprostá tma. Mark dbal na to, aby od levého křídla Paláce, odkud se vydal, mohl jít přímo až ke Stěně. Pák by neměl být daleko od větrací šachty, kterou přišel do Města.

Bylo to mnohem těžší, než si představoval. Unaven došel ke Zdi. Bodláčí a oranice na polích a ostnaté keře na břehu Příkopu mu poškrábaly ruce a nohy, jedna větev mu málem vypíchla oko. Z bolestivé rány na čele mu tekla krev.

Už dlouho šel podél zdi, ohmatával ji a klopýtal po kamenech. Na okamžik se zděsil – co když nenajde provaz…? Nebo ty záhadné bytosti, které si říkaly Alfa či Beta a volaly si videoradiem – co potom, kdyby mu provaz někdo vytáhl? Co když ho odhalili, a teď už pro něj není úniku? Odřízli mu jedinou cestu k útěku?

Když pak provaz přece jen nahmatal, ulevilo se mu. Dlouho stál a hlasitě odechoval. Zmocnila se ho únava. A to nejtěžší teprve přijde, pomyslel si: vyšplhat… Kdy vlastně sestupoval podruhé? Před čtyřmi nebo pěti dny? Připadalo mu, jako by od té doby už uplynula léta.

Vyšplhal se a vlezl do úzkého otvoru. Cítil jemný průvan. Větráky nahoře jsou zřejmě v provozu. Kolik je nahoře asi hodin, jaká je denní doba?

Vydal se šikmou betonovou chodbou vzhůru.

„Nejlepší bude, když se do toho dáme hned.“

Seděli v pohodlných křeslech u vysokých černých polic zakrývajících stěny. Výraz ředitele Galia Pratta odrážel lehký zmatek. Neměl čas se připravit na takovýhle rozhovor. Na dvoře Ústavu přistálo aerotaxi. Ti, co z něj vystoupili, se prokázali zlatou magnetickou legitimaci Světové Rady. To se stávalo, že se sem poslanci z Europole přijeli trochu porozhlédnout. Všichni, Pratt i samotní poslanci, považovali návštěvu v Thorlundu za příjemný výlet. Sociopsychologie byla v módě.

„Čemu vděčím za vaši návštěvu?“ ptal se Pratt s úklonou. Dal přinést pomerančovou limonádu; upíral zrak na bublinky, které z ní vystupovaly.

„Mám za to, že vás z Europole vyrozuměli o naší návštěvě?“ řekl Bikurjev.

„Dnes ráno přišlo několik dopisů,“ odpověděl Pratt. „ještě jsem je všechny ani neprohlédl.“

Zmáčkl knoflík videotelefonu, ale obraz nežádal, ani sám nevysílal. „Doktore Menteresi, došlo něco dnešní poštou z Europole?“

„Ano, pane řediteli,“ ozvala se odpověď. „Před patnáctin minutami došel telegram. Už jsem vás hledal, pane řediteli…“

„Prosím vás, přečtěte mi ho.“

„Europolis. Prezidiální úřad Řídící Rady…, pane řediteli, podle kódových znaků vám telegram poslal sám Prezident.“

„Sám Prezident… A vy mi to sdělujete teprve teď…? Hned ho přečtěte!“

„Bezpečnostní Rada dnes vyslala do vašeho Ústavu zvláštní komisi. Nařizuji vám, abyste vedoucímu komise profesoru Bikurjevovi poskytl v zájmu splnění jeho úkolu veškerou pomoc.“

„Děkuji vám, doktore Menteresi,“ Pratt si v křesle poposedl. Stouplo v něm napětí, sám nevěděl, čeho se bojí. Úřední tón a obsah telegramu zněl hrozivě… Než mohl promluvit, otevřely se dveře a vstoupil Erni.

„Dobré jitro, pane řediteli.“

„Dobré jitro, Erni… Myslím, že to není nejvhodnější okamžik, abyste…“

„Promiňte,“ přerušil ho Bikurjev. „Pan Erni patří ke zvláštní komisi.“

„Skutečně… a o co vlastně jde, dozvím se to konečně?“ Na Prattově tváři se objevily známky neklidu.

„O Klaustropoli.“

To jméno ztěžka dopadlo do ticha. Pratt otevřel ústa, chtěl něco říci, přesto nepromluvil. Cantelli napjatě pozoroval ředitelovu tvář. Na stole před ním se tiše otáčely kotouče minimagnetofonu. Paní Tanaraikeová kývla na Erniho, aby se k ni posadil…

„Bezpečnostní Radě přišlo hlášení, že zmizel člověk. Mark Bellor, čtyřiadvacetiletý sociolog, pracovník thorlundského Ústavu.“

„Bellor…?“ Pratt ožil. „Ano, odcestoval koncem minulého týdne ke své matce, aspoň myslím. Že se ještě nevrátil? Prosím vás, je ještě mladý, pracuje zde sotva několik měsíců, nemá dosud pracovní kázeň. Však se určitě objeví.“

„Je to možné,“ kývl rozvážně Bikurjev. „Jenže podle našich informací Bellor odešel… do Klaustropole.“

Nastalo ticho. Pratt se nervózně zasmál.

„Ale prosím vás…, jak to, do Klaustropole? Víte vůbec, co to slovo znamená?“

Bikurjev vyndal z aktovky několik spisů a přistrčil je k Prattovi.

„Podívejte se na tohle… Na zvláštní povolení mohli členové komise nahlédnout do supertajného spisu Světové Rady Číslo 2365/X-10. Současně se seznámili i s dalším důkazním materiálem… Podle dalších povolení, které podepsal sám Prezident, můžeme pátrat ve všech záležitostech týkajících se Klaustropole, a v tomto případě tam můžeme i sestoupit, abychom se na místě přesvědčili o pravdivosti jednotlivých bodů obžaloby.“

Pratt prostudoval listiny, bylo však vidět, že přitom horečně přemýšlí. Při posledních Bikurjevových slovech náhle zvedl hlavu.

„Jak tomu mám rozumět, pane profesore…? Co se klade Klaustropoli za vinu?“

„Nejlepší by bylo přehrát panu Prattovi pásku, kterou jsme natočili při výpovědi pana Erniho,“ podotkl Cantelli. „Tím by se všechno objasnilo a mohli bychom začít s výslechem personálu.“

„V pořádku,“ kývl Bikurjev. „Vás však žádám,“ obrátil se na Cantelliho, „abyste mezitím s panem Ernim zašel na určitá místa a prohlédl si důkazy…“

„To jsou směšná tvrzení,“ Pratt vstal a začal nervózně pobíhat po místnosti. Bikurjev a paní Tiranaikeová ho udiveně sledovali. Řediteli to neušlo, rychle usedl na svou židli a rozčileně ze sebe chrlil:

„To je směšné…! Že prý je tam otrokářská kolonie! Útlak! Vykořisťování! Prosím vás…! Jsme vědci a v námi vedeném zařízení, jako je Klaustropolis, je všechno v pořádku. Žijí tam ti, kdo tam musí žit. Je možné, že nejsou šťastní. Ale ani tady nahoře není každý šťasten… Ale v každém případě mohu potvrdit, že tam dole je vzorný pořádek. Život tam probíhá podle tajného příkazu Světové Rady číslo 2 365 nerušeně už 170 let. Právě tak je nerušené i naše vědecké bádání v této uzavřené skupině. Psychologie a lidstvo vděčí výsledkům tohoto výzkumu za velmi mnoho. Naši vědci k nim dospěli na základě pozorování jednotlivců v Klaustropoli a zveřejnili je. Například výzkum společenského života malých kolonizačních jednotek usídlených na jiných planetách a vypracování jeho teorie vychází z vědeckých prací spolupracovníků thorlundského Ústavu…“

Celý zadýchaný zmlkl. Bikurjev pokojně vyslechl ředitelův výbuch. Paní Tiranaikeová se naklonila kupředu; před ní se točily kotouče minimagnetofonu. Svým altovým hlasem Pratta oslovila.

„Pane řediteli, podle vás tedy vše, co Mark Bellor správci Ernimu vyprávěl, byl pouze výplod fantazie…?“

„Nic takového netvrdím,“ ředitel se neklidně vrtěl na židli. „Chtěl bych však od Bellora slyšet konkrétní údaje. Ale jestli nadobro zmizel, tedy když se neobjeví, pak… Nuže, kategoricky protestuji proti tomu, aby se jeho zmizení kladlo za vinu Klaustropoli a Ústavu. Pro to nejsou žádné důkazy.“

„Ještě nejsou,“ odpověděl Bikurjev. „Ale každou chvílí se může prokázat, že tvrzení pana Erniho odpovídají skutečnosti. V tom případě musíme uvěřit i tomu, že Mark Bellor byl skutečně dvakrát v Klaustropoli a že se z druhé cesty nevrátil.“

„Co chcete dělat?“ ptal se Pratt. Hlas se mu třásl.

„Budeme nuceni provést šetření na místě. Dole v Kaustropoli…“

„To je ten kopec?“ ptal se Cantelli. I on už slyšel tiché hučení.

„Musíme vlézt do křoví,“ odpověděl Erni. „Pak přelezeme plot.“

Poslední úkol nepůsobil trénovanému Cantellimu žádné potíže. Erni zdolával drátěný plot a ztěžka oddechoval. Konečně stáli u betonového obrubníku. „Tady je ten vyříznutý kus mříže,“ ukázal Erni. „A tam provaz. Je přivázaný k mříži.“

Naklonil se nad otvor. Ovanul je proudící teplý, vydýchaný vzduch. Hučení náhle přestalo.

Erni se podíval na hodinky.

„Ano, to je čas, kdy ho obvykle vypínají… v přesných intervalech. Zřejmě se mechanismus vypíná a zapíná automaticky.“

Cantelli pozorně obcházel kolem a fotografoval. Jak se tak rozhlížel, uchopil ho náhle Erni za ruku.

„Pane Cantelli…,“ správce se chvěl, jeho černá pleť zpopelavěla. Držel inspektora křečovitě za ruku. „Podívejte se…, provaz se pohybuje…“ Cantelli se kousl do rtů.

„Skutečně…, někdo šplhá nahoru. Pojďme do křoví.“

Schovali se. Cantelli sáhl do kapsy. V ruce pevně držel laserovou pistoli. Uklidňovalo ho to.

V otvoru mříže se nejdříve objevila hlava s rozcuchanými vlasy, pak tělo v divných, hrubých šatech. Tvář neznámého neviděli, soukal se z úzkého otvoru zády k nim. Otočil se, teprve když vylezl na obrubník.

Erni vykřikl:

„Marku…!“

Chovali se k Markovi jako k těžce nemocnému. Do jisté míry to bylo oprávněné. Otrhaný, poraněný stál uprostřed ředitelovy pracovny. Bikurjev nebyl schopen slova. Zpočátku Marka vůbec nepoznal, přestože předešlý den často viděl jeho trojrozměrný portrét. Z rány na čele tekla Markovi krev. Měl na sobě oblek z hrubého sukna; po těle mnoho drobných ran a škrábanců. Oči měl vpadlé, delší dobu už asi nespal. A jeho tvář… Bikurjev byl profesorem psychologie, i když začínal jako internista. Z Markovy tváře ihned vyčetl, že mladík byl kromě fyzických útrap vystaven mnohem větší duševní zátěži, jejíž vliv ještě nepominul.

