Antologie

Maják na útesu Delfínů

Přišel do osady nečekaně a nikdo nevěděl odkud.

Byl to asi patnáctiletý, štíhlý, spíš vyhublý hoch, který

se svou nezralostí podobal hříběti… Jednomu z těch hří-

bat, která s pokorným nadšením vítají ranní červánky

něžným ržáním a zářící nachový disk slunce pozdraví

údery kopýtek do rosou jiskřící trávy …

Takový byl — šedooký, pohublý a podivně zamlklý.

Osada byla maličká, obklopená oceánem, a sosny si tam

rostly, jak se jím chtělo. Někde prorůstaly i střechami

rybářských domků. Maják však obstoupily neproniknutel-nou stěnou. Žili tu poněkud drsní a prostí lidé, kteří ještě

věřili na všelijaká kouzla a čáry. Bůhví proč, nikdo se

však nepozastavil nad nečekaným příchodem chlapce,

který se — jak se ukázalo později — jmenoval Roy. Nikoho ani nepřekvapilo, že si ho vzal k sobě starý Weld.

Kdysi to býval dobrý rybář, ale pak zestárl a stal se

strážcem majáku. Těžká práce to nebyla. Lodí tu už pro-plouvalo málo, ale Weld přesto vstával denně v pět, aby

se přesvědčil, že světlo na majáku hoří. Lidé ho měli rádi

a vážili si ho. Také Weld s nimi vycházel dobře. Nebyl

Delfínů

ani zvědavý, ani upovídaný, jak už staří lidé bývají. Snad

právě proto se Roye ani nezeptal, kdo vlastně je a odkud

přichází. Hodil jen do kouta otýpku mořských řas a za-bručel:

„Můžeš spát tady — jestli chceš …”

To své „jestli chceš” říkal všem a všude, protože byl

přesvědčen — i když nikdy neudělal nic špatného — že

lidem se nemá radit, nebo je dokonce nutit, aby dělali to

či ono. Je přece tak snadné zneužít i té nejlépe míněné

rady.

Roy u starého Welda zůstal.

Uplynulo hodně času, než si obyvatelé osady uvědomili,

že se začaly dít divné věci, a ještě déle trvalo, než pocho-pili jejich příčinu.

Roy se s nikým zvlášť nepřátelil, ale nikomu se také

nevyhýbal. Kupodivu to nikomu nevadilo. Nikoho ^o ne-dráždilo. Přijali ho mezi sebe, a to stačilo. Nikdo se ani

nezamýšlel nad tím, proč to bylo tak samozřejmé.

Pomáhal Weldovi zažíhat světlo majáku, ochotně vyplouval s ostatními rybáři a hodiny a hodiny vysedával

sám se starým Weldovým psem. Mlčky se na sebe dívali,

a kdyby se na ně někdo pozorně zadíval, určitě by si

všiml, že si spolu něco vyprávějí.

Za přílivu se směle houpal v příboji na mořem ohlaze-ném prkně, a když se ho jednou starší a mnohem silněj-

ší chlapec snažil z bujnosti vyprovokovat ke rvačce, klidně na něj upřel pohled svých šedivých očí. To stačilo.

Rozkohoutěný zbojník zkrotí a vypadal najednou jako

Weldův pes. Mírný a ztichlý, ale rozhodně ne tak hezký …

Roy se obyvatelům osady pod útesem Delfínů vyrovnal

ve všem. Jen v jednom ne.

Byla tu skála, která strmě čněla nad oceánem. Mezi

chlapci se považovalo za zvláštní důkaz odvahy vyšplhat

se na ni po uzounké kamenité stezce a bez závrati se dí-

vat do hloubky oceánu, na azurovou modř donekonečna

se rozprostírající hladiny či na černé, hněvivé vlny zpě-

něné vody.

To Roy nikdy nedokázal.

Jednou se ho chlapci výsměšně zeptali:

„Bojíš se?”

„Ano, bojím se,” odpověděl prostě a vážně.

Rekl to chlapec, který se tu vzal bůhví odkud, hubený

a kostnatý, chlapec, který se nebál vyplouvat na moře

ani za nejsilnějších bouří, přátelil se s delfíny i mořský-

mi vlaštovkami, a jednou si dokonce k ohromnému úžasu

i úzkosti celé osady hrál s ohromnou chobotnicí, která

jakousi divnou náhodou zavítala do zálivu pod útesem

Delfínů.

Jednoho chladného, průzračného únorového jitra se přihnal prudký hurikán a jako vyjící struna se opřel do ry

bářského kutru, který se s bohatým úlovkem vracel k pří-

stavu. Uchopil loď za obnažené stěžně jako neposlušné

kotě a vlekl ji k černému obzoru.

Ženy plakaly mlčky a zoufale: věděly, že oplakávají

mrtvé. Ještě nikdy nikdo se nedostal ze smrtelného objetí

vyjícího sloupu hurikánu.

Když se to stalo, Roy právě štípal dříví. Spatřil hynou-cí loď, odhodil širokou Weldovu sekeru a na okamžik

strnul. Díval se na lod očima, v nichž nezbývalo místo

pro nic jiného než pro lidi, které orkán nemilosrdně vlekl

do bezedné hloubky oceánu.

Najednou vichřice utichla a moře se uklidnilo.

Na stěžních vzdáleného kutru se nesměle zabělaly cáry

plachet. Za půl hodiny už všichni na ostrově jásali. Posádka se vrátila na břeh živá a zdravá.

Nazítří se Weld jako by nic zeptal Roye — ačkoliv takové otázky obvykle považoval za zbytečné:

„Vyspal ses dobře?”

Roy se slabě usmál:

„Jakž takž.”

Vypadal vyčerpaně a toho dne si ani nezaplaval.

Asi za měsíc onemocněla Mill. Dvacetiletá modrooká

žena Irrova, který v širokém okolí patřil mezi nejlepší a

nejschopnější rybáře. Přijel mladý doktor, a když ji prohlédl, řekl krátce:

„Nemohu jí pomoci.”

V noci bylo Royovo skromné lože prázdné.

Roy bloudil kolem domu, kde se ve smrtelných křečích

zmítala zlatovlasá Mill. K ránu se její křehké tělo. pro-hnulo jako luk a bezvládně kleslo zpět. Irr zoufale-zalo-mil rukama. Horečka však zmizela, tváře Mill zrůžověly

a začala dýchat pravidelně. Probudila se zdravá.

Tehdy nevstal Roy ze svého lůžka z mořských chaluh

celé tři dny a týden ho nikdo téměř nezahlédl. Weld se

na něj jen občas něžně podíval, ale ani tehdy se na nic

nezeptal.

A abych nevyprávěl příliš dlouho, jindy se zase doslova zázrakem zachránil malý chlapec, který se koupal

pod Kamennou strží (to místo považovali všichni za zlo-věstné a každý se mu raději vyhnul) a starého Welda

minula kulka, kterou po něm vystřelil uprchlý zločinec.

A navzdory vší pravděpodohnosti se vrátil do přístavu

pod útesem Delfínů škuner, který si prorazil kýl na zrád-ném korálovém útesu.

Mnoho takových věcí se událo v životě osady pod útesem Delfínů od té doby, kdy se na tom bohem zapomenutém kousku země objevil neznámo proč a odkud šedooký chlapec, kterému říkali krátce a stručně — Roy.

Starý Weld se ho na nic nevyptával, ale Roy byl stále

hubenější a zamlklejší.

A jak to skončilo? -\

Jednou večer, když utichl vítr, který už dva dny vanul

od jihozápadu, když oceán byl klidný a hladký a unavení rackové skončili svou věčnou hádku, pustili se chlapci do své oblíbené hry — závodili, kdo dřív vyšplhá na

skálu, které se Roy tak bál. A stalo se, že hoch, který se

kdysi chtěl s Royem prát, na strmé stezce uklouzl.

Na jediný hrůzný a trýznivý okamžik jako by strnul ve

vlhkém večerním vzduchu a pak padal a padal na ostré

hroty skal, trčících přímo pod převisem.

‘ Nikdo z očitých svědků pak neuměl říct, jak se Roy

dostal nahoru. Nikdo to nepochopil. Roy doslova vzlétl

a chlapce padajícího ze skály uchopil bůhví odkud při-létnuvší poryv větru. Zanesl ho nad klidnou hladinu

oceánu a hoch, živý a zdravý, jen trochu omámený, plaval ke břehu.

Zřejmě tentýž náraz větru však srazil z vroholkvP útesu

Roye. Spadl přímo na skály.

Weld, který už dávno pochopil, křikl do chlapcovy krvá-

cející tváře:

„Proč?! Vždyť jsi pomáhal všem! Proč jsi nepomohl

sobě?”

„Už …to… nešlo… Všechno jsem … rozdal.”

Pomník mu nepostavili.

Už dávno umřel starý Weld. už dávno nehoří světlo na

majáku. Lidé vynalezli tisíce lepších způsobů, jak ochrá-

nit plující lodi…

Jednou ale všechny ty nové prostředky selhaly. Jak se

potom ukázalo, na Zemi právě přistávala kosmická loď

ze souhvězdí Bouřících mlhovin. Selhaly právě v okamžiku, kdy se k útesu Delfínů nepředstavitelnou rychlostí

řítila transatlantická loď. Mířila přímo na ostré hrany

skal.

Najednou, jako před mnoha desetiletími, vzplanulo na

zapomenutém majáku zářící varovné světlo, ačkoliv tam

nebylo živé duše.

A lidé si — bůhví proč — znovu vzpomněli na Roye.

KIRILL BULYČOV

HALÓ, JE TAM NINA?

„Haló, je tam Nina?” zeptal jsem se.

„Ano, to jsem já.”

„Máš nějaký zvláštní hlas.”

„Zvláštní? Jak zvláštní?”

„Prostě takový cizí. Nenaštvalo tě něco?”

„Já nevím.”

„Možná že volám nevhod …”

„A kdo vlastně volá?”

„Odkdypak mě nezná*?”

„Já ale nevím koho.”

Ten hlas byl mnohem mladší, než měla Nina. Dobře

o dvacet let. Ona měla taky mladší hlas, ale asi jen o pět

let. Po hlase se stáří dá těžko uhodnout. Někdy hlasy

stárnou rychleji než člověk a někdy zůstávají naopak

dlouho mladé.

„No dobrá,” řekl jsem. „Víš, já tl vlastně volám v jisté

záležitosti…”

„Jenže jste vytočil špatné číslo,” řekla Nina. „Já vás

neznám.”

„Ale to jsem přece já — Vadik, Vadím Nikolajevič …!

Co je s tebou, Nino?”

„No vidíte,” povzdychla Nina, jako by jí bylo líto přerušit hovor. „Já žádného Vadika ani Vadima Nikolajeviče

neznám.”

„Tak promiňte,” omluvil jsem se a zavěsil.

Podruhé jsem vytočil číslo až za chvíli. Zřejmě jsem

se prve opravdu zmýlil. Prsty věděly, že nemám chuf Ni-nu volat a podvědomě vytočily špatné číslo. Proč vlastně

nechtěly?

Našel jsem na stole krabičku silných kubánských ci-garet. Určitě je dělají ze zbytků doutníků, jinak to není

možné. Ale co jsem jí to vlastně chtěl?

Nic. Prostě jsem jenom chtěl vědět, jestli je doma.

A jestli není, tak to na věci stejně nic nemění. Může být

třeba u matky nebo v divadle. Nedávno říkala, že nebyla

v divadle nejmíň tisíc let.

Zavolal jsem znovu.

„Nina?” zeptal jsem se.

„Ne,” řekla. „To je zas omyl. Jaké vlastně voláte čís-lo?”

„149-40-89.”

„Vidíte,” řekla trochu zklamaně. „Tady je Arbat, jedna-

-třicet dva-pět-čtyři.”

„Aha. Arbat, to je čtyřka?”

„Ne, Arbat je G.”

„To je zvláštní… Tak promiňte, Nino.”

„Nic se nestalo. Já stejně nemám co dělat.”

„Já už si dám příště pozor,” omluvil jsem se znovu.

„Někde to asi přeskočilo a teď to pořád zvoní u vás. Ně-

jak to zlobí.”

„Ano,” souhlasila Nina.

Zavěsil jsem.

Budu muset počkat…

Nebo vytočit přesný čas. Pak tam někde něco přeskočí,

relátko se uvolní a já se konečně dovolám.

„Dvacet dva hodin přesně,” řekl ženský hlas na telefonním čísle sto. Najednou mě napadlo, že jestli byl její

hlas na pásku už dřív, třeba před deseti lety, může si

kdykoliv vytočit stovku a poslechnout si svůj mladý hlas.

A jestli třeba zemřela, může si stovku vytočit její syn

nebo člověk, který ji miloval.

Vytočil jsem znovu Ninino číslo.

„Slyším,” řekla Nina nezvykle mladým hlasem. „To jste

zase vy, Vadime Nikolajeviči?”

„Ano,” odpověděl jsem mrzutě. „Tak se mi zdá, že se

naše telefony spojily jednou provždy. Ale já jsem to číslo

vytáčel správně. Tak se prosím vás nezlobte a nemyslete

si, že tak hloupě žertuju.”

„Ale ne,” řekla rychle Nina. „To mě ani na chvíli nenapadlo.” Odmlčela se a pak se zeptala: „Moc spěchá-

te?”

„Ne.”

„A potřebujete od Niny něco důležitého?”

„Ani ne. Prostě jsem chtěl vědět, jestli je doma.”

„Je vám smutno, viďte?”

„No… Jak bych vám to vysvětlil…?”

„Aha! Už vím, vy žárlíte.”

„Jste směšná!” ohradil jsem se důrazně. „Kolik vám

vlastně je, Nino?”

„Třináct. A vám?”

„Přes čtyřicet. Mezi námi je tlustá cihlová stěna.”

„Já vím. Každý měsíc je jedna cihla, viďte.”

„Dokonce každý den může být taková cihla.”

„Ano,” povzdychla si Nina. „To je ovšem mezi námi

pořádně tlustá zeď … Na co teď myslíte?”

„Těžko říct. Ted zrovna na nic. Ted si povídám s’ vá-f

mi.”

„Ale kdyby vám bylo třináct nebo i patnáct, mohli jsme

se seznámit,” zasmála se najednou, „já bych vám řekla,

abyste přišel zítra k Puškinovu pomníku, že vás tam budu

čekat přesně v sedm. A pak bychom jeden druhého ne-poznali. Kde vy se setkáváte s Ninou?”

„Jak kdy.”

„U Puškina taky?”

„Přímo li Puškina ne. Nějak jsme se vždycky sešli

u Rossije.”

„Kde?”

„U kina Rossija.”

„To neznám.”

„No přece na Puškinově náměstí.”

„Stejně nevím, kde to tam je. Asi žertujete. Vždyť já

znám Puškinovo náměstí docela dobře.”

„To není důležité,” řekl jsem.

„Proč?”

„To už je stejně dávno.”

„Co?”

„Když jsem se tam setkával s Ninou.”

„Kdy?”

Děvče zřejmě nechtělo zavěsit á úporně se snažilo pokračovat v rozhovoru.

„Vy jste sama doma?”

„Ano. Máma má noční. Ona je zdravotní sestra v ne-mocnici a zůstane tam přes noc. Mohla by sice přijít, ale

zapomněla si doma propustku.”

„Aha…,” řekl jsem neurčitě, protože nevím, jak to

v nemocnicích chodí. „Ale ted už bys měla jít spát, děv-

če. Zítra tě čeká škola.”

„Ted se mnou mluvíte, jako bych byla malé dítě.”

„Co tě to napadlo? Mluvím s tebou jako s dospělou.”

„Děkuji. To jste moc laskav. Ale jestli chcete, tak běž-

te, v sedm hodin spát vy! Nashledanou! A té vaší Nině už

nevolejte, protože to stejně zase zazvoní tady a probudíte

malé děťátko.”

Zavěsil jsem.

Pak jsem zapnul televizor a dověděl se, že lunochod

dnes ušel 337 metrů. Takže lunochod měl plné ruce práce

a já nemám do čeho píchnout.

Rozhodl jsem se, že to zkusím ještě jednou v jedenáct,

» celou hodinu jsem promarnil zbytečnostmi. A taky jsem

se rozhodl, že jestli se znovu ozve to děvče, beze slova

zavěsím …

„Já jsem stejně věděla, že ještě jednou zavoláte,” řekla

Nina, když zvedla sluchátko. „Jenom prosím vás, nezavěšujte. Mně je opravdu hrozně smutno a na spaní je ještě

brzy.”

„Tak dobrá, popovídáme si. Ale proč vlastně ještě ne-spíte? Vždyť už je takových hodin.”

„Teprve osm,” řekla Nina.

„Jdou vám pozdě hodinky. Už je skoro půlnoc.”

Nina se zasmála.

Měla měkký příjemný smích.

„Prostě se ode mě chcete za každou cenu distancovat,”

řekla a znovu se zasmála. „Ale venku je tma, protože je1

říjen, a vy si myslíte, že už je noc.”

„Ted ovšem žertujete vy.”

„Ne, nežertuju. Jdou vám asi špatně nejen hodinky, ale

i kalendář.”

„Proč by mi šel špatně kalendář?” zeptal jsem se poněkud zmateně.

„Protože mi teď určitě řeknete, že není říjen, ale únor.”

„Je přece prosinec,” řekl jsem, a jako bych si nevěřil,

podhfcl jsem se na noviny, které ležely vedle na gauči.

V záhlaví stálo 23. prosince.

Chvíli jsme mlčeli a já doufal, že Nina ted řekne na

shledanou.

Jenže se zeptala:

„Už jste večeřel?”

„Cože…? A víte, že si ani nepamatuju.”

„Takže hlad nemáte.”

„Ne, to nemám.”

‘ 11

„A.já mám.

„Co? Hlad?!”

„Ano …”

„A doma nic není?”

„Vůbec nic,” řekla Nina. „Kde nic, tu nic. Směšné, že?”

„Jenže já nevím, jak vám teď pomoct,” řekl jsem rozpačitě. „A peníze máte?”

„Nějaké ano, ale málo. Stejně už je všude zavřeno . …

A co bych asi tak mohla koupit?”

„Vlastně máte pravdu. Už je zavřeno a vás do restaura-ce nepustí. Nechcete, já se podívám do ledničky, jestli

tam něco není?”

„Vy máte ledničku?”

„Ano, takovou starou. Sever. Znáte tu značku?”

„Ne,” řekla Nina a pak dodala: „A když tam něco bude,

co pak?”

„Pak? Pak vezmu taxi a zajedu k vám. Seběhnete dolů

a vezmete si to.”

„Taxi?” zasmála se Nina. „A kde vlastně bydlíte? My

bydlíme na Sivcevově ulici 15/25.”

„Já na Mosfilmovské na Leninských horách. Kousek

za univerzitou.”

„To taky neznám. Ale to je jedno, vymyslel jste to hezky. Děkuji. A co máte v té ledničce?” zeptala se Nina a

pak s ostychem dodala: „Já se jen tak ptám, nemyslete.”

„To já si takhle nepamatuju. Ale víte co? Já vezmu telefon do kuchyně a podíváme se spolu.”

Šel jsem do kuchyně a kabel se za mnou táhl jako

had.

„A máme to. Ted otevřeme ledničku …”

„Vy si můžete nosit telefon s sebou?”

„Ovšem.”

„O tom jsem ještě ani neslyšela.”

„A kde vy máte telefon?”

„Na chodbě, na zdi… Tak co tam máte, v té lednič-

ce?”

„Tady je něco v balíčku. Copak to tady máme? Á, to

nic není. To jsou jenom vajíčka.”

„Vajíčka?!”

„Ano. To nic není. Ale tady je francouzské kuře. Chcete, abych vám přivezl francouzské kuře? Raději ne. Je

mražené, a než se uvaří nebo ugriluje, člověk vyhládne

jako vlk. Maminka by byla zatím dávno doma. Spíš si

vezmem kus salámu. Nebo ne, tady jsou marocké olejov-ky a půl sklenice majonézy… Posloucháte mě?”

„Ano,” řekla Nina tiše. „Proč si děláte legraci? Takhle? Já jsem nejdřív myslela, že se tomu zasmějeme,

ale teď je mi smutno ještě víc.”

„A proč? To máte opravdu takový hlad?”

„Jako byste to nevěděl.”

„Co?”

„Nic,” řekla Nina. „Ale co! Poslyšte, máte kaviár?”

„Nemám. Ale je tady filé z platýse. Chcete?”

„Ne. To stačí!” řekla tvrdě. „Pojďte si povídat o něčem

jiném. Já už jsem to pochopila.”

„Co jste pochopila?”

„Ze máte taky hlad … Co vidíte od vás z okna?”

„Z okna?” ohlédl jsem se. „Nějaké baráky a továrnu.

Asi zrovna končí směna, protože z brány se valí spousta

děvčat. A pak vidím ještě ateliéry Mosfilmu a hasičskou

zbrojnici a železniční trať. Zrovna tam jede vlak.”*

„To všechno vidíte?”

„Terr vlak je, pravda, trochu daleko, takže vidím jen

šňůrku zářících oken.”

„Lžete!”

„Tohle se starším lidem neříká!” napomenul jsem Ni-nu. „Starší lidé nelžou, ti se mohou jen mýlit. A proč si

myslíte, že se mýlím?”

„Protože jste říkal, že vidíte vlak, a ten nemůžete vi-dět.”

„Pročpak? Je snad neviditelný?”

„Ne, je viditelný, samozřejmě, ale okna mu nemohou

svítit. Vždyť vy jste se ani z okna nepodíval.”

„Jak to! Stojím přímo u nej.”

„A v kuchyni máte rozsvíceno, že?”

„Ovšem. To jste si myslela, že polezu do ledničky po-tmě?”

„Tak vidíte! Už jsem vás nachytala potřetí. Ale já vám

rozumím.”

„Milá Nino, nechtěla byste mi vysvětlit, co mi rozumíte?”

„Jestli se díváte z okna, tak jste musel vytáhnout zatemnění. A jestli nemáte zatemněná okna, tak jste musel zhasnout světlo, to je snad jasné.”

„To tedy vůbec není jasné. Proč bych měl mít zatemněná okna? Je válka či co?”

„A je snad mír či co?”

„No dobrá, já vím. Vietnam, Blízký východ a tak dále.

Ale to jsem nemyslel.”

„Já taky ne… Počkejte! Vy jste invalida?”

„Invalida?” zeptal jsem se překvapeně. „Ne, zaplať

pánbůh, všechno mám na svém místě.”

„Tak vás vyreklamovali!”

„Ne. Odkud?”

„Jak to, že tedy nejste na frontě?”

V té chvíli jsem měl poprvé pocit, že něco není v po-1’

řádku. To děvče žertuje, ale dělá to tak samozřejmě a;

přesvědčivě, že mě málem vylekala.

„Na jaké frontě, Nino?”

„Vy se ptáte? Tam, co jsou všichni, tam, co je táta.

Na německé. A teď nežertuju! Mluvím vážně. Ale vy mlu-j •

víte nějak divně. Kdo ví. Možná že ani o těch vajíčkách

a kuřatech nelžete.”

„Ovšemže nelžu!” ohradil jsem se. „A fronta taky žád-ná není… Poslyšte, Nino, neměl bych k vám zajet?”

„Nechte už toho!” téměř vykřikla Nina. „Já nežertuju.

Ze začátku to bylo zajímavé a veselé. Jenže ted se to ně-

jak pokazilo. Promiňte, ale mně připadá, jako byste se

nepřetvařoval, ale mluvil pravdu.”

„Ale já mluvím pravdu, děvče. Čestné slovo.”

„Jenže mně je z toho úplně špatně. Kamna skoro ne-hřejí, protože není čím topit; proud nejde, takže tu jen

bliká petrolejka. A já tady musím sedět sama … Všechny

teplé_věci jsem si oblékla a stejně je mi zima.”

Najednou, zničehonic, opakovala přísně, a řekl bych

i rozzlobeně, svou otázku:

„Tak proč nejste na frontě?”

„Na jaké frontě?” řekl jsem s pocitem, že ten žert za-

šel trochu daleko. „Proboha, děvče, jaká fronta v dva-asedmdesátém roce?”

„Už si zase ze mě děláte blázny?” Její hlas se opět změ-

nil. Tentokrát byl nedůvěřivý, ale také mrňavý. Tak na

tři prsty od podlahy. A mně se před očima objevil neuvě-

řitelný, téměř zapomenutý obraz. Viděl jsem sám sebe

před třiceti lety. Taky sedím na gauči se skrčenýma nohama a v pokoji svítí petrolejka — nebo svíčka? — to už

si nepamatuju. A kuře mi připadalo jako pohádkový neskutečný pták, kterého jedí jen v románech. Ačkoliv, tehdy jsem zrovna o kuřatech nepřemýšlel…

„Proč mlčíte?” zeptala se Nina.

„Nino,” zeptal jsem se nejisté. „Jaký se píše rok?”

„Dvaačtyřicátý.”

A mně se už v hlavě rovnala mozaika střípků nepochopitelných anachronismů, o kterých mluvila: nezná kino

Rossija, telefon má jen šestimístný a zatemnění…

„Nepleteš se?”

„Ovšemže ne!”

Nepochybně věřila tomu, co říká. Ze by mě oklamal

její hlas? Možná že jí není třináct, že je to čtyřicetiletá

žena, která tehdy jako děvče onemocněla a myslí si, že

je pořád ještě rok dvaačtyřicet a že je válka… Nesmí

zavěsit!

„Poslyšte,” řekl jsem klidně, „dnes je třiádvacátého

prosince 1972. Válka skončila před sedmadvaceti lety.

Víte o tom?”

„Ne,” řekla Nina.

„Musíte to vědět! Ted je čtyřiadvacet hodin… Herdek!

Jak vám to mám vysvětlit?”

„Dobrá,” řekla pokorně. „Vždyť já vím, že mi žádné

kuře nemůžete přivézt. To mě přece muselo napadnout,

že tady žádná francouzská kuřata nemůžou být.”

„Pročpak?” zeptal jsem se překvapeně. ‘

„Protože ve Francii jsou přece Němci.”

„Ve Francii už dávno žádní Němci nejsou. Leda jako

turisté, ale to jsou u nás taky.”

„Jak to, že je sem pouští?”

„Proč by je nepouštěli?”

„Neopovažujte se tvrdit, že nás fricové porazí! Vy jste

určitě nějaký škůdce nebo špión.”

„Nesmysl! Pracuju v RVHP.”

„V čem?”

„V Radě vzájemné hospodářské pomoci. V madarské

sekci.”

„Vidíte, už zase lžete. Vždyť v Madarsku jsou fašisté!”

„Nesmysl. Madaři své fašisty už dávno vyhnali. Ted je

v Madarsku lidová republika.”

Chvíli mlčela. Cekal jsem.

„Víte, už jsem se bála, že jste doopravdy špión. Ale

stejně jste si všechno vymyslel. Ne, nic neříkejte! Raději

mi vypravujte, jaké to bude potom. Vymyslete si, co chcete, ale hlavně, aby to dobře dopadlo. A promiňte mi, že

jsem s vámi mluvila tak hrubě. Já jsem vám ze začátku

nerozuměla.”

Už jsem se s ní dále nehádal. Vždyť bych to ani nedokázal vysvětlit. Znovu jsem si představil sám sebe ve

dvaačtyřicátém roce a vzpomněl jsem si, jak moc jsem

chtěl tenkrát vědět, kdy naši dobydou Berlín a pověsí

Hitlera. A taky jsem chtěl vědět, kde jsem ztratil říjnové

lístky na chleba …

„Fašisty porazíme devátého května 1945 …”

„To je vyloučeno!” skočila mi do řeči Nina. „To bychom

museli ještě moc dlouho čekat.”

„Poslouchej, Nino, a nepřerušuj! Já to musím vědět lip.

Berlín dobudeme 2. května. Dokonce bude taková medaile

— Za dobytí Berlína. A Hitler vezme jed a spáchá sebe-vraždu. A pak ho esesáci vynesou na dvůr říšského kanc-léřství, polijí benzínem a spálí…”

Vyprávěl jsem to Nině i sobě.

Trpělivě jsem opakoval fakta, kterým Nina nerozuměla

nebo které nechápala; znovu jsem se vracel, když chtěla

něco vysvětlit, a div jsem neztratil její důvěru, když jsem

jí řekl, že Stalin umře. Ale pak, když jsem jí vyprávěl

0 Gagarinovi a novém Arbatu, mi zase začala věřit. Dokonce jsem ji rozesmál, když jsem jí vyprávěl, že děvčata

budou nosit džíny a minisukně. Také jsem si vzpomněl,

kdy naši překročí pruské hranice.

Docela jsem ztratil pocit reality.

Nina a Vadik seděli na modrém gauči a poslouchali.

Jenomže byli hladoví jako čerti a Vadik na tom byl trochu hůř, protože někde ztratil lístky na chleba a do konce měsíce budou muset vystačit jen s máminým přídav-kovým lístkem. Teprve ted, po patnácti letech si vzpomněl, jak to tehdy bylo, a je mu to líto, protože lístky se

daly najít. Tehdy, když odhodil kabát, aby šel trochu provětrat merunu, vypadly mu z kapsy a spadly do sklepa.

Když Nina přestala poslouchat to, co pokládala za hez-.

kou pohádku, řekl jsem:

„Poslyš, Nino, znáš Petrovku?”

„Znfcm. Tu nepřejmenují?”

„Ne. Podívej se …”

A vysvětlil jsem jí, jak se dostane do dvora a*kde je

tam sklep zakrytý mříží. Jestli je opravdu říjen 1942, pak

by tam někde měly ležet lístky na chleba. „My jsme tam

tehdy hráli fotbal a já ty lístky ztratil.”

„To je ale hrůza,” řekla Nina. „To bych nepřežila. Mu-síte tam pro ně hned dojít!”

I ona už přišla na chuť té nereálné hře a žádný z nás

nevěděl, v kteiém roce vlastně žijeme. Byli jsme mimo

čas, ale řekl bych, že blíž k jejímu dvaačtyřicátému

roku.

1 „Já pro ně nemůžu jít,” vysvětlil jsem jí. „Já jsem moc

daleko. Ale můžeš tam zajít ty. Sklep bude asi otevřený,

a kdyby, tak řekni, že je to tvůj lístek.”

V té chvíli nás přerušili.

Ve sluchátku něco zapraskalo a ženský hlas řekl:

„Sto čtyřicet tři-osmnáct-patnáct? Volá vás Ordžonl-kidze.”

„To je omyl.”

„Promiňte,” řekl lhostejný hlas.

Ale ve sluchátku už byl jen normální oznamovací

tón.

Okamžitě jsem vytočil číslo Niny. Musel jsem se přece

omluvit a zasmát se tomu zdařilému představení.

„Ano?” ozval se Ninin hlas.

„To jste vy?”

„A, to jsi ty, Vadíme? Proč nespíš?”

„Promiň,” řekl jsem rychle. „Já potřebuji! tu druhou

Ninu.”

„Cože?”

Zavěsil jsem a znovu vytočil číslo.

„Zbláznil ses?” ozvala se Nina. „Nebo jsi pil?”

„Promiň,” řekl jsem znovu a položil.

Teď už nemělo smysl volat. Ten zatracený omyl z Ord-

žonikidze všechno vrátil na svoje místo. Jaký to měla telefon? Arbat tři… ne! Arbat jednatřicet dva-třicet…

Ne! Čtyřicet…

Velká Nina mi zavolala sama.

„Celý večer sedím doma a čekám, že zavoláš, abys mi

vysvětlil své včerejšrchování. Ale ty ses zřejmě už docela zbláznil!”

„Asi,” připustil jsem ochotně. Neměl jsem teď náladu

vyprávět jí o svých rozhovorech s Ninou.

Jakou druhou Ninu potřebuješ? Nebo to má být me-tafora a chceš mi naznačit, že bys chtěl, abych byla

pna?

„Dobrou noc, Nino. Já ti to zítra všechno vysvětlím ..,”

Nejzajímavější na této zvláštní historii je její neméně

zvláštní konec.

Druhý den ráno jsem jel k matce a řekl, že uklidím

komoru. Už jsem jí to sliboval tři roky. Vím, že maminka

nikdy nic nevyhodí. Určitě nic, o čem by si mohla myslet,

že se to ještě může hodit. Půldruhé hodiny jsem se hrabal ve starých časopisech, učebnicích a knihách. Nebyly

zaprášené, ale voněly starým teplým prachem. Konečně

jsem našel telefonní seznam z roku 1950. Byl celý po-

čmáraný a od častého používání pomuchlaivý a ušmudla-ný. Ten seznam mi byl tak známý, že jsem se divil, že

jsem na něj mohl zapomenout. Nebýt rozhovoru s Ninou,

nikdy bych si už na jeho existenci ani nevzpomněl.

Čtyři první čísla jejího telefonu jsem věděl: G-l-32 …

A taky jsem věděl, že pokud ten telefon existoval, byl na

chodbě domu v Sivcevově ulici, v domě číslo 15/25. Neměl

jsem žádnou šanci ten telefon najít, ale sedl jsem si na

chodbě na stoličku, kterou jsem vytáhl z koupelny, a za-

čal jsem hledat. Maminka, která nic nechápala, se jen

usmála a řekla:

„Takhle je to vždycky. Začneš uklízet, za pár minut se

začteš a je s uklízením konec.”

Ani si nevšimla, že čtu telefonní seznam.

Kupodivu jsem to telefonní číslo našel. -Před dvaceti >;

lety ten telefon stál ve stejném bytě jako v roce dva-‘,

ačtyřicet. Byl registrován na jméno K. G. Frolovová.

Samozřejmě že to byla úplná hloupost, to souhlasím.

Hledat něco, co nemohlo existovat! Ale připusťte, že de-vadesát procent jinak zcela normálních lidí by udělalo

totéž. Tak jsem jel do Sivcevovy ulice.

Noví nájemníci neměli ani tušení, kam se Frolovovi od-stěhovali a jestli tam vůbec někdy bydleli. Nakonec jsem

měl štěstí na domovní správě. Stařičká účetní si na ně pamatovala a s její pomocí jsem se na ústřední evidenci dozvěděl novou adresu.

Pomalu se setmělo.

Tramvaj jela mezi fádními panelovými věžáky nové

čtvrti. Ve standardním patrovém obchodním domě pro

dávali mražená francouzská kuřata. Byla v průhledných

krabicích pokrytých jíním. Dostal jsem bláznivý nápad

kuře koupit a přinést s sebou, jak jsem slíbil. To nevadí,

že se o třicet let opozdím. Ještě že jsem ho nekoupil. Nikdo nebyl doma. A podle toho, jak se rozléhal zvonek,

bylo jasné, že byt je prázdný. Že tu nikdo ani ne-bydlí.

Už jsem chtěl odejít, ale pak mě napadlo, že když už

jsem se dostal tak daleko, nic se nestane, když zazvoním

u sousedních dveří.

„Promiňte, prosím, Nina Frolovová je vaše sousedka?”

•Chlapec v tričku a s kouřící pájkou v ruce lhostejně

odpověděl:

„Jo, ale oni odjeli.”

„Kam?”

„Někam na sever. Asi před měsícem. Do jara se určitě

nevrátí.”

Poděkoval jsem a začal sestupovat ze schodů. Uvažoval jsem o tom, kolik je v Moskvě takových Frolovových,

narozených v roce 1930, když se dveře znovu otevřely.

„Počkejte!” řekl ten chlapec. „Maminka vám něco

chce.”

Už stála ve dveřích a zapínala si župan.

„Vy jste příbuzný?”

„Ne, známý. Prostě známý.”

„Nejste Vadim Nikolajevič?”

„Ano,” přisvědčil jsem.

