Philippe Ebly

Návrat z nenávratna - Philippe Ebly

SMĚR URUAPAN

I

Letadlo dosedlo na zem, popojelo až na konec přistávací dráhy a zastavilo před letištní budovou. Tady, v Champaign, vystupovalo asi deset cestujících; mezi nimi i Sergej. Vypadalo to, že ze všech nejméně spěchá – vystoupil poslední a pomalu se loudal za ostatními. Měl tu přes dvě hodiny čekání, než mu poletí první letadlo do Chicaga. Věděl, že Champaign není turisticky nijak zajímavé, a tak si řekl, než se potloukat po kdovíjakých ulicích, že raději ty dvě hodiny přečká na letišti. Vždyť Champaign je jen obyčejné město státu Illinois, jako jsou stovky jiných amerických měst.

Sergej předložil letenku jednomu zaměstnanci. Ten nemluvil francouzsky; řekl něco, co pravděpodobně bylo přívětivé, ale čemu Sergej nerozuměl, protože jeho znalosti angličtiny byly hodně chatrné. Zato však gesto, které onu větu provázelo, bylo zcela jasné a Sergej pochopil, že má jít do čekárny. Poděkoval a zamířil tím směrem: má jít tam nebo někam jinam… Bylo krátce před desátou hodinou dopoledne.

V čekárně, odkud bylo velmi dobře vidět na letištní plochu, bylo asi dvacet pohodlných lenošek. Byl tu jediný člověk: jakýsi muž v šedém obleku s měkkým kloboukem na hlavě. Barva jeho obleku splývala s barvou lenošek tak dokonale, že ho Sergej málem přehlédl. Muž na okamžik přestal číst noviny, zběžně se na příchozího podíval a pak se znovu zabral do četby. Sergej neměl ke čtení nic; sedl si těsně k oknu, aby viděl na letiště, a chystal se podstoupit dvě hodiny nudy.

Za několik minut zase přistálo letadlo. Vystoupilo z něj několik cestujících, dva z nich vešli do čekárničky a usedli poblíž Sergeje.

Muž v šedém obleku na ně letmo pohlédl a opět zmizel za svými novinami. Také Sergej si jich všiml. Byli to dva chlapci. Staršímu mohlo být patnáct nebo šestnáct let, mladší byl asi třinácti– nebo čtrnáctiletý. Na první pohled bratři. Jen dosedli, začali se spolu polohlasně bavit. Sergej sebou překvapeně trhl a neodolal, aby se k nim neobrátil.

„Vy jste Francouzi?“ zeptal se. „To by mě ve snu nenapadlo, že tady potkám Francouze.“

Staršího chlapce to ani moc nepřekvapilo. Upřímně se usmál a hned se představil:

„Ano, jsme Francouzi. Já se jmenuju Raul Forestier a tohle je můj bratr Marek. Jsme tady jen na dvě hodiny a nijak se nám nechce tady zůstávat déle…“

Taky Sergej se hned představil. Byl opravdu rád, že potkává krajany, protože mu s nimi to čekání líp uteče.

„Sergej Daspremont. Letím do Chicaga za otcem.“

„My taky,“ řekl Raul. „To je ale náhoda!“ Oba Forestierové si přisedli k Sergejovi. Byli to příjemní společníci. Zvláštní bylo, jak si byli podobní: Stejný tvar obličeje, stejně přímý pohled, stejné kaštanové vlasy a ocelově šedé oči.

„Můj otec je na nějakém kongresu,“ pokračoval Sergej, „musí zůstat asi pět dní v Chicagu. A protože nechtěl, abych byl celou tu dobu zavřený někde v hotelovém pokoji, zajistil mi pětidenní okružní let po východní části Spojených států. Pořádá to nějaká neznámá cestovní společnost, která se na to specializuje… Viděl jsem docela zajímavé věci, ale do jakých Zapadákovů mě zatáhli…“

„To je fakt zajímavé,“ přerušil ho Raul. „Úplně stejně je to i s námi. A vsadil bych se, že je to i stejná kancelář.“

A uvedl její jméno.

„Ano, je to ona,“ řekl Sergej. „V životě jsem neviděl ztřeštěnější trasu. A proč nás dneska zatáhli do téhle díry?“

„Co já vím,“ broukl Raul.

Sergej mluvil, ale přitom roztržitě pozoroval přistávací dráhu. Jeho pozornost upoutalo malé soukromé letadlo, které právě přistálo a blížilo se k hlavní budově. Jakmile zastavilo, předjela k němu nějaká dodávka. Z letadla vystoupil pilot a od dodávky k němu vykročil řidič, jako když si s ním chce promluvit. O chvilku později přijelo k letadlu velké, černé auto. To, co se událo potom, bylo dílem okamžiku. Sergej spatřil, jak řidič dodávky srazil pilota na zem. Sotva to stačil zaznamenat, protože téměř ve stejné chvíli černé auto zakrylo postavu pilota, ležící na asfaltu. Sergejovi unikl výkřik překvapení: „Páááni!“

Byl bledý jak stěna a zřejmě v tu chvíli nebyl schopen nic dalšího dodat. Loupežné přepadení už sice viděl, ale jen ve filmu, nikoli ve skutečnosti. Pořádně Jím to otřáslo. Raul a Marek se otočili tím směrem, kterým se díval on, ale příliš pozdě.

„Co se děje?“ zeptal se Raul.

Několika větami vylíčil Sergej, co viděl.

„Všechno se to zběhlo strašně rychle, a to černé auto přijelo skoro v tutéž chvíli. Ale já jsem si jistý, že jsem viděl dobře. Ten chlápek z dodávky omráčil pilota. Chudák pilot!“

„A bylo to vidět taky odjinud?“ zeptal se Raul.

„To ne,“ odpověděl Sergej. „Byli schovaní za tou dodávkou. Bylo to vidět jedině odtud…“

V tu chvíli obešel pilot dodávku a dal se do řeči s řidičem černého auta.

„Ale vždyť jde docela normálně,“ poznamenal Raul. „Ten nevypadá na někoho, koho před chvíli omráčili!“

„To není on,“ řekl Sergej. „Vím to určitě, že to není on.“

„Tak kde se tu bere tenhle?“

„To nevím,“ odpověděl Sergej. „Asi z té dodávky.“

Raul se na něho podíval, jako kdyby chtěl něco říct, pak zaváhal a neřekl nic. Všichni tři dál pozorně sledovali letištní plochu. Pilot – ať už byl pravý, nebo falešný – pomáhal těm z černého auta přenášet bedny z letadla do dodávky.

„Jestli je to tak, jak říkáš,“ povídá Raul, „tak právě teď balí celý náklad letadla. Musíme něco udělat… Upozornit policii…“

„To jistě,“ souhlasil Sergej, „jenže já neumím anglicky natolik, abych se dorozuměl.“

„Já se jakžtakž domluvím,“ řekl Raul. „Na tom nic není: stačí upozornit správu letiště; tam už budou vědět, komu to mají hlásit. Ale musíme tam hned, a ne, až se na to vyspíme! Tady jde o každou vteřinu!“

„No jasně!“ přitakal Sergej.

Všichni tři vyskočili a zjistili, že muž v šedém obleku, na kterého mezitím úplně zapomněli, k nim mezi jejich řečí přistoupil a povídá:

„Slyšel jsem všechno, co jste říkali. Máte pravdu. Musí se to ihned hlásit policii.“

Mluvil správnou francouzštinou, ovšem se silným americkým přízvukem.

„Vy jste viděl, co se stalo?“ zeptal se Sergej.

„Viděl,“ řekl muž. „Viděl jsem to, protože jsem tady od toho, abych viděl. Jmenuju se Smithson. Vedu soukromou detektivní kancelář. Věděl jsem, že se tu dneska něco semele.“

„Takže zavoláte policii?“ zeptal se Raul.

„Ne tak hr! To, co teď vidíte, je léčka. Já musím ty chlapíky sledovat, protože je potřeba dopadnout i zbytek bandy. Proto hned policii volat nebudu. A vydám se za nimi autem.“

Smithson se na okamžik zamyslel. Sergej mrkl na letištní plochu a uviděl, že ti mužové dál poklidně překládají bedny z letadla do dodávky. Všude byl klid, nikdo neměl žádné podezření.

„Budu vás potřebovat,“ řekl Smithson. „Vy jste je viděli, jak omráčili toho pilota. Budete důležitými svědky. Na které letadlo čekáte?“

„Na Chicago,“ vyhrkl Raul.

„To je až za dvě hodiny. Takže máme čas. Pojeďte se mnou, budeme je sledovat. Pak podáte svou svědeckou výpověď a já vás odvezu sem… Do odletu vašeho letadla tu budeme pohodlně zpátky. Jo? Tak pojďte honem za mnou. Nesmíme ztrácet čas.“

Smithson ani nečekal na odpověď a ráznými kroky zamířil k východu. Na všechny tři chlapce toto rychlé rozhodnutí tak zapůsobilo, že bez odporu vstali jako jeden muž a vydali se za ním. Detektivovo auto stálo hned před budovou. Právě když se chystali do něj nastoupit, vyjela ven dodávka a téměř ihned za ní černé auto. Jedno vozidlo zamířilo vlevo, druhé vpravo.

„Pospěšte si,“ prohodil Smithson. „Jdeme zrovna včas.“

Usadil chlapce na zadní sedadlo, sám si sedl za volant a prudce vyrazil za černým autem.

„Vy nejedete za tou dodávkou?“ zeptal se Sergej.

„Ne,“ odpověděl muž, „mám o loupeži své informace a podle toho jednám. Vy zřejmě nevíte, jak to obvykle chodí?“

„Mno… to ne,“ kývl Sergej po kratším zaváhání.

„Je to takhle: oni ukradli diamanty. Běžně se dopravují diamanty v pancéřovém autě a s policejním doprovodem. Tak to bývá nejčastěji, jenže vždycky se nepodaří celou věc utajit. Jestliže se to lupiči dovědí a jsou dobře ozbrojeni, nezaleknou se ani pancéřového auta a ke krádeži diamantů stejně dojde… Proto se občas metoda mění: přeprava proběhne s nejvyšším utajením a bez jakéhokoli vnějšího opatření.“

„A tak to bylo i dnes, že?“ zeptal se Raul.

„Ano. Oficiálně se letadlem dopravovaly bedny s chemikáliemi. Ve skutečnosti byla k bednám přibalena malá skříňka s diamanty. Dodávka veze dál chemikálie, kdežto diamanty jsou v tom černém autě. Vidíte, jak je to jednoduché…“

Smithson sledoval černé auto na vzdálenost několika set metrů, ale na míň se nepřibližoval. Sergej se podíval na palubní desku a viděl, že rychlost nepřekračuje padesát mil za hodinu.

„Na to, že prchají, moc rychle nejedou,“ poznamenal.

„Nezapomeňte, že nebyl vyhlášen žádný poplach,“ namítl Smithson. „Oni nevědí, že je někdo sleduje. Nemají nejmenší důvod spěchat. Pro ně je líp jet pomalu.“

„Jak to?“ zeptal se Raul.

„Protože je v jejich zájmu, aby byli nenápadní. V Illinois je rychlost přísně omezena. Kdyby překročili rychlost padesát mil, tak mají v patách policejní hlídku. A když někdo převáží uloupené diamanty, nemůže něco takového potřebovat.“

Sergej už se nevyptával. Smithsonovo vysvětlení vypadalo rozumně, ale přece jen tohle stíhání „výletním tempem“ bylo nějaké divné. Normální by přece bylo, že detektiv bude udržovat takovou vzdálenost, aby se uprchlíkům ani moc nepřiblížili (protože ti by si jich pak mohli všimnout), ani aby se od nich příliš nevzdálili (jinak by jim někde na rozcestí mohli ujet). Jenže Smithson jel stále stejně rychle a bez nejmenší obezřelosti. Jak to, že je tak bezstarostný? Má snad nějaké informace, o kterých nemluvil? Ví snad, kam černé auto jede? Ano, možná že je to tak.

Sergej pozoroval silnici a uvažoval, jak dlouho tohle pronásledování potrvá. Potom ho napadlo, že třeba v tom balíčku je něco navíc… Dala se do něj přece snadno ukrýt mezi diamanty malá vysílačka… Jestliže tomu tak je a Smithson má i příslušný přijímač, pak to černé auto objeví a není nijak divné, že je tak klidný. Sergej si zkoumavě prohlížel přístrojovou desku, ale nic neobvyklého nezjistil. Běžné ukazatele, žádné zařízení navíc… Dobrá, snad je ten přijímač tak malý, že ho má Smithson u sebe. I to je možné…

Silnice protínala nějaký les, často zatáčela a bylo na ní plno křižovatek. Na dlouhou dobu ztratili černé auto z očí, ale jakmile se dostali do přehledné krajiny, hned je zase dojeli. Ani jednou se Smithson nepodíval na jakýkoli přístroj, ani jednou sebeméně nezaváhal. Teď už došel Sergej k přesvědčení, že tu něco nehraje… Smithson určitě ví, kam černé auto jede!