Erni už během cesty Markovi vysvětlil, kdo všechno na ně v Ústavu čeká. Mark se zhroutil do jednoho z křesel a zavřel oči. Ale hned je zase otevřel. Pohledem utkvěl na Prattovi a vybuchl.

„Můžete nám něco říci, pane řediteli…? O tom Městě?“

„Co mám říci?“ pokrčil Pratt rameny a bezradně se díval na Bikurjeva.

„Nezapírejte,“ pokračoval Mark. „Slyšel jsem tam dole rozhlas… tam dole! Rozhlas! Rozumíte…? Alfa volá Betu!“

Ředitel zbledl. Ale Mark se už od něj odvrátil, mluvil jako pro sebe, cíp haleny muchlal mezi prsty. „Věřte mi. Tady je důkaz. Přicházím zdola, Erni a ten druhý pán to můžou potvrdit… Přistupte blíž, podívejte se na šaty. Ohmatejte si je! Na Zemi vyráběli něco takového před osmi sty lety! Tam dole je nosí lidé a není jich málo. Alespoň tisíc, jestli ne víc… Víte, Jaké hrůzy jsem viděl?!“

„Dám vám injekci,“ řekl Bikurjev a sáhl po tašce. „Jste ve strašném stavu. Vydržte aspoň hodinu. Pak můžete jít spát… Vy ještě nevíte, co Klaustropolis vlastně je.“

„Klaustropolis?“ ptal se Mark překvapeně, pak pochopil, že se tak jmenuje Město. Zamumlal jen pro sebe: „Já vím nejlíp, co je to za místo…“

Bikurjev vložil ampuli do malého přístroje, zapnul vakuový vystřelovač a studený kov přiložil k Markově paži. Stiskl knoflík. Tekutina vnikla pod kůži. Po chvíli Mark cítil, že se mu síly vracejí.

„Teď už to můžeme všechno říci,“ řekl Erni, který stál celou dobu u něj.

„Zavolejte všechny vědce Ústavu,“ nařídil Bikurjev.

„Bude dobře, aby i oni poznali pravdu.“

Přišlo víc než tucet mužů. Nakonec, když se již uvelebili na židlích, přišly dvě socioložky. Mlčky se postavily k oknu. Všichni byli trochu udiveni, ale mlčeli. Díky Menteresovi se už po Ústavu rozšířila zpráva o vzácných hostech z Europole. Ale co vlastně chtějí, to nikdo nevěděl. Bikurjev se opřel o jednu z černých polic a začal.

„V roce 2365 vypracovali právní experti Nejvyššího soudu komplexní plán, který se zalíbil všem právním orgánům. Krátce vám řeknu, o co vlastně šlo. Jako sociologové a psychologové jste se už určitě setkali s lidmi, kteří jsou svými lékaři nazýváni kriminálními jedinci. Od zákazu pokusů o změnu genetického řetězce neexistuje metoda, která by mohla změnit takovou kriminální povahu. Tito lidé se dopustili zločinu proti prvním osmi paragrafům trestního kodexu, to znamená, že ohrožovali životy a existenci větších lidských seskupeni kdekoli na Zemi; někdy i celého lidstva. Někdy dokonce, a nebyly to případy ojedinělé, úmyslně způsobili smrt mnoha lidem. Abych uvedl několik příkladů i z posledních let: Snad se i vy pamatujete na to, jak jakýsi šílenec otrávil v jednom z hlavních zásobníků Tokia pitnou vodu. Anebo na bývalou bioložku, která na orbitální stanici Merkuru otevřela vzdušné ventily a způsobila tak smrt padesáti lidí; ostatní, i ji samotnou, se naštěstí podařilo zachránit… Nedávno se vloupal do jedné školy mladý muž, a než ho přemohli, zabil několik dětí… To jsou samozřejmě všechno patologické případy. Naši odborníci a naše justice nepovažují tyto lidi za normální. A také nejsou. Ale když jde o výměru trestu, vznikají problémy. Ústavy pro choromyslné, jaké známe z minulosti, již neexistuji. Nějaká izolace těchto osob však byla nutná. Vždyť trest smrti již neexistuje.

Proto bylo nutné organizovat dostatečně velkou věznici, naprosto izolovanou od světa normálních lidi, kde bychom mohli tyto kriminální živly po spáchaném zločinu zavřít. Jak jsem už řekl, trest smrti jsme jako nehumánní počínání zrušili již před několika stoletími. Něco se s těmi lidmi muselo dělat. Obnoveni trestu smrti by bylo neetické a návrat k němu nemožný. Jen tak na okraj: proti nemocným bychom tento trest stejně uplatnit nemohli, i kdyby ho zákon umožňoval.“

Kdosi se zeptal: „Jak to, že mezi námi žije tolik kriminálních elementů?“

„Podívejte se,“ Bikurjev se obrátil k tazateli, „při srovnávání určitých údajů vyjde najevo, že jich ani tolik není. Lidí je dnes – na Zemi, v sluneční soustavě a na částečně kolonizovaných, jako opěrné body vybudovaných planetách – více než dvacet miliard. Méně závažných kriminálních případů a jejich pachatelů je ročně několik tisíc, o tom by vám mohl leccos povědět pan Cantelli. Naproti tomu opravdu vážných trestních případů je poměrně málo. Za rok sotva několik tuctů. Situace je tedy docela příznivá…, ale nezávisle na tom vám musím říci něco, co organicky souvisí s Klaustropoli, a zároveň dá i odpověď na vaši otázku.

Před několika sty lety, ještě v období Rozděleného světa, požívala značná část obyvatel světa halucinogenní a povzbuzující přípravky, jejichž část tehdy obecně nazývali omamnými prostředky. Ti, kdo se zabývali dějinami zdravotnictví, vědí, že toto období – naštěstí jen krátké – trvalo ještě několik desetiletí po Sjednocení. Později se tuto psychologickou epidemii podařilo zlikvidovat. Ale… naši genetici nedávno prokázali, že část genů, nesoucí lidské vlastnosti, tehdy utrpěla vážné poškození, a to se pak přenášelo na mnohá další pokolení. Genový obraz určitých duševních poruch se objeví po osmi až deseti generacích. Po několika staletích se náhle a neočekávaně u někoho projeví, často ve vystupňované míře, špatné vlastnosti jeho předka, který užíval drogy: záliba v násilnostech, nedostatek morálních zábran, sexuální úchylnost, touha po ničeni, náchylnost ke zničení přírody a podobně. Podle několika našich předních genetiků, například O’Myry, Temakota, Wallyho a Barabáse, je právě tohle základem problémů. Lidé trpí dnes za životní způsob svých praprarodičů.

Ale vraťme se k roku 2365… Nejvyšší soud viděl tehdy východisko právě ve zřízení takové kolonie, takového vězení, o jakém jsem již mluvil. Záležitost se dostala před zvláštní skupinu tehdejší Řídící Rady, která po vyslechnutí všech odborníků – lékařů, právníků, etiků, psychologů a jiných – návrh přijala. Bylo nutné už jen najít vhodné místo. Volba padla na Thorlund, ležící na Dalekém severu. Byl tam starý kamenolom. Během staletí odtud vytěžili spoustu kamení, ale tak, aby podle předpisu na ochranu přírody zůstal vnějšek hory nedotčen. Do těžních jam pak postavili zpevněné betonové stěny. Prostor vyčistili, upravili a opatřili větracím zařízením. Když to bylo všechno hotovo, instalovali do kopule tohoto betonového úlu vysoce výkonné umělé slunce typu Bolkov, jaké používáme u podzemních staveb našich měst na cizích planetách… Přivedli vodu ze dvou skrytých horských potoků, přikryli vše ornicí, nashromáždili stavební materiál a spotřební předměty, vysázeli stromy – a trestní kolonie byla hotová.

Problémů však zdaleka neubylo. To, že získali pro trestance plochu pěti až šesti čtverečních kilometrů, byl jen první krok. Museli tam ještě nastěhovat ‚obyvatele‘. Ovšem, ale jak? Vždyť hrozilo nebezpečí, že trestanci udělají všechno pro to; aby se odtamtud dostali. To je přirozená lidská touha po svobodě – ti z vás, kteří se tímto problémem zabývají, to dobře znají. Klaustrace, uzavření, rodí snahu o útěk. A protože jsou mezi nimi i inženýři a vědci, bylo možné si představit, že najdou způsob, Jak uprchnout. Mohli by třeba pod záminkou dolování vybudovat šachty, které by vedly pod betonovými zdmi ven ke svobodě… Jeden vědec – a byl to náhodou psycholog – doporučil vymazat z myslí tamních odsouzenců existenci vnějšího světa. Takže vůbec nebudou vědět, že existuje i jiný svět, a nebudou toužit opustit kolonii. Klaustropolis bude jejich všechno, jejich svět, jejich kosmos… Prakticky se to dělalo tak, že než se odsouzený dostal na základě rozsudku Nejvyššího soudu do Klaustropole, lékaři mu vymazali z paměti vše, co se týkalo jeho předešlého života. Tento zákrok se samozřejmě nesměl dotýkat existence základních lidských reakcí.“

„Začínám tomu rozumět,“ přerušil ho Mark. „Slyšel jsem tam dole o ‚nově příchozích‘, kteří se nepamatují na nic, co bylo dřív. Jako by se narodili až tehdy, když se octli dole. Od novorozeňat se lišili jen v tom, že uměli mluvit a měli základní reakce.“