„To jsem ráda,” usmála se. „Ještě že jsem vás nepro-meškala. Nina by mi to asi nikdy neodpustila. Ona mi to

dokonce řekla: ,To bych ti nikdy neodpustila!’ Jenže děti

asi strhly lístek na dveřích. Já jsem vám tady na dveřích

nechala lístek, abyste zazvonil u mě, až přijedete. Ona

věděla, že někdy koncem prosince přijdete a říkala, že se

bude snažit přijet. Ale to víte, taková dálka …”

Zena stála ve dveřích, přidržovala si župan a dívala se,

jako by čekala, že jí teď odhalím nějaké tajemství a budu

jí vyprávět o naší nešťastné lásce. Hádám, že se na to

ptala 1 Niny a že jí Nina řekla jako já: „Prostě jeden’

známý.”

Když jsem nic neříkal, vytáhla z kapsy dopis.

Drahý Vadime Nikolajeviči!

Samozřejmě je mi jasné, že nepřijdete. Jak bych také

mohla věřit dětským snům, které připadají fantastické

i nám samým? Ale ten lístek na chleba v tom sklepě byl.

Přesně tam, kde jste říkal,, než nás přerušili..-.

VALENTINA ŽURAVLJOVOVÁ

DRZÁ ŽÁBA

Poprvé jsem ji uviděla před (Těmi lety.

Tehdy to byla tichá .dívenka, která nesměle prosila

o autogramy a na spisovatele se dívala velkýma užaslý-

ma očima.

Za ty tři roky nevynechala jediné zasedání klubu spisovatelů vědeckofantastické literatury. Nikdo jl na ta

zasedání vlastně nezval, ale nikdo ji také nevyháněl,

z čehož plyne, že je to naše vina a neseme za to plnou

odpovědnost. Na našich zasedáních sedávala na krajíčku

židle a žíznivě chytala každé slovo. Dokonce i ty, kteří

mluvili, jen aby něco řekli, nebo říkali holé nesmysly, poslouchala s takovým vzrušením a pozorností, s jakou do-jista naslouchali současníci Ciceronovi.

Postupně jsme si na nl zvykli. Prostě jsme brali jako

samozřejmost, že tam sedí a mlčí. Není tedy divu, že když

poprvé promluvila, bylo to pro nás zcela nečekané. Bylo

to při hodnocení jednoho nového románu, který byl doslova zavalen nejrůznějšími populárně vědeckými po-učkami a informacemi. Autorovi se román velice líbil a

naše kritické připomínky nenacházely odezvu.

„Víte co?” řekl autor trochu příliš sebejistě: „Ať nás

tedy rozsoudí dítě. Říká se přece, že ústa dítěte…

chmm … Tak co, děvče? Líbilo se ti něco na mé kni-ze?”

Děvče ochotně přisvědčilo:

„Ale jistě.”

„Výborně, výborně,” zvolal autor a s povzbudivým

úsměvem se zeptal:

„A co se ti tam líbilo nejvíc?”

„Antokolského básně. Na čtrnácté stránce je osm veršů.

To je obzvlášť zdařilé.”

Tehdy jsem si snad poprvé všimla, že to vůbec není

žádná nesmělá dívenka s užaslýma očima, ale drzá žába

v zelených kalhotách a šeříkovém semišovém sáčku. Její

trochu zlomyslné oči byly (zatím ještě nepříliš zkušeně)

zvýrazněny barevnými stíny.

Od té doby se naše zasedání — alespoň podle názoru

postiženého autora — změnila na kuřácké sedánky

u soudku střelného prachu.

Ke mně se drzá žába kupodivu chovala s jistou dávkou

shovívavosti. Nejkritičtější připomínky mi sdělovala s de-centní ohleduplností a později mě prostě začala doprovázet domů. Jednou jsem ji po takové procházce .pozvala

dál a od té doby mě začala navštěvovat denně. Prakticky

mi to nevadilo. Hrabala se v knihách, a když objevila

něco zajímavého, seděla celé hodiny mlčky na gauči. Ta

mlčenlivost byla pochopitelně relativní. Pří čtení si oku-sovala nehty, čas od času pochvalně broukala, a když se

jí něco obzvlášť zalíbilo, tiše si pohvizdovala. To také

neměla ze své hlavy. Podle jejího názoru tak hvízdali pa-vouci v jakési vědeckofantastické povídce.

Nečetla ovšem jen vědeckou fantastiku:

„Mimochodem, ten Romeo byl stejně trouba,” řekla,

když odkládala další svazek Shakespeara. „Já bych mu

vylíčila, jak to měl sfouknout s Julií…”

Ale ve skutečnosti milovala jenom vědeckou fantastiku.

Četla i ty nejprostodušší povídky a pak se dlouho dívala

do stropu nevidoucím pohledem. To jsem jl nemohla od-naučit. Transponovala se do postav hrdinů, rozvíjela ná-

mět a brzy ztrácela představu o tom, co přečetla a co si

sama vymyslela.

Jednou mi docela vážně oznámila, že viděla neviditelnou kočRu.

„Slyšet ji je, ale vidět není,” řekla. „Hned mě napadlo,

že to je ona.”

„Kdo?”

„Ta kočka, co s ní dělal pokusy Griffin. Kamp se tehdy

zeptal Neviditelného:

.Copak se i teď toulá po světě neviditelná kočka?’

A Griffin mu odpověděl:

,A proč ne?’

Jak to, že si nepamatujete takové základní věci? Neviditelná kočka musí mít přece i neviditelná koťata. Umíte

si to představit?”

Drzá žába si vůbec všímala detailů, které ostatní většinou přehlíželi. Ji například zajímalo, kam se poděl model

stroje času? Tedy právě model, a ne vlastní stroj času. Ve

Wellsově románě je zběžná zmínka “o tom, že model se

vydal na cestu časem. Tak proč tedy po Wellsovi napsali

spoustu románů o stroji času a ani jediný román o tom

putujícím modelu…?

Drzou žábu však nejvíc zajímal problém „takpročtedy

nehned”. Říkala to obvykle jako jedno slovo: „takproč-

tedynehned”. Dá-li se, například, oživit uříznutá hlava

nějakého profesora, pak ji ze všeho nejvíc zajímalo proč-

nehnedteď? Nebo — je-li možné naplnit vanu tekutým

héliem a ponořit tam někoho za účelem anabiózy, takpročneted?

Jednou se jí dostala do ruky povídka o tom, jak člověk

létal za pomoci vlastních křídel, která byla vybavena

elektroplastikovými svaly. Dlouho si listovala v časopise,

vrtěla hlavou a jako obvykle zakončila své úvahy dota-zem:

„Takpročneteď?”

Přestala se hrabat v knížkách, nečetla a celé tři dny

mě denervovala tím svým „takpročtedynehned”. Když už

jsem si nevěděla rady, zavedla jsem ji k jednomu zná-

mému inženýrovi. Věděla jsem, že má doslova děsivou

trpělivost a dokáže klidně diskutovat i s vynálezci per-petua mobile.

Drzá žába šla hned k věci. Předložila inženýrovi časopis s inkriminovanou povídkou a protáhla to své „takpročtedynehned”. Inženýr, hoden své pověsti, trpělivě

vytáhl knihy o teorii letu a důkladně jí vysvětlil pročtedynehned: *

„Čím větší je kterýkoliv živý tvor, tím nevýhodnější je

poměr mezi .silou, kterou je schopen vyvinout, a jeho

hmotností. Proto dokonce i velcí ptáci — jako třeba dro-pové nebo labutě — buď vůbec nemohou létat, nebo lé-

tají relativně špatně. Nu, a takový kůň by třeba vůbec

nemohl létat, i kdyby křídla měl. Člověk, při své hmot-nosti, je někde na hranici možností. Síla, ktefou je schopen případně vyvinout, by sice dokázala zvednout do

vzduchu těch 70 až 80 kilogramů, ale musí se také počí-

tat s hmotností křídel, a pak už je vzájemný vztah krajně

nevýhodný.”

Inženýr jí to vysvětloval velice názorně a dokMdal svá

tvrzení čísly, grafy i vhodnými příklady.

Drzá žába poslouchala, nepřerušovala, ale s výrazem

jakési nedůvěřivé převahy krčila nos. Tehdy jsem ji ve

skutečnosti znala ještě velice málo. Přiznám se, že jsem

ani netušila, co to její krčení nosu znamená.

Potom se asi deset dnů neukázala. Když se konečně

objevila, přišla s velkým odřeným kufrem převázaným

motouzem. Nejdřív mě napadlo, že snad odjíždí.

„Tak tady jsou ta křídla!” vypálila na mě.

Přímo poskakovala netrpělivostí. Poněkud mě překvapilo, že taky jednou něco udělala.’ Zatím se vždycky ome-zovala na teoretické úvahy.

„Ta křídla udělali kluci,” vyhrkla znovu. „Já jsem je

vymyslela a oni je udělali.”

Zase novinka, uvědomila jsem si. Kolem té drzé žáby se

začali vrtět nějací kluci.

„Já to hned vysvětlím,” řekla a trhala za provázek,

kterým byl kufr převázán. „Už jsme to zkoušeli a docela

to funguje.”

Konečně, na její výmysly jsem už byla zvyklá, a tak

jsem očekávala’, že uslyším něco fantastického. Jenže

když mi vysvětlila svou myšlenku, musela jsem uznat, že

to je v podstatě prosté, jasné a venkoncem i pravděpodobné. Na to, aby mi to vysvětlila, jí stačilo několik

slov.

Člověk je příliš těžký, aby mohl létat. To mi bylo vcelku

jasné. Konstruovat nějaké muskuloplány nemá žádný

smysl… Jenže ona si — jako vždy — upravila tento fakt

po svém. Skutečně nemá smysl stavět muskuloplány nebo,

chcete-li, svaloplány pro lidi, ale lze stavět takové svaloplány pro zvířata, která jsou lehčí než člověk.

„V podstatě to není nic než egoismus,” prohlásila ta

drzá žába. „Tisíce let člověk vymýšlí křídla jen pro sebe.

Proč by nemohl udělat křídla pro zvířata?”

Její otázka byla nečekaná a mě nenapadla žádná pří-

hodná odpověd. Vlastně má pravdu: Proč?

Drzá žába byla zatím hotova s provázkem a zvedla víko.

V kufru byl velký rezavý kocour. Ležel si tam na deštníku nebo, přesněji, na bývalém deštníku, neboť ted už

to nebyl deštník, ale křídla.

„A ted to uvidíte,” řekla a začala kocoura kšírovat.

Ten to kupodivu snášel s obdivuhodným klidem. V životě jsem neviděla tak tolerantního kocoura. Zdálo se, že

nemá nejmenších námitek proti tomu, že mu pomocí ře-mínků přidělávají křídla. Když byla drzá žába hotova, připomínal rezavý kocour s ohromnými černými křídly zrůd-ného pterodaktyla z nějaké ilustrace fantastického romá-

nu. A znovu musím zdůraznit, že to byl obdivuhodně fleg-maticky kocour. Vůbec ho nevzrušovalo, že je prvním

okřídleným kocourem na světě. Trpchu ospale zamžoural

očima, lenivě se rozhlédl po pokoji a zamířil ke křeslu.

Tam pod sebe úhledně složil křídla, ulehl a v mžiku

usnul.

Vysvětlovala jsem, v čem je chyba:

Nestačí přece jenom mít křídla. Aby někdo mohl létat,

musí k tomu mít přizpůsoben celý organismus. Přitom ne-ní důležitá jen anatomie, ale i psychika každého tvora.

Jenom křídla prostě nestačí. Musí se umět a zejména

chtít létat!

Moje argumenty byly sice logické, ale kampak na takovou drzou žábu! Jen pokrčila nos a zavrtěla hlavou:

„Prosím vás, psychika!” řekla přezíravě. „Ten kocour

má taky svou psychiku…”

Přinesla z předsíně svou blůzu a ponořila se do jejích

bezedných kapes. Pak položila na stůl myš. Normální

živou myš. Všechno, co se odehrálo potom, bylo dílem okamžiku. Rezavý kocour se mihl jako blesk. Měl ten svůj

skok určitě velice přesně vypočítán. Jenže … Zapomněl

na křídla! Ta se v okamžiku, kdy už byl ve vzduchu,

otevřela a kocour stůl přeletěl. Byl to doslova gigantický skok. Nebýt tam zeď, určitě byl letěl nejméně třicet

metrů. Jenže takhle narazil do zdi, překvapeně zavrtěl

hlavou a… vznesl se do vzduchu!

Křídla skřípěla a plácala, což ho lekalo, takže začal

poněkud omámeně poletovat kolem lustru. Potom se

s křídly asi něco stalo, neboť kocour ztratil rovnováhu

a s nespokojeným zasyčením spadl do křesla …

Nějakou chvíli jsme mlčely, takže bylo slyšet jen kocourův těžký dech.

„Skoda,” řekla konečně. „Měly jsme vzít netopýra. Toho

by hladce dohonil… Co myslíte? Mají létající kocouři

nějaký význam pro národní hospodářství?”

Ujistila jsem ji, že se národní hospodářství bez létají-

cích kocourů docela dobře obejde. A taky se obejde bez

létajících psů, dodala jsem, neboť jsem si byla jista, že

ji ti psi určitě taky napadnou.

„Létající psi…?” opakovala po mně zamyšleně. „A ti

by se mohli výborně uplatnit při ochraně stád … Ale to

už by bylo lepší, kdyby létali ti… no … prostě ta stáda.

Pak už by se nemusela ani hlídat. Prostě, kdyby něco,

tak by uletěla sama.”

„Kdo?”

„Třeba ovce,” vytkla mi lehce moji nechápavost. „Ovce,

berani a tak… Taky by se nemuseli pracně hnát na

vysokohorské pastviny. Prostě by si tam zaletěli. To by

bylo dobré, ne?”

Konečně mi došlo, že se budu muset mít před ní velice

na pozoru. Ta je schopna interpretovat jakoukoliv myš-

lenku po svém a kdo ví, jak by to mohlo skončit. Velice*

opatrně jsem proto volila slova a vysvětlovala jí, že vů-

bec není náhoda, když někteří živočichové mají křídla a

jiní ne. Je to důsledek účelného přizpůsobení. Křídla

mají smysl jen v těch případech, kdy zvíře tráví převáž-

nou část života ve vzduchu. Jinak jsou taková křídla jen

na obtíž jako zbytečná přítěž.

Beze slova uklidila kocoura do kufru.

„Nevěš hlavu,” řekla jsem, když si oblékala blůzu.

Podívala sě na mě nepřítomným pohledem a roztržitě

řekla:

„Ale ovšem, jistě …”

Za týden se v místních novinách objevil článek pod ti-tulkem Mohou slepice létat? Autor článku, kandidát bio-logických věd, psal, že v minulých dnech mohli obyvatelé města pozorovat neobvyklý, dalo by se říci unikátní jev

— slepici, která dlouho a vysoko létala nad městem.

Dříve se předpokládalo, psal vážený kandidát, že slepičí

křidla nejsou k letu dostatečně uzpůsobena. Ale jak je

vidět, zatím jsme ještě neprostudovali dostatečně ani takového — řeklo by se — všeobecně známého tvora, jako

je slepice. Kandidát pak optimisticky zakončil svůj člá-

nek slovy: Není pochyb, že naše věda časem odhalí i to-to tajemství přírody!

Byla jsem si jista, že není třeba žádné tajemství pří-

rody odhalovat. Za všechno může určitě ta drzá žába.

A taky já, uvědomila jsem si. Sama jsem jí přece řekla,

že křídla nesmí být zbytečnou přítěží. To ji přivedlo na

nápad, udělat něco se zbytečnými slepičími křídly.

Zavolala jsem znovu inženýrovi a vydala se za ním

i s tou drzou žábou.

„Poslyšte,” řekl. „Ono na tom něco je … Trochu jinak

sice, ale… Existuje přece bionika. Technika kopíruje pří-

rodu. Tak proč tedy ne naopak? To děvče by vlastně

mohlo být zakladatelem nové vědecké disciplíny, která

by zkoumala možnosti zapojení technických prostředků

do příhody. Lidé už vlastně vylepšují technickou nedoko-nalost přírody celá staletí… Třeba koně. Taky se musí

kovat…! Tak vy říkáte létající berani? No nevím, ne-vím … Ale třeba takový zajíc nebo tarbík … Omluvte

mě na chvíli, prosím. Já si jenom něco spočítám.”

Druhý den se objevil v novinách další článek. Tedy spíš

jen noticka v rubrice Události. V poznámce bylo melan-cholicky konstatováno, že labutě, které dlouhou řadu let

šťastně hnízdily na rybnících v městském parku, se ne-

čekaně zvedly a neobvykle rychlým letem zmizely neznámo kam.

Ještě jsem ani nedočetla, když se v předsíni ozval zvonek. Drzounek. Nikdy jsem ji neviděla v tak velkolepé

neladě.

„Mám geniální nápad!” vypálila na mě už na prahu.

Byla nesmírně spokojena sama se sebou a vůbec ji nevzrušoval můj zamračený pohled. „Hned vám to vysvětlím …”

„Zase něco se slepicema?” zajímala jsem se.

„Á — slepice! To je hloupost,” máchla rukou. „Člověk

si řekne slepice …”

Převedla jsem tedy řeč na labutě.

Ona se jen netrpělivě zamračila:

„Labutě! To taky nic není… Možná, že se rozhodly

trávit větší část svého života ve vzduchu. Sama jste to

přece říkala. My jsme jim jenom prodloužili křídla…

Aby je neměly jen jako zbytečnou přítěž. Víte, že se dají

1 holubům prodloužit křídla? Ale to taky nic není. Zají-

mavé to bude s rybám i.”.

„S rybami?” opáčila jsem, abych získala trochu času.

„Ovšem. S rybami. Jejich ploutve jsou taky taková kříd-la. Třeba takový delfín, ‘limite si představit, jak bude

krásně létat? Nebo mečoun … Ve vodě plave rychlostí až

osmdesát kilometrů za hodinu. A když se jim ještě při-dělají křídla … No řekněte, potřebuje národní hospodář-

ství létající ryby?”

jednu chvíli jsem cítila, že ztrácím půdu pod nohama

a nevím, co na to říct. Ta neodbytná žába se mi najednou

zdála sama o sobě fantazií, živým ztělesněním fantazie

s jasnými plamínky v očích.

Jenže to ztělesnění bylo příliš netrpělivé. Odmítala jakákoliv omezení.

Něco jsem však podniknout musela!

Tak jsem tedy sáhla po Darwinovi a jeho evoluční teorii: „Křídla i ploutve jsou výsledkem dlouhého přirozené-

ho výběru, jenž nakonec vedl k těm nejdokonalejším formám každého živočicha …”

„Ono se řekne evoluce,” řekla, aniž mě vyslechla do

konce. „Ale vždyť evoluce ještě neskončila. Pokračuje…

jenomže pomalu. Tak. proč tedy ne hned? Vždyť se to

dá všechno udělat rychleji. Prostě tu evoluci trošíčku

popostrčit, chápete?”

Velice zřetelně jsem si představovala ten „popostrče-ný” svět, v němž budou létající kocouři pronásledovat

netopýry, okřídlení psi se budou honit za okřídlenými za-jíci, sloni na podvodních křídlech budou dovádět s okřídlenými delfíny a rybáři budou zavěšovat své sítě ke

vzdušným balónům …

Hlavou mi bleskla myšlenka, že jsem vypustila z láhve

džina, a pocítila jsem (docela vážně!) odpovědnost za

osudy celého lidstva. Konečně, jak dlouho může trvat,

než přijdou na řadu i lidé?!

V té chvíli mě napadla spásná myšlenka. Přímo velkolepá a hlavně moderní. Velice moderní! Zaváhat ještě trochu, tak už by ji nic nezastavilo.

„Jenže křídla!” řekla jsem a dávala si náramný pozor,

abych se přizpůsobila jejímu tónu: „Na takových křídlech

může létat kdekdo. Konečně, létat na křídlech je dnes

už staromúdnf. Ale taková antigravitace — to by bylo ně-

co jiného. Pravda, leckdo si myslí, že to je věc dalekés

budoucnosti. Ale proč? Takpročtedynehned?”

Teď, když píšu tyto řádky, sedí ona u okna a čte Fyziku pra všechny od Landaua a Kitajgorodského. Už druhý

měsíc nečte nic jiného než fyziku. Za tu dobu k žádným

mimořádným událostem nedošlo. Ta drzá žába sedí zabo-

řená do křesla a do knih, kouše si nehty a bezděčně si

odhazuje kadeř z čela.

Všude je ticho a klid.

Tedy zatím ticho a klid.

KIRILL BULYČOV

EN FANT TERRI BLE

1

Náhodou mi utkvěl v paměti jeden rozhovor. Nic zvláštního — takových a podobných diskusí jsem vyslechla

stovky. Ale tehdy mě najednou napadlo, že nezúčastně-

ný člověk by vlastně ani za mák nepochopil, o čem tu

je řeč.

Babička seděla se svou přítelkyní Elsou ve vedlejším

pokoji a žehrala na všeliká příkoří života. V zásadě takové diskuse toleruji. Babička se čas od času potřebuje

vypovídat. Proto jsem jejich hovoru nevěnovala žádnou

zvláštní pozornost. Krom toho to ani nebývá mým zvykem, jenže telidy jsem měla takovou nudnou mechanic-kou práci a některé věty mi uvízly v paměti.

- Lezla jsem po kolenou s tubou lepidla v zubech a sna-

žila se důkladně opravit obšívku svého puchejře — tedy

balónu. Žádná velká sláva. Ale právě v tom je rozdíl mezi

diletantem a opravdovým sportovcem. Diletant starou ne-bo poškozenou obšívku vyhodí a za pár šestáků si koupí

novou. Profesionál starou obšívku znovu vlastníma rukama slepí a upraví si balón tak, že by ho vlastní konstruktér nepoznal. Ona totiž rychlost a manévrovací schopnost

balónu závisí na takových téměř nepostřehnutelných drob-nostech, kterých si může všimnout jen a jen profík. Jednou

na soustředění vedle nás trénovali cyklisté … nebo bi-cyklisté? Prostě ti nadšenci, co jsou dodnes okouzleni

tím primitivním monstrem z počátků mechanické éry. To

byste koukali, jak je vylepšovali a pulírovali.

Nu, a při té práci jsem zaslechla babičku, jak říká:

„… nediv se, že někdy doslova trnu. Zrovna včera vyskočil nahoru na telestěnu a ulomil rám tak divoce, že

jsem se přímo zděsila, že přijde o prsty.”

„To je skutečně hrozné,” přisvědčila Elsa.

Babičku pronásledují podobné události celý život, a pokud mi paměť sahá, jsou podle Elsy vždycky „skutečně

hrozné”. Takže jsem zase chvíli neposlouchala, což nebyl problém, neboť mluvily potichu až do chvíle, kdy babička pozvedla hlas, aby Else sdělila, že:

„… jsem myslela, že už ho nikdy zpod té plotny ne-dostaneme. Víš, ona je tam taková škvíra, kam se rozhodl zalézt zrovna v noci, když všichni spali.”

„Ale to je skutečně hrozné. To tě muselo přece strašně

rozrušit.”

„Rozrušit? Oleg (to měla na mysli mého otcej se div.

nezbláznil. Vždyť to je taky odpovědnost. Zatímco ho hledali, šla jsem do kuchyně. Zrovna jsem naprogramovala

na sporáku příslušný kód, když přiletěla Kateřina, kte

rá měla nějaká podezření či předtuchu, nebo co já vím

Ještě štěstí, že jsem nestačila stisknout knoflík. Ten tech

nik, co to pak přišel spravovat, mi řekl, že tam teplota

dosahuje téměř dvou set stupňů.”

„Vylezl, když jste ho našli?”

„Co tě vede! Skrčil se tam a jen syčel. Prostě jsme

museli rozebrat celý sporák. A technik říkal …”

„Přece takhle nevyvádí stále. Někdy se jistě musí chovat docela mile,” přerušila babičku Elsa.

„Mile? Nikdy!” odsekla babička. „Vůbec nikdy! A to je

na tom to nejhorší. Vždyť, já v jednom kuse trnu, co pro-vede třeba zítra.”

„Třeba vleze do kanalizace,” navrhla Elsa jakousi pracovní hypotézu.

„To už tady. všechno bylo,” mávla babička rukou. „Kateřina ho chytila v poslední chvíli za zadní tlapky. Takový život si vůbec nedovedeš představit. Všechno se musí

zamykat, kontrolovat, uklízet … Co ti mám povídat; za

posledního půl roku jsem zestárla nejmíň o deset let.”

Což ovšem vůbec nebyla pravda. Babička naopak vy-padala v poslední době přímo skvěle. Ten ustavičný boj

s Keřem jako by jí dodával sil. Spíš bych řekla, že mu-

čednická koruna jí vracela mládí.

A právě v té chvíli, na kolenou a se skalpelem v ru-bech, mě napadlo, jak bych se asi cítila, kdybych vů-

bec nevěděla, o čem je řeč, o kom a o čem se tu vlastně

mluví. Prostě co by si asi tak myslel náhodný nezasvěce-ný člověk, kterému v životě nepřišel Ker na oči. Ker …!

Koho mi vlastně připomíná? Kotě? Štěně …? Sotva. A už

vůbec mi nepřipomíná rohatého čertíka ze staré rytiny…

Když tatínek přivezl Kera, nebyla jsem zrovna doma.

Zdržela jsem se tehdy na tréninku a poznala jsem ho

tedy z celé rodiny jako poslední.

Seděl na židli a připadal mi jako malá hladová a pro-mrzlá opička, která už docela zapomněla na vitalitu a

rošťáctví opičího plemene. Přitahoval na sebe jakýsi cár

šedivého hadru, se kterým se za žádnou cenu nechtěl rozloučit. Jeho světle šedé oči se přitom koukaly zle a ostra-

žitě. Když mě uviděl, celý se naježil. Otec ho chtěl pohladit, ale Ker se od něho prudce odrazil dlouhou křeh-kou rukou, seskočil ze židle a skrčil se v koutě pokoje.

„Jak vidíš, Kateřino, rozrostla se nám rodina,” pravila

truchlivě babička, která sice miluje všechno živé, ale kterou Ker — stejně jako mě — děsně rozčaroval.

Než Kera přivezli, byli jsme plni nedočkavosti a nadšení z nadcházejícího dojemného setkání s nešťastným si-rotkem, kterého, jak jsme byli pevně odhodláni, budeme

piplat a něžně chovat a trpělivě vychovávat. A najednou

tu seděl ubohý siroteček v koutě, syčel na nás a zpod

šedivého cáru vykukoval kousíček nevyvinutého blanité-

ho křídla.

Před tím jsem nevěděla o Keřoví víc než kdokoliv jiný:

Kera a ještě několik dalších mláďat našli v záchranném

člunu na oběžné dráze kolem druhé planety ve hvězdném

systému, jehož číselný kód jsem samozřejmě hned zapomněla. Na planetě asi byla nějaká stanice nebo zá-

kladna, jejíž obyvatelé při nějaké neznámé katastrofě za-hynuli. Jejich loď zřejmě nestačila nebo nemohla odstar-tovat,, co já vím. Konečně to nejsem sama. Jisté je jenom

to, že stačili nastrkat děti do záchranného člunu a navést

ho na oběžnou dráhu. Doufali, že přijde pomoc … Určitě

doufali!

Jenomže pomoc nepřišla a nouzové signály záchranné-

ho člunu zachytila naše expediční loď Vega. Když je na-

šli, byly děti takřka polomrtvé. A tak je přivezli na Zem.

Kam je taky měli vézt, když,teď žádný domov neměly?

Vega, samozřejmě, nechala na oběžné dráze jak zá-

chranný člun, tak i maják, aby pro případ, že pomoc pře-ce jen přijde,-bylo jasné, kam byly děti evakuovány.

Na Zemi je zpočátku chtěli nechat ve speciálním internátě, ale pak se rozhodli umístit je v rodinách. Děti pře-ce jen potřebují soustavnou individuální péči a hlavně ro-dičovskou lásku. Otec měl to štěstí, že mu dovolili vzít si

jednoho sirotka na vychování. Některé přítelkyně mohly

puknout Závistí. Naše rodina byla ovšem pro takový úkol

takřka ideální: otec biolog, tedy přesněji kosmobiolog,

maminka lékařka a babička široko daleko známa jako

specialista na předškolní výchovu.

A tak jsme začali žít společně. Pokud tomu ovšem lze

fikat společně. Nerada bych Kerovi křivdila, ale jeho ne-komunikativnost a vůbec naše koexistence byla přibližně

stejného druhu, jaká se vytváří mezi lidmi a divokými

zvířaty.

Řekněme, že byste doma chovali hranostaje. Je to živé,

silné a krásné zvíře. Zahrnujete ho láskou, dáváte mu

dostatek toho nejlepšího masa, připravíte mu pohodlný

kutloušek a pořád doufáte, že když ne dnes, tedy zítra

nebo za týden či za měsíc vám bude vaši náklonnost oplá-

cet. Jenže on vás klidně dnes stejně jako zítra či za

měsíc kousne do natažené ruky, kašle na nabízené po-choutky, krade si potravu podle svých názorů a pod polš-

táři si dělá zásoby hnijícího masa. A přitom je naprosto

jasné, že jen čeká na příležitost jak zdrhnout a vrátit se

k hladu a nejistotě své divoké existence. Bezpochyby je

přesvědčen, že jste jeho nepřítel. Že všichni kolem jsou

nepřátelé, kteří ho sem zavlekli jen proto, aby ho snědli.

Z jeho hlediska vlastně sežrali.

Nu — i když to není tak docela přesné, přece jen to

velmi připomínalo naše soužití s Keřem.

Nic nechtěl pochopit. To však vůbec neznamená, že

by nechápal, že by nebyl schopen chápat. Časem dokonce

zvládnul náš jazyk a my jeho, takže bychom si mohli i povídat. Jenže …

Vzpomínám si — to byl u nás asi čtrnáct dnů — že

mě mohl vzít čert, když mi jen tak pro nic za nic rozerval

na kousíčky jeden ohromně důležitý dopis. A pak ty kousíčky sežral! To mě fakt namíchlo. Tak jsem mu řekla:

„Heleď, kamarádíčku! Ty si koleduješ o pár pohlavků.

Neprovokuj! Já sice takové mrňousy nebiju…!”

Jenže Ker se zatvářil, jako by nerozuměl ani slovo a

ještě mě zlomyslně kousnul do prstu, kterým jsem mu

hrozila. Fakt je, že jsem tehdy chodila v jednom kuse

s pokousanými prsty a poškrábanýma rukama. A největší

trapas byl to všelijak zamlouvat, abych nemusela přiznat,

že je to dílo našeho okouzlujícího sirotka. Prostě jsem

musela blábolit všelijaké nesmysly o jakémsi skunkovi,

který se nám zatoulal na zahradu, a vymýšlet si legendy

o miloučkém a vděčném Kerovi.

A babička? Tu nebral vůbec na vědomí. Její osvědčené

pedagogické teorie šmahem braly za své. Maminky si

nevšímal a jedině táty se jakoby trochu bál, což zase ná-

ramně rozhořčovalo otce.

Otec byl přesvědčen, že Kerova fyzická a duševní úro-veň odpovídá asi tak deseti letům, ale že roste i dospívá

podstatně rychleji než lidé. Protože mě bylo v té době

třináct, mělo se to podle otcových výpočtů vyrovnat asi

tak za čtyři roky. Pokud se ovšem příliš nemýlil.

Snad bych měla znovu připomenout, že Ker vůbec nebyl hloupý. Zdaleka ne. To konečně dokázal i ten případ

s deníkem, pokud se tomu tak dá říct. Ker, stejně jako

ostatní zachráněné děti, byl pod neustálým dozorem.

Jeho život a chování sledovaly i skryté kamery. Kromě

toho jsme se dohodli, že budeme pečlivě zapisovat všechny důležité souvislosti s Keřem. Měli jsme na to takový

tlustý sešit. Bůhví odkud ho babička vyhrabala. Ker tehdy

ještě neuměl ani číst, ani psát. Přesto mu nějak došlo,

že pravidelný zájem lidí o ten tlustý sešit má nějakou

přímou souvislost s ním. Nevím, třeba to byla jen intuice

nebo už logické spojení příčiny a následku. Prostě Ker

si všiml, že stačilo, aby něco udělal a babička nebo já

— táta už méně — jsme pospíchali k sešitu. Pak najednou sešit zmizel. Nejdřív nás ani nenapadlo, že by to

mohla být Kerova práce. Taky se tvářil, jako by se ho

to vůbec netýkalo. Prostě byl jako obvykle zarytý, odmí-

tal babiččiny koláčky i domluvy a z očí mu plála stále

stejná zloba, skoro bych řekla nenávist k nám a ke všemu

pozemskému vůbec.

Vyptávala jsem se tehdy otce, jak to vypadá v ostatních rodinách, kde mají tahle naděleníčka, a ukázalo

se, že to je všude stejné. Například u jednoho profesora

cambridžské univerzity žila jedna dívka, která k sobě

vůbec nikoho nepustila. Pak k nám přijel nějaký psy-chiatr, který přiznal, že v daném okamžiku nejsme schopni najít „klíč k jejich srdcím,” jak se vyjádřil. A to

bylo tak všechno, co řekl. Pak odejel. Babička mu to mě-

la dost za zlé, protože podle ní se takhle o dětech mluvit

nemá.

Ale abych se vrátila k tomu deníku. Ker se ho už zřej-mě bál. Čekal, že by mohl být pramenem nějakých ne-příjemností a rozhodl se ho spálit. Nalámal si proto v no-ci na zahradě větve jabloní, ulomil bezový keř, všechno

to nanosil na hromadu a snažil se to zapálit. Jenže syrové větve nehořely (což Ker nemohl vědět) a tak z toho

byla akorát spousta čmoudu. ,

Nejdřív přijeli hasiči přivolaní automatickým hlásičem,

který zaregistroval kouř a vyhlásil poplach. Ker zatím

utekl do domu a celý mokrý a zmazaný od sazí zalezl

do postele, kde se tvářil, jako by se nic nestalo. Deník

vzal stejně za své. Když to Ker zjistil, reagoval na naše

vyčítavé pohledy jen radostným ceněním svých ostrých

dravcích zubů.

Létat tehdy ještě neuměl. Přesto však rozpínal ty svoje peroutky a vypadal při tom jako nepodařený netopýr.

Ale létat se mu chtělo. Celé hodiny vydržel sedět u okna

a pozorovat ptáky, ke kterým se snad cítil blíž než k nám

— k lidem. Jednou uviděl na zahradě kočku, jak nese

mrtvého netopýra. Kde ho vzala, nevím. Chytit ho mohla

těžko, ale když ji Ker uviděl, vrhnul se po kočce a div

ji nezabil. Netopýra vyděšené kočce vzal a pak začal

problém, jak vzít mrtvého netopýra zase jemu. Babička

to děsně prožívala a Ker si dozajista myslel, že to je

nějaký jeho vzdálený příbuzný. Kočka s ním však měla

od té doby peklo. Nakonec ji babička raději dala k Else,

aby nedošlo k nějakému zbytečnému úrazu.

2

Když jsem našla tyhle staré poznámky, náramně jsem

se podivila. Vždyť už od té doby uplynuly tři roky. Mně je

šestnáct a našemu žíhanému zázraku kdoví kolik. Ale

už je určitě skoro dospělý. A taky vyrostl. Jenže proto,

že jsem rostla i já (a pohříchu ne málo] stále mi sahá

sotva do pasu.

Tři roky …

To je hrozně dlouhá doba, moc dlouhá. Všechno to, co

jsem tehdy dělala, myslila a cítila, mi ted připadá cizí a

hloupé, jako by se to stalo docela cizímu člověku. Nějaké

ne docela hloupé a celkem vzdělané dívce, která má ted

docela jiné zájmy a názory.

Ale co se týče Kera, pak mi připadá, že se u nás doma

objevil sotva před několika dny. Přesně si pamatuju na

den, kdy k nám přišel, na první slova, na první zážitky.

Tehdy, na začátku, u nás žil Ker asi rok. Celý rok

jsme kolem něj kvokali jako kolem nejsvětější svátosti.

Máma mi jednou dokonce řekla, že je jí až hanba, kolik

rodičovské lásky mi upřeli pro toho malého dravce. Mě

se to tedy nezdálo. Připadalo mi, že mám rodičovské lás-ky až dost, tím spíš, že jsem člověk víceméně samostatný,

takže mi i polovina normy bohatě postačila.