A Sergejovi začalo docházet, že Smithsonovu nabídku přijal až příliš rychle. Je vůbec ten Smithson detektiv? Tvrdil to o sobě, ale důkaz nepodal žádný a také se neprokázal žádným odznakem. Spolu s tím, jak čas ubíhal a stíhání vozu se protahovalo, stával se Sergej čím dál neklidnějším. Podíval se po svých dvou kamarádech, zda také něco tuší. Mladší, Marek, pozoroval silnici a krajinu naprosto důvěřivě a se zjevným potěšením, že se tak nečekaně sveze. Ten netuší nic, to je jasné. A Raul? Těžko říct… Z jeho nepohnutého obličeje se nedalo vyčíst vůbec nic. Pokud nějaké obavy měl, mistrovsky je skrýval.

Po chvíli černé auto zpomalilo a odbočilo ze silnice vpravo na kamenitou cestu. Smithson zatočil tak těsně za ním, že nebylo možné, aby je lupiči nespatřili. V tu chvíli se Sergejovo podezření změnilo v jistotu: Smithson je spojencem těch zločinců! Tři chlapci, kteří byli jedinými svědky lupičské akce, jsou teď v moci lupičů, v téměř neobydlené krajině, mimo dosah jakékoli pomoci!

II

Chvilku pomýšlel Sergej na to, pokusit se o útěk za každou cenu. Napadaly ho nejztřeštěnější plány: omráčit Smithsona, vyskočit z jedoucího auta… Ale auto mělo jen dvoje dveře a Smithson posadil všechny chlapce na zadní sedadlo. Nehledě na to, že se hůř utíká ve třech, než když je člověk sám. Dřív na to Sergej nikdy nepomyslel, ale teď si to uvědomoval. Tak například stačilo, aby pronásledovatelé dostihli Marka, a Raul by se na útěku zastavil. Bratra by přece neopustil, a právem! Ne, pro tuhle chvíli není žádný útěk možný. Nevypadá to nijak růžově…

Na další uvažování ale už neměl čas: kamenitá cesta, která se nějakou dobu klikatila mezi zalesněnými vršky, najednou vyústila na jakousi rozlehlou, mírně se svažující louku. Sergej si všiml, že za skupinkou stromů je dost důkladně ukryto malé letadlo. Bylo celé zelené, a proto ho na dálku skoro nebylo vidět. Oba jeho motory běžely na poloviční obrátky. Dohlíželi na ně dva muži v pracovních kombinézách. Černé auto dojelo až k letadlu a Smithson se svým autem zaparkoval těsně vedle. Když chlapi v kombinézách uviděli místo jednoho auta dvě, ani to s nimi nehnulo. Sergej se obrátil na Raula a poznal na něm, že pojal stejné podezření jako on a že ho Smithsonův úskok nepřekvapuje. Zato Marek až do teď neměl o ničem ani ponětí; strohá skutečnost ho zaskočila. Byl jak náleží překvapený a ani se nesnažil to skrývat. Z jeho obličeje bylo možné vyčíst vztek i zklamání. Chtěl něco říct, ale Raul ho předešel a špitl:

„Jen klid! Nic neříkej, nic nedělej!“

Smithson vypnul motor. Stačil zaslechnout Raulovo varování, obrátil se ke třem chlapcům a povídá (s rukou stále ještě na klíčku od zapalování):

„Tak je to. Jen zachovej klid. To je dobrá rada. Zachovejte klid všichni tři.“

Přeměřil si jednoho po druhém, jako by jim chtěl dát pocítit svou autoritu, a pak se upřeně zadíval na Sergeje:

„A hlavně ty. Tebe jsem pozoroval ve zpětném zrcátku a viděl jsem, že nevěříš, že něco tušíš…“

Ano, na zpětné zrcátko Sergej nepomyslel! Teď mu docházelo, jak neopatrný byl od samého začátku. Měl na sebe zlost a odvrátil zrak, aby se nemusel na Smithsona dívat. Tu si všiml těch dvou z černého auta, kteří teď stáli venku a hlídali je. Jeden z nich držel v ruce pistoli a mířil na ně. Jakýkoli odpor byl marný.

„Zůstaňte, kde Jste,“ dodal Smithson. „Ne dělejte hlouposti. Vidíte, že jsme ozbrojeni. Když se budete chovat klidně, nic se vám nestane.“

Pak vystoupil z auta, zaklapl dvířka a přistoupil k těm z černého auta. Přidali se k nim také ti dva v kombinézách a hned se všichni dali do řeči. Mluvili nahlas a značně rychle. Sergej neznal dost dobře anglicky na to, aby jim rozuměl, a tak se o to ani nepokoušel. Po několika větách obrátil tázavě hlavu k Raulovi. Ten sice pozorně poslouchal, ale na nevyslovenou Sergejovou otázku jen pokrčil rameny.

„Mluví moc rychle,“ zašeptal. „A ten přízvuk – no hrůza! Jsou jistě z Texasu nebo z Dalekého západu. Těm není zdaleka tak rozumět jako Američanům z východních oblastí…“

Sergej nenaléhal. Znovu se podíval na všech pět chlapů, jestli by něco neuhodl podle jejich chování. Rychle si uvědomil, že Smithson je vede. Měl nad ostatními jasně vrch a také na jeho hlasu bylo znát, že je tady pánem. Když ho tak Sergej pozoroval, vzpomněl si, jak je Smithson na letišti oslovil a jak snadno je přiměl k tomu, aby ho následovali. Pomyslel si: Ano, je to silná povaha. Dělal si s námi, co chtěl. A my jsme se dali napálit jako kluci. Ten se asi v duchu nasmál…

Najednou ho z jeho zadumání vytrhl něčí hlas. Byl to Marek, který těsně vedle něho šeptal:

„Co teďka zkusit pláchnout? Dokud se mezi sebou domlouvají. Když se dáme tamtou stranou, kde nejsou, tak to přece musí vyjít!“

„Ani nápad!“ odsekl Raul. „Jestli otevřeme dvířka, tak to uslyší. Všem třem se nám utéct nepodaří. Chytnou nás, než uběhneme deset metrů. A nebudou váhat střílet. Viděls ty bouchačky, co mají? To jsou kolty! Ne, Marku, teď se nedá nic dělat snad až později…“

Sergej souhlasně přikývl. Lupiči skutečně vypadali odhodlaní ke všemu. Zamrazilo ho v zádech, když si vzpomněl na toho pilota, kterého před hodinou omráčili. Rozvažoval, co s ním asi je… Právě v tu chvíli se všech pět chlapů zřejmě domluvilo. Smithson se vrátil k autu a otevřel dvířka na té straně, kde seděl Sergej. I on držel v ruce kolt.

„Tak ven a hop do letadla!“ řekl. „Sednete si hezky dozadu. A nepokoušejte se o útěk!“

Sergej vystoupil z auta a snažil se neudělat přitom žádný neuvážený pohyb. Viděl, že na něho stále míří hlaveň koltu a vůbec se mu to nelíbilo. Ještě stačil zaslechnout, jak Raul naposledy radí bratrovi k opatrnosti. A už byl v letadle a hned po něm i ostatní dva. Na zadním sedadle bylo místo jen pro dva lidi, ale protože nebyli nijak tlustí, vešli se tam. Když se usazovali, dodal Smithson:

„Jste moc zvědaví. Dopravíme vás někam na klidný místečko, hezky daleko odtud. Aspoň nebudete moct nikde vykládat, co jste ráno viděli..

Nevypadal nijak výhružně. Mluvil docela mírumilovným hlasem, jako by šlo o nějaký obyčejný výlet. Znepokojivý byl jen ten kolt, který nepouštěl z ruky. Ve druhé ruce držel jakýsi balíček, veliký asi jako krabice od doutníků. (To jsou ty diamanty, pomyslel si Sergej. To je asi to jediné, v čem nelhal.) Pak se Smithson uvelebil na pravé přední sedadlo a řidič černého auta zasedl na místo vyhrazené pro pilota. Okamžitě nahodil motory, přidal plyn a odstartoval. Letadlo se lehce vzneslo a rychle začalo stoupat. Když dosáhli provozní výšky, odepnul si Smithson bezpečnostní pás a obrátil se k chlapcům slovy:

„Teď vypijete tohleto. Je to uspávací prostředek. Aspoň vás nebudu muset pořád hlídat a budu mít jistotu, že nebudete dělat žádný vylomeniny. A nepokoušejte se odporovat, nebo bude zle.“

Z kapsy vytáhl plochou láhev a odšrouboval z ní kryt, který mohl posloužit jako kalíšek. Nalil do něj z láhve a pak do něj vpustil dvě jakési bílé tabletky. Zašumělo to a tabletky se ihned rozpustily. Podal kalíšek Sergejovi. Ten ucítil pach americké whisky.

„Nejdřív ty,“ řekl. „Protože ty seš nejzvědavější. A vypij to všecko.“

Sergej pochopil, že se nedá nic dělat. Kdyby v té whisky nebyly prášky, mohl snad zkusit ji nespolknout, podržet ji v puse, jak dlouho by bylo potřeba, a pak ji vyplivnout. Ale takhle je to naprosto vyloučeno. Nezbývá mu než zachovat tvář a nedat na sobě znát strach. Smithson se na něho velitelsky díval a už zřejmě začínal být netrpělivý. Sergej se odhodlal, uchopil kalíšek a naráz jej vyprázdnil. Napadlo ho, že to možná ani uspávací prostředek není, ale teď nesměl couvnout. Byla to dobrá whisky, pokud se slovem „dobrá“ myslelo „hodně silná“, a ne „příjemná na chuť“. Sergej měl pocit, jako by mu do krku a do jícnu šlehl oheň. Nápoj mu zůstal ležet v žaludku jako horký knedlík. Zalitoval, že se odhodlal pít, ale hned si uvědomil, že nemohl dělat nic jiného. Mezitím co Smithson znovu naléval do kalíšku, oba bratři upřeně Sergeje pozorovali, a on z jejich očí vyčetl takový neklid, až se musel usmát, i když sám měl taky strach… Uklidňovalo ho, že mu nebylo nijak zle. V žaludku ho to sice stále pálilo, ale pocit tepla se pomalu rozléval do celého těla, a to nebylo nijak nepříjemné. Potom rozpustil Smithson další dvě tablety a podal kalíšek Markovi, který seděl uprostřed. Chlapec se na něho zpříma podíval a odhodlaně prohlásil:

„Ne, tohle já pít nebudu.“

Smithsonem to ani nehnulo.

„Ba jo,“ řekl pevně. „Budeš. Ve vlastním zájmu. Jestli ne, tak s tebou zatočím.“

„Já to pít nebudu,“ opakoval Marek.

Sergej v duchu přemítal, co bude následovat.

Marek se díval na Smithsona se soustředěným vztekem a vypadalo to, že je rozhodnut vzepřít se stůj co stůj. Raul se pořád nemohl k ničemu rozhoupat. Střídavě pozoroval bratra a pak zas Sergeje. Bylo vidět, že se bojí, aby ty prášky nebyly něco jiného než uspávací prostředek, a tak váhal, co Markovi poradit…

Konečně, když už se Smithson chystal vyslovit nějakou výstrahu, napřáhl Raul ruku a řekl:

„Já to vypiju.“

Smithson mu ochotně podal kalíšek. Bylo mu jedno, v jakém pořadí chlapci prášky spolknou. Raul vysrkl obsah bez zaváhání – jako předtím Sergej – a vrátil kalíšek Smithsonovi. Ten nalil potřetí.

„Neměls to pít,“ vyštěkl Marek umíněně.

Raul pokrčil rameny:

„Vidíš, že jsem na to neumřel. A on taky ne,“ řekl a ukázal na Sergeje.

Smithson vhodil do whisky další dva prášky, chvíli je pozoroval, jak se rozpouštějí, a pak podal kalíšek Markovi:

„Tak, teď to vypij a nedělej blbosti!“

Raulovi došlo, že musí něco udělat:

„Vypij to, Marku. Vždyť vidíš, že nemůžeš odporovat. Jestli se budeš stavět na zadní, dostaneš ránu pažbou do hlavy a co potom? Musíme se podřídit, ať se ti to líbí, nebo ne.“

Marek naposledy zaváhal, pak zuřivě popadl kalíšek a obrátil ho do sebe. Zašklebil se, ale nebylo jasné, jestli ze strachu, nebo hnusem. Smithson spokojeně zamručel, zazátkoval láhev, obrátil se kupředu a o své zajatce se dál nezajímal.

Čas plynul a Sergej si teď byl jistý, že ty bílé tabletky nejsou žádný jed. Cítil se trochu podnapilý, ale jinak mu nic nebylo a pořád mu to dobře myslelo. Seděl vpravo, a když vyhlédl ven, uviděl kus křídla a jeden motor. A nad tím nebe, pořád nebe. Mezi křídlem a okrajem okna bylo vidět jakési trojúhelníkové políčko a kousek lesíka, ale jen tak málo, že se z toho nedalo určit, kudy letí. Slunce stálo vysoko na obloze a směr letadla taky nebylo možné odhadnout.