„Správně,“ přikývl Bikurjev. „Prvních sto padesát odsouzenců tam přišlo spolu po vymazání paměti, samozřejmě. Zdůrazňuji, že se to stalo před sto sedmdesáti lety. Ale i pak naše společnost bohužel stále produkovala další a další skupiny ‚nežádoucích‘ lidi, kriminoidů. Říkám to tak proto, že zločinci byli nejen mezi geneticky zatíženými občany, ale i mezi těmi, kteří byli geneticky v naprostém pořádku. Těch bylo ovšem méně. Počet obyvatel Klaustropole proto v posledních letech stoupl. Pak se vyskytl další problém, se kterým vědci pochopitelně již dříve počítali, a uvažovali, co by měli podniknout. Trestanci dole totiž zorganizovali svou malou společnost. Žili tam muži i ženy, a rodily se pochopitelně i děti. Postavili si domy, začali pěstovat kukuřici, brambory a obilí. Osivo dostali shora, a oni si nedovedli vysvětlit jeho původ; často položili ‚ti shora‘ vedle omámených ‚nových příchozích‘ pytle se zásobami, někdy také nářadí a další předměty. Trestanci chovali i zvířata, krátce řečeno, ve starém kamenolomu se začala rozvíjet nová společnost. Protože déšť byl neznámým pojmem, vybudovali zavlažovací systém. Život probíhal v Klaustropoli samozřejmě zcela jinak než zde nahoře. Naše pomoc byla životně důležitá. V podzemní chodbě jsme vybudovali výtahový systém, který zpřístupnil menší kopec v obři jeskyni, a odtud se šlo tajným vchodem do Klaustropole. Trestanci o tom nevěděli. Tímto vchodem přicházeli kontroloři, výtahem se dopravovali nezbytné minerální soli, cukr, kovy a jiné věci a později, když počet obyvatel vzrostl, i dodávky potravin, vždyť bez nich by v Klaustropoli vypukl hladomor. Zpočátku vynášeli tyto zásilky v noci z výtahu a nechali je ležet u východu. Vědci a orgány spravedlnosti, kteří společně řídili tuto prapodivnou instituci, se však dostali před nový problém: Co se má stát s dětmi narozenými v Klaustropoli? Podle zdejšího názvosloví: s jedinci generace B…? Nejsou to zločinci. Takže nesmějí být odsouzeni k tomu, aby celý svůj život prožili tam dole, aniž by se dověděli, že za šedými zdmi města existuje i velký krásný svět… Genetici současně upozorňovali na možnost, že i tito jedinci zdědí po svých předcích škodlivé sklony. Bylo to pravděpodobné, protože šlo vždy o potomky dvou stoprocentních zločinců. Další odborníci se zabývali jiným morálním problémem: Je možné násilím odebrat tyto děti jejich rodičům? Vždyť něco takového se několik set metrů nad Klaustropoli považuje za zločin… Nakonec zvítězil názor, že je nutno odebrat jen ty děti, které byly ‚shora‘ delší dobu pomocí přístrojů pozorovány a z jejichž chování bylo možno soudit, že nemají v sobě zločinecké, násilnické sklony. Praktické provedeni narazilo na značné potíže. V Klaustropoli se mohli ‚lidé shora‘ volně pohybovat jen v noci, tedy během přestávky v cyklickém provozu umělého slunce. Rodiče ale zpozorovali, že občas nějaké dítě zmizí, a začali své děti schovávat. Mnohdy vyšlo najevo i to, že duševní vývoj odvezených dětí byl velmi zpomalený. Počet vyvezených dětí proto stále klesal. Vybírali je po předchozím pozorování.“

„Po pozorování?“ ozval se Erni.

„Ano, vedle umělého slunce zabudovali videokamery také do zdí. Každý kout Klaustropole mohl být promítnut na obrazovku, ti ‚nahoře‘ mohli všechno sledovat. Infračidlem i v noci.“

„Ti ‚shora‘ však odvedli i dospělé, a ne ojediněle,“ řekl Mark.

„Ano. Prováděli s nimi psychologicko-medicínské pokusy. Zákaz uvolnění genetického kódu se netýkal pokusů s kriminoidními jedinci. Tyto pokusy se prováděly a dones provádějí právě v zájmu Klaustropole. Jsou do jisté míry úspěšné… Ale o tom až později. Vraťme se k životu kriminoidů. Vybudovali si společnost na primitivní technické úrovni, která vycházela ze skutečných podmínek, a ne jenom z představ. Na ploše šesti čtverečných kilometrů zpočátku žilo několik set lidí, kteří museli obstát stůj co stůj. Poměry byly velmi primitivní. Shora jim zcela záměrně nikdo v této těžké situaci nepomáhal; věděli, že dokud budou obyvatelé Klaustropole o své přežití bojovat v macešských životních podmínkách, dotud se nebudou vzájemně zabíjet. To by se totiž mohlo velmi snadno stát, bereme-li v úvahu povahové vlastnosti obyvatel.

Pro vnějšího pozorovatele byl život této malé skupiny velmi zajímavý. Vědec moderní doby mohl takřka ‚pod mikroskopem‘ studovat každodenní život a vývoj minispolečnosti z patnáctého až šestnáctého století. To vedlo k nápadu, aby Univerzita sociálních věd vybudovala v Thorlundu výzkumný ústav, přesně, nad Klaustropoli, v němž by mohli pracovat vědci zabývající se psychologií a sociologií. Nakonec byl Ústav zřízen, a dokonce se zvláštní budovou, v níž se odbornici zabývali výhradně Klaustropoli. Život trestanecké kolonie se tak prakticky dostal pod přímé řízeni sociologů, kteří však nebyli zmocněni, aby jakýmkoli způsobem zasahovali do života Města. Toho – až na to, co jsem již řekl – ani nebylo zapotřebí. Vědci občas sestoupili výtahem, dovezli potraviny nebo nové odsouzence, odvedli zpátky nahoru děti nebo dospělé osoby ke genetickým pokusům. Podotýkám, že dospělým pak Už nemohli dovolit návrat do Klaustropole, mohli by přece vyprávět, co viděli ‚nahoře‘. Kdyby jim ale vymazali paměť, vyvolali by v Klaustropoli zbytečné dohady. Tito navrátilci se do výzkumné budovy dostali vlastně ne jenom na pět šest let pokusů, ale v podstatě na doživotí.“

„Strašné,“ vydechla jedna socioložka.

„Bohužel je tomu tak a nic už na tom nezměníme,“ odpověděl Bikurjev.

„Trvá to už sto sedmdesát let. Vědci pozorují dolejší život, popisují své zkušenosti, budují teorie, jejichž uplatňování umožňuje izolovaným skupinám pozemšťanů překonat kosmický šok a zdolat klaustrofobii. Tedy… tak by to mělo být… Tomu také odpovídají informace, které o životě v Klaustropoli Světová Rada dostávala. Jenže – jak jsme slyšeli, zážitky Marka Bellora tomu odporují. Teď si vyslechneme jeho…“

Mark začal vyprávět. Vylíčil všechno, od počátku. Od svých prvních pozorování až ke konečnému odhalení Klaustropole. Pověděl, jak sestoupil větrací šachtou a dostal se do Albovova zajeti. Byl strašně unaven, ale cítil, že to teď musí vypovědět. Jinak by zvláštní komise nemohla situaci posoudit, vždyť oni ani netuší, jaký je skutečný život v tom proklatém Městě. Tak tedy mluvil. O utrpení, o daních, o krutostech biřiců, o bití. Nevynechal partyzánský boj albovců, ani Terlikův únos, zavraždění Velekněze a vypáleni svatyně. Historii Knížete si nechal nakonec. Pokoj s telekomunikačním a rozhlasovým zařízením… Brant, Mungo a všichni ostatní dostávali v myslích posluchačů přesnou podobu. O Léně moc nemluvil, řekl jen tolik, kolik musel v souvislosti s laserovou zbraní připustit. A nakonec vyprávěl o tom, co viděl ve věžní komnatě knížecího paláce.

„Nejsou to nejmodernější přístroje,“ řekl a podíval se na své posluchače. Napjatě ho sledovali. Cantelliho mininahrávač pracoval bez přestávky. „Zdá se mi, že jako čtrnáctiletý kluk, možná i dřív, jsem viděl podobné, když jsem navštívil otce na pracovišti. Kníže v Klaustropoli používal deset patnáct let staré typy videorádia…“

„Sigma volá Alfu.“

…

„Sigma volá Alfu, Alfo, hlaste se…!“

…

„Volám Gamu, Gamo, hlas se…!“

Když Mark skončil, nikdo se ani nepohnul. Bylo ticho. Přítomní přemýšleli o tom, co právě slyšeli. Už Bikurjevův úvodní referát na ně silně zapůsobil, Markova zpráva jimi však otřásla. Dlouho nebyl nikdo schopen odpovědi. Mlčel i Bikurjev. Pratt seděl u okna. Ve světle dopadajícím zvenčí měl tvář bílou jako křída. Bikurjev se na něj zadíval a důrazně pronesl:

„Pane Pratte, soudě podle vašeho chování dnes ráno, předpokládám, že nám máte co říci… Teď je řada na vás.“

Pratt sepjal ruce a nervózně se rozhlédl.

„Snad Borlatti…, snad by o tom měl hovořit doktor Borlatti…“

Dlouhý, vyzáblý vědec odmítavě zavrtěl hlavou.

„Ne, ne. To je váš úkol, pane řediteli… Oba jsme přece věděli, že jednou přijde den, kdy se budeme muset ke všemu přiznat. Je konec. Mluvte.“

„Začalo to před jedenácti lety,“ řekl tiše Pratt. „Práce Ústavu se tehdy téměř v ničem nelišila od dnešní. Týdny i měsíce plynuly jeden jako druhý. Pilně jsme pracovali. Ústav už měl tehdy slušné jméno. Všechno bylo v pořádku, až… dokud sem nenastoupil Julius Baxter. Asi pětačtyřicetiletý vědec neklidné povahy. Předtím pracoval v jednom jihoafrickém sociálně psychologickém ústavu, ale pro svou nesnášenlivou povahu musel odtamtud odejít. Přeložili ho sem… Jako vědec přesahoval průměr, dokazovaly to jeho výsledky a publikace. Ale jeho povaha… Stále chtěl ostatním vládnout, chtěl získat vedoucí postavení. Jeho základní povahový rys by se dal charakterizovat jako soustavné draní kupředu. Šel přes mrtvoly. Kdo mu překážel v cestě, toho nemilosrdně přemohl. Necouvl před ničím, jen aby dosáhl svého cíle. Kdyby si byl v mládí vybral jiné povolání, snad kdyby se stal velitelem vesmírného korábu, určitě by dosáhl světové pověsti. Ale jako sociolog…? Neměl šanci. Proto musel opustit i své dřívější místo. Tam, kde už ředitel je – a kde není? – tam takového zaměstnance, který touží po vavřínech vedoucího, nikdo nestrpí… U nás nastaly potíže už první týden. Vyvolalo je Baxterovo chováni, ale vážnější střety jsme několik měsíců neměli. Bohužel i Baxter, právě tak jako náš mladý kolega, zjistil existenci Klaustropole, podle rozhodnutí Světové rady již sto padesát let přísně tajenou. Všichni věděli či tušili, že osoby, které se dopustili vážných deliktů, je nutné izolovat od společnosti, ale kam a jak to tam vypadá ve skutečností, o to se nikdo nezajímal; ani nemohl. Baxter byl bystrý člověk, z určitých náznaků i on usoudil, že tady něco není v pořádku, a začal čmuchat. Dělal to ale po svém. Vnikl do uzavřené budovy a podle toho, co tam viděl a slyšel, si všechno domyslet. Nedalo se popřít, že nějaká Klaustropolis existuje… Protože šlo o státní tajemství, pozval jsem Baxtera k vážnému pohovoru a zakázal mu, aby se o tom komukoliv zmínil. Slíbil mi to. Svůj slib nedodržel, ale na to jsme přišli až později. Bylo podezřelé, jak velké nadšení v něm Klaustropole vzbudila. Začal se zajímat o naši práci, stále více se točil kolem mne a doktora Borlattiho – my dva jsme se starali o dozor nad uzavřenou budovou a nad Klaustropoli. Bohužel si Baxter našel i spojence. V Ústavu byli zaměstnáni dva vědci, kteří od začátku k Baxterovi s obdivem vzhlíželi. Snad proto, že i oni měli trochu podobnou povahu. Je možné, že kdyby Baxter do Thorlundu nepřišel, nikdy by nevyšlo najevo, že i Carl Seeberg a Miguel Rigiera se cítili předurčeni ‚vládnout‘… Opakuji, po dlouhé měsíce se tiše krčili, a Borlatti i já jsme si oddechli a celou záležitost pustili ze zřetele. Kdo by si byl pomyslel, že Baxter nemarnil čas a přemluvil druhé dva, aby…, ale vezměme to po pořádku. Jednoho dne ke mně přišel Baxter s tím, že by rád navštívil své příbuzné někde v Austrálii. Dal jsem mu dva týdny dovolené. Seeberg odcestoval na Mars na nějakou „konferenci. Pod jakousi záminkou zmizel i Rigiera. Ani jsme netušili, že mezi jejich současným odchodem je nějaká souvislost.