Ale všem nám bylo tehdy smutno z toho, jak veškerá

naše trpělivost a pozornost i snažení nebyly vůbec k ni-

čemu.

Třeba mi rozerval nějaké výkresy nebo něco jiného,

a když jsem se ho ptala, proč mě tak nenávidí, odpově-

děl jenom „Proto!” jako by se rozhodl, že se s námi vů-

bec nebude bavit, jako by mu jakékoliv sdělení, k němuž

potřeboval víc než dvě slova, bylo přímo odporné. Vlastně úplně vystačil se slovy „ne” a „nechci”. Později k to-mu ještě přidal „jdi pryč!” Ani učit se nechtěl. A v tom

už jsme byli úplně bezmocní.

A pak nám ho znenadání vzali.

Otec tehdy přišel domů a řekl:

„Ker zítra odjede.”

„Proč?” divila se babička. „Copak je mu u nás špatně?”

„Zřejmě ano,” přisvědčil otec. „Snad se u nás opravdu

cítí nějak utlačovaný.”

Ker se zatím bavil tím, že maloval černou barvou veliké čtverce na zlatistý potah gauče. Netušil, že barva

í potah jsou omyvatelné, a byl dost popuzen, že ho nikdo

neodhání. Všimla jsem si, že poslouchá, ale čmárat po

gauči nepřestal. Pak vedl dlouhou čáru až ke stropu,

kde se zastavil, aby slyšel, co bude dál.

„My jsme pro něj tak cizí,” vysvětloval otec, „že ho

spíš traumatizujeme, než abychom ho vychovávali.”

„A kam tedy půjde?” starala se babička.

„Vytvořili pro ně zvláštní tábor. Takové izolované středisko, kde se vědci snaží vytvořit podmínky, které by co

možná nejvíc odpovídaly jejich předpokládanému životnímu prostředí. Možná že když budou všichni pohroma-dě, bude to pro ně snazší.”

„Ale vždyť už si na nás zvykl,” namítla babička bez

valného přesvědčení. ‘

„Zvykl?” podivil se otec.

Ker najednou namočil ruku do barvy a pocákal mě od

hlavy k patě. Zatímco jsem se pracně myla, vysvětloval

otec, že chlapec musí žít mezi sobě rovnými, že zatím vů-

bec není jasné, jestli se podaří někdy je vrátit domů, a jak

bych se asi rozhodovala já, kdybych si měla vybrat, jestli

máni žít celá léta osaměle mezi mně nepochopitelnými a

neznámými Kery, nebo někde v internátě mezi dětmi ja-ko já.

Na to jsem skutečně nedokázala jednoznačně odpově-

dět a celou noc jsem si s tím lámala hlavu.

Ani Ker nespal. Až do rána harašil svými poklady, které za poslední dobu nashromáždil. Jako vetešník. Natahal

do svého pokoje všelijaké haraburdí včetně sklenek, stře-pů, kamínků, papírků, kmínků a větviček, které ho nějak

zaujaly tvarem či barvou.

Ráno jsme ho našli dole v hale. Svoje bohatství měl

svázáno do uzlíku a netrpělivě posedával, jako by se bál,

že snad zmešká.

„Tak takhle ne,” řekla babička, které se velmi dotklo,

že Ker nejevil nejmenší stopy dojetí. „Takhle nepojedeš!

Nejdřív se musíš pořádně nasnídat!”

„Nechci,” kváknul Ker. On totiž neměl rty a ústa se

mu zavírala tak pevně, že člověk málem ani nepoznal,

kde je vlastně má. Takže kvákal — skoro jako žába.

„Jsi rád, že jedeš?” zeptala jsem se ho a snažila se

vložit do té otázky veškeré svoje rozhořčení a urážku nad

nevděčností našeho svěřence.

Ker se na mě jenom upřeně podíval a vůbec se nena-máhal s odpovědí.

Snídani jsme do něj beztak nedostali. Zarputile seděl

na prahu a čekal na otce. Když jsme se vyšli rozloučit,

skočil bez ohlédnutí do flyeru a zavrtal se do polštářů.

Pak odletěli.

S babičkou jsme se vrátily domů v prachmizerné ná-

ladě. Div jsem nebrečela a babička si celou dobu vyčí-

tala, že nedokázala najít způsob, jak Kera získat.

„Pochop, Kateřino,” přesvědčovala mě, i když to nebylo vůbec zapotřebí, „pochop, že otec měl koneckonců

pravdu. Vlastně měl úplně pravdu. Nás tady bylo moc

a on byl sám … A co vlastně víme o tom, jak vůbec vypadá jejich mateřská láska. Možná že jsme ho měli vždycky ráno hladit po hlavě?”

„Ale, babi! Kolikrát jsi to zkoušela? Jako bych to neviděla … A co on? Kousnul tě!”

Ve svém nepochopitelném žalu jsem byla nesmiřitelná.

Ker mě urazil a ať si tedy jde, kam chce.

Večer se vrátil otec a vyprávěl, jaké to tam v interná-

tě je, jak je tam všechno maximálně přizpůsobeno jejich

velikosti i odlišnostem jejich těla, jak pečlivě vypočítali

teplotu i vlhkost vzduchu …

„A jak ho uvítali?” přerušila ho babička.

„Kdo?” n

„No oni, já nevím, jak se jim říká. Myslím ostatní děti.”

„Klidně,” pokrčil otec rameny. „Skoro bych řekl, že

lhostejně. Jenže nesmíš od nich čekat naše emoce…

Prostě to vzali na vědomí a dál se věnovali svým záleži-tostem …”

Jenže téže noci se stalo něco zcela mimořádného.

Tri z těch šesti dětí ze svého nového domova utekly.

A musely při tom projevit mimořádnou dávku představi-vosti. Jedním z nich byl Ker. Ještě v noci nám dali zprávu,

protože nevylučovali, že by se mohl vrátit k nám.

Ale nevrátil se.

Ráno je všechny našli u kosmodromu. Jak a proč prá-

vě tam, nikdo nepochopil. Během noci urazily více než

šedesát kilometrů. A přitom to byly ještě děti, které neuměly moc létat.

Uprchlíky dopravili zpátky na základnu a kdoví pokolikáté jim vysvětlovali, že bohužel nikdo neví, kde leží jejich domov, a tedy že cesta na kosmodrom je zbytečná.

Jenže oni, kdoví pokolikáté, si vysvětlování a přesvědčo-vání vůbec nevšímali. Jako by byli hluší.

Pak uplynulo několik dnů bez nějakých zvláštních udá-

lostí. To ovšem neznamená, že jsme na Kera zapomněli.

Ono to vlastně ani nebylo dost dobře možné. Jeho de-struktivní činnost poznamenala dům na dlouhou dobu.

Asi tak čtvrtého dne ráno jsem zašla — už ani nevím

proč — do jeho pokoje. Otec si tam chtěl zřídit dílnu a

zatím si tam nastěhoval ponk. A na ponku spal”Ker s uzlí-

kem svých pokladů pod hlavou.

Jen jsem vyjekla a kupodivu pocítila jsem ohromnou

radost.

Ker otevřel oči a rychle mávl pěstičkou. Totiž abych

jako mlčela.

„Tak to tedy ne! V žádném případě, ty darebáku. Všichni pro tebe chtějí udělat to nejlepší, a ty jim oplácíš tím

nejhorším, co umíš.”

Ker se zatvářil zoufale a zaryl čumáček do uzlíku svých

drahocenností. Ale to na mě neplatilo:

„jen se netvař! Stejně se, můj milý, nedá nic dělat.

Musíš zpátky. Víš, jaké si tam kvůli tobě dělají starosti?”

Prostě jsem, já husa, sekala pyskem, abych si odreago-vala zklamání, které jsem pocítila, když se od nás takovým kvapem stěhoval. A ví bůh, že jsem nic z toho říkat

nechtěla. Jenže Ker najednou vyskočil do otevřeného ok-na, a než jsem mu v tom dokázala zabránit, jako by se

po něm země slehla.

Za chvíli přiběhla do pokoje babička, která měla jednak jedno ze svých tušení, a jednak ji vyrušil hluk. Pak

se přihnala maminka, protože zrovna volali z internátu,

že Ker a ještě jeden chlapec znovu utekli.

A tak jsme prolezli celou zahradu, nevynechali jedinou

jeho schovávačku, ale marně. Našel ho teprve otec, když

se večer vrátil. Ono nás totiž nenapadlo podívat se znovu

do jeho bývalého pokoje. Tatínkův ponk zatím stačil dokonale rozebrat, což mělo znamenat, že se mu na něm

spí nepohodlně a že bychom mu měli vrátit jeho postel.

Po mnoha dlouhých diskusích s vedením internátu nám

nakonec dovolili nechat si Kera doma, když to konečně

sám chce. Později jsme se dozvěděli, že jim na základně

zůstaly jen dvě děti a ostatní se rozběhly zpátky do

svých adoptivních domovů. Těm dvěma dětem, jak usou-

.dila babička, se zřejmě v jejich pozemských rodinách

nedostalo té péče, kterou jsme my (to jest především

babička) dokázali zajistit našemu rozjívenci. Babička

prostě triumfovala, což je charakteristické pro všechny

babičky, pokud se to týká jejich vnuků. Zvláštní je, že

jsem nic podobného nepozorovala, když se to týkalo její

vnučky.

Pokud si ovšem myslíte, že se po všech těch událostech Ker uklidnil, nebo dokonce změnil, že se snad za-

čal učit a respektovat starší, tak to jste na dost podstatném omylu. Všechno bylo skoro přesně jako dřív. Jisté

zlepšení tu ovšem bylo. Babička totiž zařadila do svého

jinak chudého kázeňského rejstříku hrozbu návratu do

internátu (kterému — bůhsua” proč — říkala útulek),

což kupodivu působilo.

Také se trochu změnilo to, že Ker povyrostl, a já jsem

si všimla, že mi krade videozáznamy se studijními texty,

které si večer pouští na svém učítku. Nevím, nikdy jsem

se nedověděla, co z nich pochopil, ale docela jistě ho to

náramně zajímalo.

Ale třebaže se stal členem naší rodiny a představa,

že by se měl zase někam odstěhovat, byla předem nepři-jatelná, byly naše vztahy dál poněkud napjaté. Možná

i proto, že ml nikdy neprominul tu unáhlenost, s jakou

jsem ho uvítala tehdy, když utekl z „útulku” (jak říkala

babička). K ostatním členům naší rodiny se choval víceméně loajálně, ale já jsem byla jeho nepřítel číslo jedna.

A přitom dokázal být obdivuhodně vynalézavý. Napří-

klad když jsem měla hosty, vrazil drze do pokoje a řádil

jako tajfun se zřejmou snahou rozzuřit mě. Jenže mu to

bylo houby platné. Hosté se většinou bavili, ba chechtali,

takže brzy splaskl a stáhl se do svého pokoje.

A také se v tom roce naučil létat. Zpočátku si sice pár-krát natloukl šišku, když se spouštěl ze stromů či ze střechy, ale křídla už měl pořádná. Když je rozepjal, připomínala mi tak trochu křídla prvních aeroplánů. Jenže

byla jemná, a když neletěl, velice šikovně je složil na

zádech, takže vypadal pro změnu jako pravěký ještěr.

Někdy dovolil babičce, aby mu je hladila a česala jejich jemnou, hebkou srst. Blaženě přitom mračil svoji

tlamičku, a když nastavoval babičce své rozvinuté kříd-lo, byla to podívaná doslova fantastická. Nu — představ-te si vzdělanou inteligentní babičku, jak sedí v křesle

u nohou skutečného čerta, který kolem ní ovíjí svoje

jemná šedivá křídla. Jenže to je pohled vyhrazený jenom

babičce. Před každým jiným se Ker náramně stydí. To

pak začne syčet a tváří se, jako by si jenom přišel pro

knížku, a babička bručí, že jim nikdo nedá chvíli pokoj,

aby si spolu mohli popovídat. Přitom se můžu zapřísáhnout, že spolu nikdy o ničem nemluvili. Jestli spolu kdy

vyměnili všeho všudy dvacet slov, tak je to hodně. Prostě si mlčí a nijak se netají, že jim docela stačí, když jsou

jen tak spolu.

Samozřejmě že se stále hledalo, odkud ty děti jsou a

kde je jejich domov. Ale bezvýsledně. Je to zvláštní, ale

někdy mi bylo docela úzko z představy, že budou nakonec odsouzeni prožít celý život tady na Zemi.

Já už jsem byla v té době docela slušnou puchejřicí.

Tedy pilotkou balónu. Puchejřicí… Takové divné slovo.

Vyvolává ve mně představu něčeho tlustého a růžového.

Přitom nejsem ani tlustá, ani růžová.

Když se Ker naučil létat dokonale, brala jsem ho s sebou, na závody. Ať se podívá, že jeho „nepřítel” taky ně-

co dovede!

3 ¦

V životě se nedá nic předvídat.

Ted s odstupem tří let se mi znovu dostaly do rukou

moje staré záznamy. Tentokrát jsem kupodivu vůbec ne-uvažovala o tom, jak jsem se změnila já, ale o tom, jak

se změnila sama podstata událostí.

To, co jsem před třemi lety napsala, mě sice zajímalo,

nicméně jsem se na to dívala jako na projev pubertální

grafomanie, která mě už dávno přešla. Prostě jsem je

přečetla bez úmyslu pokračovat. Pak jsem byla sama pře-kvapena, když jsem znovu začala psát o tom, co bylo kdysi dávno i zcela nedávno.

Vlastně ani neuplynula tak dlouhá doba — snad jen

několik měsíců — a kdyby šlo všechno jak má být, nebylo by o čem psát.

Jenže babička onemocněla a krátce nato pak zemřela.

Babička pro nás byla věčná jako čas, a jestliže sem

tam postonávala, brali jsme to jako přirozený běh věcí,

Ani jsem si neuvědomila, že poslední dobou postonávala

příliš často a že má nemocné srdce. Operaci kategoricky

odmítala, neboť byla hluboce přesvědčena, že umělé

chlopně jsou něco nepřirozeného.

Umřela, když nikdo nebyl doma.

Ker odletěl ke svému příteli, který žil asi sto kilometrů

od nás u jedné osamělé profesorky. Vzpomínám si, že le-těl na flayeru, protože nesnášel zvědavé pohledy a do-těrné vyptávání. V té době už pochopitelně ani iiesyčel,

ani nekousal, když potkal někoho cizího. Ale vytrvale

se snažil odejít či odletět, aby se takovým setkáním vyhnul.

Já jsem byla zrovna na závodech a otec s matkou v prá-

ci. Takže to byl Ker, který babičku našel. Pochopitelně,

že ho nenapadlo, aby zavolal první pomoc — ono by to

stejně nebylo nic platné, protože babička v té době už

nejméně dvě hodiny nežila — ale pokoušel se ji sám vy-nést z domu a položit do flayeru .. J

Naštěstí se právě vrátil otec …

Celé týdny jsem pak žila pod dojmem babiččiny smrti.

Všechno mi padalo z rukou a chodila jsem jako tělo bez

duše. Aby ne! Vždyť tohle byly babiččiny věci, tady ležela

její nedočtená knížka a ve skříni visely její šaty, které si

s takovou slávou šila ke svým sedmdesátinám a od té

doby je nevzala na sebe. Cítila jsem jako křivdu, že věci

žijí déle než lidé. Také mě napadlo, že skytský obyčej

spálit se zemřelým vše, co po něm zůstalo, měl svůj hluboký smysl. Znali cenu zapomnění a nechtěli uchovávat

nic, co by jim mrtvého připomínalo. Jenže to možná ani

nebyli Skytové a možná že to ani nebylo správné …

Tak či onak jsem neměla nikde stání. V ústavu, kde

jsem byla na stáži, jsem se celou dobu ani neukázala, tré-

ninky jsem nechala plavat… Prostě všem nám bylo zle,

ale — jak se ukázalo — Kerovi bylo nejhůř.

Bud se ve svém světě ještě se smrtí nikdy nesetkal,

nebo na to zapomněl, protože byl ještě malý — nevím.

Ale jeho reakce byla překvapivá: jako by nás začal za

to, co se stalo, nenávidět. Jestli dřív s ním byla komuni-kace obtížná, pak po babiččině smrti byla téměř nemož-

ná. Seděl ve svém pokoji a vůbec nevycházel. Jen jednou

sešel dolů do knihovny. Přitáhl si židli a vytahal všechny moje staré dětské knížky, ze kterých mu babička čí-

távala. Myslím ten první rok, kdy u nás žil. Tehdy jsem

si myslela, že babičku ani neposlouchá, dokonce jsem

měla pocit, jako by se babičce posmíval.

„Ale babi,” říkala jsem jí, „jaký to má smysl? Vždyť

to nemůže chápat. Copak u nich doma chodí krokodýlové

po ulicích? Copak si dokáže vůbec představit, co to je

roztržitost?”

„Ty toho tak víš!” řekla babička a klidně předčítala

dál.

Ker při tom seděl v koutě a tvářil se, že ho zajímá něco

na stropě.

Tak právě tyhle knížky Ker sebral a odnesl je do svého

pokoje, kde je položil vedle postele. Jinak nevzal nic.

Na babiččin pohřeb nešel. Buď nevěděl, co to znamená,

nebo prostě nechtěl. Ani na babiččin hrob se nešel nikdy

podívat.

To už byl dospělý. Nikdy se neoblékal. Šaty prostě ne-uznával. Dokonce ani v největších mrazech. Jen poslední

rok byl ochoten na sebe natáhnout takovou košili, kterou

mu babička na zádech fozstřihla, aby se v ní cítil pohodlně. Jenže když babička umřela, zahodil i tu košili a

já jsem pochopila, že ji nosil jen kvůli babičce. Ale možná

že jsem si to vymyslela, protože jsem si to tak chtěla

myslet.

A taky se cítil velmi ukřivděný. Jako by ho někdo oklamal. A pak začal nenápadně, ale velmi pozorně sledovat

maminku. Určitě proto, že mu připomínala babičku. Bál

se zřejmě ztratit také ji. S maminkou jsme o tom nikdy

nemluvily, ale cítily jsme to.obě, protože tón jejich rozhovorů (vlastně jakýchpak rozhovorů — mluvila maminka a on, jako vždy, mlčel) se stal takový spiklenecký.

Jako by oba znali něco, co jsme my ostatní, nezasvěcení,

znát nemohli.

Se mnou ovšem dál nechtěl mít nic společného.

, Asi čtvrt roku po babiččině smrti se náš život pomalu

vracel do normálních kolejí. Ker stále častěji odlétal za

svým krajanem, nebo ten zase přilétal k nám a pak od-cházeli daleko do lesa, kde si dlouho o něčem vyprávěli

a mně jich bylo hrozně líto.

Někdy za mnou létal Ker na trénink. Zřejmě ho bavilo

pozorovat, jak se proháníme v balónech. Obvykle při tom’

zůstával ve flayeru a pozorně mě sledoval. Alespoň já

jsem jeho pohled (nebo dohled?) neustále cítila.

V červenci jsme se vypravili na závody na Krym. S Ke-

řem. Ony tam jsou ‘totiž vynikající podmínky. Hlavně ty

stoupavé termiky. S Keřem jsme pečlivě upravili balón a

zkontrolovali každý milimetr konstrukce. V sázce totiž

bylo velmi mnoho. Kdybych se umístila alespoň na tře-tím místě, znamenalo by to, že mě zařadí do reprezentace.

A Ker to věděl.

Když jsme ráno přistáli v horském údolí, zvrátila jsem

hlavu a okouzleně pozorovala létající balóny. Vypadaly

proti blankytnému nebi jako pouťové balónky, které uletěly nešikovným dětem azářiLy jako mýdlové bubliny.

Lidé v nich nebyli téměř vidět.

Tehdy se těch závodů zúčastnilo nejméně tři sta lidí.

A někteří i zdaleka. Přímo nad mou hlavou se táhla šňů-

ra balónů kyjevského družstva. Říkali mi už v Moskvě,

že jejich balóny jsou větší než naše a jsou červenožlutě

pruhované. Zevnitř jsou, samozřejmě, průhledné jako všechny, ale zvenčí bývají obvykle velmi nápadně vybarve-ny. Síla těch Kyjevanů byla především ve skupinovém le-tu. Jejich balóny se v rychlém sledu spojovaly, aby se okamžitě jejich formace změnila v řetězce, kruhy či kříže,

a vzápětí se znovu rozstříkly a spojily se v další dokonalý útvar. Mně nikdo nemusí vyprávět, jaká je to fuška.

Sama jsem přes rok ve skupině létala. Ale pak jsem pře-

šla na sólové disciplíny.

Jenže jsem tam nemohla civět donekonečna.

Zašla jsem k jednomu chlapci z leningradského druž-

stva, který právě lezl do balónu. Ještě se ani nepřipoutal

a balón dosud ležel na zemi jako cár potrhaného plastikového pytlíku.

„Mohla bys mí pomoct?” řekl. Pak si všiml Kera, se

kterým se dosud nesetkal. Překvapeně sebou trhnul:

„Co je to?” zeptal se.

Ker se pochopitelně urazil a celkem právem nasupil.

Takové familiárnosti nesnášel. Namíchlo to i mě:

„Jak to o něm mluvíš?! Copak je to nějaké štěně!?”

„Nic takového jsem přece neřekl. Ale odkud je?”

„To je můj bratr!”

„Neříkej,” vzal to ten Leningraďan jako žert. „Vlastní?”

Koutkem oka jsem pozorovala Kera, ale toho se už ujali

ostatní členové našeho družstva, kteří ho znali a rádi vy-užívali jeho schoppostí. Pořád to bylo lepší než nějaký

soucit nebo shovívavý údiv.

„Kere, miláčku,” zaslechla jsem Světlanu, „co jsi takový smutný? Nechtěl hy ses raději podívat, jak to vypadá

nahoře s termikami?”

Ker se poslušně vznesl k nebi, kde začal zvolna krou-

žit.

Můj milý Leningraďan na to zíral s pusou lehce otevřenou.

„Tak co je? Polezeš dovnitř, nebo jak dlouho tady mám

čekat?” řekla jsem s jistým pocitem satisfakce.

Musím se přiznat, že jsem byla na Kera pyšná. Poslední dobou vůbec, nejenom ten den. Čím dál víc jsem byla

přesvědčena, že Ker je vlastně krásný. Tak jako je krás-né jakékoliv funkčně dokonale ustrojené tělo.

Vyjukaný Leningraďan zalezl do svého balónu, já mu

zavřela horní víko a on začal nafukovat balón. Pak

zkontroloval vrtuli na volném chodu a mávl mi, abych

odpojila balast. Když jsem ho odpoutala, vznesl se jeho

balón prudce do vzduchu a zůstal mi viset nad. hlavou.

Kluk tam visel v kurtech jako pavouk v pavučině. Pak

se zadní vrtule změnila v lesklý kruh a balón začal na-‘

bírat výšku.

Ker mi přitáhl můj balón a dohodli jsme se, že ho vyzkouším. Já při startu vrtuli nikdy nezapínám. Rozhodně

ne dřív, než mám pořádnou výšku. Řekla bych, že nikdo

(snad kromě prvních aviatiků) nepocítil ten fantastický

pocit stoupat k nebi, aniž by viděl, čím je nadnášen. Snad

právě pro ten pocit prázdnoty pod sebou, kdy má člověk

pocit, že se může kdykoliv zřítit, dělají v amatérských

balónech spodní část neprůhlednou.

Zevnitř jsou stěny téměř průzračné a kurty, kterými

jsem zavěšena ve středu balónu, jsme s Keřem rovněž

udělali z čirého materiálu. Vůbec nic tedy neruší v poci-tu, že letím já, že se vznáším jako ve snu.

Ker stoupal současně se mnou a díval se na mě těma

zlýma očima, neboť nesnášel, když jsem stoupala výš než

těch půl kilometru, což byla hranice, za kterou mě už nedokázal sledovat. Asi to v něm probouzelo pocit méně-

cennosti.

Konečně jsem zapnula motory a brzy nechala Kera za

sebou. Balón poslušně reagoval na každý můj pokyn. V té

chvíli jsem si uvědomila, že tady dnes nemám soupeře.

Že vyhraju rychlostní závody i slalom, vyznačený malými

upoutanými balónky.

Ker pode mnou kroužil jako malá tečka. Vrátit se na

zem se mu zřejmě nechtělo a výš za mnou nemohl.

V tom okamžiku však moje sny o vítězství dostaly ne-

čekanou ránu.

Od nějakého bláznivého turisty, jehož flayer se objevil

za úbočím hory a prudce se hnal kupředu. Nikdo ho zřej-mě včas nezpozoroval a nepřinutil přistát. Když pak uviděl tolik balónů, zřejmě se polekal, a aby se nesrazil

s těmi nahoře, prudce se zvrátil na bok a začal klesat.

Ani jsem se nestačila ohlédnout, když se zaříznul do mé

koule. Něco takového se stává snad jednou za deset

let.

Kdybych byla odstartovala podle předpisů, kdyby nebylo mé sebedůvěry, kdybych si nemyslela, že k prověrce

závěsů a řízení nepotřebuju padák, nic zvláštního by se

asi nestalo. Balón je ten nejbezpečnější způsob létání,

jaký si dovede kdo představit. Má dvě pevné a elastické

obšívky, takže prakticky nehrozí žádné nebezpečí.

Jenže když se do mě ten výletník zařízl, trefil se do

mě právě tou jedinou ostrou součástkou flayeru — stabi-lizátorem. To už je takový zákon schválnosti. Krásně při

iont rozřízl svrchní obšívku takřka po půlce obvodu a do

té vnitřní udělal díru jako hrom. Vzduch začal unikat tak

rychle, že balón začal splaskávat přímo před očima. A pochopitelně padal. Stačila jsem jenom zapnout kompresor

na doraz, ale výsledek se rovnal nule. Stejně úspěšně

jsem mohla vylévat moře sítkem.

Všechno se to odehrálo děsně rychle. Ani polekat jsem

se nestačila. Země se řítila proti mně a já jsem jen ho-rečně vzpomínala, co v takovém případě říkají instrukce.

Jenže instrukce v takovém případě neříkají nic.

Ti, kteří se dívali zdola, jen vydechli a trenér na ně

zařval, aby roztáhli ještě nenafouknutý balón a vystarto-vali proti mě. To byla ovšem holá fantazie. Na to jsem

padala příliš rychle.

Degrell, jeden z těch, kteří si uvědomili, co se stalo,

stočil svůj balón tak, aby se dostal pode mne ve chvíli,

kdy budu těsně nad zemí. Riskoval při tom hro/ně, ale je

to skutečný mistr, jeden z deseti nejlepších slalomářů

Evropy. A taky se mu to málem povedlo. Málem… Nakonec se to podařilo Kerovi.

Celou tu dobu kroužil pode mnou a neustále mě sledoval. Když pak viděl, jak se mi balón mění v cár průzrač-

ných trosek, spustil se dolů tak prudce, že mě dohonil ve

chvíli, kdy jsem byla všeho všudy padesát šedesát metrů

nad zemí. Chytil se mého balónu a začal zuřivě bít kříd-ly, aby alespoň zmírnil můj pád.

Nakonec jsme sebou žuchli na ten poloplný kyjevský

balón, který nás odhodil, a dopadli na tvrdou zem. To

ovšem neznamená, že jsme si nenatloukli. Natloukli!

A jak! Já byla samá modřina a Ker měl zlámané prsty na

pravé ruce, a ke všemu ještě vykloubenou nohu.

Jakžtakž nás dávali dohromady a s náramným uznáním

se vyjadřovali o Keřově důvtipu a rozhodnosti.

A Ker trpěl.

Myslím při tom ošetřování, protože jemu to nemohli

dělat v narkóze. Zkusit musel hrozně, ale vydržel. A na

mě měl takový vztek, že syčel, jak jsem ho už léta syčet

neslyšela. I když mě bolelo celé tělo, natáhla jsem k ně-

mu ruku a řekla:

„Na, zakousni se, jestli ti to pomůže.”

- Jen se otočil a už se na mě ani nepodíval. Ani když

jsem za dva dny vstala a dobelhala se k jeho lůžku.

Pak se přišel omluvit ten pilot-turista, což byl mladý

chlapec, oceánolog. Ani jsem se na něj moc nezlobila.

Zato Ker se na něj podíval tak urputně, že oceánolog,

celý rozrušený a vylekaný, raději vycouval.

Pak jsme se vrátili do Moskvy.

Já jsem.se nejen nedostala do reprezentace, ale dokonce mi dali půlroční distanc za to, že jsem startovala bez

padáku.

Já už jsem byla docela v pořádku, ale Ker stále ležel.

Ty prsty mu špatně srůstaly, takže se u nás vystřídaly

všechny světové lékařské kapacity. A. taky ho navštěvo-vali jeho krajané. Když jsme však seděli sami, poprosil

mě, abych mu předčítala z těch dětských knížek, které

mu čítávala babička.

Někdy to bývá jako začarovaný kruh.

Když k nám Ker přijel, nebyla jsem duma. A když odlé-

tal, nebyla jsem doma zas.

To už jsem byla úplně zdravá, a tak jsme se s Keřem

dohodli, že sedět doma po zbytek prázdnin nemá smysl.

Kromě toho se Ker chtěl začít učit (konečně!). Po prázdninách to prý zkusí na univerzitě. Vydala jsem se tedy

s Irinou na čtrnáctidenní turistickou výpravu po Oce. Jen

tak — na člunu.

Vzpomínám si, že jsem jednou večer ležela u táboráku

a pozorovala hvězdy. Na jedné z nich žijí Kerovi blízcí,

napadlo mě. A ani netuší, jak daleko ho osud zanesl, nic

nevědí o tom, že riskoval život pro nějakou cizí holku,

kterou by za normálních okolností možná ani nechtěl poznat. A ještě mě napadlo, jak je asi jemu, když se dívá

na hvězdy a co cítí, když myslí na totéž co já.

Najednou jsem zaslechla, jak ke břehu přirazila loďka.

Nějací další turisté, pomyslela jsem si a vůbec jsem ne-měla náladu vstát, abych se s nimi seznámila. Pak jsem

však zaslechla, jak jeden z příchozích říká:

„Už jste někdy viděly okřídlence?”

„Koho?” zeptala se Irina.

„Okřídlence. Vy o tom nevíte? Před několika lety je

prý našli někde v kosmu a přivezli na Zem.”

To už jsem nastražila uši. Pravda, dosud nikdy jsem neslyšela, že by se jim říkalo okřídlenci, ale nějak jim zřej-mě říkat museli.

„Vím. Já jsem je viděla,” odpověděla Irina lhostejným

hlasem.

Irina je příliš zdrženlivá, aby začala vysvětlovat, že se

s jedním z těch okřídlenců dokonce osobně zná.

„Já je ještě nikdy neviděl,” svěřoval se ten příchozí.

„I když je to asi hanba, neviděl jsem je. Až teď, asi před

půl hodinou. To jsme ještě byli na řece a najednou se

za lesem vynořil obrovský pták …”

„Spíš netopýr,” opravil ho druhý hlas.

„Tak tedy netopýr. A přímo na nás. Ještě že nejsme lov-ci a nemáme s sebou zbraně.”

To dž jsem byla na nohou. Něco se stalo! Ker mě

hledá.

„Kateřino,” zavolala Irina, „slyšelas?” i

„Ovšem. Potřebuju si vzít člun.”

Po tmě jsem hledala vesla. Sergej sešel se mnou ke bře-hu a pomohl mi sestrčit člun na vodu.

„Mám jet s tebou?” zeptal se.

„Ne. Sama budu rychlejší.”

„To se ovšem mýlíš,” řekl Sergej. „Když jsou u vesel

dva …”

Nemělo smysl se hádat.

Do vsi jsme dorazili až ve tři ráno. Na poště ležel tele-gram od otce: Okamžitě se vrať! Ker odlétá.

To slovo odlétá mě přímo ohromilo svou definitivností.

Vzbudila jsem hajného, vymámila na něm služební

flayer a hnala se domů. Kdyby mě napadlo letět přímo na

kosmodrom, možná že bych ho ještě stihla…

Doma, samozřejmě, nebyl nikdo. Jen Kerův dopis ležel

na stole: „Já se vrátím.”

Jinak nic.

Vrhla jsem se k telefonu a zavolala informace. Tam mi

řekli, že zvláštní 1p< startuje za šest minut. A spojit že

mé už nemůžou.

I tehdy bych to byla ještě stihla. Jak se pak ukázalo,

start byl téměř o půl hodiny odložen. Jenže já jsem se

jako husa rozplácla na gauči a rozbrečela se. Byla jsem

krutě uražena na život, na sebe, na otce, který mi nedal

včas vědět, i ha Kera, který mě nedokázal najít. To jsem

ještě nevěděla, že se start zdržel právě kvůli němu, protože oblétával všechny přítoky Oky a vrátil se tak zchvá-

cený, že ho sotva dostali do lodi. To už počítali každou

minutu, protože ta loď nepatřila pozemské flotile a informace o jejím příletu přišla na Zem značně zkomolená,

takže trvalo dost dlouho, než rozluštili, o co vlastně jde.

Když jsem se vybrečela, šla jsem do Kerova pokoje.

Všechno tam bylo na svém místě. Nic si s sebou nevzal..

Vlastně vzal — tři dětské knížky …

Teď už ho chápu. Nemohl jinak. Každý máme jen jeden

domov.

VLADIMÍR OSINSKIJ

KOSMICKÁ LOĎ

Do Nového roku zbývalo ještě asi šest měsíců. Možná

ani ne. Už to nevydržela a zeptala se:

„Proč to děláš? Hrajeme si spolu v houští na vršku,

lezeme po stromech, koupeme se v řece, je nám veselo … A ty najednou někam odejdeš. Já vím, že neodejdeš.

Přece tě vidím. Ale jsi daleko, někde pryč … A já, já tam

za tebou nemohu. Proč?”

Dívčina tvář se zachvěla. Copánek, který jí padal přes

rameno, držela pevně v ruce a dívala se na chlapce široce rozevřenýma očima. Byla v nich patrná snaha pochopit, vzdor i pocit křivdy a možná i trochu hněvu.

Ale jakýpak hněv ve dvanácti letech!

Chlapec neodpověděl. Mlčeli a ticho rušila jen říčka,

která si hlasitě šeptala s velkým temně zeleným balva-nem a omývala ho, jako by ho hladila po tváři.

Slunce rychle zapadalo. Noc, černomodrá, vysoká, po-raněná hvězdami se prudce zvedala nad zemí.

Dívku už omrzelo mlčení a ur-azila se ještě víc. Ale najednou uviděla zářící stopu padající hvězdy, zapomněla

na všechno a vykřikla:

„Podívej! Padá hvězda. A zase jsem nestačila si něco

přát…”

Zadívala se na chlapce a tiše, bez výčitky, jen smutně

řekla:

„Vidíš! Už jsi zase kdoví kde. A vůbec na mě nemyslíš.

Víš, že máš profil prchavý jako záře blesku? To jsem čet-la v jedné knížce,” přiznala se s rozpaky.

Zachvěl se, jako by jím projel mráz, zvrátil hlavu a

s úsměvem se protáhl. Měl drobné ruce, něžnou tvář a

jeho oči se měnily tak nečekaně a podivuhodně, jako by

neměl dvě, ale nejméně tisíce očí.

„I když se kosmická loď žene vesmírem rychlostí, jež

se blíží rychlosti světla, posádka vůbec nepozoruje její

pohyb. Teprve před přistáním, při brzdění, si lidé začínají

uvědomovat, že vlastně letí…”

Rekl to zcela nečekaně a jeho oči měly v té chvíli vý-

raz, jaký u něj dívka ještě neviděla. Něco ji v tom pohledu vylekalo. Ale uražená ješitnost byla v té chvíli silnější než rozpačitá bezradnost.

„Už zase!” řekla svárlivě. „To bych ráda věděla, kde

vlastně žiješ. Na Zemi, nebo — nebo tam…?” a píchla

pohrdavě malým prstíkem do temnoucího nebe.