Kupodivu Sergeje nenapadlo, aby se podíval na palubní kompas. Ostatně, jak míjely minuty, bylo mu stále víc jedno, kam ho vezou. Jako by se ho to netýkalo, jako by byl jen pouhým divákem.., Dnes už do Chicaga nedoletí. Ale co na tom? Doletí jindy a je to… Cítil se jako ochromený… Vlastně ani ne ochromený, ale bez vlastní vůle. Mohl hýbat rukama, otáčet hlavou, ale nechtělo se mu to dělat. Viděl, že je docela bezbranný a neschopný zorganizovat nějaký útěk. A jak taky utíkat z letícího letadla?… Pak najednou si vzpomněl na otce, že ho má v Chicagu čekat. Představil si, jak bude vylekaný, až zjistí, že syn nepřiletěl. Pak tuto představu překrylo působení prášku. Sergej se podíval na Raula a připadlo mu, že i on je docela uvolněný a bezstarostný. Marek už toto stadium překonal a spal. A za chvilku cítil také Sergej, jak se pomalu propadá do spánku…

III

Sergeje probudila vlhká, lezavá zima, která mu pod oblečením doléhala až na tělo. Dlouho ten pocit snášel bez pohnutí. Jako by ho něco svazovalo. Uvědomoval si pocit chladu, ale mozek měl ještě příliš malátný, než aby dokázal uvažovat. Pak se začal pomalu, pomaličku z toho nuceného spánku probírat k vědomí. Nakonec otevřel oči, ale hned si ani nevšiml hvězd, které nad ním svítily. Pořád ještě si na nic nevzpomínal… Až najednou si je uvědomil a v tu chvíli si také vybavil, co se vlastně stalo. Ve zlomku vteřiny si připomněl, jak pronásledovali to černé auto, jak dojeli až k letadlu, jak jim Smithson vyhrožoval, jak si museli vzít prášky… Když zavřel oči, v duchu ještě viděl, jak se tabletky šumivě rozpouštějí ve whisky. Udivilo ho, jak jasně mu vyvstala tak bezvýznamná podrobnost.

Posadil se na zemi, ale hlavou mu proběhla bolest. Pár chvilek to bylo skoro nesnesitelné – jako kdyby hlavou prudce narazil do něčeho tvrdého. Úplně znehybněl a bolest polevila. Pochopil, že to všechno způsobily ty prášky. Připadal si jako rozespalý, nějak mu to nemyslelo. Jediné, čím si byl jistý, bylo, že už není v letadle… Jenže kde tedy je? Pomaličku vstal a rozhlížel se kolem sebe, jestli v té tmě něco neuvidí. Měsíc nesvítil a obloha byla asi částečně zahalena mraky, protože Sergej uviděl jen několik hvězd. Nebylo už úplně tma, od východu se matně a pomaloučku rozednívalo. Ze všeho nejdřív zpozoroval Sergej vedle sebe na zemi jakési dva stíny. To jsou jistě Raul a Marek. A spí… A tam dál spíše odhadoval než viděl rozlehlou šedavou plochu, ohromnou pláň, která se táhla do daleka a ztrácela se ve tmě. Žádné letadlo nikde neviděl a srdce mu poskočilo radostí nad tím, že jsou volní. Ano, volní. Smithson tady zřejmě přistál a jeho komplic mu pomohl je všechny tři ve spánku složit jako balíky. A pak letadlo zas odletělo. Kam? O tom Sergej neuvažoval. Teď ho zajímalo jen to, že nebezpečí minulo, že ti chlapi jim nic zlého neudělali a spokojili se tím, že je tady opustili. Jediný pocit, který se ho zmocnil, byla obrovská, nádherná úleva.

Sergej udělal pár kroků, aby se zahřál. Jak šel, bolest hlavy otupovala; ani zima se mu už nezdála tak vtíravá. Byl teď kousek od svých kamarádů, a tak se k nim vydal zpátky. Viděl, že jeden z nich se začíná probouzet, napřimuje se na předloktí a vstává. Sergej se zastavil a čekal, až k němu dojde. Pořád ještě bylo značně šero, takže mu do obličeje neviděl, ale podle postavy poznal, že je to Raul.

„Tak jak je?“ zeptal se Sergej šeptem, aby neprobudil třetího chlapce.

„Jde to,“ zašeptal i Raul. „Trochu mě bolí hlava, ale celkem to ujde.“

„Mě taky bolela, ale rychle to přešlo,“ řekl Sergej.

Raul procházel stejnými fázemi jako on, poznenáhlu procital a také on si uvědomoval, že je tomu zlému snu konec a že jsou volní.

„Měli jsme štěstí, že to dopadlo takhle,“ řekl. „Ten Smithson je chlap bez zábran a my jsme byli nepohodlní svědci. Byli jsme úplně bezbranní a mohl nás jednoduše zlikvidovat. Přiznám se, že jednu chvíli jsem měl strach.“

„Já taky,“ souhlasil Sergej. „Máš pravdu, vyvázli jsme z toho hladce…“

Nastalo ticho. Asi deset metrů od nich pořád ještě spal Marek. Raul se dlouze rozhlédl a zeptal se:

„Kde to jsme?“

„Těžko říct. Nepodařilo se mi odhadnout směr, kterým jsme letěli. Nebylo vidět slunce…,“ odpověděl Sergej.

„Na palubní desce byl kompas,“ poznamenal Raul. „Letěli jsme zhruba k jihozápadu. Takže můžeme být někde v Missouri nebo v Oklahomě. Ale jakou vzdálenost uletěli, než nás vyložili?“

„Tohle aerotaxi,“ řekl bez váhání Sergej, „má cestovní rychlost asi tři sta kilometrů za hodinu a dolet něco přes dva tisíce kilometrů.“

„Dva tisíce?“ opakoval Raul. „Tak to jsme dál než v Oklahomě. Z Illinois do středu Texasu je to kolem patnácti set kilometrů. Když k tomu přidáme ještě pět set kilometrů, tak nevím, kam až to je. Texas má velkou rozlohu.“

Zmlkl; oba se zamysleli. Sergej se pokusil podívat na tu otázku z jiné strany:

„Odstartovali kolem jedenácté hodiny. Ty dva tisíce kilometrů uletěli tak za sedm hodin. Čili doletěli na místo před západem slunce…“

„To není tak jednoduché,“ namítl Raul. „Mohli let někde přerušit a natankovat. A jestli to udělali, pak uletěli ne dva, ale čtyři tisíce kilometrů. A čtyři tisíce, to už je Mexiko, nebo i dál..

Raul se rozhlížel kolem sebe po planině, jako by doufal, že tam najde nějakou odpověď. Tma poznenáhlu ustupovala šedavému soumraku. Na východě se postupně začínalo na všechny strany rozptylovat světlo, které vypadalo, jako by tam někde na obzoru vyrůstalo ze země.

„Mexiko?“ opakoval Raul. „To se mi nechce věřit. Proč by nás vezli tak daleko?“

„Já nevím,“ řekl Sergej. „Nemám ani ponětí. Přece nás mohli vyložit kdekoli, mohlo jim to být jedno. Teď už jsou v bezpečí…“

Znovu nastalo ticho, tentokrát delší. Sergej začínal rozeznávat na planině jakési roztroušené temnější skvrny – snad trsy trávy, nebo rostliny. Obloha pomalu bledla.

Sergej znovu promluvil:

„Jistě letěli do Mexika. Jsou tam víc v bezpečí než ve Spojených státech. Nechat mezi sebou a policii státní hranici, to se může hodit…“

„To je pravda,“ souhlasil Raul.

„Tak vidíš. No a pokud se skrývají v Mexiku, mají jediný zájem: ať tam nejsme my. Pro ně je nejlíp, když budeme co nejdál. Logicky vzato: vysadili nás někde ve Spojených státech. Tam jim budeme nejmíň nebezpeční.“

Ale Raul zapochyboval:

„Nebezpeční? My už jim nebezpeční nejsme. Poplach už beztak je dávno vyhlášený, protože zásilka diamantů nedošla na místo určení. My jsme jistě daleko od měst i od silnic. Budeme se muset dostat do nejbližšího města a možná že tam nedojdeme dřív než v poledne. A když se ohlásíme u šerifa, ten už bude dávno o všem vědět a vysměje se nám.“

Každou minutu svítalo víc a víc; planina se rýsovala stále zřetelněji. Táhla se dodaleka; sem tam na ní rostly sporé trsy trávy i jiné keříky. Viditelnost byla teď taková, že se daly rozeznat (či spíše vytušit) stopy, které za sebou zanechalo letadlo při přistávání a při startu. Po krátkém mlčení nadhodil Raul praktické otázky:

„Teď bude nejdůležitější sehnat něco k jídlu.“

„To není problém,“ řekl na to Sergej, „Stavíme se v prvním statku, na který narazíme. Když budeme mít čím zaplatit, jistě nám prodají pár vajec, nebo mléko.“

Umlkl a rychle prošťáral vnitřní kapsu bundy a potom všechny ostatní kapsy, jednu po druhé.

„Ne, nepůjde to jen tak,“ řekl. „Ztratil jsem náprsní tašku. Asi mi vypadla z kapsy, jak mě pokládali na zem.“

Raul, když ho viděl, jak hledá tašku, se začal prohledávat taky.

„Nevypadla ti z kapsy,“ řekl Sergejovi. „Sebral ti ji Smithson. Já totiž tu svou nemám taky.“

„Hrom do toho!“ vykřikl Sergej zuřivě. „To už přehnali. Proč nám šlohli náprsní tašky? To jim nestačí ty diamanty, nebo co?“

„Neudělali to pro peníze,“ vysvětloval Raul, „ale proto, aby nám znesnadnili život. Takhle nemůžeme telefonovat, jet vlakem, nebo taxíkem. A hlavně to je kvůli pasům – jsme podezřelí policii, protože nemůžeme prokázat svou totožnost… No a s tím jídlem se nám to pěkně komplikuje…“ Sergej chvíli přemýšlel, co a jak. Napadlo ho: „A co tvůj bratr? Možná že ten svou tašku má…“

„To bych se divil,“ řekl Raul. „Když už ukradli dvě, jistě sebrali i tu třetí. Však se můžeme podívat…“

Naklonil se k Markovi, který pořád ještě spal, a rychle mu prohledal kapsy.

„To jsem si hned myslel,“ poznamenal. „Vyfoukli mu ji taky.“

Raul už prohlídku skončil, ale stále ještě byl skloněný nad bratrem a upřeně ho pozoroval.

„To je zvláštní,“ broukl. „Že se pořád neprobouzí? To není jen tak; jindy tak tvrdě nespí… A je jak stěna…“

„Však ty taky,“ poznamenal Sergej. „V tomhle přítmí vypadáme všichni jak mrtvoly. A taky jsme předtím spali tvrdě. Jen si vzpomeň, že jsme spolkli dvě tablety. Normální dávka zřejmě je jedna tableta. Když jsme se při tom přepravování neprobudili, znamená to, že jsme spali jako dudci.“

Raula to příliš neuklidnilo:

„Právě ty dvě tablety mi nejdou z hlavy. Copak my, nám nevadí. Ale pro něho to je koňská dávka, protože je mladší než my. Rozhodně ho musíme probudit. Příliš dlouhý spánek by mu mohl uškodit.“

Zatřásl Markem nejdřív mírně, potom čím dál důrazněji, ale bezvýsledně. Vzpřímil se a obrátil se na Sergeje s rostoucím neklidem:

„Co budeme dělat?“ zeptal se.

„Trochu ho promasírujeme…,“ navrhoval Sergej.

„Dobrá.“

Raul několikrát poplácal bratra po tváři, a ten se konečně pohnul.

„Hernajs, tys nás ale vylekal,“ ulevil si Raul.

Marek se jen těžce probíral k vědomí. Několikrát se mu znovu zavřely oči, jako kdyby zase usínal, a proto s ním rázně zatřásli. Konečně se ze své otupělosti vytrhl, podařilo se mu vstát a udělat několik kroků. Když byl na nohou, procitl docela.

„Tak co, jak je?“ zeptal se Raul.

„Ale dobře,“ zamumlal Marek.

Po několika minutách ho mohli přestat hlídat a pokračovali v načatém rozhovoru. Raul řekl:

„Je fakt, že nám ukradli peníze, ale nakonec to není tak důležité.“

„Myslíš?“ pronesl Marek.

„No jistě. Tím se toho moc nemění. Vyhledáme nejbližšího šerifa, vysvětlíme mu, že nám ukradli pasy i peníze a on se o nás postará. Dá si to přešetřit a uvidí, že to je pravda. My jsme přece obětí lupičů, a tak nám policie pomůže. Však je tady od toho…“. Na chvilku se odmlčel a pak dodal:

„Nejhorší, co nás může potkat, je, že budeme muset šlapat do nejbližšího města. To bude tak patnáct dvacet kilometrů, víc ne. Tři čtyři hodiny chůze; to nás nezabije.“

Sergej uvažoval. Všechno, co říkal Raul, znělo rozumně.

„Ano, samozřejmě že se z toho dostaneme,“ řekl. „Však není tak zle: stačí najít poblíž nějaké město a tam vyhledat šerifa. To je pravda… jenže kde to město je?“

V tu chvíli už začínalo vycházet oslnivě zářící slunce. Na východním obzoru se rýsovalo nějaké pohoří; blíž k nim to vypadalo, jako když se planina noří do ohnivých plamenů. Na ostatní světové strany se do nedohledna rozprostírala obrovská, pustá plocha. Jen tu a tam z ní vyrážel nějaký kaktus nebo drn trávy.