Krátce řečeno, jednoho dne Baxter odcestoval, a dva týdny jsme měli od něho pokoj. Nebylo nám nápadné, že nejsou přítomni ani ti druzí dva; vůbec jsme nevěděli, že se nějak stýkají. Vědci našeho Ústavu pracují buď ve svých pokojích, anebo v archívu mikrofilmů, setkávají se v jídelně. Některé z nich nevidím několik týdnů ani já. Naše práce už je taková… Baxter se po dvou týdnech nevrátil, uplynul i třetí týden, a on o sobě nedával vědět. Je to dospělý člověk, dělá si, co chce, myslel jsem si. Náš nervní spolupracovník nám příliš nechyběl, ale jako ředitel jsem se připravil na to, že s ním budu muset promluvit. Později mi ohlásili, že se nevrátil ani Seeberg s Rigierou. Vyšlo ale najevo, že Seeberg vůbec nebyl na Marsu. Čtvrtého týdne se záhada vyjasnila… Hlásili se z Klaustropole videotelefonem… Sestoupili tam výtahem již první den svého ‚zmizení‘. Vzali s sebou videopřijímačky a vysílačky, zbraně a potraviny jako při expedici. Když jsme se dověděli, co se stalo, byli dole už víc než měsíc a podrobili si celé Město. Nesmíme zapomenout, že stálá videoslužba nebyla tehdy ještě tak zorganizovaná jako dnes… Prováděli jsme každý týden několikadenní rutinní pozorování, zda je dole vše v pořádku. Tím se vysvětluje, že jsme dlouho nepostřehli, co se v Klaustropoli děje. Baxter a jeho druzi zorganizovali ozbrojence, dali jim různá privilegia, za která ochotně sloužili a terorizovali obyvatele Města. Obyvatelé Klaustropole dopadli z určitého hlediska právě tak jako my – než si uvědomili, že ti tři ‚nově příchozí‘ nejsou prostě tři na nic se nepamatující lidé, kteří by pracovali na polích, ale dobrodruzi, kteří rozvrátí celé Město, bylo už pozdě… Skutečná moc se dostala do Baxterových rukou. Díky své inteligenci dosáhl všeho. Bylo to asi tak, jako když dobrý šachista usedne k šachovnici se slabým protivníkem – dobrý hráč si umí na deset tahů dopředu vypočítat každou možnost, zatímco začátečník přemýšlí teprve o dalším tahu… Ozbrojené sily držely obyvatelstvo v šachu, postavily je před holá fakta a současně zajistily těmto třem zločincům nedotknutelnost a moc. Nazývám je ‚zločinci‘, a právem. To, co učinili, mělo za následek porušení lidských zákonů. Toho dne, kdy se Baxter videotelefonem hlásil, mi také objasnil svůj nový ‚životní názor‘! Tvrdil, že všichni tři chtějí žít ‚přirozeně‘! To znamená nikoli v našem ‚sterilním‘ světě bez násilí, protože z něj už zmizel boj o zachování existence. Vývoj naší společnosti postrádá nebezpečí, proto je podle nich nudný a proti přírodě; tak to řekl. V Klaustropoli našli sami sebe, tamější život jim zcela vyhovuje. Na mou otázku, jak si to představuje a jestli čeká, že bychom s tím souhlasili, Baxter odpověděl jednoduše: ‚Nic jiného vám nezbývá. Nemůžete nás odtud vykouřit… Na výtah jsme namontovali signalizační zařízení. Nemůžete sem přijet bez našeho vědomí, kromě toho jsme podminovali výtahový tunel… Budeme se bránit laserovými zbraněmi, bude-li to nutné… Vnější svět se vůbec nemusí dovědět, že my od této chvíle nepracujeme v Ústavu, ale několik set metrů hlouběji. Nikdo nás nebude hledat, žádný z nás nemá rodinu.‘ ‚Co chcete dole dělat,‘ ptal jsem se. ‚Nic špatného. Chvilku tu chceme žít a zblízka studovat zdejší lidi. Jsme přeci sociologové, nebo ne…?‘ vysmíval se mi. ‚A když s tím nebudeme souhlasit?‘ ptal jsem se. ‚Když vyrozumíme Světovou Radu a ta proti vám zakročí?‘ ‚Nebojíme se vás,‘ řekl. ‚Za prvé: Klaustropolis je v našich rukou; kdo sestoupí bez našeho povolení, dostane několik smrtících dávek paprsků. Samozřejmě i nadále očekáváme dodávky potravin pro hladovějící obyvatelstvo… Jenže od této chvíle je budeme rozdělovat my!‘

Začali jsme se s Borlattim – vedoucím uzavřeného oddělení – radit, co bychom měli dělat. Sotva za půl hodiny se hlásil videotelefonem Seeberg, řekl, abychom si zapojili pozorovací kamery, že uvidíme něco zajímavého… Na Hlavním náměstí popravili tři rolníky: Před našimi zraky je Baxterovi biřici usmrtili šípy. Byli jsme otřeseni. Několik minut nato nás zavolal sám Baxter. ‚Vidíte, že nežertujeme… Kdybyste kamkoliv ohlásili, že jsme tady dole a co se děje, zemře v Klaustropoli mnoho lidí! Ženy i děti se ocitnou v palbě šípů!‘

Nemohli jsme nic dělat. Museli jsme se s tím smířit, vydírali nás. Doufali jsme, že po několika měsících je hra přestane bavit a vrátí se na povrch. Ještě jsme se utěšovali: v Klaustropoli dříve či později stejně vypuknou nepokoje, a vpád několika lidí shora na tom už nic nezmění. I přesto, že jsme věděli, že naše naděje jsou nereálné, že je to jen falešná představa. Ještě nejrealističtějším se zdálo, že obyvatelé Klaustropole se jednoho dne vzbouří a donutí ty tři zločince k útěku… Bohužel, nestalo se tak. Minuly týdny a měsíce, a oni seděli stále pevně v sedle. Zorganizovali velkou ozbrojenou sílu a její vydržování přesunuli na obyvatele: Předepsali daně, jejichž vymáhání ponechali biřicům. Oni sami jen vládli a obyvatelé Klaustropole pracovali i za ně. My jsme prostřednictvím kamer všechno viděli, ale… Nemohli jsme zakročit, neměli jsme k tomu sílu. Kdybychom byli zavolali o pomoc, ti dole by byli schopni při prvním náznaku útoku dát zavraždit stovky nevinných lidí. Při občasných rozhovorech vyšlo později najevo, jak Jsou baxterovci odhodlaní a jaký krutý názor na život zastávají. Jako by to byl pozůstatek středověku. Patřili přesně do té doby, která v Klaustropoli panovala. Nemohli jsme jim odepřít základní životní potřeby – dodávky potravin –, protože nás vydírali. Opakuji: Každý zákrok by býval způsobil smrt těch, kteří sami ani nebyli zločinci, byli pouze jejich potomky.“

„My jsme přesvědčeni že se tehdy mělo jednat jinak,“ přerušil ho Bikurjev. „Vy jste spoluviníky toho, co se stalo, a trest vás nemine.“

„Teď se to snadno posuzuje,“ rezignovaně odpověděl Pratt. „My to dnes víme taky. Ostatně, celou tu dobu jsme cítili, že bychom měli postupovat jinak. Ale… pohled na hroutící se, šípy probodnuté lidi člověk tak snadno nezapomene, pane profesore. A známe Baxtera… Byl nemilosrdný a krutý. Nežertoval. Je to zločinec, to už je dnes jasné! Degenerace jeho předků se u něho projevila v této podobě. Že by to mělo genetický původ…? To je jedno. Nás by neutěšilo ani to, kdybychom to bývali věděli hned od počátku.

Doufali jsme, že to všechno skončí. Ale kdepak. Minul rok. Pak druhý… Skutečně nikomu nebyla nápadná nepřítomnost těchto tří vědců. Někdy, když jsme po předchozím ohlášeni poslali dolů výtahem zeleninu, poslali nám nějaký elaborát. Dali jsme ho uveřejnit v nepříliš známých odborných časopisech. Nikdy to nebyly senzační materiály – dbali na to, aby na sebe příliš neupozorňovali, aby nevzbudili nežádoucí pozornost. Nakonec jsme s Borlattim přišli na to, že se Baxter se svými druhy nikdy z Kloustropole nevrátí! Tam byli ve svém živlu, to je jejich pravé uplatnění, jejich existence… a zde nahoře by je byl čekal trest Jak vysoký by býval trest v tak vážném případě? Vyhnanství do Klaustropole! Kruh se tedy uzavřel. Tak či onak – jejich domovem se stala Klaustropolis. Když úřadům oznámíme, co se stalo, v první řadě budeme podezřeli my: Proč jsme to nehlásili hned?

Dlouhá léta jsme byli spoluviníky, jak to pan profesor před chvilkou řekl. Zrazovalo nás i to, že by se situace stejně nezměnila. Baxterovci jsou odsouzeni na doživotí, ať už tam šli dobrovolně nebo na základě soudního rozhodnutí. Tak jsme nechali věcem volný průběh. Každým uplynulým týdnem se neodvratně stvrzovala naše spoluvina. Nebylo cesty zpět. Zůstalo jen jedno řešení: Před vnějším světem zatajit, co se v Klaustropoli děje. Udržovali jsme styk s baxterovci pomocí videa, plnili jsme jejich menší vrtochy, prosby. Dostali vše, vyjma jediného: zbraně. Moderní zbraně od nás nikdy nedostali.