Chlapec se na ni pozorně, a byla přesvědčena, že i smutně, zadíval:

„Na Zemi i… tam,” odpověděl vážně a zase už měl

oči docela jiné. Ale kdyby se jí zeptali jaké, nevěděla by.

„Řeknu ti jedno velké tajemství.” Chlapec rozhodně

vstal ze starého vyvráceného kmene, na kterém tady se-dávali téměř každý den a čekali, až zapadne slunce. Stál

před ní vzpřímený a upřeně se díval před sebe, jako by

viděl něco, co jí zůstávalo skryto.

Mimoděk vstala také.

„Tajemství? Jaké tajemství?” zeptala se zvědavě.

Chlapec se znovu odmlčel. Tentokrát dívka mlčela a ani

se nezlobila.

„Stavím kosmickou loď,” řekl chlapec a jeho hlas zněl

klidně a nevzrušeně.

„Ty?”

„No … Jenom já ne, taky ještě …” Zase se odmlčel.

„Nezlob se, ale to bys asi nepochopila. Prostě proto, že

nevíš. V jistém smyslu ji stavím já a… Ale hlavně

já!”

Dívka zrozpačitěla a nevěděla honem, co má říci. Samozřejmě že si z ní utahuje. Měla by … Ale jak? Co mu

má honem říct?

„A kde ji stavíš?”

„Támhle,” řekl vážně a ukázal rukou.

Dole za řekou se rozsvěcela okna vesnice, ve které dív-ka žila. Blíž k řece, tam vedle topolů, byla rovná zelená

louka. Že se tam něco staví, bylo vidět na první pohled.

Do vyrovnaných hraniček byly srovnány cihly i hraně

těžkých klád a pod přístřeškem byla uklizena čerstvě

ohoblovaná prkna.

„Tam!” opakoval chlapec.

Dívka se rozesmála.

„Tam?” opakovala a zalykala se smíchem. „Vždyť taiu

na té louce už od jara stavějí nějaký dům. Přece ten penzista, co sem jezdí skoro denně z města. Tuhle říkal, že

by tam chtěl oslavit Nový rok.”

„Možná,” řekl chlapec. „Jenže já vím ještě něco jiného.

Prvního ledna ráno z té louky odstartuje moje lod. Do

kosmu!”

„Ale proč?” smála se ještě dívka. „Proč právě na Nový

rok?”

„Proto!” odpověděl chlapec vážně. „Každý nový rok

má přinést člověku něco nového. Proto jsem se rozhodl,

že bude připravena ke startu v noci na 1. ledna.”

Tam nahoře na nebi se něco stalo. Tři krátké záblesky

se slily takřka v jediný. Pak se ohnivá skvrna opět -rozdě-

lila do tří jasných čárek, které pohasly dřív, než dospěly

k obzoru. »

Les jako by povzdychl. Byl to lehký dech poryvu chladného větru.

Najednou dívka uvěřila.

Kdo vlastně je ten nepochopitelný chlapec?

Objevil se tady před půl rokem, žije v lesní škole, vlastně v takové ozdravovně pro děti, které se tu zotavují po

těžkých nemocech… Ale odkud přišel? Nic o něm nevě-

děla a, kdovíproč, ani se nechtěla ptát. On sám o sobě

nikdy nemluvil.

A proč má tak zvláštní, pokaždé jiné oči?

V té chvíli se ve vsi vesele rozštěkal pes a ze školy, kterou nebylo za lesem vidět, zazněl gong.

Čas večeře.

Byl i čas snění okouzlené duše …

„Bude to hezký dům,” řekla a pokývla hlavou ke stave-ništi.

„Ne!” řekl chlapec. „Bude to kosmická loď!”

Léto uplynulo a podzim byl ještě krásnější.

Jako dřív se spolu scházeli u vyvráceného kmenu, který na ně stále netrpělivě čekal. Jenom okolo už nebyla

svěží tráva, ale suché spadané listí.

Opadalo z větví, na kterých prožilo tolik měsíců, ale

stále ještě nezemřelo. Se stařeckou shovívavostí šustilo a

šeptalo, když se jím brodily dva páry dětských střevíč-

ků.

Chlapec byl sice ještě slabý, ale vypadal mnohem lépe.

Jeho prsty, které svíraly dívčinu ruku, když jí pomáhal

přeskočit stružku nebo vylézt na skalku, už nežhnuly tak

horečnatým plamenem. Dívka cítila, že mu škola v lese

prospívá, a měla z toho upřímnou radost.

Sbírali spadané listí nebo zpívali či běhali o závod.

Jednou narazili na nerudného ježka, jehož ostny byly plny

všelijakých zásob na zimu. Ježek neutekl. Pozorně a tá-

zavě se na ně díval perličkami svých očí, a teprve když se

přesvědčil, že ti dva mu neublíží, šel důstojně dál svou

cestou.

O kosmické lodi už nemluvili.

Jednou dívenka vyprávěla, že se ve vsi objevili zloději.

„Představ si! Ten penzista, jak si staví tam na louce ten

dám, říkal, že se mu ztrácí stavební materiál,” sdělovala

chlapci s dramaticky vykulenýma očima. „Například vče-ra se mu ztratilo velké kolo drátu, co mu ho přivezli na

plot…”

„Na co plot?” podivil se chlapec.

„Jak to, na co? Přece aby mu neběhaly po zahradě cizí

slepice. Víš, on chce mít velkou zahradu plnou červeného

zelí a mrkve a …”

„A tak!” řekl chlapec. „Já už rozumím. Už se to nestane. Já jim to řeknu.”

„Komu?” vykulila oči.

Chlapec neodpověděl.

O kosmické lodi sice už nemluvili, ale dívka si co chví-

li všimla, že už zase mívá takové oči.

Tehdy ho ta malá Evina dcera rychle tahala za ruku a

spěšně říkala první, co ji napadlo. Třeba:

„Podívej, ta směšná šiška! Určitě spadla támhle z té

borovice a skutálela se sem dolů.”

A měla radost, když se jeho oči změnily a zase se

v nich zrcadlila veselá řeka, rudozlaté listí i její vlastní

bezstarostný úsměv.

Na louce vedle topolů vyrůstal velký, důstojný dům a

kolem spousta malých” domečků. Dívka vysvětlovala

chlapci, že tohle je kurník a támhleto chlívek a tady krá-

líkárna a hned vedle holubník …

„Jsem přesvědčena,” potřásla rozhodně copánkem, „že

tenhle penzista dosáhne svého. Už nemluví o ničem jiném,

než jak tady oslaví ten Nový rok.”

„Ano,” přisvědčil chlapec a pak nečekaně dodal:

„Hlavně se musí chtít!”

„A ty umíš chtít?” zeptala se trochu lstivě dívka. Dívala

se na něj a cítila něco, co si nedovedla vysvětlit.

„Umím!” přisvědčil chlapec.

„Tak to se ti ta raketa jistě daří.” Samotnou ji pře-kvapila ta zlá, krutá ironie. Ale nedokázala přestat: „To

ji budeš mít do konce roku určitě hotovou.”

„Ano,” odpověděl klidně, jako by jí rozuměl. „Jenže to

není raketa. Moje kosmická loti není na reaktivní pohon.

Princip je docela jiný.”

„Tak ať!” vykřikla dívenka vysokým přeskakujícím

hláskem. Najednou byla hrozně ošklivá. „Tak ať! Ať!

A leť si, kam chceš!”

Rozběhla se dolů k řece s očima plnýma slz. Doufala,

že chlapec poběží za ní.

Ale ten zůstal u vyvráceného kmene, a kdyby ted \i~

děla jeho oči zahleděné do tmavého nebe, určitě by se

rozplakala ještě víc.

Druhý den se zase smířili.

Děti z lesní školy byly pozvány na novoroční nadílku

do vsi. Byly připravený dárky, karneval, děda Mráz, prostě

všechno jaksepatří.

Chlapec a dívka se od sebe celý večer neodloučili. Smá-

li se, hráli si, mlsali sladkosti a stříkali po sobě kúrou

z pomerančů.

Když už byli unaveni, sedli si vedle sebe na lavici a

dívenka mu začala vážně a hrozně dospěle vyprávět, jak

krásný, ba nádherný dům si to ten penzista postavil…

„Víš, že má už i televizor? Pravda, retranslační stanice

tady ještě není, ale on si postavil zvláštní o-hrom-nou an-ténu.”

„Poslyš,” přerušil ji chlapec, „já ti musím něco říct.”

V jeho hlase zazněl smutek a dívka mimoděk ztichla.

„Víš … musím ti říct…,” najednou nevěděl jak dál.

„Ti z lesní školy už budou muset jít spát. Všichni ještě

nejsou zdraví. A já … já taky budu muset jít. Tak jsem

se chtěl rozloučit. Už se neuvidíme … Na úsvitu odlé-

tám.”

Dívka mlčela. Nevěděla honem, co má říct. Pak se trochu rozpačitě usmála. Nu ovšem, dělá si ze mě blázny,

pomyslela si. Ale stejně je to zajímavé. Skoro jako v té

knížce, co jsem nedávno četla.

„Počkej!” řekl chlapec, který stavěl kosmickou loj.

„Chtěl jsem ti na památku nechat dárek. Já ho sice ne-mám s sebou, ale víš, kde ho najdeš… Tak sbohem!”

natáhl k ní ruku.

Dívka se mu s předstíranou dvorností uklonila, zasmá-

la se a odběhla.

Před svítáním vyšel chlapec ze vrat lesní školy.

Seběhl z vršku ke starému vyvrácenému kmeni. Na

chvilku se zastavil, sehnul se a pdložil něco do jamky

pod kmenem. Pak rázně vykročil přes můstek k louce

s topoly, k louce, kde stál nový velký dům.

Průzor kosmické lodi se automaticky otevřel, a když

chlapec nastoupil, měkce a tiše se opět přiklopil. Chlapec se posadil do pilotního křesla a pohodlně se opřel.

Zavřel oči a na okamžik znehybněl. Po chvíli natáhl drob-nou ruku ve stříbřité rukavici kosmické kombinézy k panelu a stiskl tlačítko „start”.

Ozval se jemný, velmi, velmi vysoký tón.

Slyšel ho však jen chlapec.

Kromě dívky celá vesnice ještě spala. Ale i ve spánku

ucítila slabý náraz, jako by země vydechla.

Dívka vyskočila z postele rovnou k oknu.

Vysoko na černomodré obloze prvního svítání nového

roku zazářil na okamžik sotva znatelný modravý pruh.

Za chvíli bylo všechno jako dřív.

Když se po dlouhé únavné noci vesničané probudili,

vyšli se nadýchat čerstvého vzduchu. Uslyšeli hluk a křik

a spěchali k novému domu na louce pod topoly.

Majitel tam rozhořčeně pobíhal kolem povaleného sto-

žáru televizní antény a vykřikoval, že to tak nenechá, že

mu nejdřív kradli materiál a teď že mu zbořili i jeho an-ténu. A vítr že to být nemohl, protože ten by takový nádherný stožár, co ho stál tolik peněz, neporazil! .

V lesní škole řekli dívce, že se chlapec vrátil domů.

Uzdravil se a rodiče si ho vzali s sebou. Včera přišlo psaní… Kampak se jen … No to je jedno. Prostě odjel. Jenom je divné, že se s nikým nerozloučil. Ale ono se mu

už tolik stýskalo, že vstal dřív než ostatní.. •

Dívka plakala a křičela, že vůbec nic nechápou, Že nic

nevědí!

A tak ji odvezli domů a uložili do postele.

Byla dlouho nemocná. Zřejmě se nachladila to ráno,

kdy utíkala do lesní školy bez kabátku a bez čapky.

Uplynul nějaký čas a dívka se uzdravila a uklidnila.

Všichni viděli, že se uklidnila.

Jenom když byla sama, utíkala do svého pokoje a z taj-ného úkrytu vyndávala chlapcův dárek.

Co to bylo, nevěděla. Ale pokaždé, když si to prohlíže-la, viděla věci, které nikdo jiný vidět nemohl a její oči se

měnily tak, že kdyby se jí do nich někdo podíval i v nejjasnějším slunci, neviděl by v širokých zorničkách nic

jiného než vzdálené hvězdy.

JURIj TUPICYN

VÝCHOD SLUNCE

Tinka se vrátila do tábora o týden později.

Přijela za svítání a vracela se pěšky cestou podél moř-

ského břehu. Tábor začínal hned za skalnatým útesem,

který se hrbil asi půldruhého kilometru od přístaviště.

Od moře vál chladný vánek plný vláhy a vůně moř-

ských řas. Drobné vlny nabíhaly na břeh a se zlobným

zašuměním tály na zářivém písku.

Přímo nad hlavou jí kroužili rackové. Jejich křik zněl

pronikavě a hašteřivě, jako by si mezi sebou vyřizovali

nějaký odvěký spor.

Když Tinka zahnula za skalnatý útes, uviděla chlapce,

který mohl být stejně starý jako ona — třináct čtrnáct

let. Seděl na velkém kamenu na samém pokraji vln. Tinka se zastavila a pak tiše a opatrně přistoupila blíž. Chlapec se díval přímo do slunce, které pomalu stoupalo, od-hazovalo cáry mlhy a rozsvěcovalo se zářivým jasem,

‘linka v rozpacích našpulila rty: Kde se tady bere? Vždyť

ostatní děti ještě spí! A pak vybafla:

„Ahoj!”

Chlapec se nepolekal, jak čekala. Prostě se jen obrátil

a bez úsměvu se na ni podíval. Vstal a docela vážně pozdravil:

„Dobrý den.”

Tinka se zasmála a přistoupila ještě blíž. Líbilo se jí,

jak chlapec pozdravil. Jako dospělý. Byl vysoký, dobře

o půl hlavy vyšší než ona a tvář měl do snědá opálenou.

„Kde ses tady vzal?” zeptala se Tinka.

Něco jako úlek zablesklo v chlapcových očích.

„Já tady bydlím,” odpověděl a po malé odmlce dodal:

„Tady v táboře.”

Tince se zdálo, že v hloubce jeho jasných, pozorných

očí je něco neobvyklého. Kdyby byla starší, asi by pochopila, že to je tvrdý, zcela nedětský pohled. Ale nepochopila nic, jenom ji to podráždilo. S nasupeným obo-

čím se zeptala:

„Z kterého jsi oddílu?” ‘

„Starší…”

„Já taky,” usmála se mimoděk. „Ty jsi zdrhnul, viď?”

Chlapec se na ni díval, jako by jí vůbec nerozuměl.,’

„Ano.” A poněkud rozpačitě dodal: „Chtěl jsem se podívat, jak vychází slunce …”

Tinka se usmála a pohlédla ke slunci. Zářilo už nad

obzorem, laskalo jí tvář a oslepovalo oči. Zasmála se a

natáhla k němu ruku, jako by ho chtěla pohladit. Pak

přimhouřila oči a odvrátila se. Chlapec ji pozorně sledoval. Tinka vyprskla a pohodila hlavou:

„Co se na mě tak díváš?”

„To nemůžu?”

Tinka se znovu zvonivě rozesmála a řekla:

„Ty seš legrační! Pojď, ať to neschytáš!”

Sel vedle ní po stezce, která se jako had vinula vzhů-

ru k táboru. Zeptala se:

„jak ti říkají?”

Chlapec se na chvíli odmlčel. To už si Tinka všimla,

že to je takový jeho zvyk — nejdřív se rozmyslet a teprve pak odpovědět.”

„Alexandr.”

Šlehla po něm pohledem, sykla a řekla rozhodně:

„To je vyloučeno!”

„Prosím?” zeptal se nechápavě.

„To by si člověk zlámal jazyk. Například já se jmenuju

Tinatin. Ale všichni mi říkají Tinka, rozumíš? Prostě Tinka, to stačí! A jak říkají tobě?”

Chlapec pokrčil rameny:

„Jak kdo. Někdo Saša, někdo Saňa, a dokonce mi říkají

i Alíku,”

Tinka se rozesmála:

„Tedy Alíkovi se vůbec nepodobáš!”

Podíval se na ni, jako by se chtěl zeptat proč, ale ne-

řekl ani slovo.

Došli na plošinku, odkud vedlo k táboru široké pohodlné schodiště. Zastavili se, aby nabrali dech. Stoupání

od mořského břehu bylo přece jen strmé. Když se na sebe

podívali, mimoděk se usmáli jeden na druhého. Najednou

chlapec řekl:

„A taky mi říkali… Aljoška.”

Najednou zesmutněl, odvrátil se od Tinky a zadíval se

do zářivého slunce nad mlhavou dálkou moře. I Tinka se

tam podívala. Ale neviděla nic než vzdálená nejasná

oblaka, která se lehce kupila na obzoru.

Opatrně se zeptala:

„Kdo ti tak říkal?”

Nějaký stín se položil na Aljošovu tvář. Chtěl odpově-

dět, ale najednou se prudce obrátil a po dvou bral scho-dy nahoru do tábora.

Tinka se za ním nechápavě dívala.

Dopoledne uteklo Tince jako voda. Po obědě se usadi-la s Táňou, aby vyslechla nejnovější táborové zpravdaj-ství. Bylo toho mnoho, ale to nejdůležitější si Táňa nechala až nakonec:

„Jo!” zarazila se v půli slova. „Na to hlavní bych zapomněla!”

Naklonila se k Tince a zašeptala:

„V táboře je robot.”

„No a co?”

„Ale ne obyčejný robot! Zamaskovaný! Fakt!”

„Jak to, zamaskovaný?” nechápala Tinka.

„No jak! Vypadá úplně jako obyčejný kluk. Vůbec si

neuvědomíš, že je to vlastně robot.”

„A jak jsi na to přišla ty?” zeptala se Tinka nedůvě-

řivě.

„Já jsem na to nepřišla. Na to nepřišel nikdo. Jen Vo-loďa.”

Tinka potřásla hlavou:

„Prosím tě, Voloďa …?”

Stalo se to na matematické olympiádě. Voloďa, jeden

z nejlepších matematiků v táboře, seděl náhodou vedle

neznámého chlapce. Měli řešit tři příklady. Voloďa se

s nimi mořil nejméně hodinu a výpočty mu zabraly tři

archy papíru. Když udělal tečku a rozhlédl se, byl si jist,

že je první. Všude kolem byly ještě skloněné hlavy a soustředěné tváře. Jenom jeho soused, ten neznámý chlapec, se díval z okna. Papír měl úplně čistý.

„Copak jsi nehnul ani s jedním příkladem?” zeptal se

Voloďa.

Chlapec se na něj chvíli díval a pak se pousmál:

„Já mám všechny.”

Obrátil papír, kde byly úhledně napsány výsledky

všech tří příkladů. Voloďa se chvíli díval nechápavě na

papír, pak na svého souseda a nakonec se zeptal:

„A kde máš výpočty?”

„To jsem počítal z hlavy,” odpověděl klidně chlapec.

„Z hlavy?!” zeptal se překvapeně Voloďa. „Ukaž, prosím tě!”

Výsledky byly úplně stejné. Ale ve chvíli, kdy se chtěl

důkladně vyptat, jak to ten kluk vypočítal, vyloučili je

oba pro mluvení ze soutěže. Přesto dospěl k přesvědčení,

že nikdo jiný než robot nemohl tak složité příklady vy-počítat z hlavy.

Tinku to zaujalo. Ale jen nedůvěřivě pokrčila rameny:

„Možná že má takové schopnosti. Víš přece, jací bývají

matematikové. Něco jako počítače.”

„Já vím,” namítla Táňa. „Jenže nejde jen o matemati-ku. Tehdy měl Voloďa jenom podezření. Ale začal chlapce sledovat a shromáždil celou kupu důkazů. Představ

si, že se ten kluk nikdy nesměje. A taky nedovede žádné

hry. Dokonce ani volejbal. Snaží se, to jo. Ale vůbec mu

to nejde. Jednou jde míč do autu, pak do sítě a vůbec

bůhví kam. A plavat taky neumí! Umíš si to představit?

A běhá jako hroch. Vždyť ho předběhnou i holky. Ale

zato má sílu. V tom se mu žádný kluk nevyrovná. Ted je

to snad jasné!”

Tánina tvář najednou ztajemněla:

„Ale nikdo o tom neví! Jenom já a Voloďa a Michel

a teď ty. Takže ni-ko-mu! Voloďa říká, že si stejně ještě

není jistý.”

Táňa najednou tiše vydechla:

„Koukej, tamhle jde.”

Tinka se obrátila a uviděla chlapce, kterého ráno za

východu slunce potkala na mořském břehu. V paměti

se jí rázem vybavilo celé jeho zvláštní chování. Že by to

byl opravdu robot?

Naklonila se a zavolala:

„Aljošo!”

Obrátil se tak prudce, že se Tinka polekala. Díval se

na ni trochu překvapeně, trochu zklamaně a potom se

nucené usmál:

„Já jsem tě neviděl, Tinko, promiň.”

„Ale to nic,” odpověděla rozpačitě.

Aljoša jí pokynul hlavou a pomalu se loudal pryč.

K Tince, která tam stála s rozzářenýma očima, přiskoči-la Táňa:

„Júú! Ty ho znáš? On to není robot? A kdo to je?”

Tinka se dívala za Aljošou a zavrtěla hlavou:

„Já nevím …”

klenutá chodba se stáčela do oblouku. Její modré stě-

ny byly hladké a jen sem tam je rušily dveře. Po celé

šířce byl položen zelený huňatý koberec. Měkce se pod-dával pod nohama a úplně tlumil zvuky kroků. Aljoša šel

lehce a tiše jako stín. Ale v chodbě nevládlo žádné mrtvé ticho. Miniaturní reproduktory zabudované takřka ne-pozorovatelně do stěn zaplňovaly prostor zvukem, který

měl Aljoša nejraději. Šumění deště a příboj vln.

V navigační kabině, která byla mozkem i srdcem lodi,

bylo před panoramatickou obrazovkou kapitánské křes-lo. Aljoša k němu přistoupil, pohladil jeho opěradla a

teprve potom se .posadil za řídicí pult. Očima přelétl bezpočet přístrojů ovládacích prvků a snažil se najít nej-pohodlnější polohu v křesle, které pro něj bylo příliš

velké.

Pak se dal do práce.

Byl to standardní komplex kontroly. Prověrka hlavních

systémů a motorů lodi, namátková kontrola jednotlivých

agregátů, zaměření polohy kosmické lodi a potřebná korekce její dráhy. S tím byla teď spousta starostí. Ještě

dokud žil otec, poškodil se blok automatické korekce

dráhy. Pokoušeli se ho opravit, ale ani několikaměsíční

námaha nevedla k cíli. Proto teď musel Aljoša po kaž-

dém zaměření polohy lodi dlouho sedět u počítače a

programovat ty nejsložitější časoprostorové rovnice. Byl

na tu práci zvyklý. Ale bylo to jednotvárné a únavné.

Když během čtyřiceti minut dvakrát zopakoval celý

program subdiferenciálních propočtů polohy a plánované

trajektorie lodi, vložil údaje do řídicího modulu a stiskl

příslušné tlačítko. Kosmická loď se zhoupla, jako by ji

někdo doslova přitáhl gigantickou rukou. To se zažehly

tahové trysky, aby vykompenzovaly chyby ve směru letu

a nasměrovaly loď k nejzářivější hvězdě v hlubinách kosmu — ke Slunci.

V lodním prostoru panoval klid a ideální pořádek. Zlatistý doutník dvoumístného starbootu stál s poněkud po-zdviženou přídí, jako by už už chtěl vyrazit po odpalo-vacím kolejišti. Aljoša si oblékl lehký skafandr, přistoupil ke starbootu a s úsměvem pohladil jeho pružný bok.

Čekal ho výlet do prostoru, to nejzajímavější, co v životě poznal.

Otevřel průzor, který byl tak čirý, že se jeho kontury

jeii těžko uhadov.aly, posadil se za řídicí pult, prověřil

hermetičnost kabiny i funkce všech agregátů a zmáčkl

startovací tlačítko.

Starboot poslušně vyrazil z místa a lehké přetížení)

přitisklo Aljošu do křesla. Koleni průzoru se mihly stěny,

uslyšel tlumený šum a starboot se ostrou přídí zabořil

do kosmického oceánu.

Stříbřitý opar Mléčné dráhy jako prsten obklopoval

tento zvláštní svět utkaný ze světla a tmy. Jen za zádí

starbootu se leskly pancíře obrovského tělesa kosmické

lodi. Aljoša na několik vteřin stiskl akcelerační pedál.

Cítil, jak zahučely motory a starboot nabíral rychlost.

Pouze to cítil, protože svět kolem se nezměnil. Jiskřičky

hvězd byly jako dřív nehybné a lhostejné. Jen při pohledu

zpět mohl pozorovat, jak se jeho kosmická loď zmenšuje.

Jako by někdo vypouštěl vzduch z pouťového balónku.

Za chvíli to už byla jen hračka, pak matná čárka a nakonec i ta zmizela, ztracena v zářivém prachu hvězd.

Aljoša přitáhl řídicí páku a prostor se mu poslušně pře-kulil přes ramena, aby odkryl jeho očím jeden kouzelný

obraz za druhým.

Když se na obrazovce lokátoru objevila silueta jeho

vzdálené lodi, zastavil prudkým impulsem trysek let

starbootu a nechal ho nehybně viset v prostoru.

To byl jeho svět! Svět, ve kterém se od nejútlejšího dětství cítil volný a šťastný.

Aljošovo srdce bilo vzrušením nad nesmírným a nekonečným prostorem vesmíru. Poněkud natočil hlavu a

oslepující žlutá záře mu přivřela oči. Slunce! Teplé žluté

světlo prýštilo ze stříbrně chladné propasti. Povzdychl a

tiše se vracel pustinou k lodi, která poslušně mrkala

signálními světly.

V prozářené oranžérii bylo teplo a vlhko. Vonělo tu

svěží zelení i tlejícím listím. Šuměly a zurčely praménky

fontán, které se měnily v duhové kapky a vodní tříšť.

Najednou ho vyrušil hluboký tón poplašného signálu.

Aljoša se vyřítil do chodby.

Silný otřes ho srazil na kolena. Ne, nebylo to nic nebezpečného. Prostě se jen zažehl hlavní motorový stupeň, aby odvrátil srážku s nějakým kosmickým tělesem,

když se protimeteoritická ochrana ukázala nedostateč-

ná.

To všechno Aljoša dobře znal.

Ale přesto pocítil nečekaný, nevysvětlitelný strach.

„Tati!” vykřikl.

Věděl, že mu nikdo neodpoví. Loď se otřásla znovu a

ještě silněji. Odhodilo ho to ke stěně a potom na zem.

Vyskočil a rozběhl se chodbou.

„Tati!” Nedokázal se ovládnout a ze všech sil zabušil

na dveře otcovy-kabiny.

„Tati! Otevři! Otevři, prosím tě!”

Loď se znovu zachvěla a Aljoša narazil na zeď takovou

silou, že se mu zatmělo před očima.

„Tati!” zašeptal ještě.

Tinka neslyšně přistoupila k oknu a nahlédla dovnitř.

Vedoucí tábora se soustředěnou tváří klepal do psacího

stroje. Psal jednou rukou a druhou obracel stránky jaké-

hosi časopisu.

„Dobrý den,” řekla tiše Tinka, když Michajlov na okamžik přerušil práci.

„Nazdar, nazdar,” odpověděl roztržitě Michajlov, aniž

zvedl hlavu. „Tak co, už jsi tady?”

„Ano.”

Michajlov vytáhl ze stroje list papíru a pečlivě ho ulo-

žil na srovnanou hromádku ostatních.

„Takže jsi přijela a už od tebe nebude ani chvíli pokoj,” zasmál se. Pak dodal vážně: „Ale přijď až zítra,

Tinko, dneska máni práci.”

„Prosím,” souhlasila velkomyslně Tinka. .„Tak tedy

zítra. Ale můžete mi říct, jestli je Aljoša robot?”

Michajlov se překvapeně otočil:

„jaký Aljoša?”

„Ten vysoký. Takový ten vážný a opálený, co má oči

jako … jako kousky ledu.”

Michajlov se zamračil, ale Tinka ho klidně pozorovala

svýma velkýma očima.

„Víš co?” řekl přísně Michajlov. „Polez sem a povídej!”

Tinka se přehoupla přes parapet. Posadila se vedle

Michajlova a vyprávěla mu všechno, co věděla. Pěkně od

“začátku až do konce. Když skončila, Michajlov zafuněl

a ušklíbl se:

„Takže si vymyslel robota! Ten Voloďa by zasloužil

pár staromódních, ale nadmíru účinných pohlavků!”

„Já si to taky myslela,” přisvědčila ochotně Tinka. Pak

se opatrně zeptala: „Takže Aljoša není robot? On je nemocný, cd?”

Michajlov se podíval na Tinku a rozpačitě pokrčil

rameny:

„Ale ne. Není nemocný. Prostě je mu těžko, víš. A ne-může si tady zvyknout. Měli bychom mu pomoci…”

„Já mu pomůžu. Ale jak?”

Michajlov mlčel. Díval se jí do očí, kterými připomí-

nala svou matku a v nichž teď hrál šibalský plamínek.

„To kdybych věděl,” povzdychl smutně. „Na to bys

musela přijít nějak sama.”

„Tak na to přijdu,” řekla Tinka sebejistě. „Jenže mi

musíte říct, o co jde!”

„Co ti mám.povídat?”.

„No o Aljošovi!”

Michajlov si zamyšleně prohlížel Tinku a pak řekl:

„Po kom ty vlastně jsi, děvče?”

„Po mámě!” odpověděla rychle Tinka. „Jako byste to

nevěděl.”

Michajlov se usmál a pohladil ji po vlasech.

Tinka mimoděk trochu nevrle uhnula, protože neměla

něžnosti ráda.

„Tak dobrá,” rozhodl se Michajlov. „Já ti to povím.

Ale pamatuj, že to je velké a důležité tajemství! Nepod-

řekneš se?”

Tinka povýšeně sešpulila pusu, ale Michajlov se tím

nespokojil:

„Slovo na to?”

„Slovo na to!”

„Podívej, Tinko…,” Michajlov hledal vhodná slova.

Nebylo to snadné. Odvrátil pohled od zvídavých očí a

vážně řekl: „Podívej, Tinko, ty jsi na Ninu, tedy na svoji

matku, taky čekala.”

‘1 Inka neodpověděla a jen na něj upírala své ohromné,

široce otevřené oči.

„A on čeká taky. Jenomže ne na matku, ale na otce!”

Byl to malý svět.

Hvězdy, loď, otec a on — Aljoša. Také si ještě vzpomí-

nal na maminku. Ale spíš z otcova vyprávění. A upřímně

řečeno, ta velká fotografie, co visela na stěně otcovy kajuty, mu toho moc neříkala. Jen odněkud z nejhlubších’

hlubin paměti mu vyplývaly a mizely zapomenuté dojmy,

vůně jejích vlasů, její ruce, rty a oak ty rozesmáté oči.

Myslet na to bylo někdy hrozné.

Aljoša měl zajímavý, ale velmi těžký život. Kam jen

paměť sahala, stále se jen učil. Celé hodiny denně se

učil všemu, co znal a uměl jeho otec. Učil se vařit, opra-vovat poškozené mechanismy, uklízet, řídit starboot a po-užívat skafandr. Musel se starat o oranžérii, ale musel

zvládnout i kosmickou navigaci se všemi složitými vý-

počty, a nakonec se musel naučit řídit i ohromnou kosmickou lod. To všechno nemohl zvládnout bez matema-tiky.

Do království této vědy ho postupně uvedl otec. Opatrně,

ale soustavně a důsledně, někdy možná až pedanticky.

Laskavý otec se stával krutým tyranem, když se jednalo

o řešení hlavních kosmonavigačních úkolů. Ani bez slz

se to neobešlo.

Otec se však snažil Aljošův těžký nedětský život i zpří-

jemnit. Četli spolu knížky, promítali si filmy a poslouchali hdbu. Každý den byli nejméně hodinu v kosmu.

Někdy na dalekých výletech ve starbootu či jen tak od-počívali v beztížném stavu hvězdného oceánu.

Otec mu často vyprávěl podivuhodné příběhy. Když

ukazoval Aljošovi nejjasnější hvězdu, říkal:

„Pamatuj. si, Aljošo, za půldruhého roku ti bude třináct let. Tehdy se ta hvězda změní v opravdové Slunce,

A Slunce, to je zázrak, Aljošo. To je tak nádherné prudké světlo, až oči bolí. Podíváš se a hned se odvrátíš.”

„Jako při termojaderné reakci?” upřesňoval si to Aljo-

ša.

Otec se rozesmál.

„Hlupáčku! Slunce samo je termojaderná reakce!”

^A co je na tom tedy tak krásného, když od toho bolí

oči?” nechápal Aljoša. „A pod takovým sluncem se ani

bez skafandru chodit nemůže. Jinak by člověk jistě onemocněl ze záření.”

Otec se na něj najednou nechápavě podíval a vzdychl:

„Ale Aljošo! Skafandr nebudeš potřebovat. Slunce je

laskavé a něžné jako pramínky teplé sprchy.”

Aljoša vraštil obočí, když se snažil představit si laska-vou a něžnou ohnivou kouli o teplotě mnoha miliónů

stupňů.

„Víš, nejlepší ze všeho je sedět ráno na břehu a dívat

se, jak slunce pomalu stoupá z moře,” pokračoval otec.

„Sedět, dívat se, naslouchat šumění vln a křiku ptáků.”

„Jako je to ve filmu?”

„Ano.”

„A to je pravda? Copak bývá někde tolik vody a vzduchu najednou?”

„Ovšem.”

„A modré nebe — to je taky pravda? Takové to nebe,

kde není ani jedna jediná hvězdička?”

„Ano, to všechno je pravda, Aljošo.”

„Nebe a bez hvězdi?” nedokázal pochopit chlapec. „Copak to může být vůbec hezké?”

Otec se smutně usmál. Aljoša nechápal proč. Vždyť

to byl docela zajímavý rozhovor.

Všední život se změnil krátce před koncem dlouhé

cesty.

Bylo to večer, když s otcem hráli šachy. Ozval se hlu

boký naléhavý poplašný signál a vzápětí monotónní hlas

počítače oznámil:

„Havárie v sektoru hlavního motoru! Nezbytný okamži-tý zásah posádky! Havárie v sektoru hlavního motoru …”

Otec vyskočil, převrhl šachovnici a krátce přikázal:

„Sed! A nehni se odtud ani na krokl”

Pak vyběhl z kajuty.

Aljoša zůstal s rozsypanými figurkami a monotónním

hlasem, který stále opakoval hlášení o havárii. Po chvíli

hlas zmlknul a kolem bylo obvyklé ticho. Kdyby tady

byl otec, Aljoša by si myslel, že se mu všechno jenom

zdálo. Ale otec tu nebyl. Aljoša se stulil do koutku křes-la a s údivem i úlekem naslouchal hlasitému bušení své-

ho srdce. Dosud ho nikdy neslyšel. Snad jen když usí-

nal a pevně přitiskl ucho k polštáři.

Otec se vrátil klidný, snad jen trochu roztržitý a jakoby zahloubaný do sebe.

Na Aljošovu otázku odpověděl:

„Všechno je v pořádku. Ale stačilo pár minut a byli

jsme bez paliva.”

Aljoša brzy pochopil, že na lodi zdaleka není všechno

v pořádku. A co víc, i otec se změnil. Aljoša dostával stá-

le víc a víc úkolů a nakonec musel celý týden samostatně vést kosmickou loď, aniž mu otec pomohl nebo pora-dil.

Jen v krátkých chvílích odpočinku byl otec neobyčejně

laskavý. Když sé díval na synovu unavenou, přepadlou

tvář, tiše, jako by se omlouval, říkal:

„Co se dá dělat, chlapče, jinou možnost nemáme.”

A přitom byl tak vážný, že Aljoša s nedětskou prozí-

ravostí pochopil, co se skrývá za jeho slovy:

„Tati,” zeptal se vážně. „Ty umřeš a já tady zůstanu

sám?”