„To město,“ ujal se znovu slova Sergej, „není asi moc blízko. Smithson není přece na hlavu padlý, aby nás vyklopil někde u města…“

„Však stačí vesnice,“ namítl Raul. „Tam nám ukážou, jak se do nejbližšího města dostaneme.“

Sergej se kolem sebe znovu rozhlédl. Vesnice nikde žádná, ani v dálce ne. Poprvé si teď uvědomil, jak naprosté ticho na planině panuje. Neozval se sebemenší šelest, neobjevil se ani ptáček, ani stopa po životě. Najednou se mu jejich situace už nezdála tak jednoduchá.

„Nejspíš narazíme na nějakou vesnici tady v rovině,“ mínil Raul. „Musíme se obrátit zády k horám a dát se k západu…“

Sergej nevěděl, co poradit:

„Myslíš k západu?“ opakoval.

„Jedině tak,“ řekl Raul.

„Jak může být tahle pláň veliká?“ zeptal se Sergej.

Raul bezradně pokrčil rameny a mlčel.

„Zapomínáš na jednu věc,“ dodával Sergej. „Když máš takhle ohromnou pláň a není v ní ani voda, ani zvířata, ani rostliny, tak se to už nejmenuje pláň, ale poušť. A ta je nebezpečná…“

„Cože, poušť?“ vyhrkl Raul.

Rozhlédl se kolem sebe a padla na něho stejná úzkost jako před chvilkou na Sergeje. I on poznal, že na ně čekají krušné chvíle.

„Za pár hodin bude slunce pálit jak oheň. Bude vedro, a my nemáme nic k pití. A stín nenajdeme,“ řekl Sergej. „Ne, do pouště nesmíme. Naopak, musíme z ní co nejdřív ven. Pokusit se dojít do hor, a hlavně vyrazit, dokud ještě slunce tak nepálí.“

„Dobrá,“ souhlasil Raul. „Jdeme!“

IV

Vedro hodinu od hodiny vzrůstalo. Krátce před polednem už bylo tak nesnesitelné, že všichni tři chlapci se museli zastavit ve stínu

jednoho z těch obřích kaktusů, kterým se říká „svíce pouště“. Ačkoli měřil dobrých dvacet metrů, jeho stín jim taktak stačil.

„Ty hory se nezdají být o nic blíž než ráno,“ řekl Sergej a tím vyslovil to, co si mysleli všichni. „Jako kdybychom stáli na místě a vůbec se nepohybovali dopředu. Co se to děje?“

Všichni tři si byli vědomi, že poušť v sobě skrývá všelijaké léčky – jako každá rozlehlá prostora bez přirozených orientačních bodů – ale jejich konkrétní představy byly dost nejasné. Že by chodili dokola, toho se nebáli, protože od rozbřesku nespustili ani na chvilku oči z nejvyššího vrcholku pohoří. Měli tedy jistotu, že z cesty nesejdou; jenom jim bylo divné, že nepostupují rychleji.

„Taková hora je vidět na velkou dálku,“ řekl Raul.

„Co to je, velká dálka?“ zeptal se Sergej.

„No třítisícovka může být vidět na sto padesát kilometrů,“ upřesňoval Raul.

„Nepovídej!“ skoro zařval Sergej.

„Ba jo,“ řekl Raul. „Jenže tahle hora tři tisíce metrů nemá, ani k ní není sto padesát kilometrů.“

„Tak kolik?“ vyhrkl Marek.

„Podle mě tak sto kilometrů,“ mínil Raul. „Při takové vzdálenosti není divu, když se nám zdá, že stojíme na jednom místě.“

Sergej neodpověděl. V duchu počítal, jakou vzdálenost musejí ujít. (Od rána jsme ušli asi dvacet kilometrů. Když to všechno půjde dobře, ujdeme do večera dalších dvacet, takže k úpatí můžeme dorazit za dva a půl dne, nebo za tři dny.) Rozhlédl se kolem. Nebe bylo sytě modré a tak oslnivé, že jako by vysávalo ze země všechnu barvu. Sergejovi připadalo, že je zavřený v jakési obrovské, do běla rozžhavené peci, ze které nikdy nevyvázne.

„Musíme najít vodu,“ řekl Raul, když si to všechno také propočítal. „Z pouště se nedostaneme dřív než zítra večer. Nemůžeme být celou tu dobu bez vody…“

Potom několika výstižnými větami vylíčil, co by se s nimi stalo, kdyby příliš dlouho neměli vodu. Říkal to chladně a neosobně, ale tak podrobně, až z toho Sergejovi přeběhl mráz po zádech. Raul byl velmi dobře informován – mnohem líp než Sergej. Marek naslouchal bratrovi bez známky údivu, jako kdyby o všem už dávno věděl. Sergej se pokusil zapomenout na žízeň tím, že převedl hovor na praktické otázky:

„Dal by se tu někde najít nějaký pramen? A máme naději, že ho objevíme?“

„Prameny bývají tam, kde se spodní voda tlačí až na povrch země,“ řekl Raul.

„Takových míst je ale hodně málo,“ dodal Marek. „A těžko se objevují, právě proto, že bývají v prohlubních a nejsou vidět z dálky.“

„Takže naše jediná naděje je, že na nějaké padneme čirou náhodou?“ zeptal se Sergej.

„Asi tak,“ odpověděl Raul. „Když se někde zdroj vody vyskytuje, zvířata z pouště o něm vědí a pravidelně k němu chodí. Pokud budeme mít štěstí, že najdeme jejich stopy a dáme se po nich správným směrem, tak k tomu zdroji dojdeme…“

Sergej se podíval na zem. Od časného rána se nic nezměnilo. Země byla suchá, vyprahlá a rozpukaná od slunce.

„To bych se divil, že by se daly objevit nějaké stopy na takovéhle zemi,“ řekl. „Na písku snad, ale tady

V tu chvíli padla na Sergeje beznaděj. Pochopil, že Raul, když myslel, že za tři, čtyři hodiny dojdou do nějaké vesnice, se důkladně zmýlil. Bude to trvat mnohem déle. A bude to těžké a nebezpečné, možná i hodně nebezpečné. Čekají na ně krušné dny, kdy každý z nich bude potřebovat ostatní dva. Poprvé si položil otázku, zda se může spolehnout na společníky, se kterými ho svedla náhoda. Jistě, jsou to sympatičtí kluci, ale to nic neznamená. Na první pohled je sympatický kdekdo, pravá povaha se ukáže, až když nastanou těžkosti…

Na chvilku ho z těchto úvah vytrhl Raulův hlas:

„Nemůžeme čekat na to, jestli nějakou vodu najdeme. Musíme na to jinak…“

Tato slova Sergeje rozčilila. Uvědomil si, jak je na tak tvrdý život špatně připravený. Cítil se hluboce skleslý, a přitom měl vztek, že Smithsonovi tak snadno naletěl. Divže vztekem a zoufalstvím nevybuchl; ale v posledním okamžiku se vzchopil a podařilo se mu promluvit téměř klidným hlasem:

„Jak si opatříme vodu?“

„Já nevím. Uvažuju, co a jak,“ odpověděl Raul.

Nastalo dlouhé, předlouhé ticho. Sergej se pokoušel něco vymyslet, ale nic ho nenapadalo. Byl celý zmámený vedrem, oči měl přivřené a skoro nevnímal, co se děje kolem. Ostatní dva se také nehýbali, aby neplýtvali silami. Byli rádi, že našli aspoň úzký pruh stínu, kde země tolik nepálila a kam se mohli ukrýt před bodavou výhní. Občas se některý z nich zvedl a poposedl kousek dál do chládku, do toho skrovného pásu, kde se dalo žít o kousek dál začínalo peklo…

„Pouštní zvířata vždycky někde vodu najdou. Ale kde? Musíme zjistit, kde…,“ rozvažoval Raul.

Nikdo neodpovídal. Sergej se podíval na hodinky. Před osmadvaceti hodinami seděli v letištní čekárně… Vzpomněl si, že tam zahlédl automat na nápoje a z té představy dostal ještě větší žízeň. Zatoužil po šálku kávy, po sklenici čehokoli. Žízeň se stávala stále mučivější. Je vůbec možné, že to všechno bylo ještě včera? Ta čekárna s pohodlnými křesly a s klimatizačním zařízením připadala ve srovnání s touhle pouští tak vzdálená a neskutečná, jako kdyby patřila do jiné doby a do jiného světa…

Ne, opakoval si Sergej, to není možné. To se mi jen zdá a brzy se z toho probudím. Stačí říct jen slovo a z toho zlého snu se proberu…

„Co zkusit hrabat, jestli se nějaká voda neobjeví?“ navrhoval Marek.

„Čím asi? Tvou kudličkou, ne?“ prohodil výsměšně Raul. Pokud ji ještě vůbec máš, pokud to s ní nedopadlo stejně jako s náprsní taškou… Prosím tě, to je, jako kdybys chtěl vyhloubit studni lžičkou!“

Marek prohledal kapsy a povídá:

„Nůž mám. A mám ještě něco!“

A zpod kapesníku vytáhl zmuchlanou dolarovou bankovku.

„Tu dobře schovej,“ řekl vážně Raul. „Možná se bude ještě hodit.“

Sergej si pomyslel, že to je přehnaný optimismus; těžko se dalo věřit, že jim tenhle mizerný dolar jednou k něčemu bude. Znovu si musel poposednout do stínu a v tu chvíli si řekl, že ten nápad s kopáním vody je pustý nesmysl.

„Jestli tady jsou nějaká zvířata,“ řekl, „pak si jistě vodu k pití nevyhrabávají. Ta musí být někde na povrchu. My ji nevidíme, ale ona tu jistě je…“

Najednou dostal nápad: kaktusy! Vyskočil, jako kdyby mu tahle možnost vrátila veškerou jeho činorodost.

„Marku, podej mi ten nůž!“

Zkusil naříznout jednu svíci pouště, ale bezvýsledně. Povrch kaktusu byl totiž tuhý, a přitom podivně gumový – jako pneumatika.

„Nejde to,“ povzdechl si po několika marných pokusech. „Ostří do toho nezajede. A důkladně přitlačit se bojím, abych tu kudlu nezlomil.“

Bylo mu jasné, že nožík bude mnohem potřebnější než dolar z Markovy kapsy, a proto ho chtěl za každou cenu uchovat v pořádku. Původně si myslel, že svíce pouště půjde naříznout docela lehko (někde se totiž dočetl, že kaktusy obsahují hodně vody), a tak byl dost zklamaný.

Mezitím Raul taky vstal a povídá:

„Tohle je starý kus, za ta léta obrostl tvrdou kůrou, a proto nejde naříznout. Takhle kdyby byly mladé výhonky… Jenže ty…“

Nedořekl a podíval se vzhůru. Bylo to jasné: mladé výhonky se vznášely dvacet metrů nad nimi – na ty nedosáhnou.

„Ať je to jak chce, teď vyrazíme. Slunce se začíná sklánět k západu, tady zůstat nemůžeme. Však uvidíme po cestě jiné kaktusy, a když nám bude štěstí trochu přát, i mladší výhonky,“ dodal Raul.

Byla to jediná rozumná možnost. Vydali se znovu na pochod, až nakonec objevili porosty mnohem nižších kaktusů, které ale přesto byly v poušti vidět na dálku.

„V tomhle že je voda?“ nedůvěřivě prohodil Marek.

„Tohle“ – to byly tisíce placatých listů, které vypadaly jako bodlinaté pingpongové pálky.

„To jsou opuncie,“ řekl Sergej, protože je znal z květináčů.

Raul přičapl na všechny čtyři a začal zkoumat listy, které byly u země.

„Tady jsou ožrané listy,“ řekl. „Podle velikosti zubů to udělala docela drobná zvěř, asi hlodavci. Z těch listů určitě získávají potřebnou vodu. Čili se to dá jíst…“

Museli nejdřív ulámat ostny. Zabodávaly se jim na nejrůznější místa, hlavně pod nehty. Po očištění byly listy docela křehké a šťavnaté, ale hodně hořké. Žízeň se po nich zmenšila, ale zahnat se ji nepodařilo.

Kolem páté hodiny se zvedl silný vítr. Fičel těsně při zemi a divoce vířil mračna prachu a jemného písku. Chlapci se museli zastavit. Zavřeli oči a všemožně si chránili obličeje, ale přesto jim písek vnikal do nosu, do úst, do uší, pod oděv. Chvíli jim připadalo, že jsou v samém středu té bouře. Potom se vítr pozvolna utišil. Raul otevřel oči a uviděl, že se nad nimi stahují obrovské černé mraky. I ostatní dva se podívali tím směrem.

„Že by tady pršelo?“ zeptal se Marek.

Sergej se nedůvěřivě ušklíbl:

„To bych se divil. V poušti zásadně neprší.“

Nízko se převalující mračna zadržovala horký dech země. Za chvilku byl vzduch rozpálený jak pec.

„To se nikdy neví,“ namítl Raul. „V poušti sice často neprší, ale občas se to stát může.“

„A ty si myslíš, že bude pršet zrovna dneska?“ řekl Sergej. „Ne, takové štěstí mít nebudeme…“

Pozoroval oblohu s výrazem úzkostného očekávání, jako nějaký ubožák, na kterého se usměje štěstěna, ale který se tomu neodvažuje věřit.