Jejích živlem byl boj. Proto také spolu dlouho nevydrželi. Když už bylo jisté, že Město ovládli, vypukla mezi nimi řevnivost. I s tím jsme počítali, ale ani to bohužel neznamenalo řešení. Baxter zůstal sám – Seeberg a Rigiera zorganizovali tábor odpůrců. Vymysleli si, že založí nějakou náboženskou instituci a kolem ní soustředí své přívržence; na této ideologii chtěli postavit svou zvláštní skupinu. Vycházeli samozřejmě ze středověkého přikladu, konkrétně z příkladů středověké Evropy. Baxter se stal představitelem světské moci s titulem Kníže a Seeberg zase Veleknězem Církve Svatého Kruhu. Založili i jakousi šlechtu; z několika inteligentnějších občanů vychoval Baxter dozorce a vojenské velitele a Seeberg zase kněze. Stále mezi nimi zuřil boj. Až donedávna… Tehdy, jak nám vyprávěl Mark Bellor, nepřátelství mezi nimi vyvrcholilo a oni sami už ani na sebe navzájem nebrali ohledy. Baxter dal zabít anebo vlastnoručně zabil Seeberga. Rigiera před Baxterovou pomstou uprchl a…“

„A nyní se pod jménem Šaman snaží převzít moc,“ doplnil Mark.

„Zjistili jsme, že v minulých týdnech dal s použitím akumulátorů do provozů filmovou promítačku,“ pokračoval Pratt. „Zřejmě chtěl tímhle technickým trikem přetáhnout lidi na svou stranu.“

„Snad se mu to také podařilo,“ řekl Mark. Pohlédl na přítomné a promluvil k Bikurjevovi: „Promiňte, pane profesore,… jsem velmi unavený. Půjdu si odpočinout.“

„Jistě. Teď se stejně několik hodin nebude nic dít,“ odpověděl Bikurjev.

„Musím požádat o instrukce z Europole. Případ je víc než vážný. Prezident musí rozhodnout sám.“

Cantelli s paní Tirenaikeovou odešli do jídelny. V sále kromě nich nikdo nebyl. Nad otvory výdejny jídel se matně leskla neónová tlačítka, někde tiše bzučela klimatizace.

„Zde nahoře nemůžeme nic dělat,“ řekla paní Tirenaikeová. „Všechno se rozhodne dole. Z těch tří zločinců žijí ještě dva a stále mají moc ve svých rukou. Musíme počítat s odporem. Jedině s tím. Baxter a Rigiera se nevzdají…“

„Musíme je k tomu donutit,“ odpověděl policejní důstojník. „A musíme využít technické převahy, kterou máme k dispozici.“

„Mají zbraně“ vykřikla žena.

„Jaké zbraně…? Před několika lety měli snad ještě laserové pistole. Ale za takovou dobu jsou už baterie určitě vybité, a nové nedostali. Proto dal Baxter tak zuřivě hledat Markovu laserovou zbraň, s níž by mohl Rigieru vyřídit… Šestnácté století stojí proti století šestadvacátému… vždyť oni nemají ani střelné zbraně šestnáctého století… mají jen luky… Musíme zvítězit. Musíme jen zjistit, jakým způsobem a s jakým nejmenším rizikem a oběťmi. Nedá se dělat nic jiného než Klaustropolis obsadit. Z trestanecké kolonie se stane obléhané město.“

„Tím hledaným způsobem je násilí,“ odpověděla paní Tiranaikeová s nevolí. „To je jediný způsob, jediný jazyk, kterému ti lidé tam dole rozumějí.“

„Když to jinak než násilím nejde, tak je užijeme,“ řekl Cantelli. „Bezpečnostní úřad má své lidi, kteří se ničeho a nikoho nepolekají. Byli vycvičeni na vzdálených planetách… Chodili po takových místech, viděli takové věci a setkali se s takovými příšerami, že pro ně Klaustropolis se svými divými obyvateli nemůže být překážkou. Myslím Zvláštní Oddíly…“

„Zvláštní Oddíly umístěné na Zemi…?“ Paní Tiranaikeová se naklonila dopředu. „Pokud vím, byly včera nasazeny v Oceánii proti pirátům podmořských plantáží řas. Momentálně jsou někde v Tongu…“

„Byly,“ usmál se Cantelli. „Oddíl, kterému velím, už je na cestě do Thorlundu.“

„Vyslal jsem celý materiál,“ řekl Bikurjev Cantellimu. „Děkuji za pásek. Byl to dobrý nápad. Teď už Prezident poslouchá informace Marka Bellora a ředitele Pratta.“

„Když jsme se s Bellorem a Ernim vrátili od větracího otvoru, poslal jsem služební telegram Mihajlovovi,“ odpověděl Cantelli. „Přivolal jsem oddíl Zvláštního Útvaru.“

„Ano, zdá se, že bude zapotřebí,“ přikývl Bikurjev. „Ale všechno závisí na rozhodnutí Rady.“

„Intervence je nutná v každém případě,“ přitakal Cantelli. „Když si pomyslím, že se teď, v tuto chvíli, nedaleko od nás, vraždi lidi, a my nepodnikáme nic, abychom tomu zabránili…“

„Zdá se to neuvěřitelné,“ Bikurjev se zamyslel, snad ani Cantelliho slova neslyšel. Tiše, jakoby pro sebe pokračoval: „Vida, zdání civilizace… Vědci ze šestadvacátého století, ale když se jim dostane do rukou neomezená moc, pak… To je strašné. Co se vlastně za minulá tisíciletí změnilo? Nic…? Jenom technika?“

„Pane profesore, nezapomínejte, že jsou i takoví vědci jako Bellor,“ odpověděl Cantelli. „Takoví, které nenechá lhostejnými bezpráví a násilí a kteří riskuji i život, aby tomu zabránili. Anebo my, kterým to také…“

„Možná že máte pravdu,“ Bikurjev si mnul čelo a podíval se na policejního důstojníka. „Odpusťte mi. Člověka se někdy zmocňuje chvilková pochybnost… I když máme důvody k optimismu. Jen si je vždycky neuvědomujeme…“ Profesora něco napadlo. „Kde je Pratt?“

„Víte, pane profesore, že Pratta a Borlattiho musíme po skončeni akce odvést s sebou do Europole…?“

„Ano, musíme je zatknout. Vím to. Počítal jsem s tím. Bez nich by totiž celá situace nedospěla tak daleko… Jsou spoluvinní na smrti mnoha set lidí, ale… dokud jsme neskončili, potřebujeme je. Už kvůli tomu, že obsluhují například videosíť, která Klaustropoli pozoruje. Vlastně… pojďme tam… Jsem zvědav, co se teď dole děje…“

Mark spal neklidně, trhaně. Občas vykřikl. Ve snu zase jezdil na koni po břehu Příkopu. Ale teď jako by místo Knížete jela po jeho boku stařena. A biřici, krutí, chechtající se biřici, Pak útěk, trnité větve, řinčení zbraní. Dusot koní, křik. Bitva. Zvedající se zakrvácená šavle. Léna. „Proč máš zkrvavený obličej…“ Biřici utíkají, Šípy letí… Bolest. Někdo mu třásl ramenem. Probudil se úplně zpocený. Rozhlížel se jako omámený; zpočátku nevěděl, kde je. Pak poznal tmavou tvář starého Erniho. Vedle správce stál Bikurjev.

„Nezlobte se, že jsme vás probudili. Došlo rozhodnutí z Europole. Vaše přítomnost je nepostradatelná. Jak se cítíte?“

„Už lépe. Opláchnu se a budu v pořádků,“ odpověděl Mark.

„Takže vás čekáme na zasedání výboru.“

Když vstoupil do ředitelny, už tam všichni tři seděli: Bikurjev, paní Tiranaikeová a Cantelli.

„Jak je vám?“ zeptala se šeptem paní Tiranaikeová, když Mark usedl do křesla vedle ní.

„Už se začínám probírat,“ odpověděl s úsměvem.

„Co je to za hluk?“ ptal se Bikurjev. Ostatní si teprve teď všimli, že okna řinčí. Nad budovami Ústavu kroužili sněhobílé obří létající stroje T-12. Přistávaly jeden za druhým na volném prostranství jedné sekce. Sotva dosedly, seskákaly z nich postavy ve skafandrech a bleskově se rozmístily.

„Zvláštní Útvar dorazil,“ narovnal se Cantelli v křesle. Z kapsy vytáhl miniaturní vysílačku a promluvil do ní:

„Cantelli volá Vidu.“

„Tady Vida.“

„Oddíle, zatím volno. Vido, ke mně, do ředitelského pokoje.“

„Rozumím.“

Neuplynula ani minuta a dveře se rozlétly. Vstoupil vysoký štíhlý člověk v matově bílém ohnivzdorném stejnokroji Zvláštního Útvaru. Zvedl chránič na své helmě.

„Catalina Vida, moje zástupkyně,“ představil ji Cantelli.

„Ani jsem nevěděl, že ve Zvláštním Útvaru slouží i ženy,“ utrousil nevědomky Mark. Pohledná dívka sundala helmu a na ramena jí spadly husté černé vlasy. Zajistila svou laserovou zbraň a položila ji na dosah ruky před sebe na stůl. Posadila se.

„Proč ne?“ odpověděl místo ní Cantelli. „Ženy jsou často rozvážnější než muži.“

„Doufám, že tím nechcete říci, že celý oddíl…“

„Ale ano. Sestává výhradně z žen.“

Paní Tiranaikeová udiveně potřásla hlavou. Catalina Vida si nalila minerálku a navlhčila rty.

„Nuže, dámy a pánové,“ začal Bikurjev. „Přejdeme k věci. Rada, Prezident a vedoucí Bezpečnostního úřadu rozhodli.“ Rozhlédl se po přítomných, sedlcích kolem stolu, jeho hlas byl zachmuřený. „Příkaz zni: Protože v Klaustropoli se vyvinula dramatická situace a jsou ohroženy stovky lidských životů, musí nyní zvláštní výbor v sestavě Bikurjev, pani Tiranaikeová a Cantelli zastavit krveprolévání všemi dostupnými prostředky.“

„V Klaustropoli?“ zeptala se pani Tiranaikeová.

„Ano.“

„Musíme se tam ovšem dostat,“ řekl Cantelli.

Jako v odpověď zazněl stolní videopřistroj. Bikurjev přepnul na příjem. Na obrazovce se objevila Erniho tvář.

„Pane profesore, všechny kontrolní kamery zaznamenaly v Klaustropoli ve čtverci D-6 záblesk.“

„Nastala detonace?“

„Pravděpodobně…, viděl to i doktor Barlatti.“

Erni zmizel z obrazovky, místo něho se objevil Štíhlý vědec.

„Ve čtverci D-6 je konečná stanice výtahu,“ řekl Borllatti a udělal významnou pomlku. „Končí tam pod povrchovými skalami betonový tunel s kolejnicemi, po kterých se výtah pohybuje. To znamená, že tunel vyhodili do povětří!“

„Kontrolujte přístroj výtahu,“ přikázal Bikurjev. Znovu se přihlásil Erni.