Otec se na něj podíval, odvrátil oči a neodpověděl.

„Tak mi to řekni!” naléhal Aljoša. „Vždyť už jsem skoro dospělý. Je mi dvanáct let!”

„Dvanáct let!” opakoval otec. Nuceně se usmál a položil ruku na Aljošovo rameno:

„Pojď, chlapče!”

Prošli centrálním koridorem do míst, kde Aljoša dosud nikdy nebyl. Hlavní koridor uzavíraly pancéřové dve-

ře s kódovým zámkem, jehož heslo do té doby znal jenom

otec. Když překročili práh, pocítil Aljoša známý osvěžu-jící stav beztíže. Bylo to tady docela jiné než jinde na

lodi. Chodba byla osvětlena jednoduchými tělesy, a ne

obvyklým rozptýleným světlem. Byla válcová a celý její

povrch byl jako šachovnice pokryt desítkami malých

dveří či příklopů.

„To jsou sklady, Aljošo. Naše podpalubí,” vysvětloval

otec.

Objal Aljošu kolem ramen. Lehce se odrazil a oba

propluli beztížným prostorem do středu chodby.

„Tady je uchováno vše, co jsme našli na ostatních planetách. Jsou tu semena podivuhodných rostlin, zárodky

živočichů, neznámé minerály, a dokonce i knihy, jež po

sobě zanechaly dávno mrtvé civilizace. V příloze palub-ního deníku najdeš podrobný seznam.

Brzy už zůstaneš sám. Úplně sám. Jenom loď a ty, a

už nikdo a nic! Nebojíš se?”

Aljoša se usmál:

„Cetío bych se bál? Vždyť to není planeta, kde je plno

všelijakých nebezpečných zvířat nebo kde se honí ura-gány a bouře… Ale bude mi smutno, tati!”

„Co se dá dělat, Aljošo! Já vím, že tl bude smutno,

ale k Zemi už zbývá necelý rok. Musíš to vydržet! Za kaž-

dou cenu dovetf lod na Zem. Já vím, že to dokážeš! Vždyť

jinak by všechna naše námaha a oběti ztratily smysl.

A pamatuj, že jenom na Zemi, kde je modré nebe a

spousty vody i vzduchu, mě mohou vzbudit.”

„Já ji tam dovedu! Za každou cenu,” řekl Aljoša tiše

a po chvíli dodal: „Vždyť já přece chci, aby tě vzbudili.”

Těžká otcova ruka mu rozcťtchala vlasy.

„Doufám…,” řekl a díval se někam daleko za synovu hlavu.

Tinčiny rozevřené oči se dívaly na Michajlova s oba-vami a nadšením.

„A kdy vzbudí jeho otce? Kdy ho Aljoša uvidí?”

V Michajlovových očích se objevil úžas.

„Tinko!” zarazil se. „Copak jsi nic nepochopila!”

Ruměnec zmizel z dívčiných tváří.

„Děvče!” domlouval jí. „Vždyť už jsi velká.”

Tinka zatřásla rozhodně hlavou:

„To není pravda! To nemůže být pravda!”

Michajlov se odvrátil k oknu.

„To není pravda!” křičela Tinka, ale už věděla, že to

tak je.

„Při likvidací havárie byl Aljošův otec zasažen radio-aktivním zářením,” řekl Michajlov, aniž se odvrátil od

okna. „Ještě mohl žít. Možná měsíc, možná dva. Ale jak

by se vyrovnal s jeho smrtí Aljoša? A tak když ho připravil k samostatnému letu, sám za sebou zavřel dve-

ře…”

Odmlčel se a pokrčil rameny.

„Kdoví? Jeho tělo leží v zkapalněném héliu. Možná

že časem dokážou vědci některým vrátit život. Ale kdy?”

Michajlov se odmlčel a mnul si dlaní čelo.

„Co mlčíš, Tinko?” obrátil se. Ale Tinka už byla pryč.

Sotva začalo svítat, letěla Tinka po schodišti k moři.

Kmeny stromů, listí, květy i písek se zdály být matné

v šerém světle odcházející nocí. Jen nad hladinou se rozsvěcely první zářivé barvy svítání.

Aljoša seděl na stejném kamení jako včera.

„Nebudu ti překážet?” zeptala se a zůstala stát.

„Ne,” odpověděl Aljoša.

Tinka přistoupila blíž a sedla si přímo na suchý chladný písek.

„Čekáš na otce?”

Chlapec se obrátil:

„Jak to víš?”

„Vím …”

Rukama objala kolena a dodala:

„Já jsem taky čekala na mámu. Dlouho! Celé dva roky.

Byla na Jupiteru… Nejdřív bylo všechno v pořádku,

ale najednou se ztratilo spojení. Nu — a pak mi řekli:

tvoje maminka se už nevrátí…”

Prudce se obrátila k Aljošovi:

„Ale já tomu nevěřím. Nevěřím a hotovo! Co by z toho

kdo měl, kdyby se už nikdy nevrátila? No řekni! A tak

jsem si řekla, že se spletli. Že stejně jednou přijde. Na<

truc přijde!”

Umlkla. I Aljoša mlčel. Jeho tvář byla přísná a soustředěná. Pak se opatrně dotkl její ruky:

„Podívej, Tinko! Ted vyjde slunce. A tatínek…” Na

okamžik mu selhal hlas, ale umíněně opakoval: „. .. tatínek říkal, že není nic krásnějšího než východ slunce

nad mořem.”

VIKTOR KOLUPAJEV

TEN NEJVĚTŠÍ DŮM

Holčička se probudila, ale ležela dál bez pohnutí, se

zavřenýma očima. Křečovitě se chytila prostěradla. Vzbudila se tichem, které naplňovalo spánek. Po chvílí otevřela očí a uviděla nad sebou matčinu tvář.

Ještě nebylo ráno, jen obzor na východě trochu zesvět-lei. Lehounký větřík si pohrával s matčinými vlasy.

„Copak je, dceruško?”

Holčička se přitulila k matce a objala ji kolem krku.

„Doma je tak hezky.”

„Ano. Spi. Je ještě brzy.”

„Nechce se mi spát. Nejdřív je ticho a pak takové

prázdno, že se probouzím.”

„Chceš, abych u tebe seděla?”

„Ano. A zpívej. Pamatuješ, tu písničku, kterou jsi mi

zpívala, když tatínek spravoval startovací rampu a za-seklo se mu lano a on se k nám nemohl dostat. Tu písničku o největším domě.”

„Zazpívám ti jinou. O lese a o slunci.”

„A tamtu si už nepamatuješ?”

Matka zlehka zavrtěla hlavou a pohladila holčičku po

černých vlasech, které padaly na polštář. Nezapomněla

tu písničku. Neznala ji. Nevěděla o své dceři téměř nic,

Kdo o ní něco věděl? Matka se cítila před holčičkou

vinna.

„Zavři hezky oči. Já budu potichounku zpívat. Nemysli

na nic, jenom poslouchej.”

A matka začala zpívat. Hlubokým, příjemným hlasem.

Asi měla tu píseň ráda. Holčička založila ruce za hlavu

a bez jediného mrknutí hleděla matce do očí. Dívaly se

na sebe. Jedna zpívala, druhá poslouchala a mlčela.

A pak matka najednou pochopila, že ji holčička nevidí,

že nevidí ani rozkvetlou verandu, že je v myšlenkách

kdesi velmi daleko …

Sotva znatelný obvyklý tikot. Je tak obvyklý, že bez

něj by se člověk bál. Bez něj je úplné ticho. Ten vlídný;

tikot patří indikátoru normálního chodu všech systémů,

které zabezpečují život na lodi. Holčička sedí v hlubokém

křesle vedle křesla otcova a hraje si s panenkou. Tu

,panenku jí udělala matka z odstřižků starých šatů, ze

kterých nebyly ušity šaty pro holčičku.

Otec zamračeně zkoumá stupnice přístrojů, stále znovu a znovu vkládá do počítače sloupce čísel, mění program, a když se dočká odpovědi, sestavuje nový. Obra-zovka monitoru je osvětlena jen z jedné třetiny a na ní

se matně třpytí tečky hvězd. Tam, k jedné z nich, loď

směřuje… - -‘

„Tam je náš dům,” říká najednou holčička a ukazuje

do středu obrazovky. *

„Ano, děvenko. Tam je nás dům.”

- Holčička se naučila ukazovat do středu obrazovky. Tak

ji to učili otec s matkou. To bylo dřív. Ale teď ukazovala

prstíkem na nějakou jinou hvězdu, která právě byla ve

středu obrazovky. Otec nemluvil o tom, že loď se nedá

ovládat. Nemusela to vědět. Stejně by ničemu nerozumě-

la.

„Elfo, nenudíš se takhle?”

„Ne, taťko … Učím se být kapitánem velikánské lodi.”

Kdepak, děvenko, vynasnažím se, abys nikdy neodle-těla ze Země, myslí si otec.

A matka spí. Čtyři hodiny spánku. Pak budou čtyři ho-idiny všichni tři spolu. Pak bude čtyři hodiny spát otec^

A Elfa s ním. A v té době bude matka řešit hlavolam:

jak obrátit loď směrem k Zemi.

Dveře se otevřely a na prahu se objevila matka. Ach,

jak ta byla krásně oblečena! Stále se převlékala, stále

cosi kombinovala a přešívala. Vlasy se jí rozsypaly po

ramenou, uzounká zlatá šňůrka-jí přetínala čelo. Matka

se v té chvíli podobala hodné čarodějce z pohádky. Hol-

čička to řekla nahlas:

„Ty jsi teď čarodějka?”

„To máme ale čarodějku, co?” přidává se radostně

otec.

„Ano, ano!”

„No tak to musíte zavřít oči,” říká matka.

Kapitán a jeho dcera zavřou oči a najednou mají kaž-

dý v ruce jablko.

Elfa div nevykřikla úžasem. Otec cosi šeptá. Zdá se,

že se trochu zlobí. - • i

„Zase jsi nespala?”

„Ale ano, spala. A pak jsem byla ve skleníku.” Hledí

na něj s prosbou v očích. „Nic?”

ivNic?”

Matka určitě ráda zpívá. Už se skoro rozednilo, ale ona

stále hladí holčičku po vlasech dlouhými něžnými prsty

a zpívá. Zpívá o legračních zvířátkách, o potůčku, o jeho

průzračné a čisté modři. Holčička se pojednou trochu

nadzvedává na lokti.

„Mami, ty jsi říkala, že náš dům bude mít modrý

strop … a černý,”

Matka málem řekla: Opravdu jsem to říkala?, ale včas

se zarazila.

„Ano, děvenko. Budeme mít modrý strop. A v noci, až

bude tma, bude černý.”

„Se světluškami?”

„Se světluškami? To víš, že se světluškami.”

„A po té modři poplují bílé obláčky?”

„Ano,” přitakala matka a pomyslela si, že to půjde

uskutečnit.

„A ten strop se někdy roztrhne a rozpůlí?”

„Když si to budeš přát, tak ano.”

„A že máme ten největší dům?”

„Ne tak docela. Jsou i větší. Ty bys chtěla bydlet v tom

největším domě?”

„Ty jsi říkala, že budu bydlet v největším domě.”

„Lidé raději bydlí v menších domech. V takových, jako

je náš. Aby kolem byl les a tráva, řeka a nad ní svah.

A v lese …” -

- „Ano, to je lepší. Ale ty jsi říkala …”

. „Spi. Ještě můžeš. Teprve svítá, je brzy. A ráno spolu

půjdeme na farmu. Viděla jsi přece, jak se dojí krávy?”

„Ano, “půjdu.” Holčička se v posteli posadila. Noční

košilka se jí svezla z hubeného ramínka, ale ona si toho

nevšimla, neupravila ji. „Půjdu. Chci jít. Že mě pustíš,

mami?”

„Pustím, ale napřed se napijeme mléka … Takže se

ti u mě nelíbilo?”

„Moc se mi u tebe líbilo. Ale chci jít. Chci vidět jiné

domy. Že se nezlobíš, mami?”

„Ale kdepak. Jen se mi vůbec nechce tě pustit.”

Holčička se oblékla. Napily se mléka a Elfa vykročila

po rosou zvlhlém písku, došla k brance a potřásla matce

rukou.

„Tak já jdu!”

Holčička odešla a tehdy žena otočila malým kotoučem

na náramku. Kotouč zazářil a matně se zaleskl.

„Hlavního vychovatele,” řekla žena.

Na obrazovce se objevila mužská tvář.

„Něco se stalo?” zeptal se muž.

„Ona … odešla,” řekla žena.

A holčička šla po vozové cestě, občas zvedla hlavu a

pohlédla na hvězdy, jež pohasínaly v letním ránu…

Kapitán se poslední dobou málokdy objevoval v kabině lodi. Elfa ho vůbec málo vídala. A když se objevil,

celý umaštěný a zaprášený kovovým prachem, hned mu

vyšplhala na klín, nenechala ho ani se umýt. Pohrál si

s ní, pak ji opatrně sundal z klína, rychle si myl ruce

á zmizel. Elfa trávila téměř všechen čas s matkou.

Pak se začaly dít podivné věci. Nejprve otec vynesl její

lůžko do malé knihovny a matka jí řekla, že ted bude

spát tady. Elfa si na okamžik představila, jak ji obklopu-je tma, a rozplakala se. Otec se na ni poprvé přísně podíval; to ji tak překvapilo, že se uklidnila. Zdálo se jí, že

první noc vůbec nespala. Ale přístroje, jejichž snímače

otec předem instaloval do lůžka, ukázaly, že plakala jen

patnáct minut a pak hned usnula.

A jednou ji rodiče posadili do křesla k malému kulatému stolu a řekli jí, že je už skoro velká. (Bylo jí šest

‘let.) Aby si ověřili, nakolik vyrostla, rozhodli se zavřít

ji na týden do knihovny. Týden je nesmí vidět. Matka ří-

kala něco o třech čtyřech dnech, ale otec byl neoblom-ný: týden.

„Je to moc nutné?” zeptala se Elfa.

„Moc,” řekl otec.

„Chci, abys viděla náš dům,” řekla matka.

„Panenky mi taky vezmete?”

„Ne,” řekl otec. „Můžeš si s sebou vzít, co budeš chtit.

Rozhodli jsme se jenom vyzkoušet tvoji odvahu.”

Druhý den ji zamkli v knihovně. Zpočátku se ani trochu nebála. Dokonce ji to bavilo. Pak se začala trochu

nudit. Kvečeru se rozplakala, ale nikdo k ní nepřišel.

Otec v tu chvíli něco kutil v malé dílně, která byla v jedné z vedlejších místností. A matka seděla u počítače. Vedle panelu počítače stál malý televizor, na jehož obrazovce plakala holčička. A čím víc plakala, tím víc vrá-

sek měla matka ve tváři, ale pokračovala ve výpočtech.

Občas se ozval telefonem kapitán a ptal se:

„Tak co? Jak si vedete?”

„Držíme se,” statečně odpovídala matka.

„Držte se obě — kvůli ní.”

Za týden vyšla Elfa z knihovny. Otec ji nosil v náručí

a matka stále říkala:

„Teď bude všechno v pořádku. Věřím, že bude všechno

v pořádku.”

Po tom týdenním žaláři jako by Elfa skutečně dospěla.

Matka ji učila mýt nádobí, vařit jednoduchá jídla, prát.

Učila ji číst a psát.

A jednoho dne vyšla Elfa s otcem z lodi. Samozřejmě

ve skafandru. Dlouho se pohybovali v kosmu, chvílemi

se vzdalovali od lodi, a hned se k ní zase přibližovali.

„Nebála by ses tu zůstat sama?” zeptal se otec.

„Ne,” odpověděla holčička srdnatě.

V deset hodin dopoledne došla Elfa ke stanici doprav—

nich letadel. Ušla několik kilometrů a byla trochu una-vena, i když se jí líbilo jít mezi poli a lesíky, rozmlouvat

s lidmi, které potkávala, a ptát se jich, zdali nevědí, kde

stojí ten největší dům — její dům. Když jí říkali, že vědí,

kde takový dům je, začala se na něj vyptávat. Jenže to

byly stále jiné domy, ne takový dům, o jakém vyprávěla

matka. Ale holčička si nezoufala, protože kolem ní bylo

veselo, na modrém nebi zářilo jásavě žluté slunce a kolem byly krásné neznámé květiny.

A kdykoli se jí zachtělo, vždycky se vedle ní objevo-vala matka nebo otec.

Na stanici byly jen dva stroje. Do jednoho nakládali

jakési velké bedny, druhý se už chystal k odletu. Elfa

!i němu odvážně přistoupila a gesty požádala pilota, aby

jí otevřel dvířka.

„Elfo,” podivil se pilot, „kde se tu bereš?”

„Chci si s tebou zalétat, taťko.”

„Zalétat? Dobrá, to můžeš. Ale já jsem tu byl jen ná-

odou a už se sem nevrátím. Budu tě pak muset s ně-

ým poslat.”

„Zůstanu s tebou, tati.”

„Se mnou? Už ses tedy rozhodla?”

„Ještě ne, ale ty máš krásné letadlo.”

„Tak dobrá. Pojď.”

Opatrně vyzvedl Elfu do kabiny a zavřel dvířka. Vznesli

se k obloze.

Pilot ukázal vpravo a dolů, a když holčička přitiskla

tvář na sklo a s údivem hleděla na to, co jí ukazoval,

pilot opatrně otočil kotoučem na náramku levé ruky.

Kotouč se zablýskl a zajiskřil.

„Hlavního vychovatele,” řekl pilot.

Na maličké obrazovce se objevila tvář.

„Je u mě v kabině,” řekl pilot. „Letadlo typu Beruška

19—19. Letím do tajgy, vesnice na Aldaně.”

Člověk na obrazovce se usmál.

„Co se dá dělat. Musíš ji tam odvézt. Upozorníme ta-mější obyvatele. Jak ti říká?”

„Tatínku …”

„Ptala se na největší dům?”

„Zatím ne … Ještě ho nenašli?”

„Ne,” zavrtěl hlavou hlavní vychovatel. „Vždyť ona

neví, kde stál. Pokud vůbec existoval. Nejspíš to bude

nějaká dětská nadsázka. Smůla je, že to pro ni začíná

být fixní idea … No, zatím ať cestuje. Díky za zprávu.”

Elfa hleděla s úžasem dolů na zelené skvrny lesů, na

žloutnoucí pole, na modré žilkoví řek a kapičky jezer.

„To je koberec?” zeptala se.

„Co…? Aha, tohle? Podobá se to koberci. Líbí se ti

to?”

„Ano. Velmi se to podobá mému domu.”

Ve vesnici uprostřed tajgy letadlo hned obklopili geologové. O Elfině příjezdu už věděli.

„Dobrý den, mami,” řekla Elfa menší ženě v bledě

modré kombinéze. Žena měla černé živé oči, opálenou

tvář a krátké černé vlasy.

„Dobrý den, dceruško …”

Matka byla tehdy také v bledě modré kombinéze. Chodila v ní vždycky, než si oblékla skafandr. I otec byl

v bledě modrém. V posledních dnech s ní oba byli skoro

stále. Otec si s Elfou hrál, často ji posazoval do malé

rakety pro jednoho, vysvětloval, k čemu jsou různé páč-

ky, tlačítka a různobarevná očka. Ona už se v tom všem

vyznala nebo si spíš všechno zapamatovala dosud dětským rozumem. V každém případě však mohla raketu ří-

dit. Několikrát odstartovala z lodi, vzdalovala se od ní

sto kilometrů, dělala obraty, měnila rychlost, brzdila a

t

znovu se k lodi vracela. Raketa byla pochopitelně zá-

roveň řízena z lodi.

Otec k ní byl velmi laskavý. A matka … Ta jako by

stále zadržovala slzy. Zdálo se, že na něco čeká. Čeká

a bojí se. A najednou otec řekl:

„Dnes.”

Opět ji posadili do křesla v knihovně. Sami se usadili

naproti, téměř vedle ní, aby ji mohli držet za ruce.

„Elfo,” řekl otec, „už jsi velká holčička. Pamatuješ,

jak ti maminka vyprávěla o největším domě?”

„Ona mi o něm zpívala.”

„Ano, zpívala. Je to tvůj dům. Budeš v něm bydlet. Poletíš k němu v malé raketě, ve které jsi už tolikrát le-těla.”

Holčička radostí zatleskala. Tolik si přála vidět ten

dům!

„Poletíš sama. Velmi dlouho. Nebojíš se přece letět

sama?”

„Ne,” statečně odpověděla holčička.

„Jsi pašák. Smutno ti nebude. Udělal jsem ti takového

legračního človíčka. Umí chodit i trochu mluvit, i když

ne moc dobře. Vezmeš ho s sebou.”

„A co vy? Proč nepoletíte se mnou?”

„Raketa je přece jen pro jednoho. A pak, my musíme

pracovat. Vid?” obrátil se k ženě.

Nedokázala odpovědět, jen stiskla holčičce ruku a

polkla chuchvaleček v krku.

„Ale později přijedete?”

„Jistě. Vynasnažíme se. Ale než přiletíme, budeš mít

doma jiné rodiče. Sama si je vybereš.”

„A budou stejně hodní jako vy?”

„Vždyť si je sama vybereš, Elfo.”

Holčička nejisté přikývla.

„Umíš všechno, co potřebuješ. A až přiletíš na Zemi,

budou tě čekat. Určitě tě budou čekat.”

Holčička sedí v raketě. Vedle ní malinký legrační člo-víček — robot. Na klíně panenka. Nad hlavou půl metru

prostoru. Před sebou má pult, jehož některé části jsou

zakryty příklopkami, aby o ně náhodou nezavadila.

V raketě je počítáno se vším. Zásoby potravin, vody a

vzduchu. Ručně psané knihy, které vyráběla matka. Pa-pír, tužky. Malý posilovač svalů a jízdní kolo, připevně-

né k podlaze. Celkem čtyři metry krychlové.

„Bude jí všechno stačit?” už poněkolikáté se ptá matka

kapitána.

„Všechno jí vystačí na půldruhého roku. Ale určitě na

ni budou čekat dřív. Za čtyři sta dní.”

„A…”

„Nepoletí kolem Slunce. Počítal jsem to mnohokrát,

sama jsi to kontrolovala.”

„Ano, kontrolovala …”

Pod křeslem v raketě je malá schránka s papíry a

inikrofilmy. To je jejich zpráva o expedici. O expedici,

na niž se vypravili dva. Udělali vše, co bylo třeba. Jen

se nemohou vrátit na Zemi, zpět domů. Elfa však musí

Zemi spatřit.

Téměř rok zdokonaloval otec malou raketu, poslední

ze tří, které kdysi na lodi byly. Myslel na všechno.

Matka se jen taktak ovládá. Těsně před startem nevydrží a rozpláče se. Vždyť svoji dceru už nikdy neuvidí.

„Je čas,” říká otec. Jeho pohyby jsou nepřirozeně ne-ohrabané. „Elfo, letíš domů. Je to tvůj domov. Je to ten

největší dům v celém vesmíru…”

„Elfo …,” šeptá matka.

„Má modrý strop?” ptá se Elfa.

„Ano, ano, ano!” odpovídá matka. „A po modrém stropě plují bílé obláčky, podobají se beránkům! A v noci

je černý … a světlušky …”

„Elfo. Na shledanou, dceruško moje. Bud statečná.”

„Elfo …,” řekla matka.

Elfa sedí v raketě.

„Start,” řekne otec a stiskne tlačítko na desce.

Krátký blesk sjede po plášti lodě a míří k Slunci.

Matka nepláče, nemůže plakat, nemá sílu. Pláče otec.

Neovladatelná lod se řítí vpřed, někam daleko od

Slunce.

„Ted budeme obědvat,” říká žena v bledě modré kombinéze. „Pod širým nebem, u ohně. Už jsi někdy seděla

u ohně?”

„Ne,” odpovídá Elfa.

„A pak půjdeme do hor a uvidíme tam medvěda.”

„Opravdického?!” ptá se holčička a nedočkavostí jí

planou očka.

„Opravdického.”

„Pojdme hned, mami.”

„Ne, děvenko. Nejdřív si musíš odpočinout.”

A všichni geologové stojí kolem a usmívají se. Urostlí

chlapci ve vyrudlých kombinézách a mladičká děvčata.

„A je to pravda, že když člověk letí v letadle, je dole

koberec?” ptá se holčička všech.

„Ano,” odpovídá pilot. „ A když pak po něm jdeš,

pořád je to jako koberec. Podívej, jaký koberec je z bru-sinek. Krásný, viď?”

„Krásný,” odpovídá Elfa, sedí na bobku a opatrně hladí tuhé lístečky. „A je pravda, že se obloha podobá modrému stropu? Pamatuješ, mami, jak jsi mi vyprávěla

o tom největším domě?”

„Pamatuji,” odpovídá pro jistotu žena v bledě modrém.

Ve skutečnosti neví o této holčičce téměř nic. Ale kdo

o ní ví víc? Snad jen hlavní vychovatel Země …

„Vezměte mě na palubu! Vezměte mě na palubu!” Ty-to signály zachytilo jednou několik lodí v okolí Plutona.

Neznámý klidný mužský hlas opakoval: „Vezměte mě

na palubu!”

Jedna z lodí změnila kurs a přijala malou raketu neznámo odkud. V raketě nebyl muž. Jeho hlas byl nahrán

na magnetofonovém pásku. V raketě byla holčička.

„Chci domů, tatínku,” řekla unaveně prošedivělému

kapitánovi nákladní lodě, jež ji vzala na palubu.

„A kde bydlíš, broučku?”

„V tom největším domě.”

A pak, už na Zemi, s ní hovořil hlavní vychovatel. Na

svých sedm a půl roku byla holčička neobyčejně dušev-ně vyspělá. Hodně znala, mnoho věcí uměla. Ale ve dvou

věcech byla zvláštní. Každému muži říkala tatínku a kaž-

dé ženě maminko. Za jediný den měla už druhé rodiče.

A ještě něco. Neustále chtěla, aby jí ukázali její dům,

ten největší dům.

Rada vychovatelů se informovala na její skutečné ro-diče. Nikdy neměli velký dům. Neměli vůbec žádný dům.

Rovnou ze školy pro astronauty se vydali na velký prů-

zkum.

„Budu svůj dům hledat,” oznámila Elfa a odešla od

hlavního vychovatele. Nebránil jí. Udělal jedinou věc:

každý člověk na Zemi teď věděl, že Elfa hledá svůj dům.

Všichni byli povinni jí pomáhat. Kazdy byl povinen na-hradit jí rodiče.

„A je pravda, že střecha domu může zarachotit a že jí

může projet blesk?” ptá se Elfa.

„Ale ne,” řekl kdosi. „Střechy jsou teď velmi pevné.”

„Je to pravda,” řekl najednou pilot letadla. „Může se

to stát. Až bude bouřka, uvidíš sama.”

„Je to hrozné?”

„Ano, ale hlavně je to velmi krásné.”

„A je pravda, že se zdi domu rozestupují, když se

k nim člověk přibližuje?”

„To je hloupost,” špitl kdosi, ale ostatní ho okřikli

a on zmlkl.

„Je to pravda,” řekl pilot. „Vidíš tamtu zeď, tam za tou

horou? Když se k ní budeme blížit, bude se jakoby po-souvat dál. A mohli bychom za ní uhánět sebevíc, bude

stále dál a dál.”

„To se velice podobá tomu, co jsi mi vyprávěla o nej-‘

větším domě, o mém domově,” řekla Elfa ženě v bledě

modrém.

„Však to také je tvůj domov. Celá Země je tvůj domov.

Je to ten největší dům v celém vesmíru.”

„Ano, to jsi mi říkala…”

Večer, když sešli z hor k ohni, obloha už potemněla.

Zena se zeptala:

„Ze ode mě neodejdeš? Zůstaneš u své maminky?”

„Mami, já se vrátím,” odpověděla holčička. „Ale nejdřív si chci prohlédnout svůj domov. Celý si ho chci

prohlédnout.”

A ráno seděla Elfa znovu v letadle. A když doletěli až

k hoře, křikla na pilota:

„Podívej, tatínku, zdi mého domu se rozestupují!”

ROMAN PODOLNYJ

POSLEDNÍ POVÍDKA O TELEPATII

„Zavazujete se, že myšlenky, které se vám stanou zná-

my, nezneužijete proti jednotlivým lidem ani proti lidstvu

vcelku?”

„Ano.”

V kanceláři je dusno, které pronikavý zápach čerstvé

barvy ještě zhoršuje. Unavený neoholený muž za stolem

odříkává jednotlivé věty závazku tiše a lhostejně. Zcela

zřetelně přemýšlí o něčem docela jiném. Sergej si toho

však nechce všímat. Dnes dosáhne svého cíle, dnes se to

konečně dozví. Absolvoval všechna nezbytná vyšetření

a jeho žádost byla shledána oprávněnou. Způsob, jakým

pracovníci laboratoře plní své důležité funkce, se ho ne-týká. Alespoň potud, dokud své funkce vůbec plní.

„Slibujete, že nikdy a za žádných okolností neprozra-díte fakta, která se vám díky přístroji stanou známa?”

„Ano.”

„Berete na vědomí, že přístroj pracuje pouze třicet

minut od okamžiku zapnutí? Že je nezbytné zvolit okamžik zapnutí přesně?”

„Ano.”

„Takže mi zbývá už jen poslední bod pravidel pro vy-dání přístroje k dočasnému použití.” Pracovníkův hlas

už byl naprosto nezúčastněný. „Je třeba, abych přístroj

vyzkoušel na vás. Zkušební zapojení nezkracuje smluve-nou dobu třiceti minut.”

Pracovník vstal, sňal z věšáku na stěně hnědou čapku,

nasadil si ji, usedl znovu do křesla a pohodlně se opřel.

Pach barvy byl stále intenzivnější. Sergej cítil, jak mu

horkem vyvstává po celém těle pot. Tvář toho muže za

stolem byla snad ještě oficiálnější a otrávenější než na

začátku — pokud to vůbec bylo možné. V té chvíli muž

na Sergeje mrkl, sejmul čapku a podal mu ji.

„Způsob zapnutí znáte…,” řekl a nebylo jasné, zda

to myslí jako otázku či konstatování. „Přeju vám mnoho

úspěchů. A nezapomeňte uhradit účet! Splatný je i v pří-

padě neúspěchu. To víte, pořádek musí být…”

Aha! Tak i dnes jede tím trolejbusem.

Myslel na dívku, kterou vytrvale pozoroval každý všed-ní den už nejméně půl roku. Vždycky těch jedenáct stanic, které jeli společně. Ale seznámit se s ní si netroufl.

Na to byl příliš ostýchavý. A taky skromný. Sám sobě

se docela líbil. Měl jen obavy, zda také ona bude sdílet

jeho vkus. A slyšet, jak mu říká: „Nechte si to, vy chu-ligáne!”, ne, to by bylo příliš.

Ted si přečte její myšlenky a uvidí…

Protlačil se k ní přes celý trolejbus. Naštěstí už tou

dobou nebylo tak nacpáno. Zastavil se nedaleko ní, zvedl

ruku k čapce, do které byl zabudován telepatický aparát systému TA 35ST, a zapnul vypínač.

»Hlupáček,« zaslechl laskavý, lehce ztlumený hlas. Za-tím ho znal prakticky z jediné konkrétní věty: „Podejte,

prosím, dál ten lístek!”

»Je to takový hlupáček. Zase na mě civí. A má takovou

příjemnou tvář. Škoda že tihle kluci bývají tak ostýchaví

moulové. To takový Sláva Glazyčev už by dávno …«

„Promiňte, prosím,” zaslechl Sergej ještě jeden hlas

a byl příjemně překvapen, když zjistil, že je to jeho

vlastní. „Promiňte mi, prosím. Nevím, jestli jste si toho

všimla, ale už tady jezdíme spolu jedním trolejbusem

přes půl roku … Tak jsem si myslel, že bych se měl představit …”

„Půl roku? A v jednom trolejbusu? Víte, že jsem si ani

nevšimla.” Tentokrát její hlas nebyl ani zdaleka laskavý.

Ale jeho přidušený dvojník zněl jinak a říkal něco úplně

jiného:

»Konečně se rozkýval. To je dobře.«

„Ano, je to právě půl roku. Myslíte, že je to dost dlouhá doba, abych se mohl představit?”

„Podívejte se, já nejsem zvyklá seznamovat se v trolejbuse!” (»Je vytrvalý, šikulka.«J

„Ale tohle je přece docela zvláštní případ.”

„Obávám se, že ve vaší praxi to tak docela zvláštní

případ nebude. Seznamujete se takhle s děvčaty často?”

29

(»Propána! Co to tady plácám? Přece už nežárlím? Ne-poslouchej mě, ty hlupáčku. Mně se moc líbíš. Polož mi

prostě ruce na ramena a řekni, že dneska nemůžeme

prostě vystoupit na různých stanicích.«)

„Dneska nemůžeme vystoupit na různých stanicích.”

„Vy transportní frejíři! Hned sundejte tu ruku z mého

ramene, nebo budete vidět.” (»Co si to dovoluje?! Ale

stejně byla ta jeho ruka příjemně těžká a teplá. Přece

nebudu lhát i sobě.«)

„To vám byl můj dotyk tak protivný?”

»Ovšem že ne,« řekl laskavý hlas. Ten strohý neřekl

nic.

Dívka se začala důrazně prodírat k východu. Vyskočila

ze dveří, jakmile se otevřely.

»Ted se urazí… Ne. Zaplať pánbůh, vystoupil se mnou.

Ted se bude chtít omluvit. Ale proč by se měl omlouvat?

Měl by prostě říct: Vím, že se vám líbím…<<

„Nebudu tedy prosit za prominutí. Vím, že i já se vám

líbím …”

„Vidím, že budu muset zavolat milicionáře.” Laskavý

hlas někam zmizel. Tenhle? Ten už nebyl jen strohý.

Hrozil. A co horšího — děvče utíkalo.

Sergej se rozpačitě zastavil.

Také dívka zvolnila krok. Poodešla jen asi dvacet

metrů. A znovu se ozval laskavý hlásek:

»jsem káča! Husa pitomá! Proč s ním vlastně tak jednám? A to jsem si myslela, že se dovedu chovat. Ale

snad mě ještě dohoní? Už bych byla docela jiná …«

„Ne,” řekl Sergej. „Nebyla bys jiná!” Setřel si z čela

pot a otočil vypínačem na čapce.

„Byl jste rozčarován?” Tentokrát se muž za stolem

choval mnohem méně oficiálně. „My také býváme často

rozčarováni. Mysleli jsme si, že hlavní je to, co si člověk

mysli. Ale ono to tak není, mladíku. To, co člověk dělá,

bývá často mnohem důležitější. Nerozčilujte se. Budte

rád, že často neděláme to, co si myslíme. Například ted

byste mi s chutí zakroutil krkem. Ale neuděláte to, že?

A tím přístrojem po umě taky neházejte! On to není tak

velký problém, uhodnout, co si člověk myslí. Ale co

udělá — to je otázka.”

„To tedy je otázka!” přisvědčil Sergej.

P. AMNUEL

POUTNÍK

Kdo je to vlastně poutník …?,

Zvláštní člověk … zcela nepodobný ostatním …

M. Gorkij: Na dně

Byl jednou jeden poutník.

Člověk docela jako jiní. Upřímný, trochu posmutnělý

obličej, tichý hlas a dlouhé, jemné prsty muzikanta. Když

si s někým povídal, musel jeho společník dávat náramný pozor, a stejně mu nezbývalo než se znovu a znovu

ptát, protože poutníkův hlas i jeho vyprávění jako by se

někam vytrácely.

Poutník pobýval ve všech koutech Země, ve všech ze

mích i městech. Dýchal měkkou vůni luk i zlý výbušný

žár vulkánů, chodil po něžném písku Sahary i po mra

živém sněhu Antarktidy. Všichni ho znali, a když ho

spatřili, říkali:

„Vidíte, tamhle jde poutník.”

A potom zmizel.