„Myslíš, že je to možné?“ zeptal se znovu. „Že by doopravdy zapršelo? To by byla fantastická klika!“

Po chvilce se ozvalo v dálce zahřmění, které v poušti ještě dlouho doznívalo. Potom obloha za horami potemněla, jako kdyby se od země k mračnům rozestřela mlha a znovu se ozvalo temné dunění. Pomalu sílilo a současně s ním se na ně začala valit vodní stěna. Když dopadly na zem první kapky, stáli všichni tři s obličeji obrácenými k obloze. Nejdřív to bylo pár jednotlivých, horkých, těžkých kapek, ale vzápětí se spustila taková průtrž mračen, jako by neměla nikdy přestat. Chlapci stáli pod touto sprchou a z dlaní si udělali u úst jakési trychtýře, aby pokud možno žádná voda nepřišla nazmar. Sergej cítil, jak se mu vlasy vzadu zplihle lepí na lebku. Liják mu crčel za krk, po zádech i po rukou. Nijak se tomu nebránil, protože se nemohl nabažit toho, jak ho po tom nekonečném, úmorném vedru šaty příjemně chladí. Jen jednou se rozhlédl kolem sebe. Poušť zmizela za vodní stěnou, pro kterou nebylo vidět na víc než na pár metrů.

Najednou déšť ustal tak rychle, jako předtím začal. Teprve teď si všimli, jak se kolem nich všechno změnilo. Země byla nasáklá vodou a nepravidelně roztroušené obrovské louže vytvářely z pouště spíše jakousi bažinu. Chlapci byli deštěm tak nadšeni, že hned nepochopili, jaké důsledky bude mít. První si toho všiml Marek, když se pokusil udělat krok.

„Páááni!“ vykřikl. „Podívejte se na to bahno!“

Pokusili se vydat na cestu, ale každý krok je namáhal. Zabředali do hustého a těžkého bahna až po kotníky, od bot se jim táhly lepkavé cáry, a tak to vzdali. První se zastavil Raul a řekl:.

„To bude pro dnešek dost. Musíme tady zůstat“

„Tady? V tomhle marastu?“ protestoval Sergej.

„No, co se dá dělat. Dál to nejde…“

„Když půjdeme dál, třeba najdeme suchý terén,“ řekl Marek. „Až se setmí, budeme chtít se vyspat. A jestli nevybředneme z tohohle bahna, co budeme dělat? Přece si do toho nelehneme?“

Raul se zadíval k horám a dlouho uvažoval. Ze země stoupal lehký opar a pomalu zahaloval okolní krajinu.

„Je to všude totéž,“ pronesl konečně. „Jestli půjdeme dál, tak můžeme ujít do večera dvě stě nebo tři sta metrů, víc ne. Na sucho nedojdeme a budeme muset stejná přespat v blátě…“

„To je fakt,“ souhlasil Sergej. „Není to nic příjemného, ale nedá se nic jiného dělat“

A protože nemohli zůstat celou noc stát, sedli si do bahna. Beztak by je k tomu únava dohnala, a tak bylo líp podřídit se hned.

„Jestli bude chladná noc, tak padne mlha,“ prorokoval Raul.

Nikdo na to nic neříkal. Dívali se na tu svítící a pak pomalu pohasínající mlhu a dlouho mlčeli. Znovu se ozval hlad. Marek vstal, uřízl několik kaktusových listů, vrátil se a znovu si sedl. Už bylo téměř úplně tma. Všichni tři mlčky vytrvale žvýkali.

První přerušil ticho Sergej:

„Když si pomyslím, jak na mě táta v Chicagu marně čekal a jak je asi vylekaný…“

Řekl to docela tiše, jako pro sebe, jako by na ostatní dva zapomněl.

„Všichni vystoupili z letadla a já jsem tam nebyl,“ dodal. „Loni se nám zabila při havárce máma. Jestli se ztratím i já, bude to pro něho rána…“

Zas bylo chvíli ticho.

„Nás měl otec taky čekat na letišti,“ řekl Raul. „Pak jsme se měli hned vrátit do Francie. On je totiž chirurg a nemůže se na dlouho vzdálit…“

„Chirurg?“ Sergejovi teď docházelo, proč toho o některých věcech oba bratři tolik znají.

„Jistě po nás pátrají,“ mínil Marek.

„Samozřejmě,“ souhlasil Raul. „Měli jsme přece zamluvená místa v letadle ze Champaign do Chicaga. Byli jsme na seznamu cestujících.“

„A byli jsme v letadle, když přistálo v Champaign,“ připojil Marek. „Takže se snadno zjistilo, že jsme zmizeli právě tam.“

„A hlavně se zjistilo, že jsme zmizeli ve stejnou dobu jako diamanty,“ řekl Raul.

„Neboli mají stopu,“ uzavřel optimisticky Marek.

Sergej přemýšlel, ale zdaleka nebyl tak klidný jako Marek. Není to všechno tak jednoduché… Bylo vidět, že Raul taky uvažuje. Po chvilce mlčení se ozval:

„Stopa, to se lehko řekne. Je to vůbec stopa? Bezpečně vědí, že nás Smithson unesl, to ano. Jenže nevědí kam… Amerika je velká. To aby nás hledali všude možně: v Kanadě, v Arizoně, v Texasu. Nechci tě nějak srážet, Marku, ale oni žádnou stopu nemají.“

Marek neodpovídal. Sergej se na něho podíval, ale pro tmu mu neviděl do obličeje. Domyslel si, že Marek je zklamaný, ale jinak to nešlo.

„Je líp podívat se pravdě tváří v tvář,“ řekl zase Raul. „Nepříjemnosti brát v úvahu hned. Nemají žádnou stopu, ale tím není řečeno, že jsme v háji. Musíme si prostě pomoct…“

Chvíli se zase odmlčel a pak pokračoval:

„Nebude to jen tak. Smithson není žádný hlupák. Jistě nás nevysadil neuváženě. Rozhodně vybral takové místo, odkud se budeme těžko, moc těžko dostávat…“

Sergej věděl, že to je pravda. Rozhlédl se. Už byla téměř úplná tma. V té nadýchané mlze, která se táhla do nekonečna, vypadali jeho spolucestující jako dva stíny, jako zajatci přilepení do bahnitého a mlžného světa, ze kterého nikdy nevyváznou.

V

Sergej se probudil těsně před svítáním, jako den předtím. Ani se nedivil, že mu je zima. Pak si uvědomil něco jiného, nového, a pomyslel si: co to asi je? Jen trochu se pohnul a už věděl, kolik uhodilo. Přece to bahno! Vyděšeně vyskočil a v té stále ještě husté tmě se tápavě snažil zjistit nastalou pohromu. Bahno se mu za noc dostalo pod šaty i pod košili. Když se pohnul, stékalo mu po zádech a lepilo se mu na kůži. Sergejovi to připadalo, že je odporně špinavý a že tu lepkavost ze sebe nikdy nesmyje.

Večer předtím se dohodli, že budou spát vsedě, aby si nemuseli lehat do bahna. Opřeli se o sebe zády a vzájemně udržovali rovnováhu, ale ve spánku pak podvědomě zaujali pohodlnější polohu. (To nás mohlo napadnout, pomyslel si trpce Sergej.) A jak to měli udělat jinak? (Už dva dny neděláme to, co bychom chtěli, ale to, co se dá. Jak dlouho to ještě bude trvat? Kdy už přestaneme dělat, co nechceme?)

Přežvýkali několik kaktusových listů, ale všichni cítili, že tohle jim na dlouho nevystačí, že potřebují něco vydatnějšího.

„Musíme jít,“ ozval se Raul. „Čím dřív se odtud dostaneme, tím dřív si opatříme něco na zub.“

Zatím ale bylo všude bahno. A když se člověku lepí nohy k zemi, když je musí na každém kroku namáhavě vytahovat obalené vrstvou bahna, jde se špatně. Postupovali pomalu, ale bylo jim jasné, že musejí jít dál bez ohledu na únavu. Raul občas něco prohodil, aby dodal odvahy ostatním dvěma.

„Jestli se dostaneme k horám dřív, než bude poledne, tak tam najdeme vodu a budeme mít kam se schovat před výhní. A taky najdeme něco k snědku…“

Za chvíli vyšlo slunce, vyhouplo se na oblohu a poznenáhlu jim vysušilo oblečení. Bahno, kterým byly jejich svršky prosáklé, zaschlo a nadělaly se jim na nich tvrdé, šedavé škraloupy. Na košilích jim ze ztvrdlého bahna narostly drsné šupiny a ty se jim na každém kroku bolestně zadíraly do kůže. Po několika kilometrech se museli na chvilku zastavit, aby si tuto kůru aspoň zhruba seškrábali.

„Hromská práce!“ nadával Marek. „A my jsme ten déšť ještě přivolávali! Mysleli jsme si, kdovíjaké to není terno!“

„No jasně,“ přitakal Sergej. „Zdálo se nám, jak jsme to vyhráli. To jsme byli ale troubové!“

Sergej se podíval na hodinky a zjistil, že i ty jsou celé od bahna. Honem je otřel a viděl, že nejdou.

„Marku, půjč mi ten nůž!“

Otevřel hodinky a starostlivě se podíval dovnitř. Stačila chvilka a věděl, na čem je:

„Ty jsou v čudu!“

Rázně je popadl a obloukem přes rameno zahodil, až přistály pár metrů za ním.

Znovu se vydali na cestu, a ještě než nastalo největší vedro, dostali se na okraj pouště. Holou zemi postupně vystřídala sporá tráva a potom se objevily skály. Utrpení s bahnem se chýlilo ke konci; stáli pod horami.

„Tak co? Lezeme nahoru?“ navrhoval Marek, kterému vyhovovalo vždycky rázné řešení.

Raul a Sergej si prohlíželi hory a váhavě odhadovali, jak dlouho by jim zlézání hor trvalo.

„Člověk nikdy neví, co za takovým kopcem najde,“ řekl nakonec Raul, protože zkušenosti z pouště ho učinily opatrným. „Možná že další kopec A za ním ještě jeden…“

Na sever se půda mnoho nelišila od pouště – do nedohledna byla porostlá řídkou trávou. Jižním směrem bylo vidět stromy –– asi tam začínal les. Tímto směrem také měli největší naději, že narazí na nějakou osadu, a proto se jím vydali.

Ocitli se těsně u lesa. Raul, který šel první, se náhle obrátil a dal ostatním dvěma znamení, aby se zastavili. Sergej i Marek ihned pochopili proč: pár metrů před nimi se na skále vyhřívala velká, šedočerná ještěrka. Ani se nepohnula, takže to vypadalo, že spí nebo že je mrtvá. Ještě štěstí, že Raul měl suchou, ale dosti pevnou větev, kterou asi před hodinou našel. (Ta se může hodit, řekl si v tu chvíli.) Tahle ještěrka, to bylo jídlo, které jako by jim spadlo z nebe. Raul se k ní nesmírně obezřele blížil, aby nezpůsobil ani sebemenší šramot.

Sergej ho upřeně pozoroval. (Kéž by se mu to podařilo!) Raul měl napřaženou hůl a sunul se jako stín. Konečně udeřil jedinou, dobře mířenou ranou do hlavy. Zřetelně bylo slyšet zapraskání kostí. Ještěrka se vzepjala a už se ani nehnula.

„Senzace! To byla trefa!“ poznamenal uznale Sergej.

Přistoupil ke zvířeti a pozorně si ho prohlížel. Bylo něco přes metr dlouhé. Na skálu začínala po kapkách stékat krev.

„Co to je?“ zeptal se Sergej.

„Leguán,“ odpověděl Raul.

„Je to k jídlu?“

„Je.“

Sergej uvažoval: když se jedí žabí stehýnka, úhoři, nebo hadi, proč by se nemohl jíst leguán? Jenže tu byla jedna neřešitelná nesnáz: nikdo z nich neměl zápalky.

„A co oheň?“ zeptal se Sergej.

„Oheň?“ ozval se Marek hlasem, z něhož zaznívalo trochu pohrdání. „Takový leguán se jí za syrová. Tys nikdy neměl tatarský biftek?“

Sergej se nedůvěřivě ušklíbl:

„Samozřejmě že měl, ale to nic neznamená. Tam je tolik přísad, že v tom to syrové maso není ani cítit.“

Přemýšlel, jak rozdělat oheň, ale marně. Věděl jako každý jiný, že pravěcí lidé křesali pazourkem, nebo třeli dvěma dřívky o sebe. (Jenže kde tady najít pazourek? A když to člověk neumí, stejně by mu byl na nic…)

Mezitím už Marek vyndal nůž, obrátil leguána na hřbet a začal z něj stahovat kůži. Nejdřív ji rázně nařízl po celé délce břicha a pak postupoval dál. Sergej beze slova přihlížel, celý udivený, jak obratně a rychle Marek,pracuje.

Sergeje se však zmocňovaly stále větší pochyby. Podivně růžové leguáni maso totiž nevypadalo nijak vábně. (Kdyby to bylo vařené, tak snad, pomyslel si, ale takhle rozhodně ne.) Kromě toho se z útrob zvířete začal šířit odporný hnilobný puch a s postupem práce stále sílil. Sergej a Raul na sebe dost zklamaně pohlédli. Také Marek se zhnuseně odvrátil, protože to dostával z první ruky.

„To je ale smrad!“ ulevil si polohlasně.

Přestal pracovat, chvilku váhal a mrkl po bratrovi.