„Kontrolovali jsme je, pane profesore…, nefunguje. Touto cestou se už do Klaustropole nedostaneme.“

„Takže Baxter nevyhrožoval naplano,“ řekl rozzuřený Mark. „Tehdy před čtrnácti lety tunel skutečně podminoval.“

„To je jedno. Stalo se,“ odpověděl Cantelli.

Bikurjev vypnul videopřistroj.

„Rád bych pokračoval o tom, jak Rada rozhodla. Protože rozhodnuti se netýká jenom Klaustropole, dospěli členové rady k názoru, že Klaustropolis musí být zlikvidována. Její existence už nemá žádné opodstatněni, totiž… právě o tom jsem nechtěl dopoledne podrobněji mluvit před sociology, před Prattem, Borlattim a ostatními. Jde o to, že genetický kód byl před měsícem »zlomen«. Lidé z Klaustropole prošli pokusy a konečně se to po tolika desetiletích… povedlo. Teď už Je to otázka jen několika měsíců, aby se vypracoval praktický postup operací, a problém »kriminoidů« přestane existovat. Pravda je na straně těch, kteří od začátku chtěli zločinnost odstranit prostředky lékařské vědy. Od nynějška se budou odsouzení zločinci vozit do vybrané nemocnice. Ta se už staví. »Pacienti« vyčkají v sousedním, dobře hlídaném sanatoriu, až na ně přijde řada s operací. Samozřejmě se postaráme o genetické vyšetření novorozeňat, až lépe poznáme genetické zvláštnosti kriminoidních typů. Po takovém vyšetření vyjde najevo, kdo má skryté nevědomé zločinecké sklony, a my je budeme moci ještě u dítěte odstranit z genetického kódu. Prakticky to znamená, že za osmdesát až sto let na Zemi úplně vymizí zločinnost.“

„A jaký osud teď čeká obyvatele Klaustropole?“

„Zatím mají být převezeni ve stavu omámeni na jeden z malých ostrovů v Antilách. Zdravotnická Rada pro ně pošle dopravní letadla. Ještě dnes přistanou v Thorlundu.“

„To je v pořádku,“ přikývla pani Tiranaikeová. „Nejdůležitějším a nejnaléhavějším úkolem však je zneškodnit Baxtera a Rigleru v Klaustropoli. To znamená ukončit krveprolévání.“

„Proto se tam musíme co nejdříve dostat,“ řekl teď Bikurjev.

„Zbyla nám jen jedna cesta,“ Cantelli se obrátil na Marka; jejich pohledy se setkaly. Rozuměli si i beze slov.

„Ano,“ řekl Mark. „Musíme sestoupit větrací šachtou.“ Nastalo krátké ticho. Mark klidně pokračoval: „Ukáži cestu. Jeďme. Ihned.“

Bikurjev s paní Tiranaikeovou zůstali v Ústavu. Spolu s Ernim zřídili v místnosti s kamerami „hlavní stan“. Cantelli šel se sestupujícími; vzali s sebou krátkovlnné vysílačky, laserové zbraně a zdravotnický materiál.

Cantelli už vysílal první hlášení.

„Cantelli Bikurjevovi: Sestup začal. Prosím kontrolujte, zda je vypnuté větrací zařízení.“

„Bikurjev Cantellimu: Je vypnuté – můžete sestoupit.“

Mark šel první. Za ním se po laně spouštěla Catalina Vida.

Mezitím na Cantelliho příkaz spustili tři lidé z Úderného oddílu další lano do betonového tunelu. Tak mohl celý oddíl dorazit za poloviční dobu.

I tak to trvalo hodinu, nežli ucítili ohyb betonového tunelu pod nohama. Počkali na ostatní.

„Kolik nás je?“ oslovil Mark Catalinu.

„Třicet osm,“ odpověděla dívka.

„Třicet osm »andělů«?…“

„Prosím?“

„Dole dříve nazývali anděly sestupující učence ve stříbrných šatech, kteří přicházejí z nebe.“

„No, teď to tak skutečně bude,“ pousmála se Catalina.

„Je den, nebo noc?“ ptal se Cantelli.

„Ještě to odtud není vidět, protože se chodba zatáčí,“ odpověděl Mark. Ve světle svítilen přicházely stále nové a nové síly z úderné skupiny. Lidé seskakovali z lan a řadili se u zdi. Svazky paprsků, zářící z jejich čel, se odrážely od stěn.

„Cantelli Bikurjevovi. V jaké provozní situaci je umělý světelný zdroj?“

„Svítí deset a půl hodiny.“

„Prosím, neměňte to.“

„Dobře.“

„Tak pojďme,“ Cantelli a Mark se vydali dopředu. Na šikmé podlaze duněly jejich kroky, jejich šepot zesílil v křik a nesl se ozvěnou.

„Tady je zatáčka. Tam je druhá mříž,“ ukázal Mark. „Zde jsem rozřezal průchodní mříž…“

Jakmile se chodba snížila, naráželi na sebe. Část úderných sil zůstala před mříží. Mark Cantelli a Vida se proplížili až k větracím otvorům.

„Tam je můj provaz, po něm se můžeme spouštět dolů. Ale po jednom…“

„V pořádku,“ Vida se otočila. „Dva ke mně! Odjistit zbraně!“

„Já jdu první,“ řekl Mark.

„O to se nebudeme přít,“ odvětil Cantelli. „Vy zřejmě znáte cestu. Jděte dopředu, ale…,“ vtiskl mladíkovi laserovou pistoli a vysílačku, „Počktejte na nás pod lanem. A nehněte se odtamtud.“

„Rozumím. Počkám.“

„Alfa volá Sigmu.“

…

„Alfa volá Betu.“

…

„Alfa volá Sigmu.“

„Přestaňte s tím,“ profesorův hlas zněl podrážděně. Pratt poslušně pustil mikrofon a vrátil se na své místo. Na jeho bledé tváři se od rána objevil ztrhaný rys.

„Často se stávalo, že se neohlásili,“ přispěchal Borlatti svému šéfovi na pomoc, „já jako »Gama« jsem je také často volal bezvýsledně. Je to pochopitelné. Nemohou být pořád u svých přístrojů.“

„Co je vidět na obrazovkách?“ ptal se Bikurjev.

„Nic. Na Hlavním náměstí i v předměstských Ubikacích lelkuje jen několik lidí,“ odpověděla pani Tiranaikeová.

„V zemědělské sektoru, jak vidím, se práce zastavila.“

„Skutečně. I okolí města je jako po vymření. Co to může znamenat?“

Po několika minutách stáli všichni na půdě Klaustropole. Ženy spustily mřížky svých helem, vzdorujíc! paprskům; na hlavách se jim zaleskly malé antény. Navzájem se slyšely pomoci sluchadel vestavěných do helem.

„Naším úkolem je,“ řekl Cantelli, „zlomit odpor zorganizovaný dvěma vědci…“ Krátce vysvětlil členům úderné skupiny, s čím mohou počítat. Ženy pozorně naslouchaly. Mark se marně otáčel, nikoho neviděl. Ani v dálce… Je to divné.

„Budeme postupovat v rojnici. Ve vzdálenosti patnácti metrů od sebe. Střílet na každého dávkou 0,008-1/50. To působí čtyřiadvacetihodinové bezvědomí. Naším cílem je dostat se na druhou stranu Města a do jeho středu, ale hlavně do čtverce D-6. Tam ústí výtahová šachta, kterou vyhodili do povětří. Když se nám tento úsek dostane do rukou, mohou shora uvést do chodu opravárenské automaty a doprava se znormalizuje.“

Mark přistoupil ke Cantellimu.

„Ten klid je mi podezřelý,“ řekl. „Tady nebývá tak klidno. I když uvážíme, že se už blíží večer a práce na polích skončila… Chybí tu lidé odcházející z pole… Ve Městě se muselo něco stát.“

Cantelli seřadil své lidi a pak se vrátil k Markovi.

„Možná že máš pravdu…“

„Uvidí-li »anděly« ve stejnokrojích, které odolávají záření, uteče každý, kam ho nohy ponesou. Nebude tu nikdo, od koho bychom se dověděli, kde Baxter a ten druhý je… Ještě by mohli připravit nějakou past anebo další hromadné vraždění. Někdo by tam měl jít sám, prozkoumat situaci a podat vysílačkou zprávu.“

„A ten někdo bys byl samozřejmě ty?“ Ani nezpozorovali, kdy si začali tykat.

Cantelli se pousmál. Mark vážně odpověděl:

„Samozřejmě že já. Znám přece terén.“

„Není v tom náhodou ta dívka…? Nespěcháš náhodou k ní…?“

Marka to nepřivedlo do rozpaků. „Nejenom za ní, ale i k ostatním stovkám lidí, kteří jsou ještě naživu.“

Přešel pusté pole, pak zabočil k cestě mezi kukuřičnými lány. Chvílemi se mu zdálo, že vidí někoho na polích, ale vždycky se ukázalo, že to byl klam. Nohy se mu bořily do prachu, již potřetí přicházel po této cestě. Albov. Kníže. Léna. To byly jeho dosavadní zastávky. Co bude teď…?

Dotkl se v kapse laserové pistole. Měl na sobě „hořejší“ šaty. Pravda, i na to měli pamatovat, než se vydali na cestu. Měl si na sebe vzít šaty z režné látky, jaké se nosí v Klaustropoli. Své staré hadry, které ještě tehdy dostal od albovců. Avšak to bylo ještě nejmenší zlo.

Kukuřičné klasy stály jako tehdy. Takřka bez pohybu. Mezi hroudami země na polích všude plevel. V dálce svahy. Bylo ticho. Nebylo slyšet koňský dusot. Nikde nebylo vidět ani biřice. Nic se nehýbalo.

Už téměř dorazil k domkům. Když procházel kolem kupky sena, zaslechl za sebou jemný šramot; hroudy se rozpadaly pod tiše našlapující nohou…

Bleskově se otočil a laserovou pistolí prostřílel celou kupku. Pak ji teprve obešel.

Na zemi leželi dva bledí, zarostlí muži. V rukou drželi luky… Dříve zřejmě patřili k biřicům, svědčily by o tom jejich zvláštní holínky. Místo oděvu však na nich visely divné cáry. Že by ho chtěli zabít ze zálohy…? Mark obcházel paprskem ochrnutá těla. Jeho přijímačka se s bzukotem ohlásila.

„Bikurjev Bellorovi… Kontrolní přístroje ožily a hlásily záření.“

„Bellor Bikurjevovi… Ano, musel jsem použít zbraň. Útočili na mě ze zálohy.“

„Cantelli, rozuměl jsem,“ slyšeli hlas policejního důstojníka. „Úderná skupino, pozor!“

„Přijali jsme zprávu…,“ odpověděla Vida.

Mark pozorně postupoval dál. U prvního plaňkového plotu ho znova zastavil hluk. Po dvoře chodil kolem dokola kůň. Byl osedlán. Občas neklidně zvedl hlavu. Mark se rozhodl, že vstoupl do domku. Někde musí začít. Musí najít odpověď na otázku: Kam se obyvatelé Města skryli. Co se s nimi stalo…?