Ani na lodích ani v zapadlých vesničkách nebyl slyšeí

jeho tichý smích, jeho vyprávění. Kdosi ho viděl, kdosi

s ním mluvil a pak kdosi řekl světu:

„Víte … Poutník odešel ke hvězdám. Prostě odešel…

Jen tak, ve svých sešlapaných střevících.”

„Smysl lidského života je v tom, aby byl vším a všude,”

řekl poutník komusi a pak ještě dodal: „Země — to není

všechno. A tak odcházím.”

Ten kdosi ho nepochopil a překvapeně se zeptal:

„Vy jste členem nějaké expedice? Letíte snad na Mars

stavět oranžérie? Ne? Tak tedy letíte bořit hory na Plutu? Také ne? To znamená, že letíte ke hvězdám …”

„Ne, ne a znovu ne! Nikam neletím. Odcházím pěšky.

Po bílé mlze Mléčné dráhy dojdu až do souhvězdí Lyry,

na Marsu naberu do hrsti vodu z marsovské Scylly, uvidím bouře na planetách hvězdy Alphard a uslyším i tichý

šelest čpavkové řeky na Plutu. Všechno to dokážu, proto-

že dovedu snít. Není silnější kosmická lod než snění…”

A poutník odešel ke hvězdám.

Odešel po měsíční stezce, na které jsou dodnes vidět

jeho stopy, jen si vyjděte v noci na břeh a zadívejte se …

1

Stoly zde byly o poznání šedivější, stěny nepatrně zelenější a vyučovací stroje trochu upovídanější. Z dospě-

lých by to asi nikdo nezpozoroval, jenže Kimovi to ne—

mohlo ujít a v nové třídě se mu nelíbilo. Věděl, že si

brzy zvykne, že poví dětem, že přijel do města s otcem

a bude tady chodit do školy, dokud otec neskončí svou

práci.

Do místnosti — tedy do třídy — vstoupili jeho noví

spolužáci. Kimovi se zdálo, že jejich příchod byl až pří-

liš obřadný. Byli to tři chlapci a dvě děvčata. Chlapi i

byli menší než Kim a jeden z nich — Serjoža — vypadal na svých jedenáct let jako klouček.

„Líbí se ti u nás?” zeptal se Serjoža.

„Nelíbí,” odpověděla místo Kima nepříliš drobná svět-lovlasá Olga. „Copak nevidíte, že se hrozně rád učí?

Tak prosím ticho a klid!”

„A vy se neradi učíte?” podivil se Kim.

„Ovšemže ne,” přisvědčila se smíchem Olga. Prostě se

má žít, dívat se kolem a vědomosti se časem dostaví sa-my … Tiše a klidně.”

Kim už nestačil nic namítnout. Hlas zvonku se zavlnil

vzduchem jako stříbrný hádek a děti se hnaly ke svým

stolům. Jenom Olga nespěchala. Prošla uličkou, podiva

la se na kontrolní obrazovky, bleskla pohledem ke Kimovi a ten rozpačitě odvrátil oči. Aniž, věděl_ proč, cítil,

že s touhle Olgou nemůže diskutovat. Vůbec se mu ta

hašteřivá holka nelíbila. Mluvila s takovou přesvědčivou

sebejistotou, že jakákoliv námitka byla zbytečná.

Pak vstoupil do třídy učitel, Igor Konstantinovič Astachov. Tiše pozdravil a řekl:

„Už jste se seznámili? Tak dnes odložíme učení a uká-

žeme Kimovi naši školu. Přitom si můžete taky popovi- .

dat.”

A tak vyšli na školní dvůr. Byl docela jiný než ten,

na který si Kim zvykl za uplynulých šest let ve své bý-

valé škole. Vpravo byl můstek přes průzračný potůček

a za ním školní výpočetní středisko. Ani na druhé straně neuviděl Kim žádné tělocvičné nářadí. Jen rozlehlou

louku, na které nějací chlapci proháněli míč.

Astachov zavedl svou třídu k potoku, posadil se na

břeh a ponořil prsty do chladivé vody.

„Víte, že Kim nerad pracuje?” řekla Olga nečekaně

hlasitě. „On by se nejraději jen učil.”

Tahle nespravedlnost Kima vyburcovala.

„To není pravda!” ohradil se. „Například ve škoie jsme

postavili motodrom. Jen naše třída… Jen nás šest…”

„Motodrom?” nadchl se Serjoža. „To musí být báječné,

viďte, Igore Konstantinoviči?”

„Proč ne,” přisvědčil Astachov. „Ale místo motodro-mu bych spíš navrhoval…”

„… graviplán,” dodala rychle Olga a všichni se usmá-

li. Kimovi však bylo trapně. Ta holka neví, co mluví, pomyslel si. Sériový graviplán se staví v továrně nejméně

dva měsíce, a než dají dohromady anizotropní srdce motoru, trvá to někdy celá léta.

Astachov uklidnil pokynem ruky děti, které už debato-valy o detailech konstrukce, a zeptal se:

„Víš, jaký je rozdíl mezi přáním a možností, Kime?”

„Ovšem. Přání mohou být jakkoliv veliká, ale možnost

musí být zcela konkrétní.” ¦

„Asi tak,” přisvědčil Astachov. „Ale podle mého soudu

je lepší neomezovat míru přání na velikost daných mož-

ností. Spíš naopak! Já jsem spíš pro snění, Kime. Je tře-ba umět to, co nikdo neumí. Znát to, co nikdo nezná….

Uvidět to, co před tebou ještě nikdy nikdo neviděl…”

2

Bylo chvíli před zvoněním.

• Kim utíkal kolem letního bazénu, zahlédl v křoví zlatě lesklé šaty. Přibrzdil a dál už pokračoval krokem.

„Podrž mi to,” řekla autoritativně Olga a podala Kimovi dvě tenisové rakety. Dál šli spolu. Olga po něm poku-kovala a něčemu jako by se smála.

„Poslyš,” řekl Kim, „ty už jsi udělala nějaký objev?”

„Ještě to tak!” řekla Olga. „Co si myslíš? Já jsem normální lajdák. Líbil se ti táta?”

„Který?” nepochopil Kim. •

„Učitel přece.”

„To je tvůj otec?”

To byla pro Kima poslední rána. Otec, který vztahuje

ruce po nedosažitelném, a dcera, která o sobě tvrdí, že

je lajdák …

„Dnes dělíme historii kosmonautiky na dvě období,”

přednášel učitel Astachov. „Na období planetární kosmonautiky a na období kosmonautiky hvězdné. Za hranici druhého období se považuje okamžik, kdy odstartoval k Proximě Centauri Vítěz. Byla to první kosmická

loď, která použila quarkových motorů.

Vítěz odletěl ke hvězdám ještě dřív, než Kedrin dokončil všechny potřebné výpočty. Teprve o pět let pozdě

ji dokázal, že rychlost světla není limitní a že ji lze

mnohonásobně překročit. Zopakovali Kedrinovy pokusy

a brzy nato odstartovala Aurora — první kosmická loď,

která používala fotonových urychlovačů.

Aurora se hnala ve stopách Vítěze. V planetárním systému Proximy Centauri se obě lodi setkaly. Kapitánu

Golovanovovi a celé posádce Vítěze nabídli, aby přešli

na palubu Aurory. Ale Golovanov odmítl a obě lodi se

od sebe opět vzdálily.

Brzy nato však selhal na Vítězi jeden reaktor, takže

nezbylo než ho katapultovat. Vítěz se mohl vrátit na Ze-mi i s jedním reaktorem. Ale už se mohl právě jen vrátit.

O tom, že by se mohlo pokračovat ve výzkumech, nemohlo být ani řeči. Vítěz tedy podal zprávu na Auroru

a zamířil ke Slunci.

Posádka bojovala až do konce a dovedla Vítěze k zá-

kladně na Plutu. Uvítali je jako hrdiny.

Ale pokuste se zamyslet nad tím, v čem vlastně spo-

čívalo Golovanovovo hrdinství. Vždyť vlastně jeho let nebyl nic jiného než typický příklad nepodřízení se dialek-tice života! A co víc, Golovanovovův čin dodnes slouží

jako výchovný příklad pro milióny dětí. Učí je jít až do

konce, třebaže by bylo rozumnější se zastavit…

A to je tak všechno, co jsem vám chtěl říct, než začne-te studovat základy quarkové techniky.”

„Cekal jsem na tebe,” řekl Astachov. „Věděl jsem, že

přijdeš.”

Vyučování skončilo a děti se rozešly. Některé domů, ně-

které do internátu.

„Vážně si myslíte, že Golovanov neměl pravdu?” zeptal se Kim. Byl vzrušený a jeho hlas zněl naléhavěji,

než zamýšlel. „Země mu přece svěřila kosmickou loď.

Copak ji mohl jen tak opustit? Četl jsem, jak ještě dáv-no před ním zachraňovali piloti hořící letadla a kapitáni

neopouštěli potápějící se lodě.”

„Ale to bylo něco dcela jiného,” zavrtěl hlavou Astachov. „Hrdinství zkušebních pilotů bylo větší než hrdinství Golovanovovo, protože mělo smysl. Mně se nelíbí glo-rifikace Vítěze právě proto, že z jeho činu, či vlastně

z Golovanovova jednání, nebyly vyvozeny správné závě-

ry.”

Kim mlčel. Cítil se dotčen větou, že lidé stále chybují.

Jistě, učitel je moudrý, ale je snad tak moudrý, aby mohl

soudit chyby všech lidí?

- Astachov pochopil, proč Kim mlčí, a řekl:

„Víš co, já bydlím hned tady vedle. Pojď, já ti ukážu,

jaké chyby lidé dělají.”

Kimovi se u Astachova hned zalíbilo. Hlavně knihov-na, jaká se normálně v bytě hned tak nevidí. Na polič-

kách kolem všech stěn od země až ke stropu byly vyrovnány krabice s desítkami tisíc mikrofilmů. Potom si také

všiml, že v křesle sedí Olga a sleduje nějaký dobrodruž-

ný film. V hloubi stereovizoru se kolébali obrovští dino-sauři a vůbec se nezajímali o disk kosmické lodi, která

se snesla nedaleko nich.

Když si Olga všimla otce a Kima, vypnula stereovizor.

„Tolik knihl” vydechl Kim.

„To nejsou knihy,” řekl tiše Astachov. „To je smetiště.

Makulatura.”

„Abys tomu rozuměl,” řekla Olga, .„takhle otec ozna-

čuje svou sbírku. Tohle všechno jsou myšlenky … Ale

ano, všechno. Odshora dolů. Dokonce i dole v suterénu.”

Astachov se zastavil u řady polic a s láskou přejel

dlaní po hřbetech pouzder s mikrofilmy. Pak jedno pouzdro vytáhl a zapnul projektor. Kim ucítil náraz mrazivého

ranního vzduchu a kdesi dole uviděl řeku, podél níž se

táhlo město. Kim letěl. Byl na palubě jakéhosi zvláštního

zařízení. Vlastně to byla loď. Létající loď devatenáctého

století s úzkou, železem pobitou palubou a daleko do-předu vysunutou přídí. Stěžně se tyčily vysoko vzhůru,

ale nenesly plachty. Nahoře se otáčely vrtule.

„Robur Dobyvatel,” řekl Kim a představoval si, jak

stojí pevně rozkročen na palubě Albatrosu. To město dole

je samozřejmě Paříž a její obyvatelé s úžasem sledují let

tajemné lodi.

Pak Astachov vypnul projektor a obraz zmizel.

„Mrtvá konstrukce,” řekl Astachov. „Myšlenka byla

správná, dokonce i princip protiběžných vrtulí byl správný, jenom konstrukce, její realizace selhala. Prakticky

od samého začátku byl ten projekt mrtvý. Něco nebylo

domyšleno, něco bylo domyšleno nesprávně. A něco bylo

nesprávné už v podstatě. Tedy všechno záporné, co vě-

da už stovky let házela přes palubu … Struska … Zbytečná zdržení, rozumíš?”

„A-ano,” řekl nejistě Kim.

„Vůbec ničemu nerozumí,” řekla posměšně Olga. „Je to

prostě příliš vzdělaný mládenec.”

Astachov s klidem přešel její poznámku mlčením a pokračoval:

„Původně jsem začal sbírat chybné myšlenky a nápady

jen tak ze zvědavosti. Tehdy jsem studoval na futurolo-gickém institutu … Vidíš, to jsem ti vlastně ještě neřekl.

Já jsem původně futurolog. A když jsem studoval historii

techniky, což je velice logický předmět, stejně jako je

logický i pokrok, všiml jsem si, že právě tato logika ně-

které vynálezce a objevitele leckde klame. Víš, pokrok,

to je něco jako gigantický strom, na kterém studujeme

stavbu jeho kmenu, takové ty nosné myšlenky. A větve,

které nikam nevedou, či mrtvé suché větvičky za chodu

odřezáváme a zbavujeme se jich. Studujeme logiku myš-

lenek zavržených, logiku slepých a suchých větví. A tehdy mě napadlo zasadit vedle stromu pokroku ještě další

strom — strom nesprávných idejí. Vždyť má přece stejné

kořeny: Zkoumání, práci, zkušenost. Ale co kmen a vět-ve? Kam ty vedou?

Astachov si vzpomněl na dobu, kdy mu bylo sedmnáct

let. Cítil tehdy v sobě sílu znásobenou lety cvičení a pevně věřil, že každý může dosáhnout vytčeného cíle. Jenže

Země nepotřebovala legie kosmonautů, a tak neprošel

výběrovým řízením ani Astachov. Nakonec držel v ruce

modrý blanket, na němž bylo velice lichotivé hodnocení

jeho schopností, ale také důrazná rada, aby se věnoval

studiu futurologie.

Do té doby si Astachov nedovedl představit, že je mož-

né říci člověku „ne”. Ale pak, asi pod vlivem vlastního

neúspěchu, se začal zajímat o neúspěchy ostatních. Ne

o jejich životní neúspěchy a omyly, nýbrž o jejich omyly

tvůrčí, technické i vědecké.

Zpočátku nevznikala jeho sbírka nijak systematicky.

Staré zapomenuté projekty vyhrabával z archívního prachu, z knihoven patentových úřadů, a dokonce i z romá-

nů. Výpisky, výkresy, modely… Byla to doslova sysifov-ská práce. Brzy přišel na to, že ve skutečnosti se každý

vědec častěji dopustil chyb, než dosáhl správných, životaschopných řešení.

Když Astachov ukončil studia, začal pracovat jako futurolog-metodik. Jeho statistický přehled vědeckých chyb

a omylů mu práci velice usnadňoval. Ale dostal se tak

blíž ke hvězdám, ke kterým původně mířil?

v Ne. A věděl, že nemá ani naději svůj sen někdy uskutečnit. Rozhodl se proto utřídit své „smetiště nápadů”

do systematického archívu a současně přišel na myšlenku pokusit se o kauzální srovnání systému chybných a

správných hypotéz.

3

„To je zvláštní … Otec o své sbírce vypráví jen málokdy,” řekla Olga, která doprovázela Kima domů.

„Ty znáš celou jeho sbírku?” zeptal se Kim.

„Vlastně ne,” pokrčila rameny. „K čemu by mi to

bylo?”

„Jak to, k čemu?” podivil se Kim.

Olga jen pohodila hlavou. „Mě víc zajímá, proč jsme

nemohli žít jako všichni ostatní. Tss! Ty pitomé scestné

ideje! Komu a k čemu jsou vlastně dobré?”

Tahle nespravedlivá výtka Kima pobouřila.

„Tvůj otec je přece učitel! Cožpak někdo může dávat

lidem víc než on?”

Olga povzdychla:

„Ale Kime! Otec se stal učitelem vlastně taky omylem.

Právě tak mohl být třeba geologem… Jenže s ním je to

vždycky tak, rozumíš? Někdy si myslím,” Olga nečekaně ztišila hlas a mluvila téměř šeptem. „Někdy si myslím, že i já jsem jen takový omyl…”

Na chvíli se odmlčela a pak dodala:

„Všechno to vlastně začalo od té jeho prognózy …”

Jednou připravoval Astachov rozsáhlý materiál o per-spektivách energetiky pobaltské hospodářské zóny. Jedna z dílčích prognóz, kterou také zahrnul do svého programu, se ukázala chybná, v důsledku čehož se nakonec

zhroutila celá práce. Do správné premisy se prostě vlou-dila jediná chybná myšlenka a celá práce musela začít

znovu. . •

Astachov — snad z hněvu, snad z podvědomé intuice

— zahrnul do programu počítače všechny chybné prognózy o rozvoji energetiky pobaltské oblasti, které dokázal kde vyhrabat. Prostě, záměrně hromadil chybu na

chybu. Logicky musel očekávat, že výsledkem nemůže

být nic jiného než zcela absurdní nesmysl. Ale když dostal souhrnné výpočty, nebyl vlastně vůbec překvapen,

že počítač dospěl k absolutně přesným výsledkům.

Náhodná shoda okolností?

To ještě nevěděl. Ale rozhodnutí už zrálo. Pomalu sice,

ale dozrávalo. Zpočátku sice zapracovala psychologická

bariéra setrvačnosti, takže Astachov hned nepochopil, že

se rodí nová vědní disciplína — erratologie, věda o vě-

deckých omylech a chybách. Dokonce ho ani nenapadlo,

že to je veda, která ho může vynést ke hvězdám. Tápali

a nebyl sl jist, je-li jeho teorém vůbec správný.

„Mezi neživotnými vědeckými idejemi,” tvrdil, „existují miriády nepostřehnutelných vztahů, které musí sehrát

roli živé vody. Musí nakonec vzkřísit tento uschlý strom.”

Vycházel z premisy, že bude-li se důsledně vycházet

pouze z vnitřní logiky vývoje chybných myšlenek a budou-li se studovat pouze chybné projekty, je možné do->

spět ke správnému řešení dané otázky.

Nesprávných myšlenek a řešení se v dějinách vědy

nakupilo tolik, že kvalitativní skok byl vlastně nevyhnu-telný. Konečně i Astachov věděl, že v rozhodujících okamžicích, kdy cesta ke správnému řešení ještě není otevřena, existují v zásadě dvě možnosti, jak se dostat dál:

Bud čekat, až správné řešení napoví sama příroda, nebo

si pomoci sám metodou založenou v podstatě na erratologii. První způsob je efektivnější, druhý — nadějnější.

„Chyby jsou jen na obtíž,” říkali mu. „Chyb se naopak

musíme zbavovat!”

4

Kimúv otec přecházel po pokoji a rozkládal dlouhýma

štíhlýma rukama. Tak jak to bylo u nich zvykem, vyprá-

věl zaujatě Kimovi o své práci.

„Tati,” přerušil ho Kim. „Seznámil jsem se s jedním

nesmírně zajímavým člověkem.”

„Já vím,” přisvědčil otec. „Já jsem s Astachovem mluvil.” „

Otci se nechtělo rozbíjet synovu víru ve schopnosti

učitele. Ale Astachova a jeho ideje už dávno znal a sou-

časně mu bylo jasné, že Kim zřejmě není schopen vy-znat se v rozpornosti těchto pochybných myšlenek.

„Poslyš, chlapče,” začal pomalu a uvážlivě’ volil slova:

„já jsem tě zapsal do Astachovovy třídy záměrně. Oče-kávám, že se od něho naučíš vytrvalosti a pevnosti ve

sledování vytčeného cíle. Jeho cílevědomosti si každý

váží… Konečně, Astachovův osud zná kdekdo stejně

jako jeho podivné přání najít zrnko pravdy v záplavě

scestných nápadů. Každý, nebo téměř každý, ví, že Astachov nehledá jakoukoliv životaschopnou myšlenku,

ale zcela jednoznačně novou cestu ke hvězdám. Možná

že to Ještě nevíš, ale on chtěl být kdysi kosmonautem

a nepodařilo se mu to. Tak se rozhodl, že se dostane ke

hvězdám bez hlučných strojů, kosmických lodí,, bez Kedrinových generátorů … Prostě, že půjde pěšky.

Dřív, to už je dost dávno, měl Astachov své laboratoře

i tým vědeckých spolupracovníků. Mezí mladými futuro-logy se skutečně našlo dost nadšenců, kteří se nadchli

pro tuto novou vědu. Jenže Astachov si ze všech pracovních metod zvolil pouze ty nesprávné. Něco jako vědecká

anarchie. Dovedeš si představit, jak ta práce asi vypa-dala? Například ráno vždy svolal poradu a sám si sedl

do kouta s výsledky výzkumů z minulého dne.

,Co má tohle znamenat?’ říkal a sám si hned odpoví-

dal: ,To jsou sumární výsledky ankety na otázku chemie

v domácnosti za posledních deset let… Vždyť je to

všechno správné! Co s tím mám k čertu dělat?’

,Ovšem, že je to správné,’ odpovídali jeho spolupracovníci. Jaké by to mělo být? Měli jsme snad odpovědi fal-covat?’

.Samozřejmě!’ křičel Astachov. .Musíte klást chybné

otázky a zcela tendenčně vybírat skupiny respondentů.

• A nakonec ještě záměrně chybně zpracovat výsledky!

Cožpak to nechápete? Já potřebuji pouze naprosto chybné údaje!’

Chápeš asi, že se vztahy mezi Astachovem a jeho spolupracovníky dost rapidně zhoršovaly. Lidé jsou prostě

zvyklí na určitý stereotyp myšlení, a Astachov každý

stereotyp nemilosrdně potíral. Není divu, že to lidé kolem něho nevydrželi. Pak si je Astachov jednou svolal

a řekl:

.Musíme se rozloučit. Dělat naši práci v laboratorních’

podmínkách je prostě hloupost. Laboratoř a týmová prá-

ce je konvenční zaběhnutá forma, která zásadně odpo-ruje podstatě erratologie … Děkuji vám a buďte zdrávi.’

Pak odešel…

Je to velice zvláštní, složitá povaha, Kime. Hluboké vě-

• domosti, nesmírně široké znalosti, cílevědomost a vytrvalost, ale i velice podivný způsob, jakým chce svého cíle

dosáhnout.

Chceš asi vědět, proč ti to všechno říkám. Prostě proto, abys věděl, jaký je tvůj nový učitel.”

5

Před vyučováním se chtěl Kim ještě podívat na poslední lekci z biologie. Ale u obrazovky vyučovacího stroje byla Olga a Kimovi bylo jasné, že z opakování nebude

nic.

„Co je?” zeptal se poněkud přezíravě. „Ty se neučíš?”

„Já nerada pracuju sama,” pokrčila rameny. „To je

otrava.”

„Včera ml otec vyprávěl o … o tvém otci,” vyhrkl Kim

a byl tím sám překvapen.

„A co má být?” řekla Olga se strojenou lhostejností.

„Táta říkal, že jeho vědecká metoda musí být neúspěš-

ná. Že z ničeho nezískáš něco.”

„To není nic nového. To říkal před tvým otcem už

Shakespeare,” řekla Olga nečekaně tvrdě. „Co vlastně

kdo ví, že by si troufal soudit mého otce? Beztak je nejlepší ze všech!”

Olga se posadila na kraj židle a Kim si všiml, že se jí

po tvářích kutálejí slzy. Nevěděl, co má dělat. Pak Olga

s pláčem řekla:

„Myslíš, že to je snadné … být chybou?”

Jestli se Astachovovi někdy někdo moc nelíbil, tak to

byla Lena. Popravdě řečeno, ze svého hlediska si už hůř

vybrat nemohl. Vysoká načesaná studentka lingvistiky,

která se dokázala bavit až do úpadu, cestovat až na kraj

světa a pracovat do vyčerpání.

V té době už věděl, že k vytvoření skutečné erratologie je nezbytná absolutní systematika chyb a omylů.

Prostě hluboká analýza chyb a omylů jakéhokoliv druhu.

A tak vyznal Leně lásku. Okamžitě to zaregistroval v kartotéce pod heslem „Osobní chyby”, a to pod číslem jedna. U čísla osmnáct to Lena vzdala.

Samozřejmě že jejich sňatek byl omylem. Ale první

měsíce tomu nic nenasvědčovalo. Astachovovi se na ně-

jakou dobu podařilo nadchnout Lenu pro erratologii

a ona mu pomáhala systematizovat údaje o vědeckých

omylech ze všech dob a všech konců světa. Cestovali

z kontinentu na kontinent, hledali neúspěšné teoretiky

i konstruktéry, které mučili záludnými otázkami. Jenže

Lena brzy poznala, že to příliš vzruchu nepřinese, že

všichni ti smolaři jsou jeden jako druhý, že na otázky

reagují prakticky stejně, a začalo ji to nudit.

Jejich spory byly stále častější.

Pak se narodila Olga a to byla taky chyba, protože jen

kvůli ní žili spolu dál a mučili jeden druhého už pouhou svou existencí.

Jednoho rána Lena odešla.

Neřekla ani slovo, dokonce nenechala ani vzkaz. Prostě zmizela. Život založený na premise permanentních

chyb se ukázal mnohem složitější, než se jí zpočátku zdá-

lo. A tehdy, ať to zní jakkoliv podivně, si Astachov uvě-

domil, že svoji ženu vlastně opravdu miloval. Tolik miloval, že na dlouhou dobu opustil i svoji erratologii a zdánlivě bez cíle cestoval s malou Olgou po celé Zemi. Tehdy

se stala Olga jediným smyslem jeho života. Říkal si, že

kdyby se Lena vrátila …

Ale nevrátila se a Astachov se pomalu vzpamatovával.

Pak zapsal pod heslo „Osobní chyby” poznámku: opusti-la mě žena a dal se zase do práce.

6

„Otec rád kombinoval myšlenky v nejrůznějších sou-vislostech,” řekla Olga a přejížděla prstem po matném

štítě kontrolní obrazovky. Mluvila, jako by tam Kim ani

nebyl. „Připravoval složité programy a počítač synteti-zoval z chyb nové myšlenky. Táta není odborník na mezi-hvězdné lety, a tak se musel čas od času obracet na spe-cialisty. Jenže ti mu říkali, že to jsou nesmysly … a pak

.. .pak jsme jednou potkali mámu.”

• Astachov držel dceru pevně za ruku, jako by se bál,

že se mu vytrhne a uteče k matce. Lena se za tu dobu

vůbec nezměnila. Stále stejný posměšný lesk očí, vysoký účes…

Seděli v útulné kavárně, kde se stolky podobaly žel-vím krunýřům a židličky ulitám plžů. Olga se svinula

v křesílku do klubíčka a snažila se zmizet rodičům z očí.

Cítila, že otce čeká nesnadný rozhovor.

„Pokoušela jsem se ti zavolat,” řekla Lena. „Loni. Chtě-

la jsem ti říct, že … Ale pak jsem si to rozmyslela. Proč

bych ti měla křížit plány …”

„Tys mě hledala?” podivil se Astachov.

„Ano. Chtěla jsem ti říct, abys nepovažoval za chybu

všechno, co bylo… Chtěla bych, abys pochopil, že mnohé z toho, co jsi považoval za chybu, bylo správné a jisté.

Například moje láska byla nepochybná jistota. A tys ji

zanesl do své kartotéky pod heslem .Osobní neúspěchy’.

Ona je vůbec otázka, co jsou a co nejsou chyby. Chyby

vlastně vůbec neexistují. Všechno závisí jen na zorném

úhlu našeho pohledu.” -

Astachov mlčel. To co říkala Lena byla hloupost. Pro

míru chyb přece existuje jednoznačné kritérium — svět,

ve kterém žijeme. Ale současně cítil, že v něčem má Lena

pravdu. V nějaké drobnosti, nicméně velice důležité drobnosti. Jen kdyby to dokázal domyslet!

„Už hlásí můj odlet,” ozvala se Lfuia.

„Do Kyjeva?” zeptal se Astachov, který zaslechl ozná-

mení.

„Ne. V Kyjevě jenom přesedám,” usmála se Lena. „Nechci, aby ses zbytečně mýlil, Igore. Vzpomínáš si na problém pravdivosti krétského lháře?1) Vždyť se mu vlastně

podobáš. Není-li erratologie chybná, je tedy správná.

A je-li správná, neodpovídá tvému cíli, a je tedy chybná …”

Astachov mlčel. Sofizma o krétském lháři… Hloupost!

Ale je tu jiné hledisko. Relativní veličina chyby. On budoval erratologii podle klasického kánonu a erratologie

potřebuje zcela jiné metody. V každé chybě musí totiž

počítat s jistou dávkou pravdivosti nebo správnosti a tu

musí vyloučit. Prostě musí udělat chybu absolutní.

Takže začít znovu!

Olga si zatím opřela hlavu o šíji mořského koníka a

tiše plakala.

7

Vpředu se objevil les a cesta zmizela.

Kim nebyl ani příliš daleko od domova, a město už

>| Jeden z příkladů řeckých sofistů: ftekne-ll Kréťan, že všichni

Kréťané jsou lháři, má pravdu? Podle zákonu formální logiky se

jedná o navzájem se vylučující tvrzení, neboř kdyby všichni

Kréťané byli lháři (tedy 1 oni), pak nemůže mít jako Kréfan pravdu, a tedy nejsou všichni Kréťané lháři. A kdyby pravdu měl,

tak zase není tvrzení správné, protože alespoň jeden Kréťan (tedy

on!) mluví pravdu, a není tedy lhář. Takže tvrzení Kréťana, že všichni Kréťané jsou lháři, je nesprávné. (Pozn. překl.)

končilo. Dál se táhla jen osetá pole a les. Špičkou stře-více nakreslil do syrové Míny šipky: Astachov, Olga,

Lena. A potom kruh. To byla erratologie. Pak se zamyslel

a dokreslil ještě jednu šipku — Kim. Nakonec svoji kres-bu zase smazal. Znal sice metody sociální psychometrie,

ale uvědomil si, že jeho vztah k erratologii dosud není

definován, a bez toho nemělo schéma smysl.

Otec je přesvědčen, že erratologie je nesmysl. Lena

právě tak. Olga miluje otce a je ochotna tvrdit i to, čemu

sama nevěří. A Astachov? Tady je to jasné! Kdyby byl

Astachov přesvědčen, že metody erratologie jsou správné, proč by zanechal dalších výzkumů a stal se učitelem? jenže kdyby dospěl k názoru, že myšlenka je scestná, proč by uchovával desítky tisíc mikrofilmů? Takže

tu je asi ještě třetí možnost…

Kim znovu zkontroloval své úvahy a neshledal v nich

žádnou závadu. Astachov zřejmě úspěšně ukončil svoji

práci. Ale proč potom mlčí?

„Igore Konstantinoviči,” řekl Kim na prahu a Astachov,

který stál u okna a o něčem přemýšlel, se otočil. „Chtěl

jsem se vás zeptat…” Kim se najednou zarazil, neboť

hor napadlo, že je nezdvořilé vyptávat se člověka na ně-

co, o čem zřejmě nechce sám mluvit. Jenže mlčet už se

nedalo, a tak — třebaže těžko hledal slova — vyprávěl

učiteli o svých úvahách.

„Pojď!” řekl nakonec Astachov.

Vešli do pracovny a Astachov zapnul projektor. Kim

cítil, jak jeho vzrušení vzrůstá. Je to proto, že se vloudil

do cizího života bez pozvání? Ale ne. Spíš se bál rozčarování.

„Sedm set třicet tisíc dvě stě čtyřicet idejí,” řekl Astachov. „Za pouhá tři století. Nejobtížnější bylo vytřídit

zbytečné. Ke zpracování se totiž nehodí zdaleka všechny.

Jedny neměly žádný vztah ke kosmu, v jiných se jednalo

jen o nepatrné odchylky. Ani ty pro mě neměly žádnou

cenu. A pak je tu ještě třetí, dost zvláštní kategorie. Ideje

a myšlenky inspirované jen a jen ješitností. Jediným

•smyslem takové myšlenky byla už ve chvíli jejich zrodu

autoapoteóza autora. Těch jsem se rovněž musel zbavit.

Výsledkem hylo, že chybných idejí bylo nakonec třikrát

méně a práce s nimi byla třikrát zajímavější…”

Astachov se probíral svou sbírkou mikrofilmů a Kim

se už nechtěl vyptávat. Zdálo se mu, že konečně Astachova pochopil.

„Co je s tebou, Kime?” zaslechl najednou Astachova.

„Vždyť mě neposloucháš. Říkám, že jsme před třemi lety

žili s Olgou v Minsku a tehdy jsem pochopil, že přišel

čas udělat poslední pokus …”

O čem to vlastně mluví? pomyslel si Kim.’ Jaký pokus?

Erratolog Astachov vytvořil nové vědní odvětví, tak na

co jsou mu hvězdy? ,

. „Ten pokus jsem provedl v minské výpočetní stanici.

A výsledkem byla nová, správná idea. Moje práce byla

završena. Dosud jsem o tom nikomu neřekl. Dokonce ani

Olze. Nemohl jsem ji nutit, aby jezdila stále se mnou a

stále někde začínala znovu. Člověk si říká: práce především. Ale pak plynou léta … je tu žena, dcera, přátelé

i žáci. A zase všechno opustit a začínat znovu…”

Astachov se usmál a Kim, aniž si to uvědomil, začal

Olze závidět. Věděl, že jim není lehko. Neviditelná stěna

erratologie stále stojí mezi nimi, a přesto to musí být

krásné. Kim si uvědomoval, že jeho vztah k otci je mnohem složitější, třebaže je také krásný. Jenže ani otce,

ani matku nikdy nenapadlo přenést na syna část svých

starostí. Když rodinu potkaly nějaké neúspěchy, vždycky stál stranou. To Olga ne. Asi to pro ni není vždycky

snadné, ale on, Kim, by chtěl… Ale Astachov se taky

bojí. Oni jsou asi všichni rodiče nakonec stejní. Zřejmě

si myslí, že takový tichý klidný život je snazší. Napovrch

určitě. Ale stěna, která stojí mezi rodiči a dětmi, najednou začne růst… I mezi Olgou a jejím otcem, protože

všechno, co na něm Olga miluje, se před ní snaží skrýt.

Ovšemže pro její blaho. Jenže stěna zatím vyroste až do

nebe a jednou řekne Olga otci (stejně jako KimJ:

„My vlastně nemáme nic společného, tati. Ani ty starosti.”

A najednou Kim uslyšel svůj hlas, jak tiše a napjatě

říká:

„Jste zbabělec, Igore Konstantinoviči.”

8

Otec stál u dodávky a do nákladního prostoru skládal

své knihy a některé osobní potřeby. Kim se podíval na

registrační číslo. Ufská značka. Otec zaklapl dvířka a

obrátil se:

„Jedeme domů,” řekl. „Důl jsme dnes spustili a příští

kontrola je až za pět let.”

„A co škola?” zeptal se Kim.

„Vrátíš se do své staré třídy,” řekl nechápavě otec.

Mlčeli.

„Neboj se, poznáš zase jiného Astachova,” začal pomalu otec. „A pak, vždyť mu můžeš kdykoliv zavolat.”

„Ovšem,” povzdychl Kim. Ale přesto se nemohl vzpa-matovat z nečekaného překvapení. Ještě to nestačil domyslet a pochopit. Vše, co bylo spojeno s Astachovem,

bylo pro něj neobyčejně důležité. Přece nemůže jen tak

odejet. Co by si pomyslela Olga?

„Ale stejně bych tu rád ještě několik dnů zůstal,” řekl

nerozhodně.

Překvapilo ho, jak snadno otec souhlasil:

„Tak zůstaň. Třeba do konce semestru. Já se ovšem’

musím vrátit. To víš, čeká mě práce …”

Ráno, když Kim spolu s ostatními dětmi čekal na za-

čátek vyučování, vešla dp třídy vysoká žena. Učitelka

vyšších tříd. Kim okamžitě pochopil a zeptal se:

„Mohu odejít?”

Namířil si to rovnou přes kurty — bylo to kratší —

někomu pokazil servis. Olga seděla vedle krabice s modely nikdy nepostavených kosmických lodí.

„Tos mi nemohla nic říct?” zeptal se rozzlobeně. „Kam

vlastně jedete? A proč?”

„Komu jsem to měla říkat? Táta povídal, že jsi odletěl

večerním letadlem.”