„Hele, nech toho,“ řekl mu Raul. „Tohle se stejně nedá jíst. Ještě by nám bylo špatně a co potom?“

Náležitě zklamaný Marek otřel nůž o trávu, vztyčil se a leguána vztekle nakopl:

„Tu máš, ty mrcho!“

Znovu vykročili podél lesa k jihu. Přidal se k nim nevítaný společník: hlad. Sergej cítil, jak ho hryže v útrobách; občas dostal takovou křeč do žaludku, že se až zkroutil, a taky hlava ho začínala bolet. Když už byli daleko od leguána – tak daleko, že se nemohli vrátit, začal Sergej litovat, že se nepřemohl… A hlad je neopouštěl po celý den…

Za hodinu po příhodě s leguánem došli k čistému, průzračnému potůčku. Vodu neviděli už dva dny, a tak se všichni napili co nejvíc.

Kousek dál přišli na stezku, která se vinula podél lesa. Vlastně to byl spíše jakýsi náznak stezky, prošlapaná tráva, ale ukazovalo to, že tudy dost pravidelně chodívají živí tvorové, pravděpodobně lidé. Potom objevili nějaké plané keře a na nich neznámé plody.

„Dá se to jíst?“ zeptal se Sergej.

„Můžeme to zkusit,“ odpověděl Raul. „Ale když to neznáme, musíme si dát pozor. Co kdyby to byl oměj, rulík nebo bolehlav? A jsou i další…“

„No jo, ale co tohle – to se jíst může?“ zajímal se Sergej.

„Oměj ani rulík to není, to vím jistě,“ prohlásil Raul.

„Tak to ochutnáme?“

Raul jen nejistě rozhodil rukama, jako by chtěl říci: Moc se mě neptejte! Sergej se na něho díval netrpělivě i udiveně, že mu neodpověděl jednoznačně. Utrhl jeden plod a přičichl k němu, jako by nejasně doufal, že s vůní může čichem rozeznat i případné nebezpečí. Pak se do něj zakousl a převaloval maličký kousek na jazyku, aby posoudil chuť.

„Je to trochu hořké, ale ne moc,“ řekl.

Ukousl větší kus a spolkl ho. Všiml si, že Raul se na něho neklidně dívá, a připomněl si výjev s uspávacími prášky v letadle. Taky ho napadlo, Jak v dávných dobách museli otroci ochutnávat jídlo římských císařů, aby je nikdo neotrávil.

„No, půjde to,“ řekl potom. „Můžeme si jich trochu natrhat teď hned a sníst je až pak. A jestli nebude do deseti minut po mně…“

Mezitím Marek keře pozorně prohlížel.

„Je to k jídlu,“ řekl. „Nic se nám nestane.“

„Jak to můžeš vědět?“ vyzvídal Raul.

„To není žádná věda,“ odpověděl Marek. „To ovoce už někdo trhal. A zvíře to nebylo, protože stopka je hezky jemně oddělená. Znamená to, že nedaleko odtud jsou lidi…“

Znělo to skutečně přesvědčivě. Skoro hodinu obírali a jedli plané ovoce, které jako by jim seslalo samo nebe. Když ukojili hlad, vydali se na další pochod.

Už bylo k večeru a ještě pořád šli po stejné pěšině k jihu. Les jako by nikdy neměl skončit. Šli za sebou: první Sergej, za ním Marek a poslední Raul. Takhle to bylo nejopatrnější, protože ve vysoké trávě na ně mohl čekat nějaký had, pavouk sklípkan, nebo jiné nebezpečné překvapení. Postupovali obezřele a snažili se pokud možno nedělat rámus – co kdyby ještě narazili na nějakého leguána, nebo jiné zvíře, které by mohli zabít?

Tak se stalo, že se najednou ocitli nedaleko od jakéhosi chlapce, aniž si toho on všiml. Sergej ho pozoroval už zdálky: seděl na bobku těsně u pěšiny, zády k nim, částečně schovaný ve vysoké trávě. Zaslechl je teprve tehdy, když byli asi šest metrů od něho. Nejdřív k nim otočil hlavu, pak překvapeně vyskočil. Byl to asi tak sedmi– osmiletý kluk, docela nahý. Chvilku se na ně vyděšeně díval a potom, než ho vůbec mohli oslovit, se k nim obrátil zády a jako střela zmizel v lese.

Sergej se mezitím zastavil. Teď se obrátil k ostatním dvěma. Bylo vidět, že ho toto nenadálé setkání jak náleží překvapilo.

„Nevšimli jste si ničeho?“ zeptal se.

Raul a Marek se zamysleli a nevěděli, co odpovědět.

„Myslím, že už to mám!“ vyhrkl Raul. „Kdyby se někdo z nás svlékl do naha, byl by pod kalhotami celý bílý. Kdežto on je opálený všude stejně. To znamená, že se neoblíká nikdy!“

„To máš pravdu,“ povídá Sergej. „Ale to není všechno. Viděls jeho obličej? Nepozoroval jsi nic zvláštního?“

Raul uvažoval:

„Zvláštního? Ne, to ne… A co?“

„No, že není běloch,“ řekl Sergej. „Je to Indián. A je dočista nahý, takže…“

„Takže co?“ zanaléhal Marek.

„… takže jsme v rezervaci!“

„V rezervaci?“ vpadl do řeči Raul.

Podívali se s Markem na sebe. Tohle by si nikdy nepomysleli.

„Počkej,“ řekl Marek. „Jestli se nepletu, tak rezervace, to je taková krajina, kterou mají Indiáni pro sebe a kde si žijí, jak chtějí, podle svých starých zvyků, je to tak?“

„Je,“ přitakal Sergej.

Ale Raulovi na tom něco vadilo:

„Moment, to není jen tak. Jestli jsme v rezervaci, tak jsme se do ní dostali, ani nevíme jak. A to se mi právě nezdá. Přece rezervace bývají označené, museli by tu mít dejme tomu rozcestníky, nebo ukazatele – a my jsme nic takového neviděli. Takže tady něco nehraje…“

„A proč?“ namítl Sergej. „Smithson nás přece mohl docela dobře vyložit někde uprostřed rezervace. Jsme prostě tady; nikudy jsme sem vcházet nemuseli…“

Ano, možné to bylo, ale podle ničeho se nedalo odhadnout, kde vlastně jsou. Marek (asi proto, že měl největší hlad) stočil zase rozhovor na konkrétní námět:

„Rezervace – nerezervace, od těch indiánů můžeme dostat něco k jídlu. Stačí dát se tím směrem, kterým utíkal ten kluk, a jsme ve vesnici!“

Sergej se zadíval na les, jestli by se mu nepodařilo vystopovat, kudy malý Indián zmizel. Propátrával před sebou zem, ale nikde ani stopy po nějaké stezce. Temné, až černé nitro lesa působilo nepřátelsky a neproniknutelně.

Raul uhodl, proč Sergej váhá:

„Tobě se ten nápad nezdá?“

„No, nezdá,“ odpověděl Sergej. „Ten kluk měl nahnáno, to je jistá věc. A kdoví, co jim napovídal! Představ si, kdyby jim třeba řekl, že jsme ho chtěli přepadnout. Jak by nás potom přivítali? Podívej se, jakou máme ránu po tom brodění v bahnu. Nevypadáme nijak důvěryhodně…“

Raul se podíval na Sergeje, na bratra a pak na své šaty. Byla to pravda; byli strašně špinaví, ba přímo odporní, proč to neříct. Kromě toho Sergej držel v ruce klacek, kterým zabil leguána, takže vypadal výhružně. Nebylo divu, že ten indiánský kluk tak upaloval!

„Ovšem, jsme zapráskaní až po uši,“ připouštěl Raul. „Ale jemu jsme nic neudělali. Všechno se přece dá vysvětlit, ukázat, že nemáme zlé úmysly.“

„Jo, to jim řekneš anglicky,“ povídá Sergej. „Jenomže, hromská práce, uvědom si, že Indiáni z rezervace anglicky nebudou rozumět. A jak se s nimi chceš domluvit jejich domorodým jazykem?“

Raul byl v rozpacích. Jak můžou vědět, co tam kluk vykládal? A vysvětlovat něco rozzuřeným Indiánům, to by nebyla žádná legrace… Sergej viděl, jak Raul váhá, a chtěl to rozhodnout:

„Nechoďme tam, dej na mě. Je to moc riskantní. Však objevíme nějakou pořádnou vesnici o kus dál…“

„Tak dobrá,“ souhlasil Raul. „Nejdeme tam.“

Marek neříkal nic, ale vypadal naštvaně. Všichni tři se znovu vydali na cestu, ale Sergej viděl, že Marek za nimi jde jen nerad, asi právě proto, že měl největší hlad. (Je to tak, řekl si Sergej. Má na mě vztek. Já jsem je přemlouval, ať toho necháme, a on si o mně myslí, že jsem baba. Ale jinak to nešlo…)

A tak šli podél lesa, dokud nenastal soumrak.

VI

Následující ráno je zastihlo skleslé a značně nerozhodné. Kde byl jejich původní optimismus!? Zvláště Raul znepokojeně pohlížel k lesu.

„Co ti je?“ zeptal se Marek.

„Mám dojem, že neděláme dobře, když jdeme k jihu,“ odpověděl Raul váhavě. „Vždyť ten les se táhne už kilometry! A za celou dobu jsme potkali jen toho kluka, co uháněl jako zajíc!“

„Měli jsme jít za ním a mohli jsme mít jídla dost,“ namítl Marek. „Moje vina to není, že jsme nešli!“

Raul dělal, že neslyší, a obrátil se k Sergejovi:

„Bylo by potřeba dostat se přes hory. Já myslím, že by se tam nějaký průsmyk našel…“

„Hmm,“ zamumlal Sergej. „A včera jsi říkal, že člověk nikdy neví, co za takovým kopcem najde!“

„To jsem říkal,“ připouštěl Raul. „Jenže tady je ten pás lesa stísněný mezi pohoří a poušť. Za takovým cancourkem nenajdeme určitě nic. A když mám volit mezi tímhle a druhou stranou hor, tak radši riskuju tu druhou stranu…“

Sergej váhal. Po očku pozoroval Marka, který se s jakousi závistí díval k horám. Bylo vidět, že toho pochodování po pláni má plné zuby a že ho přitahují hory – už jen proto, že to je něco nového a nečekaného.

„To je fakt,“ odpověděl Sergej. „Zkusit by se to mohlo. Jestli najdeme nějaký průsmyk, nebude to tak velká dřina. Však to jsou spíš krtiny než hory!“

Toto rozhodnutí jim poněkud dodalo odvahy, ale i tak byl výstup obtížný, takže museli často odpočívat.

„Ale že nás to tak unavuje, to není normální,“ poznamenal Sergej.

„Já se tomu nedivím,“ řekl Raul. „Vždyť jsme se už tři dny pořádně nenajedli.“

„To proto, že jsme nešli za tím klukem. Mohli jsme mít jídla dost,“ připomínal znovu svou myšlenku Marek.

Naštěstí zase našli planě rostoucí ovoce a pozdě odpoledne přišli k jakémusi malému jezírku.

„Už dlouho jsme neviděli tolik vody pohromadě,“ poznamenal Raul. „Využijeme toho a vypereme si šaty.“

Sergej si všiml jedné věci: Raul byl tak zvyklý vést mladšího bratra ve všem, co dělal, že docela nenásilně převzal velení i v jejich skupince.

Vykoupali se v jezírku, vyprali si šaty a dali si je sušit na slunce. Tohle krátké zastavení jim poskytlo příjemnou chvíli odpočinku a značně jim pozvedlo náladu. Cítili, že jsou čistší a v lepším rozmaru, ale…

„Pokud jde o vnější vzhled, tak jsme si nepolepšili,“ poznamenal Raul.

A měl pravdu, jejich oblečení bylo stále stejně zamazané a ještě zmačkanější než předtím.

„To se dalo čekat,“ řekl Marek. „Co zmůžeš, když nemáš prací prášek?“

Sergej byl toho názoru, že by měli jít dál.

„Ještě hodinku,“ ubezpečoval, „a budeme mít soutěsku za sebou. Pak už to půjde pořád dolů a tam najdeme nějakou osadu. Možná že už večer…“

Bohužel se ukázalo, že byli od soutěsky dál, než se nadáli, a strmý sestup byl namáhavější než stoupání. Protože se začalo šeřit, museli se uprostřed svahu zastavit

„V horách se nemá chodit, když není vidět na cestu,“ řekl Raul. „Není radno si s tím zahrávat. Radši přenocujeme tady.“

Před nimi se rozkládalo široké údolí. V šeřícím se soumraku je sotva bylo vidět. Rozlehlé louky v popředí se střídaly se zalesněnými stráněmi a na odvrácené straně údolí se rýsoval další horský hřbet.

„Tamhle dole jistě žijí lidi,“ řekl Sergej.

Chtělo se mu jít dál, ale uvědomoval si, že by to bylo čiré šílenství. Raul má pravdu; líp bude počkat. Všichni tři se rozhlíželi po údolí, které se poznenáhlu nořilo do stínu. Dlouhou chvíli mlčeli. Když už byla téměř úplná tma, najednou vykřikl Sergej:

„Podívejte se! Támhle dole…“

Sotva viditelně se tam mihotala slabounká oranžová záře.

„To je oheň!“ pronesl Marek polohlasně.