Z opatrnosti vystřelil dávku paprsků na stodolu, pak se přikrčil pod malý okap ke zdi. Vevnitř bylo ticho.

„Hej, je tam někdo?“

Nedostal odpověď. Rozkopl dveře a skrývaje se za zdí, opatrně nahlédl dovnitř.

Uprostřed kuchyně, mezi rozbitým kameninovým nádobím, ležel mrtvý muž. Z jeho zad trčel šíp. Uvnitř na posteli leželo čtyř až pětileté dítě. Na hlavičce mělo velké skvrny zaschlé krve. Mark se vrátil na dvorek. Vzrušeně oddychoval…

Ano, smrt. Opět smrt. Klaustropolis se rovná smrti. Vrátil se na ulici. Otočil se. Na polích, na cestách, mezi oranicí se v rojnici blížily bílé body. Byli to „andělé“. Jen dál, kupředu!

Na třetím dvoře, tělem opřen o platán, ležel muž s tváří otočenou k cestě. Nehýbal se. Markovi se nejprve zdálo, že už nežije. Se zbraní v ruce vešel na dvůr a obešel dům. Když se dostal blíž, člověk ve špinavých, zkrvavených hadrech otevřel oči. Teď teprve ho Mark poznal.

Byl to Kníže.

Ležel ve vlastních výkalech. Jeho rány byly asi tak vážné, že se nemohl pohnout. Levou nohu měl zřejmě zlomenou; nárt ležel v nepřirozeném úhlu. Šavle rotmistra Šimona mu způsobila hluboké rány. Ve tváři Knížete se zračilo nesmírné utrpení. Mark před ním stál klidně. Byl přesvědčen, že ho Kníže v tomto stavu nepozná. Ale zraněný těžkým jazykem a horečkou popraskanými rty promluvil:

„To jsi ty…, Marku?“

„Ano, jsem to já, Julie Baxtere.“

Slyše své pravé jméno, snažil se Baxter vyloudit na tváři opovržlivý úsměv, ale vyšel z toho jen bolestný škleb.

„Baxter…, čtrnáct let jsem to jméno neslyšel…, takže přicházíš shora. Máš štěstí, dostal ses z toho… tehdy v Paláci…“

„Ano, Baxtere. Byl jsem také v pokoji ve věži a podařilo se mi utéci.“

„Mě zase vyřídil Rigiera…,“ Baxter vzdechl. Chtěl pohnout paží, ale sykl bolest9.

„Proč jsi to udělal, Baxtere?“ vybuchl Mark. Baxter chvilku neodpovídal. Pak přivřel oči a řekl:

„Bylo to dobré…, bylo to dobré, Marku. My tři jsme si dělali, co se nám zachtělo… Po dobrém obědě jsme hlasitě říhali, vzali jsme si dívky, které se nám zalíbily, každý se nás bál… Před nikým jsme nemuseli poklonkovat, pány jsme byli my. Prahli po našich slovech… rozkazovali jsme, jen jsme rozkazovali. Tak řekni, nebylo to obdivuhodné, Marku…? To byl opravdový život. Opravdový… život.“

Mark se rozhlédl. Nikde nikdo. Co má dělat…? Má do něj pustit paprsek? V tomto stavu by to byl určitě Baxterův konec.

„Škoda že jsi tu nezůstal,“ šeptal Baxter umlkajícím hlasem. „Bylo dobré být Knížetem… My dva bychom zdolali Frideho, který se vydával za Šamana, ale ve skutečnosti byl obyčejným Rigierou… Ty a já, Marku… Proč jsi tu nezůstal?… „Bellor volá Bikurjeva.“

„Tady Bikurjev.“

„Našel jsem Baxtera.“

Ticho, překvapení. Pak se ozval Cantelliho klidný hlas. „Žije?“

„Ještě žije. Je sám, leží na jednom dvoře. Už mu moc času nezbývá. Není schopen pohybu.“

„Nechte ho tam!“ Bikurjevův hlas šlehl jako bič. „Vaším úkolem je průzkum. Je-li Baxter bezmocný, je zbytečné ho omámit. Jděte dál.“

Mark by se byl rád zeptal, co tedy s Knížetem bude, ale mlčky se otočil a šel. Vytušil, jaký bude Baxterův osud. Kdyby ho mohli odtransportovat hned nahoru a svěřit lékařům, pak by snad… Ale taková možnost není. Může za to sám. Tunel výtahu vyhodili do povětří, tím uzavřeli cestu úniku a záchrany i pro něho.

„Odcházíš, Marku…?“ Zanikající hlas Knížete byl ranou do zad. Zarazil se. Otočil se k Baxterovi jen na půl těla a tiše odpověděl: „Odejdu, Kníže.“

Přešel křižovatku. Něco ho tam táhlo. Když se dostal na roh, ohromil ho hrůzný pohled: V ulici, kde bydlela Léna, ležely v prachu mrtvoly. Muži, ženy, děti – takřka před každým domem. Důkladně si prohlédl jen ženy, Léna však mezi nimi nebyla.

Z chalupy dědy Montéra uslyšel lomoz. Když se tam vydal, zabouchla se hlasitě vrátka.

„Hej! Otevři!“ Nedostal odpověď.

„Otevřte! To jsem já, Mark! Jsi to ty, dědo Montero…?“

Po chvíli někdo odstrčil závoru a dveře se na píď otevřely.

„Pojď ven!“ opakoval Mark.

Dveře se opět zavřely! V té chvíli se Mark už nemohl ovládnout. Dřív než mohl neznámý zase zastrčit závoru, zmáčkl Mark spoušť zbraně. Pak přiskočil a strčil do dveří. V pološeru chalupy ležel omámený desetiletý vnuk dědy Montéry. Po slepém starci nebylo ani stopy.

Chlapec stejnoměrně dýchal, takže Mark pozpátku vyšel z pokoje a nerozhodně se zastavil na ulici. Rozhlédl se. V prvním okamžiku nechtěl věřit svým očím – od Hlavního náměstí se k němu blížila jakási žena.

Byla to žena středních let, měla na hlavě šátek. Mark ji nikdy předtím neviděl.

„Pojď sem,“ přikázal jí.

„Právě za tebou mě poslali,“ odpověděla, poté, co k němu přistoupila.

„Kdo tě posílá?“

„Šaman.“

„Co ode mne chce?“ Mark rozčilením polkl naprázdno.

„Chce s tebou mluvit. Pojď k Paláci.“

Mark se vydal za ženou. Jejich stín jim zmizel pod nohama. Žena šla unaveně před ním.

„Co se to stalo s lidmi?“ ptal se Mark. „Kudy jsem jen šel, všude ležely mrtvoly.“ Ženiny rysy ztvrdly.

„Šaman je dal povraždit.“

„Proč…?“

„Méně úst, méně nepřátel. Tak to řekl. Vyštval Dolní Město proti Vnitřnímu Městu. Rolníci se sekerami vyrazili proti řemeslníkům, vyvraždili i rodiny biřiců, ani děti neušetřili… Šaman volal: »Je snadnější uhlídat méně lidí a také zůstane víc jídla na osobu. Pak nebudou revoltovat.«… to řekl.“

„Zahynulo jich hodně?“

„Nevím. Asi hodně. Odpor kladl i Kníže, pobuřoval lid, ale nikdo s ním už nešel. Přesto vraždili i jeho lidi. Šamanovi rolníci zase vyvlekli z domu starce a nemocné a volali: »Ať trpí za to, že nešli s námi proti Knížeti…«„

„A kde jsou živí?“

„V Paláci.“

Mark se zarazil.

„V Paláci…?“

„Ano, Šaman udělal ze svých nejzdatnějších rolníků biřice. Byla jich alespoň stovka. Zahnali tam lidi z celého Města. Může tam být asi dvě stě žen a hodně dětí. Mužů naživu moc nezůstalo…“

„A ti všichni jsou zavření v Paláci?“

„Ano, většinou stojí na dvoře, místo k sezení není. Na střechách a v oknech jsou Šamanovi biřici. Ostražitě hlídají.“

„Ale proč vás zavřeli?“

„Šaman se něčeho boji. Slyšela jsem, jak řekl biřicům, že se blíží nějaký nepřítel. »Budťe ve střehu,« řekl jim. A že lidi musí držet v Paláci, protože jsou jeho rukojmí.“

„Rozumím. Ale tebe pustili?“

„Jen proto, abych s tebou mohla mluvit. Biřici tě uviděli z věže Paláce, když jsi vyšel z ulice Bílého potoka. Hlásili to Šamanovi… Musím se vrátit. Moji dva malí synkové tam zůstali… Šaman řekl, že když se nevrátím, tak děti…“

Mark teprve teď zpozoroval, že žena pláče. Po jejím ztrhaném obličeji stékaly slzy, ale nesetřela je.

Došli na Hlavní náměstí. Před nimi se tyčil Palác. I odtud viděl Mark hlavy hlídek na hřebeni střechy, zavřenou bránu a zavřené okenice. Kromě nich tam nebyla živá duše.

„Vrať se,“ řekl Mark ženě. „Hned si se Šamanem promluvím. Zajatcům pak řekni… Řekni jim, že je vysvobodíme. Zanedlouho.“

„Vysvobodit? Kdo…? Ty?“

„Nejsem sám. S anděly.“

„Andělé…?“

„Ano. Andělé ve stříbrných šatech, kteří v tvých dívčích letech občas přicházeli, když nastala noc. Už jsi o nich slyšela…?“

Žena na Marka zaraženě pohlédla. Teď si teprve všimla mladíkova divného oblečení.

„Slyšela jsem o nich. Vyprávěli o tom…,“ řekla rozpačitě. „Ale myslela jsem si, že to není pravda, že je to jen pohádka…“

„Nebyla to pohádka. Nebojte se. Čekejte na nás. A teď jdi.“

Vzdálila se se skloněnou hlavou, malý černý bod v oslnivém jasu. Mark přiložil vysílačku k ústům a krátce Bikurjevovi referoval o. tom, co slyšel.

„Jaké máte plány?“ ptal se profesor.

„Půjdu bliž, pohovořit si. Bylo by dobře, kdyby se úderné oddíly nepozorovaně připlížily z různých stran. Ať se kryjí za každým domem až na kraj náměstí. Mám nápad, jak zabránit tragédii.“

„Tragédii? Snad nemyslíte, že by ten šílenec dal zajatce popravit?“ ptal se Cantelli.

„Přesně tak,“ odpověděl Mark. „Vždyť jsou to jeho rukojmí. Výtahový tunel nechal vyhodit proto, abychom se do dění v Klaustropoli nemohli vměšovat. Zřejmě počítá s tím, že chceme zasáhnout. Šaman nás chce rukojmími vydírat, aby se v Klaustropoli nic nezměnilo. Výtah už nepotřebuje, už nebude potřebovat ani pomoc potravinami; za posledních čtyřiadvacet hodin padla za oběť krveprolití víc než polovina obyvatel Města. Šaman doufá, že mu dáme pokoj a že bude v Klaustropoli vládnout do konce života.“

„Jděte a jednejte s ním,“ nařídil Bikurjev. „Úderné Skupiny zatím obsadí své pozice a obklíčí Palác.“

„Rozumím,“ slyšeli hlas Cataliny Vidy.