„A kam jedete?”

„Nevím. Myslím, že na Fidži. Stejně je to všechno jen

kvůli tobě!”

„Jak to?”

„Takto! Nažvanil jsi včera takových nesmyslů, že táta

chodil skoro celou noc po pokoji. A pak se mě zeptal,

jestli si taky myslím, že je zbabělec. Víš, jak mi asi bylo?

Představ si, že by se tě na to zeptal tvůj otec! Pak někam

telefonoval a tam mu řekli, že jste večer odcestovali.

Asi tvůj otec odhlásil zdejší telefon. Táta pak volal na

Fidži. Prý tam pracuje Goddard …”

„Goddard? Ten, co pracuje na řízených mutacích člověka?” zeptal se Kim.

„Hmm,” přikývla Olga. „A tohle je pro tebe,” podala

mu pouzdro s mikrofilmem. „Měla jsem ho poslat do

Ufy, ale když už jsi tady…”

To přece není možné, aby to bylo jen kvůli mně, pomyslel si Kim. Jistě, Astachov se chtěl zase vrátit ke své

práci a nemohl se rozhodnout. Taková ta nejistá rovnováha, kdy stačí jen docela malý impuls, docela hloupá,

a dokonce zlá poznámka a rozhodnutí je tady.

„Jedeš ráda?” zeptal se Olgy.

„Nebude to snadné,” pokrčila rameny.

Kim si všiml, že se směje a z očí jí přitom tečou slzy..

To nevadil Hlavně, že je přesvědčena o otcově pravdě,

pomyslel si.

Pak zasunul pouzdro do projektoru.

„Z více než tří set tisíc idejí vybral počítač jednu a na

ní vybudoval novou hypotézu …”

Astachovův hlas jako by rozhrnul neviditelnou oponu.

Ke strmému útesu skály byl těžkými řetězy přikován gigant. Pokoušel se zbavit pout, ale těžký řetěz se ani ne-pohnul.

„Se spoutaným gigantem srovnával autor ideje člověka,” pokračoval Astachov. „Člověk si pokořil přírodu,

ale nenaučil se ovládat vlastní tělo. Můžeme snad pouhou

vůlí změnit barvu svých očí nebo zpomalit růst nehtů?

Dokážeme regulovat činnost vlastního srdce? Ne, neboť

se nám nedostává sil. Bioproudy jsou příliš slabé. Mohou

sice předat buňce potřebné signály, ale nejsou s to ji

přimět pracovat v jiném režimu. Takže bude nutné zesílit

mozkové signály!”

Gigant napřímil ramena, skála se zachvěla a jeho ruce

se nečekaně osvobodily od pout. Jediným prudkým po-hybem je svrhl do propasti.

„Chybná, naivní idea,” pokračoval Astachov. „Problém

totiž není v nedostatečném výkonu bioproudů, ale v neobyčejné složitosti a stálosti dědičného kódu. Dědičnost

jsou naše okovy! Příroda zapracovala jako inženýr minulého století: Vytvořila sice velice spolehlivý aparát, jenže

není schopný rychlé adaptace. A to byla druhá chybná

idea.”

Obraz se na okamžik zamlžil a Kim po chvíli uviděl ja-kýsi model dlouhé, rozvírající se spirály.

„Naše tělo je zbudováno ze základních kamenů — molekul. Jaká marnotratnost! Jako kdyby někdo budoval

základy domu z oscilografů místo z cihel. V molekule

se řetězí atomy a atomy se zase skládají z elementárních

částic. Když příroda vytvářela život, postupovala systé-

mem pokusů a omylů. A přesto nakonec vybrala stavební kameny příliš složité a masivní…”

Dvojitá spirála DNK se před Kimovýma očima rozsy-pala, když ji neviditelná exploze roztříštila na jednotlivé

atomy a ty opět na elementární částice …

„Život musí být vybudován na elementárních částicích

a dědičné informace se musí předávat pomocí kompaktních shluků neutronů, protonů a elektronů … Znovu

chybná idea! Svět elementárních částic je totiž zbudován

na principu náhody, takže náš elementární gen by byl

vystaven nebezpečí těch nejneočekávanějších mutací. Pokuste se zachovat něco v nádobě, která věčně mění svůj

tvar i velikost, nebo se prostě rozplizne jako loužička na

stole.”

Astachovův hlas na okamžik zmizel a Kim měl porn

jako by se z projektoru vylil prostor — černý, ohromný,

nekonečný prostor Vesmíru. Kim se v tom prostoru ztratil, sám sebe neviděl, ale věděl dobře, že v kosmické

lodi není. A přesto byl v kosmu! Toulal se mezi hvězdami

v sešlapaných střevících a s chlebníkem přes rameno.

„Dva omyly! Počítač je prostě spojil. A kromě nich ješ-

tě tisíce ostatních. A pak se objevila idea! Vytvoříme gen

z elementárních částic, který budeme řídit za pomoci

biotoků. Nežádoucí princip náhodnosti se v tom okamžiku stává naším spojencem, neboť znásobí sílu slabých

signálů mozku. Člověk se tak bude moci stát kamenem

nebo ptákem nebo třeba i divem světa … A místem jeho

putování bude vesmír.

„Pomoz mi,” řekla Olga a Kim zvedl těžkou krabici

s modely a nesl ji k dodávce.

Tam se zastavili.

„Dáš mi svoji adresu?”

„Ne,” řekla Olga. „Proč taky? Sám přece víš, co vlast

ně chceš…”

9

Kosmická loď byla jako pták, jako gigantická černo-bílá labuť s roztaženými křídly a dlouhou elegantní šíjí,

která oddělovala motorové a obytné sektory. Vpředu ve

velitelské kabině bylo všechno důvěrně známé a blízké.

Našedlé klaviatury ovládacích panelů i zelená zkame-nělá tykev, kterou si Kim — ještě jako. student — přivezl

z Marsu.

Byla to jeho lóď, jeho duše i tělo.

Kim se stal kapitánem Kentaura před více než deseti

lety. Nyní se ho chystal opustit. Ne však na Zemi nebo

někde při mezipřistání, ale přímo tady, v kosmu. Už na

něho čekali. Jednak tady, aby se s ním rozloučili, a jednak na druhé planetě hvězdy Ross—775, aby ho uvítali

Ale proč se vlastně loučit? pomyslel si Kim a vstoupil

do přetlakové kabiny. Zavřel za sebou dveře, zkontroloval řemeny biogenerátoru a zadupal, aby se přesvědčil,

že jeho speciální obuv je spolehlivě upevněna. Poutník!

pomyslel si, když si vzpomněl na svého učitele, který snil

o tom, že jednou se sám takto vydá ke hvězdám.

Pak dal pokyn a vnější vstup se otevřel.

Kima zahltila nečekaná tma a chlad nekonečného prostoru potřísněný žhavými tečkami hvězd. Kim vykro-

čil… V prvním okamžiku si připadal jako výsadkář

v historickém filmu, který se odrazil od křídla letadla

a řítí se k zemi. Ostrý vítr mu sviští v uších a nervy napjaté k prasknutí ho nutí, aby zatáhl za kroužek … Ale

on letí a ví, že padák otevře až nad samou zemí, v okamžiku, kdy k němu napřáhnou svá kopí vrcholky vysokých

jedlí. A” pak” se čas zastaví a on v modravé výšce najednou snadno ovládá své tělo i celou planetu, která jako

by se polekala a začala se vzdalovat.

Učitel se už nedočkal, pomyslel si Kim. Kolik vlastně

od té doby uplynulo let? Třicet…? Skoro…

Znovu si vzpomněl na svá urážlivá slova. Tehdy změnila životy tří lidí. Jeho, Olžin i Astachovův. Pravda, Astachov nikdy hvězdy zblízka nespatřil, ale dovedl svou

vědu, svou erratologii až k naprosté dokonalosti. Z nespočtu chyb a omylů se zrodila nová pravda jako legendární pták fénix …

A když se potom Kim dověděl o smrti svého učitele,

spěchal do Ústavu erratologie, aby tam vyprávěl své po-dobenství o poutníkovi…

Kim se odrazil od obšívky Kentaura a zvolna plul prostorem. Pozoroval vlastní pocity a cítil, že jeho tělo je poslušné a je připraveno stát se v okamžiku neviditelným

a všepronikajíclm paprskem, nebo zase naopak nepředstavitelně kompaktním kouskem hmoty, které nemůže

ublížit ani nejžhavější jádro hvězd.

Poutník jde ke hvězdám, pomyslel si Kim. Kentaur, jeho

lod”, se zatím změnil v drobný záblesk světla a nakonec

vůbec zmizel v jiskřivém prachu hvězdného nebe.

Kim zůstal sám. Jen on a hvězdy … V tom okamžiku

pocítil nesmírnou sílu — sílu člověka …

V kokpitu Kentaura zazářila drobným zábleskem obra-zovka a člověk, který se ještě před okamžikem vznášel

v prostoru, zmizel. Všichni s úlevou vydechli.

Jenže práce čekala, a proto obrátili pozornost opět

k přístrojům, které měly sledovat poutníkův let.

Všechno je v pořádku, hlásily indikátory přístrojů’.

Poutník jde ke hvězdám.

Cekejte!

GENNADIJ GOR

MODRÉ OKNO THEOKRITOVO

Oknem bylo vidět na řeku.

Kdykoliv jsem k němu přistoupil, viděl jsem stále to-‘

též: řeku omývající oblé kameny a člověka, který skákal

z kamene na kámen.

„Už skáče dlouho?” zeptal jsem se otce.

„Asi deset let. Chce se dostat na druhý břeh, ale ne-může. Něco mu v tom brání.”

„Nevíš co?”

„Vím, ale asi bych ti to neuměl vysvětlit. On to vlastně

nikdo neumí vysvětlit. Má to něco společného s tím no-vým fyzikálním polem zpomaleného času.”

A tady musím přerušit sotva započaté vyprávění, abych

nepřekážel tajemnému člověku při skákání z kamene na

kámen. Stejně se k němu později vrátím a laskavý čte-nář pozná, že mezi mým vyprávěním a jeho skákáním

existuje skrytá, leč příčinná souvislost.

¦ Ještě bych snad mohl dodat, že skáče dosud a pořád

se ještě snaží dostat ze břehu na břeh. Ale čas mu plyne

docela jinak než nám, protože, jak-už jsem řekl, uvázl

v jakémsi poli zpomaleného času.

To okno, o kterém jsem se zmiňoval na začátku (bylo

to modré oknoj, zůstalo kdesi v mém dětství. Zůstalo

tam i s řekou a já už jsem žil ve městě, které se roztáh-lo po jejích březích téměř na pěti stech kilometrech.

A svět se vůbec nepodobal nějakému zázraku. Byl všední

den, kdy se probudíte ustaraný a neodpočatý.

Sny ..

Za těmi jsem chodil do školy. Pomocí snů jsme přechá-

zeli ze století do století jako ten člověk, který skáče z kamene na kámen. Našim poněkud příliš názorným hodinám jsme říkali sny.

Vzpomínám, jak mě jednou přivedli ke dveřím, kde

. bylo napsáno POZOR! XIX. STOLETÍ.

Pak se dveře otevřely, udělali jsme jeden dva kroky

a…

. .. octli jsme se na předměstí Hartfordu, v domě pana

Samuela Langhorna Clemense. Svět ho ovšem zná spíš

pod jménem Mark Twain.

Uvítal nás sám Mister Clemens. Byl to sympatický starý pán s dlouhými vousy a zdvořile rozpačitým úsmě-

vem na moudré tváři.

„Kdopak jste?” zeptal se vlídně.

„Žákovská exkurze, prosím… Já přednáším světové

dějiny,” odpověděl nejisté náš učitel. „My jsme z budoucnosti.”

„Z budoucnosti? Z jaké budoucnosti?”

„Z té, co teprve bude, prosím, z dvaadvacátého století.”

„A to chcete, abych vám věřil?” zeptal se velký spisovatel.

Prohlédl si nás pozorněji a teprve v té chvíli si zřejmě

všiml, že se naše obleky nápadně liší od těch, která

znal.

„Snad si nemyslíte,” podíval se přísně na průhledné

módní sako našeho dějepisáře, „snad si nemyslíte, že

v budoucnosti budou lidé tak pitomí a budou takhle vy-stavovat na odiv svá ubohá těla?”

Dějepisář zrudl. Jaké ubohé tělo?! Považoval se za

ideálně urostlého krasavce, čemuž napomáhal posilova-cím tělocvikem. A tak místo aby slavnému autorovi vysvětlil, že on přece musí nejlépe vědět, jak se oblékají

lidé v jeho století, zmohl se na chabé zakoktání:

„Ano prosím, myslím si to.”

„Tak si to tedy myslete klidně dál,” řekl Mister Clemens. „Já mám ovšem o lidech budoucnosti podstatně

lepší mínění.”

„Vždyť je vůbec neznáte!” vzpamatoval se dějepisář

a začal se hádat.

„Vy snad ano?”

„No to bych řekl!”

Mister Clemens se podivil. Začal ho všelijak zkoušet

a klást mu ošemetné otázky, čímž náš drahý historik

zjankovatěl ještě víc a začal odpovídat jako žáček, který

se „prosím nepřipravil”. Nakonec začal vykládat • něco

zcela nesouvislého, a dokonce začal koktat, ač jinak ne-koktá.

Pan Clemens poslouchal a jen pokyvoval hlavou.

„Tak, tak,” opakoval, „výborně! Říkáte tedy, že stačí

otevřít dveře, abyste vešli rovnou sem ke mně. Tak mi

laskavě vysvětlete, proč já, když otevřu dveře, vyjdu jen

na dvůr do svého devatenáctého století? Ze bych snad

neuměl správně otevřít dveře?”

Náš milý učitel dějepisu neprozřetelně připomněl panu

Clemensovi, tedy Marku Twainovi, jeho Yankeeho na

dvoře krále Artuše, což autorovi přišlo zřejmě nevhod.

„No a? Já nechápu, jakou to má souvislost!”

Dějepisář polkl a pokoušel se vlastními slovy vyložit

autorovi obsah jeho románu, což z ryze pedagogického

hlediska bylo velice zajímavé. Twain kupodivu trpělivě

poslouchal, a teprve když zpocený učitel skončil svůj

poněkud nesouvislý projev, pravil s nepokrytou ironií:

„Yankee na dvoře krále Artuše je román, a ne učebni-ce dějepisu. A teď mi už laskavě vysvětlete, co má tahle

maškaráda znamenat!”

„No dovolte! To není žádná maškaráda,” ohradil se

náš zmatený dějepisář. „To je přece hodina dějepisu. My

nestudujeme historii jenom z knih, ale snažíme se především navázat osobní kontakt s různými historickými

osobnostmi.”

„Osobní kontakt místo biflování? To je ovšem nejen

zajímavé, ale i zábavné,” řekl pan Clemens. „A to vždycky, když se vydáte na návštěvu k nějaké té — té historické osobnosti — říkal jste to tak, ne? — ohlásíte svou

návštěvu předem, nebo tam vpadnete, jako jste vpadli

ke mně? Bez zaklepání, mimochodem!”

„To jsou technické podmínky experimentu…,” řekl

učitel. „Všechno musí být jako ve snu. Tiché, bez rozru-chu a také tak trochu nelogické.”

„Takže kdo se tady komu vlastně zdá? Já vám, nebo

vy mně?” zeptal se pan Clemens.

„My vám nebo vy nám, jak vám to bude lépe vyhovo-vat,” řekl konciliantně dějepisář.

„Tak to se chci raději vzbudit,” oznámil Samuel Lang-horne Clemens stroze. „Tohle je nesmysl, a ne sen a mně

se to nelíbí!”

A tak nás vypoklonkoval a zavřel za námi dveře.

2

Takových dveří, jakými jsme se’dostali k panu Clemensovi, bylo ve škole ještě mnoho. Bylo možné se jimi dostat kamkoliv. Do antického Řecka, starého Egypta, ba

dokonce i do předkolumbovského Mexika nebo do Tasmánie v době, kdy domorodí Tasmánci nejen nebyli vyhubeni, ale dokonce ještě ani netušili, že jsou Tasmánci.

Byly tam i dveře, jež vedly do neolitu, mezozoika i paleolitu, tedy do té problematické epochy, kdy se artikulo-vaný zvuk změnil ve slovo, jež označilo předmět a vdech-lo tak veškerému světu myšlenku.

Mezi žáky byli ovšem i skeptikové, kteří pochybovali

o reálné existenci jiných epoch, neboť jim zcela stačila

epocha jediná — ta, jež měla to štěstí, že ji ráčili poctít

svou vlastní existencí. Podle jejich názoru měly nápisy

na dveřích čistě podmíněný charakter, symbolizující ja-kési abstraktní pojmy. Krátce řečeno, neměli rádi dějepis a nedůvěřovali učiteli, kterého podezírali z pochyb—

ných triků pouťových iluzionistů.

já mezi skeptiky ovšem zdaleka nepatřil. Nikdy mě

nenapadlo pochybovat, že jsem byl skutečně v devatenáctém století na návštěvě u pana Clemense, který si ří-

kal Mark Twain.

Ale popravdě řečeno, o ty výlety do cizích století jsem

moc nestál, neboť jsem se trochu bál. Co kdyby se náhodou něco stalo, něco selhalo a my pak zůstali v cizím

století bez možnosti návratu?

Fakt je, že jsem o této eventualitě co chvíli uvažoval,

takže mě moc nenadchlo, když jsem se dozvěděl, že pro

příští hodinu dějepisu naplánoval učitel návštěvu u cara

Ivana Hrozného; případně — kdyby pokus nevyšel a

v místnosti byl vlhký vzduch — měla se naše třída pokusit navázat osobní kontakt s některým velkým doby-vatelem, jako třeba s Batuem, synem Činglschánovým,

nebo s Attilou.

Nu — a k té havárii skutečně došlo. Naše třída 1 s dě-

jepisářem uvízla v důsledku jakési závady na Batuově

dvoře.

Já jsem naštěstí ten den onemocněl, takže místo k Batuovi jsem se vydal do postele.

Cas od času jsem se doma (otce, matky i našeho odu-

ševnělého homunkula Doriana Graye) vyptával, zda se

naše třída vrátí nebo zda tam zůstali jednou provždy.

Matka, velká optimistka, tvrdila, že se vrátí, jakmile

je Batu omrzí.

Otcovy odpovědi byly opatrnější, ba přímo vyhýbavé:

„Možná že ano, možná že ne. Není vyloučeno, že uvíz-nou v cizí epoše jako výtah mezi patry.”

Automat Dorian Gray zaujímal působivé pózy a odpoví-

dal (jako vždy) řečí vázanou, leč velmi nekonkrétně.

Takže jsem se nic nedověděl.

Náš milý Dorian Gray byl nejen poeta, ale i krasavec.

Kromě toho dokonce tu a tam i zpíval. Tedy zpíval…

Přímo pěl, neboť mu konstruktéři dali hlas jakéhosi dáv-no zemřelého pěvce z období bel canta. Měl milou, okouzlující tvář, která také imitovala čísi podobu.

Není tedy divu, že jsem ho rád pozoroval, a dokonce

jsem přitom zapomínal, že je to pouhý homunkulus. Býval

jsem okouzlen pohledem jeho modrých, trochu domýšli-vých očí i hlasem, který strhoval posluchače přednesem

čarokrásných veršů. Měl ohromný herecký talent. Doká-

řal i ty nejvšednější věci a události obestřít oparem té-

měř pohádkového veselí či smutku. Smutek — to byl

ovšem zlatý hřeb jeho programu. Dokázal být tak nádherně, přímo tragicky smutný (nebo v krajním případě smutek jen předstíral), že mu to kdekdo, věřil.

Náš homunkulus byl prostě dokonalý. Podobal se obrazu bez rámu, plátna i pozadí. Měl jsem pokaždé dojem,

že z obrazu jen vystoupil, aby měl víc prostoru pro svůj

talent. Přímo jsem zmíral blahem, když s citem deklamo-val:

Jest pustý chrám

i škola tiše zavřena

a niva marně přezrála

jak v roští tmavém kolena.

Citlivě modeloval tóny hlasu jak přezrálou nivu, tak

ta kolena v tmavém roští či tiše zavřenou školu.

Já jsem to dokázal ocenit, protože i naše škola byla

3 a

zavřená. Ne snad pro přírodní katastrofu nebo epidemií,

ale proto, že se poškodily dveře do minulosti. Dalo spoustu práce, než se podařilo navázat meziepochální spojení

s třídou ztracenou v daleké minulosti.

V říďovi byla asi malá dušička, když se ptal našeho

dějepisáře:

„Jak se tam máte?”

„Výborně. Chán Batu nás jmenoval systemizovanými

božími náměstky a posly. Jinak bydlíme ve stanech z ov-

čích kůží, pijeme kumys a araki.”

„Jaké araki?” děsil se řídící.

„To je taková samohonka z mléka. A taky jezdíme na

neosedlaných koních a studujeme zdejší životní styl a

mravy.”

Rozjařený historikův hlas ředitele přímo rozběsnil:

„Já vám dám mravy! Zařízení už je dávno opraveno!”

hulákal do vzdálené minulosti. „Tak koukejte rychle ma-zat zpátky! Takovéhle návštěvy u všelijakých chánů na-rušují studijní rozvrh a vnášejí zbytečný neklid do života rodičů i pedagogů!”

„Zajisté. Nicméně prosím ještě o laskavé poshovění,

protože jinak bychom mohli chána pěkně namíchnout,”

argumentoval historik.

Leč dříve než se mohl ředitel k podstatě věci náležitě

vyjádřit, spojení se opět přerušilo.

3

Otec, matka, Dorian Gray a já jsme se vydali na dno

Středozemního moře na dovolenou. Trochu sf oddychnout

a pobavit se mezi rybami.

Jenže matku to brzy omrzelo, a doporučila dokonce i Dorianovi, který nás vytrvale bavil, aby zas-pro změnu truch-lil, a pokud možno potichu. Hornunkulus uraženě zmlkl

a stín smutku padl poslušně na jeho ušlechtilou tvář.

Díky svému truchlivému snění upoutal pozornost jedné

velmi milé a příjemné dívky, která se naštěstí rovněž

ukázala být homunkulou. Také ona měla takřka neome-zenou paměť a znala spoustu citátů a veršů z klasických

děl od Homéra až po současnost. Kromě toho znala ještě

množství přísloví, průpovídek a dnes už zapomenutých

starých slov.

Jednou oslovila Doriana něžně: j

„Ty mizero!”

„Co znamená to staré, dnes již zapomenuté slovo?”

zeptal se Dorian.

„Ze -jsi dobrý, čestný člověkr” usmála se laskavě.

Dorian se tvářil, jako by jí věřil.

„Krasavce,” pokračovala dívka s očima navrch hlavy.

„A to znamená co?”

„To jsem už bohužel zapomněla,” přiznala se dívka

a tvář jí pokryl ruměnec.

A tak vzplály mezi oběma homunkuly něžné city. Zaha-lily se sice do starých, všemi dávno zapomenutých slov,

ale nebyly proto méně silné a vznešené.

Matku to poněkud poplašilo:

„Co když od nás odejde?” zeptala se otce.

„Kdo?” otázal se roztržitě otec.

„Dorian Gray, přece.”

„No tak odejde. Stejně už mi leze na nervy. Opakuje

pořád totéž.”

„Ale on za to přece nemůže. To je vina programátorů.

A kromě toho je krásný!”

„Proto se do něj ta homunkula zamilovala, ne?”

„Ale já se bojím, že se bude chtít oženit,” horšila se

matka.

„Tak se ožení, co má být?”

Grayův hlas i hlásek zamilované homunkuly byly stále

něžnější a něžnější.

Vrkali -jako dva holoubci.

„Blbečku!” řekl Dorian s něhou.

„Co znamená tenhle starý, dávno zapomenutý výraz-?”

ptala se dychtivě homunkula.

„Do jazyka dnešních citů je nepřeložitelný,” řekl Dorian.

„Necudo!”

„Drbno!”

Matka poslouchala se stejným zájmem jako já a pak

mi důrazně kladla na srdce:

„Zapamatuj si, chlapče, všechna ta vznešená, byť už

dávno zapomenutá slova. Až se jednou vydáš do minulosti, budou se ti hodit.”

„K čemu? Vždyť si s sebou můžu vzít slovník.”

4

Můj otec byl, jako většina obyvatel našeho města, vě-

dec. Pracoval na díle o antické kultuře a velkou, snad až

zbytečně velkou pozornost věnoval helénskému básníku

Tatimu.

O něm ostatně bude ještě řeč, protože se to týká nejen

antiky, ale přímo naší rodiny.

Matka se rovněž věnovala vědě. Psala doktorskou di-sertaci o kytovcích vymřelých v předminulém století.

Tedy přesněji, oni nevymřeli, ale byli vyhubeni. Abyste

je spatřili živé, museli jste použít dveří do devatenáctého

či dvacátého století.

Jako všichni paleontologové musela se moje matka čas-to účastnit vědeckých expedic a opouštět současnost na

velmi dlouhou dobu. Otec se s tím zpočátku nemohl smí-

řit, ale nakonec si zvykl.

Matka mizela co chvílí. Odjížděla s vědeckými expedi-cemi i s turistickými výpravami. Tu do starověkého Egypta faraónů, tu do Mezopotámie či Hellady nebo do antického Říma.

Na jedné takové cestě se v ptolemaiovs.ké Alexandrii

seznámila s básníkem-Achillem Tatím. Ano, právě s tím

iielénským básníkem, jemuž věnoval otec ve své disertační práci celou jednu kapitolu.

Achilles Tati se do matky zamiloval, a pokud vím, neustále ji přemlouval, aby zůstala ve starověké Alexandrii.

Pochopitelně tím otce dost naštval. Je ovšem také pravda,

že otec zůstal i nadále kritickým, ale objektivním vědcem

a své názory na básníkovo dílo nezměnil.

Přítelkyně mé matky (zejména jistá Afrodita Koprovi-

čevová) pak nezištně pustily do oběhu drb, že jsem vlast-*

ně synem více než dva tisíce let mrtvého otce. Jenže kdo

by takovému nesmyslu věřil? Tím spíš, že jsem se podobal svému otci jako vejce vejci, a byla jistě jen náhoda,

že i ti dva si byli vzdáleně podobní…

Jak jsem už říkal, matka byla na cestách víc než doma.

Také proto, aby neztratila kontakt se svými nesčetnými

přáteli roztroušenými v nejrůznějších stoletích, ne-li tisí-

ciletích.

„Múj vzácný přítel Tizián netrpělivě čeká,” říkávala.

„Zrovna začal pracovat na mém portrétu, když jsem musela odcestovat. Takže se u něj musím zastavit. Pochopte,

bylo by nezdvořilé …”

A skutečně poletovala ze století do století jako motýl.

Znala se nejen s Velásquezem a Goyou, ale dokonce

i s nerudným Beethovenem a s jakýmsi panem Jakubem

Novodomským …

Věčná turistka. Svýma krásnýma, bílýma, laskavýma

rukama odtrhávala staletí jako lístky z kalendáře. Není

tedy divu, že její vědecká práce byla pak napsána někde

v motelu či penziónu při cestě mezi stoletími a jaksi ve

spěchu, takže postrádala potřebnou originalitu v přístupu

k pojednávanému tématu. Oponenti objevili v její práci

nejen drobné nepřesnosti, ale přímo elementární nesmysly.

A tak rozčarovaná paleontologií, vrhla se matka na

studium antiky. Dokonce se chystala napsat román. Z he-lénského prostředí, samozřejmě. Ale já myslím, že to by-la nejspíš vhodná záminka k dalším exkurzím do minulosti, zejména do Alexandrie, kde čekal Achilles Tati.

Potomek starých Helénů, k tomu ještě rafinovaný a

vzdělaný Alexandrijec, jistě se zájmem a rád diskutoval

se ženou, byť poněkud lehkomyslnou, ale nicméně obda-

řenou zkušenostmi a vědomostmi následujících dvaadva-ceti století.

O čem besedovali a jak trávili společný volný čas,

zůstávalo však tajemstvím. Její antický román i přes za-svěcené konzultace pana Tatiho se jaksi ne a ne pohnout

z místa. ^

V matčině pracovně visel obraz urostlého intrika na

v modrém chitónu a sandálech. Podle antické tradice

byl zobrazen jako mladý bůh. Podle obrazu byl Achilles

Tati až neskutečně krásný a chladně neosobní. Něco

jako sochy, které jsem vídal v muzeu.

Matka vůbec měla spoustu všelijakých suvenýrů a re-likvií, které názorně dokumentovaly rozmanitost a šíři

jejích zájmů v rozpětí bezpočtu staletí. Neváhala navští-

vit ani onu navýsost problematickou dobu, kdy nejen

slovo, ale dokonce i pojem času byl zcela neznámý. A kdoví zda tehdy vůbec existovala lidská řeč. Lingvisté si tím

lámali hlavu celá staletí, aniž byli schopni dát kloudnou

odpověd.

Teprve moje matka vnesla do věci jasno. Jak se pozdějL

ukázalo, diskutovala s jedním cromagnpncem pomocí různých znaků a gest. Nicméně pro chvat, s jakým se musela vzdálit z jeho jeskyně, když se polemika stala příliš

názornou, zůstala diskuse neuzavřena a matce se nepodařilo lingvisty přesvědčit. Později byl dokonce zpochyb-

ňován i fakt, že matka vůbec ve visteriénské epoše byla.

Nikdo před ní, a pokud vím, ani po ní, tam už nebyl. Asi

pro přílišnou vzdálenost a z toho plynoucí technické ob-tíže.

Vědecká etika bránila otci zatrhnout jí další exkurze

kamkoliv a do ptolemaiovské Alexandrie zvlášť, což však

nikterak nezmenšovalo jeho utrpení z její nepřítomnosti,

jež se mnohdy protáhla na celá léta.

A to nás s otcem sblížilo.

Tak jsme zase jednou zůstali s otcem sami. K tomu ješ-

tě v sezóně, kdy se naše dvaadvacáté století značně vy-lidnilo. Lidé odjížděli na dovolenou. Někteří do letovi-sek na dně oceánů, jiní se vydali na marsovské pouště

a zbytek do cenově dostupných staletí a tisíciletí.

Otec mě pozval do své pracovny a řekl:

„Co kdybychom si také někam vyrazili, Theokrite?”

„Kam?” zeptal jsem se. „Do starověké Alexandrie?”

„To-určitě! Na tu jsem tak zvědav. Ne+ My se vypraví-

me do své vlastní minulosti.”

A tak jsem zase stál u modrého okna svého dětství a

díval se, jak z kamene na kámen skáče člověk v bezna-dějném úsilí dostat se na druhý břeh.

„To je pořád on?” zeptal jsem se otce.

„Ovšem. Copak jsi ho nepoznal?”

„Poznal. Ale vlastním očím se mi věřit nechce. Vždyť

uplynulo tolik let a on pořád skáče a skáče. A pořád

na stejném místě.”

„Říkal jsem ti přece, že nejde o vzdálenost.”

„A o co tedy?”

„Zpomalují tady čas.”

„Jak?”

„Nevím. Ty nové fyzikální zákony objevili teprve nedávno. Nevšímej si toho! Ať si skáče.”

Ale já jsem stál u okna ještě dlouho a díval se, jak

ten zvláštní člověk skáče. Skočí — a zůstane přitom viset nad hladinou, jako by měl křídla. Skok, pak další a

znovu, a vždycky doskočí tam, odkud se odrazil.

Pak mě přestalo bavit jen se dívat a vydal jsem se ven.

V dobré náladě.jsem zamířil k řece.

Voda šuměla, a tak jsem na toho člověka musel křičet:

„Dobrý den! Jak se jmenujete?”

„jako ty. Theokritos.”

„A co tam děláte?”

„Skáču.”

„Proč?”

„Nevím. To ví jen ten, co řídí tenhle pokus…”

„Není vám to nepříjemné?”

„Ani ne. Spíš naopak. Pode mnou je řeka, nad hlavou

mám modré nebe … Je mi docela dobře …”

. I mně bylo dobře, třebaže jsem stál na břehu a neskákal z kamene na kámen.

Pak jsem zaslechl kukačku. Kukání se táhlo pomalu

a… vlhce. Ano, vlhce! Jako by to ani nebyla kukačka.

Jako by lesy na obou stranách řeky spolu rozprávěly ta-juplným ptačím nářečím.

A člověk skákal.

Skákal ve dne v noci, odrážel se od kamene, vznesl

se nad řeku a znovu dopadal na svůj kámeh.

S otcem jsme zatím chytali pstruhy.

„Co vlastně chtějí dokázat tím pokusem?” zeptal jsem

se.

„Chtějí poznat, co je to čas. Proto vytvořili jeho zpomalené pole. Alespoň odborníci to takhle vysvětlují. Ale mně

se tady zdá zpomalené úplně všechno. Jako v dětství.

Pomalá slova, činy, věci i zvuky … Slyšíš? I ta kukačka

se ozývá pomalu, jako by do okamžiku svého zvolání

zaklela touhu celých let…”

„Bere!” vykřikl jsem a kouzlo na chvíli zmizelo.

Ale pstruh uchvátil návnadu a zmizel v ledovém proudu jako blesk. -4. ¦

Odrazil jsem se od břehu, dopadl na oblý kámen a už

jsem se chystal skočit na další…

„Vrať se! Okamžitě se vrať!”

Otcův hlas mě zastavil právě včas.

„Chápeš, že ses mohl dostat do pole zpomaleného

času a skákat tu bez naděje, že se dostaneš na druhýj

břeh?” řekl otec vážně.

6

Brzy se to stejně stalo.

Naštěstí ne mně, ale Dorianu Grayovi a jeho homunku-le — Dulcinei. Zaslepeni svou nešťastnou vášní, kdy neviděli a neslyšeli nic než sebe, dostali se do pole zpomaleného času a začali skákat.

A tak skákali, utopeni v tom tajemném jevu, jemuž

lidé říkají čas. Plynul jim pomalu a beze spěchu jako to-mu člověku, který skákal z kamene na kámen nedaleko

nich.

Obraz, který jsem pozoroval ze svého modrého okna,

se změnil: ted už neskákal jeden, ale tři.

Dorianova homunkula se rychle seznámila s oním tajemným člověkem. Brzy ho začala rozptylovat příslovími

a pořekadly a svými starými, už dávno zapomenutými slovy. Ani Dorian nezůstával pozadu. Recitoval úryvky

z knih, které znal celé nazpaměť.

„Velmi tě miluju, rybo. A velmi si tě vážím. Ale zabiju

tě, ještě než přijde večer …”

„To je Hemmingway,” řekl ten tajemný člověk a sko-

čil.

Dorian Gray recitoval stále hlasitěji a člověk skákal

a poslouchal a poslouchal a skákal a čas plynul stále

stejně pomalu.

Břeh už byl velmi blízko a nekonečně daleko. V tom

bylo jádro celého tajemství, protože zde platily nejen

zvláštní fyzikální veličiny času, ale i nepochopitelné zá-

kony prostoru.

Dorian a jeho žena homunkula začali být netrpěliví,

protože už je omrzelo skákat z kamene na kámen a chtě-

li se vrátit na břeh, kde byl náš útulný dům s chutným

jídlem, lahodnými nápoji a příjemnými věcmi, jež jim

působily radost. Jenže pole zpomaleného času, kam se

tak nešťastně dostali, je spolehlivě uvěznilo.

„Musíte přece počkat,” říkal jim ten tajemný člověk,

„já také čekám.”

„Jenže ty jsi člověk a my jsme homunkulové,” ohradil

se Dorian Gray, kterému zřejmě nejvíc vadilo, že při ská-

kání nemůže zaujímat své půvabné pózy.

„A kromě toho jsme unaveni,” stěžovala si Dulcinea.

„Najděte si nějaké rozptýlení. Přemýšlejte třeba. Nebo

spěte. Vzpomínejte …”

„Na co máme, probůh, vzpomínat? Říkám vám přece,

že jsme homunkulové!”