Druhý den za svítání žádnou vesnici v údolí nespatřili. V místech, kde viděli večer oheň, byl teď jen les. Ještě štěstí, že Raul si aspoň zhruba pamatoval směr.

„Vím určitě, že je to tamhletudy,“ řekl. „Musíme se dát k lesu. Dá to trochu hledání, ale nějakou cestu najdeme.“

Skutečně přišli na úzkou stezku a k jedenácté hodině se asi sto metrů před nimi najednou objevila osada. Docela malá, nejvýš takových třicet ubohých chatrčí.

„No nazdar!“ ulevil si Marek. „To je ale Zapadákov!“

„No a co? Snad jsi nečekal, že tu najdeš město?“ mírnil ho Raul. „Nezapomeň, že jsme tady v rezervaci. A vůbec: zeptáme se jich jenom na cestu a požádáme o nějaké jídlo… Za ten tvůj dolar nám jistě něco přenechají.“

Uprostřed osady byla udupaná náves. Na ni se hned začaly sbíhat děti nejrůznějšího stáří, pak asi deset žen a jakýsi bělovlasý, zavalitý stařík. Všichni byli nesporně Indiáni. Dívali se, jak se k nim chlapci blíží, a nedávali najevo ani přátelské, ani nepřátelské city – jako kdyby čekali, až se jim sami představí a tak či onak naznačí, jaké úmysly mají.

Raul, který šel první, se zastavil před starým Indiánem a začal mu líčit jejich postavení nejsprávnější a nejsrozumitelnější angličtinou, na kterou se zmohl. Sergej, protože byl v angličtině slabý, neposlouchal; ani se nesnažil porozumět, o čem je řeč. Neušlo mu proto, že děda se naklonil k nejbližší ženě a polohlasně jí řekl:

„Son gringos…“

Pro Sergeje, který byl o loňských prázdninách na Costa Brava a pochytil tam trochu španělštiny, byla tato dvě slova jako záblesk světla v temnotách. Stařec totiž řekl: „Jsou to gringové…“ Takhle říkají Severoameričanům v Mexiku. Znamená to, že nejsou v žádné rezervaci, nýbrž v Mexiku, kde žijí Indiáni na svobodě… Sergej taky věděl, že Mexičané tyhle „gringos“ nemají v lásce. Jestli bude Raul dál mluvit anglicky, bude je ten stařec považovat za Severoameričany a pravděpodobně jim nepomůže. Tohle byla vážná věc; bylo potřeba uvést věci ihned na pravou míru. Sergej proto Raulem důkladně zatřásl, aby přestal mluvit, sebral své skrovné znalosti španělštiny a pronesl:

„Perdone, Seňor, no somos gringos… – Promiňte, ale my nejsme gringové…“

Snažil se mluvit uctivě, ale zároveň i rázně, aby dal starému Indiánovi jasně najevo, že nechtějí být považováni za Severoameričany. Zbývalo ještě jenom upřesnit, kdo jsou, a proto dodal:

„Somos Francés… – Jsme Francouzi…“

Stařec pravděpodobně nikdy v životě nevytáhl paty ze své obce a o Francii asi neměl ani potuchy, ale něco se říct muselo…

Raul mlčel, protože pochopil, že bude líp nechat jednat Sergeje. Starý Indián, jakmile zaslechl španělštinu, se hned zatvářil přívětivěji a obličej se mu rozjasnil. Naznačil Sergejovi, že rozumí, obrátil se k nejbližší ženě a něco jí řekl podivně znějícím domorodým jazykem. Žena pokývla hlavou a rychle zašla do jednoho domku. Stařec znovu oslovil Sergeje španělsky. Tentokrát mluvil dost dlouho, takže Sergej všemu neporozuměl, ale zmohl se aspoň na poděkování.

Přeložil obsah Raulovi a Markovi:

„Ptal se, jestli nemáme hlad. Prý nám dají najíst.“

To už vycházela z domku ona žena a na dřevěném podnosu přinášela něco voňavě kouřícího. Po čtyřdenním téměř úplném hladovění konečně teplé jídlo – ani se tomu nechtělo věřit.

Žena se usmála, ukázala na jídlo a řekla: „Tamales.“

„Tamales“ byly kousky kuřecího masa, zabalené do nějakých listů a vařené s kukuřičnou kaší. Byly silně kořeněné a velmi syté. Chlapci se hned hladově pustili do jídla. Až na okukující děti je Indiáni nechali v klidu.

Když dojedli, stařec se přívětivě usmál a zeptal se jich, odkud přicházejí. Sergej co nejpečlivěji odpověděl, že z pouště a několika větami popsal jejich včerejší putování přes pohoří.

Hned si ale všiml, že mu starý Indián nevěří. Začal váhat, zda užil správného slova pro pojem „poušť“ řekl „desierto“ – jen jestli to je dobře? Mrzelo ho, že zná tak málo a nedokonale španělsky. Potom ale poznal, že ten druhý mu nedůvěřuje právě proto, že dobře pochopil význam „poušť“. Začal tedy vysvětlovat složitou posunčinou prokládanou španělskými slovy, jak je unesli letadlem a nechali na pustém místě…Současně si uvědomil, jak zablácené má šaty a napadlo ho, co si asi Indiáni pomyslí. Vždyť všechny ženy kolem byly oblečeny sice chudě, ale velmi čistě. Sergej si uvědomil, jak těžko se někdy člověk dorozumívá, a jen doufal, že v další osadě to půjde líp.

Nastalo dost tísnivé ticho. Stařec se díval neurčitě před sebe a vypadal pořád nedůvěřivě… A Raul uvažoval: viděl, že jejich putování ani zdaleka není u konce, a přemýšlel, za co nejvýhodněji utratit ten jediný Markův dolar. Nejdřív se nemohl rozhodnout, ale pak si vzpomněl, jak chladno bývá vždycky k ránu. Šťouchl do Sergeje a pošeptal mu:

„Zkus koupit nějakou přikrývku…“

Sergej horečně lovil v paměti, ale ne a ne si vybavit to pravé slovo. Vzal tedy od Marka dolar, ukázal na něj a posuňky naznačoval, jako že se balí do nějaké neviditelné pokrývky. Děda se usmál a něco řekl jedné ze shromážděných žen. Ta zašla do domu, ale hned byla zase zpátky a podávala Sergejovi kus látky. Byla vlněná, černá, se dvěma rovnoběžnými červenými pruhy po délce a s otvorem uprostřed. Sergej poznal, že to je sarap – oblečení, které slouží Mexičanům jednak jako přikrývka, jednak jako kabát (když se otvorem prostrčí, hlava). Raul podal dolar starému Indiánovi a ten si ho dlouho nerozhodně prohlížel. Sergej pochopil, že stařec nad tím americkým dolarem váhá tak dlouho proto, že ho od něho asi těžko někdo přijme. Teď prožil Sergej horkou chvilku: dopadne ten obchod, nebo ne? A přitom ten sarap tolik potřebují!… Jeden kus pro tři, to není žádný přepych, ale je to lepší než nic… Konečně se starý pán odhodlal a se spokojeným úsměvem zastrčil dolarovku do kapsy.

Sergej si zhluboka oddychl a vzpomněl si, že se musí vyptat na cestu do nejbližšího města. Indián mu ji začal rozvlekle vysvětlovat. Komolil španělštinu domorodou výslovností a Sergejovi dalo ohromnou námahu, aby mu porozuměl; skoro všechno si musel dát opakovat ještě jednou. Naštěstí byl stařík velmi milý a s neuvěřitelnou trpělivostí opakoval své odpovědi znovu a znovu.

Marek se nejdřív pokoušel jejich rozhovor sledovat, ale chvílemi měl dojem, že každý z nich mluví jiným jazykem. Stále se opakovalo jedno slovo: Opodepe… To bylo asi město, do kterého jim radili jít. Marek se o to brzy přestal zajímat. Zamyšleně pozoroval skupinku Indiánů, která je obklopovala, když tu upoutal jeho pozornost asi patnáctiletý chlapec, který velmi pozorně naslouchal. Měl na sobě bílé kalhoty a sněhobílou košili. Obličej měl typicky indiánský, s vystouplými lícními kostmi, masitými rty a dobráckýma černýma očima. Marek si pamatoval, že tenhle chlapec tu je od samého začátku. Celé jednání dychtivě sledoval, ale jinak se od ostatních až dosud nijak nelišil. Proč si ho vlastně Marek najednou všiml? Mladý Indián na Sergejovi a Raulovi jen visel očima; všechno, o čem se mluvilo, poslouchal, jako by to pro něho bylo důležité. Stařec se právě pustil do rozsáhlého výkladu. Podle posuňků Marek poznal, že popisuje nějaké rozcestí a ukazuje, kudy jít dál. Sergej poslouchal a přikyvoval, že rozumí. Od skupinky se oddělil asi tříletý klučík, docela nahý, přistoupil k Raulovi a zvědavě si mu sáhl na kalhoty. Jedna z žen ho okřikla a on se k ní poslušně vrátil. Marek vzhlédl a podíval se na místo, kde prve stál indiánský chlapec, ale už ho tam neviděl. Podíval se pozorněji, ale mladík byl pryč. Asi zašel někam do chýše, pomyslel si Marek a víc tomu nevěnoval pozornost.

Rozhovor se chýlil ke konci. Stařec ještě zopakoval některé podrobnosti, které považoval za zvlášť důležité, a posuňkem naznačil, že domluvil. Sergej mu co nejsrdečněji poděkoval a všichni tři se připravili, že vyrazí na další cestu.

VII

Asi po hodině chůze došli na rozcestí, které jim starý Indián tak podrobně popsal. Už zdálky viděli, že na rozcestí pod stromem sedí nějaká přikrčená postava, jak se blížili, rýsovala se postava zřetelněji: byl to asi patnáctiletý chlapec. Když došli až těsně k němu, poznal v něm Marek toho mladého Indiána, jehož obličej ho v osadě tak zaujal.

„To je kluk z té vesnice, odkud jdeme,“ řekl ostatním dvěma.

Chlapec se na ně s úsměvem díval, jak se přibližují. Když byli asi na tři metry, ukázal na stezku vlevo a povídá:

„Opodepe.“

Sergej vykulil oči a řekl kamarádům:

„To není možné, ten děda mi přece řekl, že se jde vpravo.“

Tato slova řekl francouzsky, takže mu Indián nemohl rozumět, ale přesto uhodl, že mu nevěří. Znovu mávl rukou vlevo a klidně pronesl:

„Opodepe.“

„A rozuměls dobře?“ zeptal se Raul Sergeje.

„To si piš, že jsem rozuměl,“ hájil se Sergej důrazně. „Ten děda jasně řekl: ‚A la derecha‘ – a to znamená ‚Napravo‘.“

Těmto posledním třem slovům indiánský chlapec rozuměl a zřetelně (i když se stejným cizím přízvukem, jako předtím stařec) vyřkl větu:

„Opodepe está a la izquierda.“

„Co povídá?“ vyhrkl Marek. „Říká, že to je vlevo,“ tlumočil Sergej. „To je k zbláznění. Já jsem byl přesvědčený, že jsem rozuměl dobře, ale tenhle mě teď zviklal…“.

„Tak s ním promluv!“ navrhoval Raul.

Sergej už měl na jazyku odpověď: To se ti řekne, promluv! Ty s ním mluvit nebudeš… Nakonec to neřekl, ale vřelo to v něm tak silně, že potřásal hlavou jako nějaký medvěd. Pak se začal pracně lámanou španělštinou s chlapcem domlouvat. Trvalo to hezkou chvíli, ale nakonec se Sergej uspokojeně obrátil na Raula a Marka se slovy:

„Tak už vím, už tomu rozumím. Ten starý Indián chtěl říct, že napravo je to nebezpečné a že do Opodepe se jde vlevo.“

„Napravo že je to nebezpečné?“ ozval se nedůvěřivě Raul.

„Ano, to slovo znám dobře.“

Obrátil se k Indiánovi a znovu se zeptal:

„Peligro?“

Ten jenom pokývl hlavou a řekl: „Peligro a la derecha.“

„Tak vidíš,“ pronesl spokojeně Sergej. „Vpravo je nebezpečí.“

„A jaké?“ vyzvídal Marek.

Sergej chvilku váhal a pak poctivě přiznal:

„Tak to jsem úplně nerozuměl, ale myslím, že tam je nějaká poušť, nic tam neroste, nejsou tam žádné vesnice, člověk tam snadno zabloudí a pak se musí zase vracet a tak… A tenhle kluk tady na nás schválně čekal, aby nám pomohl.“

Indiánský chlapec pozorně naslouchal všemu, co Sergej vykládal. Význam posledních slov zřejmě odhadl, a proto opakoval španělsky:

„Para ayudar a vosotros…“

„Tak to by nám skutečně pomohlo,“ mínil Raul. „Co myslíte, přijmeme to?“

„No jasně,“ ozvali se skoro současně Marek a Sergej.

Indián seděl pořád na zemi a poslouchal. Když poznal, že jeho nabídku přijímají, rozjasnil se mu obličej, vyskočil a shýbl se do vysoké trávy pro jakýsi uzel ovinutý černým sarapem s dvěma dlouhými červenými pruhy, navlas podobným tomu, který jim prodali ve vesnici. Bez rozmýšlení vykročil.