Pomalu šel blíž a blíž. Nepozoroval žádný pohyb kolem Paláce. Byl však opatrný. Na dostřel šípů se zastavil a udělal si z rukou tlampač.

„Hej, Šamane…!“

Okno pokoje ve věži se rozlétlo. Totéž okno, kterým Mark včera v noci utekl. Za ním stál černě oděný člověk. Pokud Mark dohlédl, byl to asi pětačtyřicetiletý muž střední svalnaté postavy. Minutu stál nehybně a pozoroval Marka.

„Chtěl jsi se mnou mluvit!“ volal Mark.

„Ano!“ odpověděl mu. „Pojď blíž!“

„Ani mě nenapadne,“ zavrtěl Mark hlavou. „Blíž už není zdravý vzduch.“

„Bojíš se šípů?“ ptal se výsměšně Šaman.

„Bojím se podlosti,“ odpověděl Mark.

„Nejsem podlý,“ protestoval Šaman. „Určitě jsi o mně, když jsi v Městě byl, slyšel mnoho špatného.“

„Mnoho jsem slyšel o ostatních. O tobě toho bylo míň. Ale i ty ses dopustil mnoha hříchů.“

„Hříchů…?“ muž se rozesmál. „Říkáš hříchů. A ty ses zase dopustil stejného omylu jako Pratt. Nedovedete pochopit, že zde měříme jiným metrem. Co je nahoře hříchem, to tady není jen ctností, ale ještě něčím víc: existenční nutností. Když jsem chtěl například znepřátelit Knížete s Veleknězem, šel jsem a zabil Valentina. Každý podezříval Knížete. Kníže zase Velekněze… Tak mezi nimi vypukla válka.“

„Tys poslal Lamurra do pokoje ve věži?“

„Samozřejmě, aby zničil, co Kníže v tom pokoji skrývá. Určitě víš, co to bylo. Bohužel Lamurro ztroskotal. Přestože byl novým příchozím, vrátila se mu paměť, když uviděl, co v té místnosti je… No, je to jedno. Ať odpočívá v pokoji.“

„Mluv, nemám moc času,“ Mark se snažil o přísný tón. Šaman však odpověděl výsměšně.

„Nemáš čas…? Kam spěcháš?“

„Zpátky, odkud jsem přišel.“

„Nezdržuju tě, ale nejdřív mi prozraď, jak ses sem dostal. Když mi to neřekneš, dám popravit patnáct žen a dětí…“

„Lotře!“

„Neurážej. Teď jednáme.“

„Sestoupil jsem větrací šachtou.“ Teď už to mohl Mark prozradit, beztak nemělo význam to tajit.

„Řekni ostatním,“ pokračoval Šaman spokojeně, „že už z nich nechci nikdy nikoho vidět. Ať zapomenou, že existujeme. Nic nepotřebujeme, máme všeho dost.“

„Proč jim to nesdělíš sám…? Sedí na svých místech a čekají, až se ozveš.“

Šaman nemohl mluvit tak volně, jak by chtěl; tento rozhovor slyšeli i jeho lidé. Pochopil, kam Mark míří; rozpřáhl ruce, když odpovídal.

„Už nemáme spojení. Sám jsem ty stroje rozbil. Ode dneška nemá Město s vámi nic společného. Jdi a řekni jim to.“

„To je nebezpečná hra, Rigiero.“

Když uslyšel své pravé jméno, Šaman se napřímil a zuřivě zařval:

„Nejsem Rigiera! Nejsem ani Fride! Mé jméno je Šaman!“

„Počkej,“ řekl Mark. „Promluvím s těmi nahoře.“

Vzal vysílačku, šaman se opřel o okenní rám. Z takové dálky nemohl Markův hlas slyšet.

„Bellor volá Bikurjeva a Cantelliho…“ Krátce jim řekl, co slyšel od Rigiery. Místo odpovědi mu Cantelli oznámil, že oddíly za několik minut obsadí svá místa v okrajových domech Náměstí. Kdyby se mohly nepozorovaně přiblížit k Paláci, dostaly by se za několik okamžiků na střechu a…

„Musíme všechny omráčit,“ řekl Bikurjev.

„Nejen biřice, ale i ženy a děti, abychom se vyhnuli zbytečným komplikacím.“

„Rozumím,“ odpověděl Cantelli.

„I my rozumíme,“ připojila se Vida.

„Mám nápad,“ řekl Mark. „Před chvilkou jsem se, pane profesore, zmínil o tom, že se z kontrolní místnosti řídí zdroj umělého světla. Prosím, vypněte ho na daný signál. Stačí na tři čtyři minuty… Mezitím mohou úderné oddíly vykonat svou práci.“

„V pořádku, to je skutečně skvělý nápad.“ Bikurjev skončil vysílání. Mark se pomalu obrátil k Paláci. Na náměstí se nic nezměnilo. Šaman stál v okně stejně jako předtím. Vyčkával. Jako někdo, kdo má dost času. Marka pohled na něj rozlítil. Uklidni se, už jen několik minut…, řekl sám sobě. Získat jen několik minut…

„Hledám jednu dívku!“ volal k Paláci.

„Kterou dívku?“

„Jmenuje se Léna. Prodávala tady na Náměstí sýr.“

„Co s ní máš?“

„Znám ji. Prchali jsme spolu před Knížetem.“

„Nic o ní nevím. A že jste prchali před Knížetem…?“ Rigiera se rozesmál.

„Teď už před nim nikdo utíkat nebude. Chcípl, ten prašivý pes!“

„To se mýlíš,“ odpověděl Mark a těšil se, že našel téma, kterým natáhne čas. „Barter žije. Není to ani půl hodiny, co jsem s ním mluvil.“

„Žije…?“ I z dálky bylo vidět, že Šaman zbledl.

Z přijímačky se ozval hlas Cataliny Vidy.

„Oddíl je na místě a připraven k útoku!“

„Pane profesore“ mluvil Mark do přístroje. „Teď vypněte světlo!“ A už vytrhl z kapsy laserovou pistoli. Zvedl ji a stiskl spoušť… Šaman klesl, to ještě viděl, pak všechno zahalila tma.

Catalina Vida běžela v čele.

„Zapnout infrasenzory!“ volala do svého mikrofonu. Pro oddíl tma neznamenala žádnou překážku, pomocí infrasenzorů bylo vidět jako ve dne. Jejich zbraně chrlily paprsky, které snadno prorazily dřevěné zdi. Odpor v Paláci byl bez hlesnutí zdolán během několika minut. Biřici své nepřátele ani neviděli. Klesli. »Andělé« se vyšplhali na střechu a svými zbraněmi ovládli celý dvůr. Stovky těl klesly k zemi…

„Hotovo,“ řekla Catalina do mikrofonu. „Prosím o trochu světla…“

„Za dvě hodiny budou hotovi s opravou tunelu,“ oznámil vysílačkou Bikurjev. „Pak můžeme sestoupit i my. Do té doby uložte všechny omráčené lidi na Náměstí. Lékaři, kteří sestoupí spolu s námi, všechny důkladně vyšetří.“

Mark hledal Lénu. »Andělé« vynesli bezvládné lidi na Náměstí. Léna mezi nimi nebyla.

Mark rozhlasem předal její popis. »Andělé« se rozptýlili po Městě. Našli i Baxtera – už nežil.

Mark se vydal naslepo ulicemi. Když sem před několika týdny poprvé přišel, byly mu tyto domy docela cizí. Ale teď… Byl to divný pocit. Teď už pro něj tento svět nebyl nezvyklý…

Klaustropolis…

Právě vyšel z jednoho domu, když tam přišla Catalina Vida.

Dívka zvedla chrániče záření na své helmě a usmála se.

„Pojď se mnou,“ řekla. „Nedaleko odtud jsem našla studnu. Víš, jak výborně ta voda chutnala?“

„Samozřejmě. My už dlouho pijeme umělou vodu,“ odpověděl Mark roztržitě. Ulicí, již kráčeli, vládlo jakési velebné ticho; mladík nahlížel přes ploty, ale nikoho neviděl. Nemohla beze stopy zmizet! myslel si. Anebo se pořád ještě skrývá v kukuřici…?

„Tam je ta studna,“ ukázala Catalina mezi dva domy. Byla to hliněná stavbička s dřevěným vědrem a provazem.

Vedle ležela mrtvá žena.

Mark se k ní sklonil. Tyhle vlasy… Srdce mu bušilo v hrdle. Žena ležela na břiše, ze zad jí trčely dva šípy. Mark ji obrátil k sobě, z tváří jí shrnul mokré, zablácené vlasy…

Byla to Léna.

Po dlouhé minuty klečel u mrtvé.

„Pojď,“ řekla Catalina a uchopila ho za ruku.

Mark si teprve teď uvědomil, že není sám. Pustil ruku mrtvé dívky a vstal.

„Věděla jsi, že je to ona…?“ zeptal se.

„Tušila. Proto jsem tě sem zavolala. Nezlob se…“

Mlčky se od Lény odvrátil a vydal se zpátky, kam ho nohy nesly. Policistka šla beze slova po jeho boku, jedna kadeř jejích krásných černých vlasů jí stále padala do čela.

„Co myslíš, že budou s Klaustropoli dělat?“ zeptal se Mark tiše, když už Lénino tělo nechali daleko za sebou.

„Nevím. Buď z ní vytvoří muzeum, anebo celou kotlinu vyhodí do povětří.“

„Ano. Vyhodí ji do povětří…“ Mark se zarazil. Stáli na kraji Města, kde u plotu končila pole, zeleň úrody. Tam je ta vojtěška, kde i on půl dne pracoval. Nedaleko odtamtud stojí dům, kde ho albovci zavřeli do sklepa.

„Lituješ?“ zeptala se Catalina.

„Trochu,“ Mark se dívce zadíval do očí. „Trochu toho lituji. Byl jsem tu jen krátce, ale… Nejen voda má dobrou chuť, Catalino. I vzduch, i řeč… Jistě, ve Městě se děly strašné věci… Přesto… ti lidé mohli být šťastní, mnohem šťastnější než my.“

„A přece nebyli,“ Cátalina se opět pousmála. „Nemysli na ně. Tu dívku… jsi miloval?“

„Neměl jsem čas, abych se opravdu zamiloval. Ale moc se mí líbila,“ odpověděl tiše.

V Catalininých očích se zalesklo.

„Snad je to tak lepši,“ řekla. Podala mu ruku. „Pojď, Marku. Půjdeme.“

Mladík se na ni podíval, na okamžik se jejich pohledy zahleděly do sebe.

Porozuměli si. Pak jí podal ruku i Mark.

„Máš pravdu, pojďme… Čekají na nás.“