„Vzpomínejte třeba na to, jak jste žili na břehu. Já na

to také vzpomínám … A rád. Vzpomínám a skáču.”

Pak je všechny skryla noc.

Když jsme se vrátili do města, byla naše třída už zase

zpátky. Dveře do minulosti opravili a žactvo se i s učitelem vrátilo do našeho století, aniž se předtím rozloučili

s Batuem, synem Člngischánovým.

Všichni se na mě dívali dost svrchu, protože zatímco

já jsem seděl doma, oni se proháněli na divokých neosedlaných koních, pili kumys a stříleli z luku.

Skrýval jsem svou závist a netrpělivě jsem čekal na

další hodinu dějepisu. Svíravý pocit strachu z neznáma

se mísil s přáním riskovat a dostat se zase jednou do ji-ného století nebo tisíciletí

Když jsem vešel do třídy, zaslechl jsem, jak učitel ří-

ká:

„Ne, ne! Tentokrát k žádnému Batuovi, ale do dvacá-

tého století!”

Přiznám se, že se mi ulevilo.

Pak nás učitel zavedl ke dveřím. Prošli jsme jimi a octli

se v Rusku. Psal se rok 1915.

V malém provinčním městečku nás považovali za sku-pinu mladých artistů z Jižní Ameriky. Ubytovali jsme se

v hostinci, který se velmi podobal tomu, kde kdysi žil

Gogolův Čičikov.

U vrat stála bryčka a sklepník v zástěře utíkal přes

dvůr s kouřícím samovarem.

Pak jsme uviděli člověka, který jako by Pavlu Ivanoviči

Čičikovovi z oka vypadl. A skutečně to byl Čičikov. Rychle

se seznámil s naším učitelem. Byl tak laskav, že nás vy-

čerpávajícím způsobem informoval o všech obyvatelích

malého městečka. Bylo to od něj opravdu velmi milé.

Chtěl jsem mu jednak poděkovat a současně se také

pochlubit svými vědomostmi. Přistoupil jsem k Pavlu

Ivanoviči a přívětivě jsem ho oslovil:

„Mizero! Šejdíři jeden!” !

„Dovolte?! Co to má znamenat?”

„Copak to není jasné? Chtěl jsem přece říci, že jste

dobrý a poctivý člověk.”

Čičikov zčervenal a nevím, jestli se dusil smíchem ne-bo zlostí.

Učitel si raději pospíšil, aby nás představil, a zamezH

dalším nedorozuměním.

Uprostřed města byl park, kde hrál orchestr. Tam jsem

se setkal s Táňou. Byla to dívka — tedy skoro už dívka

— s dlouhými vlasy a velkýma zelenýma očima.

„Jakpak ti říkají?” zeptala se.

„Theokritos,” přiznal jsem se tiše.

„Theokritos?” podivila se. „Takové jméno už kdysi kdosi měl.” Pak se rozesmála. „Už vím! Vyprávěli nám o něm

loni v hodině dějepisu. Jsi snad taky z Hellady?”

„Ne. Já jsem z budoucnosti. Ale ty tomu, samozřejmě,

nebudeš věřit.”

„A když budu?”

Její zelené oči najednou zmodraly a byly snad ještě

krásnější.

„Když se tak na tebe dívám, věřila bych spíš, že jsi

opravdu z antického Řecka. Ale ty, jak se zdá, nechceš

být Řekem … I nechceš! Já to poznala.”

„Vlastně jsi to skoro uhodla. Zlí jazykové tvrdí, že

mým otcem byl Alexandrijec Achilles Tati. To-byl básník,

víš.”

„Ale! Žertuješ velmi originálně. Ale víš ty vůbec něco

o starověkém Řecku? Můj tatínek přednáší historii na

chlapeckém gymnáziu. Měla bych tě nechat přezkou-

šet… Jenže já nevím, kdo doopravdy jsi. Pojď se raději

projít…”

Orchestr hrál nějakou pomalou, zřejmě taneční melodii.

Táně to nedalo.

„Víš co? Třeba jsi kouzelník. Přiznej se!”

„Proč ne? Možná že jsem přímo čaroděj!”

„Tak mi ukaž nějaké kouzlo. Prosím, prosím … Nenech

se tak prosit.”

A tak jsme šli parkem a žertovali. Jenže čas letěl. Vyprávěl jsem Táně o člověku, který v poli zpomaleného

času skáče z kamene na kámen a i o tom, jak tam s ním

skáče chudák Dorian Gray se svou Dulcineou.

„Je to k smíchu, nebo k pláči?” zeptala se Táňa.

„Nevím. Buď je to strašně směšné, nebo směšně straš-

né. Ale on je spokojený.”

„Kde je to? V Jižní Americe?”

„Ne. Ve dvaadvacátém století.”

„Ale vždyť dvaadvacáté století ještě není. Teprve začalo

dvacáté.”

„Jistě. Tady je dvacáté století. Ale já žiju ve dvaadvacátém.” *

„To přece není možné!” ohradila se Táňa.

„Je to možné.”

„Tak vidíš. Ani ty tomu nevěříš. Říkáš, že je to možné,

ale netvrdíš, že je to jisté. A mně už se chtělo věřit, že

jsi z dvaadvacátého století.”

„Proč?”

„Protože to není možné.”

„Ale přesto mi to věř. Je to pravda.”

„Hm. Jsem asi moc velká, abych věřila pohádkám.”

„Nevěř pohádkám, věř mně.”

Podívala se na mě a hledala v mé tváři odpověď na své

vzrušení.

„Ty jsi zvláštní člověk,” řekla tiše. „Moc zvláštní. Jsi

prostě chlapec, ale takový, jací vyrůstali jen na staré

Rusi… nebo v Řecku … Proč mě chceš přesvědčit, že

jsi z dvaadvacátého století?”

„Protože je to pravda.”

„Tak mi řekni, jak ses dostal k nám?!”

„Dveřmi. Dveřmi do minulosti.”

„Co je to za dveře? Kde jsou?” •

„Ty, kterými jsem přišel, jsou u nás ve škole. Ve dvaadvacátém století. Používáme je jen při hodinách dějepisu.

Náš dějepisář nás vždycky odvede do doby, kterou zrovna

probíráme. Nedávno byla naše třída u chána Batua. Ted

máme na rozvrhu Ivana Hrozného, Pipina Krátkého, Ka-teřinu Velikou a Winstona Churchilla.”

„Kdo je Churchill? Toho jsme v dějepise nepřebírali!”

„O něm se budete učit později, tak za čtyřicet let. Až

se stane premiérem…”

„Premiérem …?”

„No, ministerským předsedou Velké Británie. Zatím je

to jen novinář někde v Jižní Africe nebo tam někde. Vy

máte mnohem kratší osnovy než my… Ale my, když

chceme, se zase můžeme setkat s kteroukoliv historickou

osobností.”

„Poslyš, to musí být strašně zajímavé!”

„Ano. Občas. Jenže náš učitel přitom rozčilením koktá.

A taky se začne hádat. A hádat se s takovým Ivanem

Hrozným…”

Rozesmála se.

„Málem jsi mě přesvědčil. Víš, že jsem skoro uvěřila

v ty tvoje dveře a ve dvaadvacáté století? Jenže to, bohužel, není možné.”

„Dokážu ti, že to možné je!”

„Kdy?”

„Později. Až se budeme vracet do svého století, zmizí-

me navždycky.”

„Navždycky?” zeptala se polekaně.

„Ano. To je podle osnov. K látce, kterou jsme pro-brali, se už nevracíme.”

„A ty bys to nechtěl zopakovat?” zeptala se smutně.

„Co?”

„Tu hodinu, kterou právě probíráte.”

„Byl bych nejradši, kdyby nikdy neskončila. Jenže i tahle

hodina skončí jako všechny předtím a my se vrátíme do

svého století, do své školy, ke svým učitelům i k ostatním

povinnostem.”

„A co já? Já zůstanu tady?”

„Samozřejmě. Vy přece nemáte takové dveře jako my.

Zatím jste je nevynalezli. To až za dvě století.”

„Tomu nevěřím … Nevěřím, že vůbec někdy někdo vy-nalezne takové dveře. Máme spoustu dveří, ale všechny

jsou úplně obyčejné a za nimi není nic neznámého. Když

je otevřeš, uvidíš to, cos viděl včera a co uvidíš i zítra.

Copak u vás to tak není?”

„Taky. Jenže ty dveře jsou úplně jiné. Ale nemysli,

že jsou úplně spolehlivé. Leckdy tě mohou pěkně vy-péct.” i «

„A nebojíš se, že by se mohly pokazit právě ted? Ze bys

uvázl tady u nás, v našem městečku?”

„Co já vím… Stát se může všechno. Ale to bychom se

mohli vidět každý den.”

„Každý den? To by snad bylo moc. Víš co? Budeme

se vídat obden nebo dvakrát třikrát týdně.” .

Začali jsme si domlouvat schůzky a posílat psaníčka,

která jsme ukládali do vykotlané staré vrby nedaleko

domu, kde Táňa bydlela.

Když jsme se sešli, říkala vždycky:

„Hodina pokračuje. . Víš, rozum se tomu vzpírá, ale

cit mi říká, že je to pravda. Že jsi přišel dveřmi do minulosti a že hodina dějepisu brzy skončí a ty zmizíš..,

Neodcházej, Theokrite, prosím …”

„Já bych strašně rád zůstal. Ale co náš učitel? On se

beze mě nesmí vrátit. A podvést ho taky nechci. Je to dobrák, i když občas koktá. Když jsme byli u Marka Twaina,

zapletl se tak, že nedokázal svými slovy vyprávět obsah

Yankeeho na dvoře krále Artuše. Mark Twain se nám

vysmál a vypoklonkoval nás jako nezvané hosty.”

„Jak jste se dostali k Marku Twainovi? Ten už přece

dávno umřel.”

„Ty jsi přece už taky dávno umřela,” plácl jsem bez

rozmyslu. „A vidíš. Mluvíme spolu, a dokonce se tomu

smějeme.”

„Já jsem umřela?” zeptala se Táňa. „A kdy jsem umře-la?”

„Já nevím přesně,” řekl jsem v rozpacích nad svou ne-omaleností. „Až za mnoho, mnoho let. Ale to jen předpokládám. Přesně to opravdu nevím. Určitě budeš žít dlouho. Ale do dvaadvacátého století ne… A já jsem přece

odtamtud …”

„Takže už jsem umřela?” A Táně se koulely po tváři

slzy jako hrášky.

„Ale ne! Vždyť žiješ! Žiješ přece! Na celém světě není

živější dívka než ty. Jsi živější než kdokoliv z těch, kteří

žili, žijí nebo teprve budou žít. Opravdu! Věř mi. Čestné

slovo.”

„Já ti věřím,” řekla Táňa. „Pojď, budeme si povídat

o něčem jiném. O něčem veselejším… Tak Mark Twain

vás vyhodil?”

„Jo. Kvůli našemu dějepisáři. Začal se s ním hádat,

protože Twain se ho ptal, proč on neprojde svými dveřmi

do budoucnosti nebo do minulosti.”

„A proč vlastně, Theokrite?”

„Protože má jen obyčejné dveře. Na to přece musejí

být ty naše speciální, řekněme kouzelné dveře. Něco jako

v pohádce.”

„Už moc nechybí a já na ty dveře uvěřím. Ale povídej

mi něco jiného. Vyprávěl jsi o člověku, který skáče z kamene na kámen. To skáče i tecf?”

„Nevím. Asi skáče. Dostal se přece do pole zpomaleného času.”

„A co to vlastně je, to pole zpomaleného času?”

„Na to by ses musela zeptat fyziků — nebo jepic. Ty

také proměnily vteřiny na celá léta.”

„A to je dobře, nebo špatně, Theokrite?”

„Nevím, Táňo. Možná že je to důležité. Žijeme ve straš-

ně uspěchaném století a co víc, snadno pronikáme i do

jiných století a tisíciletí, jako by nám to naše nestačilo.

Ve zpomaleném čase to bude vypadat určitě jinak. Chtěl

jsem se na to zeptat toho, co skáče, ale nějak jsem se

k tomu nedostal. Až se vrátím, určitě se ho zeptám.”

„A jak se to dozvím já?”

Nevěděl jsem, co odpovědět. Když mlčení trvalo příliš

dlouho, řekl jsem nepřesvědčivě:

„Třeba se ještě uvidíme …”

I Táňa se odmlčela a pak řekla:

| „Jak bychom se mohli uvidět? Vždyť umřu.”

„Proč bys umírala?”

„Tak jako ostatní. Stářím… Až se jednou vrátíš do

svého dvaadvacátého století, já už nebudu. Vždyť já nebudu žít ani do svého vlastního století. A to právě ne-můžu pochopit. Ty se vrátíš do své doby okamžitě, vid?”

„Ano. Za pár vteřin. To zařízení pracuje rychle.”

„Tak tomu už vůbec nerozumím… To znamená, že

zá těch několik vteřin dospěju, zestárnu a pak umřu? Vysvětli mi to, prosím tě.”

„To nemá smysl vysvětlovat.”

„Proč?”

„Protože se to nestane. Zůstanu tady. Já už se nechci

vrátit.”

„A co tvůj učitel? Vždyť mu budeš scházet a on bude

mít nepříjemnosti, když se nevrátíš.”

„Tak si bude muset něco vymyslet. Může třeba říct, že

mě zabil splašený kůň nebo nějaký zločinec.”

„Budou od něj chtít důkazy. Nějaké potvrzení nebo vý-

střižek z novin nebo tak něco.”

„Ale ne. Všichni přece vědí, že vaše století je neklidné

a člověk tu přijde o život, ani neví jak.”

Myslel jsem, že se snažím přesvědčit Táňu, a zatím

jsem přesvědčoval sám sebe. Nebylo to snadné. Chtěl jsem

ji denně vídat, ale také otce a matku a spolužáky i Doriana Graye a modré okno svého dětství, které zůstalo kdesi

daleko.

Táňa, jako by uhádla mé myšlenky, se zeptala:

„Těmi dveřmi, o kterých jsi vyprávěl, se můžeš dostat

jen do cizí minulosti? Nebo se můžeš podívat i do své

vlastní? Uvidět třeba svoje dětství?”

„Ale ano, můžu kamkoliv. I do svého dětství. Na prázd-niny jezdíme vždycky do své minulosti. Tam, v mém dětství, je na břehu řeky dům s oknem modrým jako pramen

horské bystřiny, kterým se díváš a všechno vypadá docela jinak…”

„Jak?”

„jako v dětství.”

„Ty máš taky takové okno?”

„Měl jsem. Teď už ne. Rozhodl jsem se přece, že zůstanu. S tebou, tady, ve tvém století.”

Táňa se na mě zadívala.

A mně se zdálo, že ji vidím jakoby modrým oknem své-

ho dětství, jež zůstalo v jiném století, které ještě není

a pro mě už nebude, i když přijde.

Kvůli Táně se musím vzdát toho věku, který teprve bu-de, i svého modrého okna?

Ne! To modré okno mi zůstane. Vždyť i teď se dívám

jakoby modří říční hladiny. Protože je se mnou Táňa..

Když jsem se vrátil do hostince, našel jsem svého učitele i spolužáky rozčilené.

„Kam jsi zmizel, Theokrite?” zeptal se dějepisář přísně.

„Hodina bude končit a všichni a všechno musí být na

svém místě. Vracíme se do budoucnosti.”

Myslel tím naše století.

Už ze mne nespustil oči. A pak …

Opona času mě oddělila od Táni, která zůstala ve svém

milém dalekém století.

8

V kapse jsem měl Táninu fotografii. Takovou, jakou dě-

lávali provinční fotografové. Trochu trapná a neohraba-ná jako ten velký fotoaparát, přesto však schopná zachovat všechno mé okouzlení z Tánina úsměvu a velkých,

trochu výsměšných očí.

Táňa zůstala v minulosti a já jsem byl zde a slova ta-dy a teď mi připadala jako neproniknutelná stěna, která

mě oddělila od Táni, od jejího tam a tehdy.

Uvidím ji ještě vůbec někdy?

Setkám se s ní?

Věděl jsem, že setkám-li se s ní, už to nikdy nebude

při hodině dějepisu. A věděl jsem také, že už bez ní nemohu žít, že nemohu žít bez jejích rozesmátých i posmutnělých očí. Řekl jsem to rodičům, kteří si už dávno všim-li, že jsem propadl stesku.

„Musíš si najít děvče ve svém století, Theokrite,” řekla

matka přísně. „Copak je jich kolem tebe málo?”

Otec se k mému chlapeckému citu choval mnohem vel-koryseji. Pochopil, že to je opravdová láska, o jaké psá-

vali Turgeněv a Stendhal. I v Táně bylo něco turgeněv-ského. Snad proto, že byla jediná ve všech staletích —

minulých i budoucích. Otec to pochopil okamžitě. Ale

pomoci mi nedokázal. Ale také mi neradil, abych na Táňu

zapomněl a našel sl někoho mezi svými současníky.

„Co dělat, chlapče?” pokrčil rameny.

„Mám se vrátit do dvacátého století?” ptal jsem se

bezradně. „Vždyť jsme si ani nestačili všechno říct. Čas

letěl a náš učitel se bál přetáhnout o jedinou hodinku.”

„To pro ty nepříjemnosti s Batuem, když se poškodil

mechanismus dveří.”

„Tentokrát fungovaly bezvadně. Ani jsme se neohlédli

a byli jsme zpátky ve třídě. Někdy mám pocit, že se mi

to jen zdálo. Ale to by byl sen mnohem reálnější než skutečnost.”

„Snad kdybys uvěřil, že to byl jen sen…”

„Nebyl to sen! Víš to stejně dobře jako já. Dveře do

minulosti přece existují. A já bych se chtěl vrátit za Tanou! Pořád ji vidím, jak přichází ke staré vrbě, kde jsme

mívali schůzky. Ta vrba je na svém místě i řeka je tam,

kde byla, i modré nebe a cestička, po které jsme se procházeli. Jen já tam nejsem a ona čeká. Určitě čeká! Čeká

a doufá. Vždyť jsem ji vlastně oklamal.”

„Oklamal? Sliboval jsi jí snad něco?”

„Právě. Sliboval jsem jí, že zůstanu. Ted se bojím, že

umřela a nedočkala se mě.”

„Samozřejmě že umřela,* přisvědčil otec klidně. „Vždyť

uplynula dvě století.”

„Ale já se musím vrátit, tati. Musím se vrátit právě

v té chvíli, kdy přijde k té staré vrbě. Nechci, aby na

mě musela čekat. A už vůbec nechci, aby čekala marně.”

„Jenže to budeš muset ještě sám nějakou dobu čekat,

Theokrite,” pokýval otec chápavě hlavou. „Jsi ještě moc

mladý na to, aby ti povolili soukromou cestu do minulosti.”

„Takže čekat a čekat…”

„Nic jiného ti nezbývá.”

A tak jsem čekal a čekal. Celý můj život se proměnil

v čekání. Počítal jsem dny, týdny, měsíce. Plynuly pomalu a já měl pocit, jako bych skákal z kamene na kámen

v poli zpomaleného času.

Psal jsem jí dopisy. Mnoho dopisů. Ale nebylo po kom

je poslat. Jako naschvál se nikdo nechystal do roku 1915.

A tak neodeslané dopisy zůstávaly ležet v zásuvce mého

psacího stolu.

9

Pak konečně přišel ten čas.

Dveře se otevřely a já byl znovu v době, na kterou jsem

čekal; vrátil jsem se do provinčního městečka, kde bydlela Táňa.

Poznal jsem dokonce i zájezdní hostinec, kde jsme

tehdy bydleli. Zase před ním stála bryčka a na věži kos-tela zvonily zvony. Kolem se šířila opojná vůně sena.

Sel jsem k řece, kde stál dům Tánina otce. Šel jsem

jako ve snách. Zdálo se mi, že místo abych se přibližoval

k místu, po němž jsem tak toužil, spíš se od něho vzda-luji.

Za půl hodiny jsem ji uviděl.

Ležela v kolébce a bylo jí půl roku. V puse měla dudlík

a byla u ní přísná, statná kojná. Dívala se na mě pode-S

zíravě, jako byth byl zloděj, který chce ukrást bud1 dítě,

nebo kolébku.

Pochopil jsem, že automatika selhala. Stačila malá nepřesnost a místo do roku 1915 jsem se strefil do roku

1899. Ve městě jsem to nepoznal. Všechno bylo docela

stejné — domy, ulice, stromy i lidé. Ani ta vrba na břehu

řeky se mi nezdála mladší. Jenom Táňa byla jiná. Neumě-

la ještě ani mluvit, samozřejmě. Dívala se krásnýma zelenýma očima na svět, jako by něco tušila, ale zatím to

nedokázala pochopit.

„Táňo,” řekl jsem vlídně a sklonil se nad kolébku.

„Táňo, nepoznáváš mě?” »

„Prosím vás! Vždyť ta ještě nepozná ani vlastní matku.

Jak by mohla poznat vás, mladíku!” řekla popuzeně kojná.

Nemohl jsem se od kolébky odtrhnout a kojná si zřej-mě myslela, že se tu potloukám, abych se mohl seznámit

s ní — s urostlou vesnickou krasavicí.

Chodil jsem do toho domu často. Snad až příliš často.

Jako bych čekal, že se ten růžový drobeček najednou

se smíchem promění v dívku, s níž jsem se setkával u vrby

na břehu řeky. Ale maličká Táňa dál cumlala svůj dudlík

a dívala se na mě jako na samozřejmou součást toho velkého světa, který ji obklopoval.

Pak mi jednou kojná řekla:

„Neměl byste sem tak často chodit, mladý pane.”

„Proč?”

„Tak. Vy jste pán a já jsem jen vesnická holka. Ještě

mě lidé pomluví.”

„Proč by vás měli pomlouvat?” podivil jsem se.

„Vždyť vám to říkám: protože jsem obyčejná holka

z vesnice — kojná. Pán a paní jsou hodní, ale kdyby si

vás všimli, určitě by se zlobili. A pak, vy jste takový divný — jiný než ostatní. A máte tak rád děti.. “

Vzala Táňu z kolébky, posadila si ji na klín a rozepnu-la si blůzu. Uviděl jsem veliký prs. Doslova mě ohromil.

A Táňa začala pít…

To bylo moje druhé setkání s Táňou.

Byli jsme spolu a přece jsme si byli vzdáleni. Zase nás

dělil čas.

10

Moje třetí setkání s Táňou bylo ještě nešťastnější.

Tentokrát jsem se opozdil.

Táňa byla šedesátiletá stařenka, obklopená vnuky. Poznala mě, ale podivila se, že jsem zůstal chlapcem, i když

od našeho setkání uplynulo padesát let. O tom, že jsem

ji viděl i v kolébce, samozřejmě, nevěděla a dal jsem si

pozor, abych se jí o tom nezmínil.

Byla pořád čilá a energická, ale zase mezi námi stál

čas. Těch téměř padesát let, která nás dělila jako nepřekročitelná poušť.

„To je můj starý přítel,” představila mě svým dětem

a vnukům, z nichž i ten nejmladší byl starší než já. „Asi

vám to bude divné,” snažila se vysvětlit nevysvětlitelné,

„ale od našeho posledního setkání uplynulo skoro půl

století.”

Všichni se na mě dívali, jako bych se po odchodu ze

scény zapomněl odlíčit.

Tánina dcera řekla:

„Na matčina vrstevníka vypadáte … skoro nepřípust-ně mladě. Kdo vlastně jste?”

„Čaroděj,” usmál jsem se smutně. Mág. Objevil jsem

kámen mudrců a zastavil stárnutí. Mám na to ovšem po-volení tvůrčího ‘svazu kouzelníků a iluzionistů. Konečně,

dočtete se o tom v časopise Věda a náboženství. Je to jen

zdánlivá metafyzika a na přísně vědeckých základech.

Dívali se na mě jako na zrůdu, která, bůhví proč, není

naložená v lihu. Cítil jsem, že v nich budím spíš strach a

odpor a že se mě štítí. 1

I Táňa se na mě dívala, jako by mě podezírala z ně-

čeho nepřirozeného. Kdoví jestli jsem nevypadal jako

šejdíř a spojenec dáblův. A to v době, kdy už na ďábla

nikdo nevěřil.

Doufal jsem, že si časem zvyknou.

Pak jsem jednou zůstal s Táňou o samotě.

„Musím to zkusit ještě jednou.”

„Copak?”

„Sejít se s vámi.”

„Vždyť jste se se mnou sešel. Je vám to málo?”

„Sešel, sešel…! Ale jak?!”

„Nevládneme času, Theokrite. Není to moje vina, že

jsem zestárla.”

„Já vím. Ale kdo za to může??”

„Nikdo, můj milý. Snad léta, která plynou.”

„Ale já se nemusím podřizovat času. Vidíte, že jsem zů-

stal takový jako kdysi.

„Proč, Theokrite?”

„Protože jsem vás miloval. A protože jsem se pro setká-

ní s vámi nechtěl změnit.”

Byla to výčitka, vím. Vím, že byla nespravedlivá, ale

vzít slova zpátky jsem nedokázal.

„Miloval jste mě? To je minulý čas. To znamená, že

teď už mě nemilujete?”

„Nevím. Vždyť vy nejste vy. Místo vás žije na světě

žena, která je o tolik let starší než já, že nám ostych

brání si jako dřív — tykat. Kde vlastně jste?”

„Tady, před vámi.”

„Ano, ale vy nejste Táňa.”

„A kdo tedy jsem?”

Řekla to smutně a nepřesvědčivě, jako by nikdy ani

Táňou nebyla a jen se za ni vydávala.

„Nevím. Vůbec nic nevím. Zdá se mi, že zůstalo jen

jméno a ještě něco nepostižitelného ve vašich očích. Ale

i to málo má pro mě cenu. Celé hodiny čekám na ten

výraz, který se objeví ve vašich očích, aby hned zase

zmizel. Jako by si se mnou hrál na schovávanou. Musí

to být ve vás. Někde ve vás je skryto všechno, co bylo

dívkou, na kterou jsem čekal u vrby vedle vašeho domu.

A to je nesnesitelné …”

Druhý den jsem přišel znovu.

Nikdy jsem příliš nevynikal všímavostí. Můj pohled

klouzal po věcech i událostech a nikdy se příliš nezdržoval.

To bývalo kdysi. Teď jsem pozorně sledoval každou ma-ličkost. Všechno připomínalo uvadání a stárnutí. Papuče,

šedivé vlasy i léky na toaletním stolku …

A přesto jsem nedokázal nepřijít.

Byly to dlouhé rozhovory, jako by nás slova a věty moh

ly vrátit do minulosti, do toho okamžiku, kdy jsme se

poprvé setkali v parku.

Byl vůbec takový‘okamžik?

Byl! Samozřejmě že byl.

„Vidíš, jak jsem se změnila?” zeptala se mě jednou

Táňa. „Nejstrašnější je, že ani nepozorujeme, jak se mě-

níme. To je ta opravdová hrůza života. Jak jsi vůbec dokázal zadržet svoje mládí? Jsi to vůbec ty? Neklameš

mě?”

„Kdo bych byl?”

„Možná Theokritův syn. Syn toho chlapce, se kterým

jsem se setkávala v patnáctém roce. Víš, kolik jsem se

na něj navzpomínala? A načekala? Proč nepřišel? Tolik

let .. Myslela jsem, že zahynul, a tak jsem se vdala. Jsi

jeho syn?”

„Ne, jsem ten, na koho jsi čekala. A dočkala ses.

Vrátil jsem se.”

„Odkud?”

„Z budoucnosti.”

„On také říkal, že přišel z budoucnosti.”

„To neříkal on.”

„Kdo tedy?”

„Já …”

Díval jsem se na její povadlou tvář a hledal to, co léty

zmizelo. Pak jsem jí podal fotografii, kterou mi dala před

půl stoletím.

„Poznáváš se?”

„Poznávám.”

„Proč nemůžeš poznat také mne? Nebo nechceš?”

Otázka zůstala bez odpovědi.

Plakala.

Když jsem ji viděl posledně, plakala jako maličké dítě

v kolébce. Teď jsem viděl plakat starou unavenou ženu.

Odešel jsem bez slova rozloučení. Vypadalo to spíš jako

útěk …

11

Dveře se otevřely, udělal jsem krok — obyčejný lidský

krok, kterým jsem překročil víc než sto let.

Tentokrát jsem se octl v jedenadvacátém století, ve velké univerzitní aule, kde už byla v plném proudu diskuse

na téma realita a současný svět.

Za katedrou stál muž s neobyčejně veselýma laskavý-

ma očima.

„Realita mizí,” řekl klidně. „Všechno se stává iluzorní

jako sen. Důsledek vynálezu dveří do minulosti! Nedávno jsem jimi prošel do Rembrandtova ateliéru. Rembrandt

tam seděl zamyšlený a před ním stála Saskia v noční ko-

šili a čekala. Přiznám se, že jsem byl v rozpacích. Drze

jsem vtrhl do cizího intimního života. Pak se Rembrandt

obrátil a uviděl mě. Strašně se rozčilil, ohnal se po mně

pěstí… Ale teď nejde o morální aspekt tohoto jevu, ale

o otázku čistě fyzikální. ‘

Stalo se to, či nestalo?

Jasnou a jednoznačnou odpověď nedostanete ani od

teoretiků, ani od praktiků. Já ji také nedostal. Všichni odpovídají více méně vyhýbavě: stalo se to i nestalo.

Co to je — stalo i nestalo? Neznamená to snad, že má-

me co dělat nikoliv s realitou, ale pouze s její náhraž-

kou? Se surogátem, nebo, chcete-li, s iluzí reality?

Už takřka dvě století nahrazujeme všechno — kůži,

dřevo, srdce a kdoví co ještě. V našem případě také do-chází k náhradě. Ale podstata této náhrady se už příliš

vymyká charakteru náhražek, jak je známe. Jsem v takovém případě pouze divák, nebo konzument náhražky,

či její součást? Existuji v jiném čase, nebo jiný čas ve

mně? Odpověď na tyto otázky nedostanete! Nanejvýš se

dozvíte, že na tom odborníci pracují.

Ale já to chci vědět!

Chci mít jistotu, zda jsem viděl skutečného Rembrandta,

nebo jen jeho představu — stín. A dokud se to nedozvím,

nebudu mít klid!” .

Vystřídal ho jiný řečník, který se podobal Darwinovi

1 Newtonovi, a dokonce i Oskaru Wildovi.

„Právě jsem se vrátil z devatenáctého století,” začal.

„Několik hodin jsem diskutoval s Dostojevským a teď

vidím, že mě popsal jako ďábla, který ponouká Ivana

Karamazova. Tak bylo to, nebo nebylo? Zdálo by se, že

je pro mě lichotivější tvrdit, že to bylo. Ale přesto tvrdím,

že nebylo. Jen se mi to tak jevilo. Nevěřím, že se dveře

otevřely do minulosti. Minulost neexistuje! Existuje jen

současnost a já jsem byl obětí iluze… Velmi sugestivní

iluzel Souhlasím s předřečníkem, že reality ubývá. V tom-hle příliš tvárném světě je jí stále méně a méně. Lidé

vědí příliš mnoho, ale řekl bych, že nevědí, co je podstata vědění.

Navrhuji zavřít dveře do minulosti. Vždyť je to z mo-rálního hlediska neetické. Vnikáme někam, kam nás nikdo nezval. Chápu rozhořčení pana Rembrandta, o kterém tady mluvil kolega. Sám bych se nezachoval jinak.

A právě proto, aby se minulost stala reálnou, navrhuji

dveře zavřít!”

Jako třetí vystoupil bohatýr, jehož dunivý hlas byl schopen proniknout nejen stěnami posluchárny, ale i staletí-

mi.

„Reality ubývá,” burácel. „Souhlasím. Zavinilo to naše

životní tempo. Vzdálenosti se zkrátily, čas už není rozhodující! Můžeme být na Marsu, v paleolitu nebo na dně

Tichého oceánu. A to všechno v několika vteřinách.

A přesto se nám stále nedostává času. Tempo, tempo,

tempo! — Navrhuji, aby bylo vytvořeno pole zpomaleného času, kde by člověk mohl zůstat sám se svými pocity a myšlenkami, kde by mohl vzpomínat a vlastníma

rukama nervat vzpomínky na nepotřebné cáry…”

Mluvil ještě dlouho, a když skončil, vydal jsem se za

ním, abych se seznámil s jeho projektem. Nabídl mi účast

na svém experimentu.

Souhlasil jsem.

12

Táňa stála vedle stromu, kde jsem ji před několika

lety opustil. f.

„Dobrý den,” řekl jsem udýchaně, „čekáš na mě dlouho?”

Rozesmála se.

„Jak to? Copak jsme se rozloučili? Proč bych měla čekat? Vždyť tady už takovou dobu stojíme.”

„To se ti jen zdálo.”

„To sotva. Jestli se někomu něco zdá, tak to určitě nejsem já. Ty vůbec moc sníš. Dokonce i to, co není, nebylo

a nebude, bereš moc vážně.”

„O čem to mluvíš?”

„O tom, cos mi ted vyprávěl. O tom dvaadvacátém století. O tom alexandrijci Tatím a o člověku, který skáče

z kamene na kámen, o Dorianovi a Dulcinei a o nějaké

vědecké diskusi.”

Teď jsem zase nechápal já a zeptal jsem se:

„A o tom, že jsem tě viděl, když jsi byla ještě v kolébce a pak jako šedesátiletou stařenku, o tom jsem ti

nevyprávěl?”

„Ne, o tom ne. A já vím proč.”

„Proč?”

„Protože mě uvidíš jako šedesátiletou stařenku, až bu-deš sám starý děda. A v kolébce jsi mě nehoupal a taky

nebudeš. Vždyť jsme skoro stejně staří, Theokrite. Chá-

peš, jaké máme štěstí, že jsme se narodili ve stejnou do-bu? Že tu můžeme spolu stát a nedělí nás desítky a stovky let?”

„Jsi o tom tak přesvědčena?”

„To víš, že jsem. Ty ne?”

„Já ne. Vždyť existují dveře, kterými jsem přišel. Víš

přece, že jsem přišel z budoucnosti.”

„No jistě,” rozesmála se Táňa šťastně, „už mockrát

ses mě o tom snažil přesvědčit. Skoro jsem ti uvěřila, ale

pak se to všechno pomíchalo. Budoucnost, současnost

i minulost a já už ničemu nerozumím.”

„Kde bych se tady vzal? Pochop! Kde je moje minulost?

A kdo vůbec jsem?”

„Ty? Kluk. Milý, hezký kluk. To je všechno, co o tobě

vím, a to mi stačí. Když ta vaše skupina odjela, tys tu

zůstal. Kvůli mně. Pak tě hledali. Ten váš principál děs-ně zuřil. Asi si tě zvlášť považoval. A ty jsi zatím za městem skákal z kamene na kámen.

Ale proč ti to vlastně říkám? Musíš to přece vědět

stejně dobře jako já… Co teď vůbec hodláš dělat, Theokrite?”

Co jsem jí měl říct?

„Můžu se tě na něco zeptat?”

„Na co?”

„Na tvoje modré okno z dětství. Kde je to tvoje okno?”

„Ve dvaadvacátém století. V budoucnosti.”

„Ale Theokrite! Budoucnost přece nemůže být v minulosti. Já chci konečně znát pravdu. Dokaž mi, že jsi

z dvaadvacátého století.”

„Jak ti to mám dokázat?”

„Jednoduše. Ukaž mi něco, co zatím neexistuje a bude

to existovat za dvě stě let.”

Mlčel jsem. Okamžik se nekonečně prodlužoval. Pochopil jsem, že jsem se dostal do pole zpomalení, mládí a

lásky. Chvíle trvala, jako by se vteřina změnila ve věč-

nost.

Táňa se rozesmála.

„Já žádné důkazy nepotřebuju. Nezáleží mi na nich. Dů-

ležité je, že jsi se mnou a že zůstaneš. Viď, že zůstaneš?”

„Ano, zůstanu s tebou,” řekl jsem tiše, jako bych sám

sobě nevěřil.