Stezka vlevo vedla do lesa a byla dost široká, takže po ní mohli jít ve dvojicích. Mladý Indián šel vepředu a Sergej se k němu přidal, aby s ním mohl mluvit, když tu byl jediný, kdo trochu lámal španělštinu. Dověděl se, že chlapec se jmenuje Xolotl Sergej si to jméno opakoval– líbilo se mu, protože znělo tak cize. Potom, jen aby řeč nestála, se zeptal, jestli takové jméno je vzácné. Při této otázce se Xolotl zakabonil, rysy v obličeji mu skoro nepřátelsky ztvrdly a procedil suše:

„Muy raro.“

A už ani nehlesl. Jeho jméno bylo tedy velmi vzácné a on nechtěl, aby se o tom mluvilo.

Sergejovi to všechno neušlo; pochopil, že se dotkl nějakého tabu.

Šli až do večera. Bylo vidět, že Xolotl se v lese bezpečně vyzná. Když se začalo šeřit, zastavil se na jedné pasece a navrhl, že tam přenocují. Nasbíral suché dřevo na oheň. Sergej si všiml, že má primitivní křesadlo s hubkou a důkladný nůž s širokou čepelí. Byl velmi obratný a ve všem si dovedl poradit. Když ho tak Sergej pozoroval, jak rozdělává oheň, řekl si, že nejhorší potíže mají za sebou. Tento pocit bezpečí ještě zesílil, když Xolotl rozbalil svůj záhadný uzlík omotaný sarapem:

„No ne! To snad není pravda!“

„Senzačka!“ vykřikl obdivně Marek.

Jen Raul neřekl ani slovo, ale nebyl o nic méně udivený. Tolik zásob…!

Xolotl jim vysvětloval, že tohle jídlo vystačí na dva dny.

Sergej se na něho neklidně podíval.

„Na dva dny?“ zeptal se. „A jak daleko je do Opodepe?“

Xolotl neurčitě máchl rukou:

„Dva dny. Nebo tři.“

„Ale vždyť ten děda říkal, že cesta trvá jeden den!“ namítal Sergej.

Xolotl se upřímně rozesmál: to prý se pocestným říká vždycky, aby se nepolekali. Ve skutečnosti to jsou dva dny.

„Nebo spíš tři,“ poopravil se po chvilce mlčení.

Sergej to všechno přetlumočil Raulovi a Markovi.

Raul na to pochybovačně prohlásil: „Vypadá to, jako když to sám přesně neví…“

„Co na tom,“ řekl Marek. „Les zná, to je vidět. A tou cestou už určitě šel.“

„To bych tak netvrdil,“ ozval se Raul. „Schválně se ho zeptej, jestli už v Opodepe byl!“

Sergej se tedy zeptal.

„Nunca,“ odpověděl nevzrušeně Xolotl.

„Nikdy,“ přetlumočil Sergej.

Raul se na sebe s Markem podívali, jako by chtěli říct: To se dalo čekat! Chvíli bylo trapné ticho; potom začal Xolotl vysvětlovat, že mu tu cestu ve vsi důkladně popsali a že určitě trefí.

„Ale co,“ uzavřel Sergej. „Čeho bychom se báli?“

Protože už nastávala noc, museli rozhodnout, jak to vyřešit s přikrytím.

„Máme jen jeden sarap pro tři,“ řekl Raul. „Za normálních okolností se jedním sarapem přikryje jeden člověk. Musíme to nějak vyřešit…“

Vtom zasáhl Xolotl. Ukázal jim, že pod jeden sarap se lehce vejdou i dva, a navrhl, ať si oba bratři nechají ten, který si koupili, a Sergej že může přespat s ním pod jeho sarapem. Sergej okamžik váhal; přemýšlel, jak to udělat jinak, ale uznal, že to je nejlepší řešení, a přijal je.

Nelitoval toho. Byla to první noc, kdy mu bylo teplo. Druhý den se cítil příjemně odpočatý a ve výborné formě.

„To je senzace,“ řekl Sergej a protahoval se jako kočka, „jak člověka postaví na nohy, když se dvakrát za den pořádně nají a jednu noc pořádně vyspí.“

Vydali se na další pochod. Kolem poledne vyšli z lesa ven a brodili se vysokou trávou, ale i tady se Xolotl bez obtíží vyznal a Sergej nad tím nejednou žasl.

„Je to skutečně borec,“ řekl Raulovi. „Vidí orientační body tam, kde já nevidím nic, a nezaváhá ani jednou. Ještě že ho máme!“

Raul souhlasil, ale přesto vypadal ustaraně.

„Něco neklape?“ zeptal se Sergej.

„Ale ne. Jen doufám, že nás dovede až k cíli – myslím až do Opodepe.“

Sergej na Raula nechápavě civěl.

„Uvažuj trochu,“ řekl Raul. „Máme zásoby pro čtyři lidi na dva dny. To nám vystačí až do Opodepe, dobře. Odtamtud se vrátí. Jenže co bude jíst na zpáteční cestě?“

Sergej pochopil, že Raul má pravdu. Xolotl je vlastně musí opustit na poloviční cestě, to znamená do večera.

Nastal večer, ale Xolotl se o žádném loučení nezmiňoval. Při Jídle se ho na to Sergej zeptal.

„Jdu s vámi až do Opodepe,“ odpověděl Xolotl.

„Dobrá. Ale přece ti bude taky trvat nějakou dobu zpáteční cesta!“ namítl Sergej.

Xolotl dlouho uvažoval a nic neříkal. Pomalu a důkladně cucal kuřecí kost, jako by chtěl získat čas rozmyslet si odpověď, nebo se jí vůbec vyhnout. Nakonec se ho Sergej zeptal znovu.

„Já se nevrátím,“ sdělil Xolotl. Sergej si myslel, že špatně rozuměl, a proto zmlkl.

„Nemůžu se vrátit,“ upřesňoval Xolotl. Takže Sergej rozuměl dobře! Zeptal se proto dál:

„A proč?“

Xolotl ukázal na zbylé zásoby ve svém sarapu:

„To všechno jsem od nikoho nedostal, to jsem sebral, protože chci s vámi. Teď už se vrátit nemůžu, neodvážil bych se.“

Sergej to všechno přeložil. Raul a Marek se na sebe udiveně podívali, ale neřekli nic. Když se setmělo, vzal si Raul Sergeje stranou, aby si mohli nerušeně popovídat:

„Tak co tomu říkáš?“ zeptal se.

„Já neříkám nic Já jsem z toho paf, tak je to.“

„No ale musíme si v tom udělat jasno,“ naléhal Raul. „Znamená to, že ho nikdo neposlal, aby nás vedl. Sám se rozhodl, že se k nám při dá, a šlohnul jídlo, aby nás přiměl k souhlasu. Teď se pochopitelně vrátit nemůže. To by to schytal!“

„To chápu,“ řekl Sergej. „Ale proč to udělal?“ Raul dlouho neodpovídal. Vždycky je přece těžké přesně odhadnout, proč někdo dělá to či ono! Nakonec se ozval:

„Nevím proč. Asi chtěl pláchnout a nechtělo se mu do toho samotnému. Čekal, až se naskytne nějaká příležitost – no a ta příležitost, to jsme byli my. Okamžitě toho využil. To víš, v tomhle jeho Zapadákově asi moc lidí necestuje…“

Sergej se zamyslel a pak řekl:

„To taky chápu. Ale proč vůbec chtěl utéct?“

„Jak to mám vědět?“ povzdychl si Raul.

Už toho mnoho nenamluvili, ale od té chvíle jim bylo jasné, že existuje jakýsi případ Xolotl – něco jako podivně zadaný příklad, který se bude jen těžko řešit.

„Koneckonců pozval se sám, nás se neptal. Zlý není, to se musí uznat. Ale kam až s námi chce jít?“

„Předpokládám, že až do Opodepe,“ řekl Raul. „Ale zásoby vzal pro čtyři lidi na dva dny, a to je důležité. Jeho zásluhou netrpíme hladem.“

„To je fakt,“ uznával Sergej. „Ale co budeme jíst potom?“

Sergejovy obavy však byly zbytečné: když byly zásoby snědeny, prokázal Xolotl, že je dokonale schopen uživit se z darů přírody. Chytal ryby, vyznal se v planém ovoci a jeho všestranné nadání občas vybočovalo z mezí zákona: pytlačil, nebo si něco přivlastnil z kukuřičného pole. Když se to stalo poprvé, pociťovali Sergej i Raul nad tím polním pychem určité zábrany, ale Xolotl na tom neviděl nic divného.

„Co když tě chytnou?“ zeptal se Sergej. „To se nesmí stát,“ odpověděl jednoduše Xolotl.

Prozradil jim, že by to znamenalo pořádný výprask. Zvlášť kdyby byl majitelem velkostatkář, ten by se s ním nijak nemazlil.

Sergej zase tuto rozmluvu tlumočil a viděl, že Raul je na vážkách. Ovoce krásně vonělo; Marek se už dávno najedl. Nakonec se Sergej rozhodl: protentokrát zapomene na to, že je jídlo kradené. Vzal si a Raul po něm.

Třetí den odpoledne se jim podařilo zabít leguána. Xolotl jim ho opekl k večeři na rožni. Po Opodepe pořád nebylo ani památky a Sergej už si říkal, kdy tam vůbec dojdou.

„Maňana, lo espero,“ sliboval Xolotl.

„Prý doufá, že zítra,“ tlumočil Sergej.

Ale uplynul další den a pořád nic.

„Už je to čtyři dni,“ poznamenal Marek, který přesně sledoval ubíhající dny. „A od krádeže diamantů už osmý…“

„Musíme ho popohnat,“ rozhodl Raul. „Nemáme času nazbyt Jestli je to osmý den, tak už nás mají za mrtvé…“

Představil si, jak hrozně asi je rodičům. Vědělo se přece, že je Smithson unesl, a nikdo už asi nedoufal, že jsou ještě naživu. Sergej dostal za úkol „popohnat“ Xolotla. Mladý Indián viděl, že jde do tuhého a značně znejistěl.

A začal zmateně vysvětlovat, kde, kdy, jak a proč si spletl cestu. Sergej všemu nerozuměl a ani se nepokoušel jeho řeč překládat.

„Radši se ho zeptej, jak najde správnou cestu,“ řekl netrpělivě Raul.

Sergej se tedy zeptal, ale z toho, co jim Xolotl odpověděl, nijak moudří nebyli. Vypadalo to, že se buď mohou vrátit, nebo odbočit k východu. Xolotl bezradně rozhodil rukama a obrátil se na Sergeje s dotazem:

„Co uděláme?“

Sergej vyryl do hlíny, jak vypadá situace v hrubých rysech. Ani jedna, ani druhá možnost nebyla ideální.

„Já už rozumím,“ řekl Raul. „Když se vrátíme, ztratíme hodně času. A když se dáme k východu, tak můžeme zabloudit.“

„To je ono,“ přikývl Sergej. „Takže co?“

„Jde se k východu,“ rozhodl Raul. „Máme naspěch…“

Za chvilku si vzal Sergej Raula stranou a povídá:

„Chceš vědět, co si o tom myslím já? Možná že do nějakého města dojdeme, ale Opodepe to rozhodně nebude.“

„Jak to myslíš?“

„Myslím to tak, že ten rošťák nás zavedl schválně. Pamatuješ na to rozcestí, kde jsme ho potkali?“

„No.“

„Tak tam se mělo jít vpravo. Ten starý Indián mi to přece říkal a já jsem mu dobře rozuměl. Xolotl nás zavedl na špatnou cestu naschvál!“

Raul pokrčil rameny:

„Třeba to vidíš zbytečně černě. Proč by to dělal?“

„Uvažuj trochu: vyfoukl tam ty zásoby, a kdyby ho byli chytili, zle se mu vedlo.“

„To jistě.“

„Vidíš. Vzpomeň si, jak nám ten starý Indián radil, ať jdeme do Opodepe, že to je den cesty. Čili na cestě do Opodepe nás mohli dohnat, a on by byl ostrouhal kolečka, nemyslíš?“

Raul byl chvíli na rozpacích, ale pak viděl, že to tak je.

„Máš pravdu,“ řekl. „Jemu vyhovovalo jít právě opačným směrem. A my jsme mu naletěli jako malí kluci. Teď ještě ke všemu musíme žít v jeho společnosti…“

„Copak o to, když víme, jak dovede lhát, můžeme se od něho kdykoli trhnout. Už se nedáme napálit.“

Ten večer už o tom nemluvili. Druhý den náhodou potkali nějakého indiána a Xolotl se ho hned ptal na cestu do nejbližšího města. Jenže Indián moc španělsky neuměl, a tak se s ním Xolotl začal bavit domorodým jazykem.

„No vidíš,“ zašeptal Raul Sergejovi. „Nerozumíme z toho ani ň. Xolotl nám může vykládat, co ho napadne. Ono se řekne, nedat se napálit…“

Když se s Indiánem rozloučili, začal Xolotl vysvětlovat, že jsou daleko od Opodepe a že musí jít k severu. Dva dny pochodu tím směrem prý je město.

„Jaké město?“ zeptal se Sergej.

Tajně doufal, že to bude nějaké velké a známé město.

„San Lucas,“ odpověděl Xolotl.

Sergeje to zklamalo. Takové jméno mu nic neříkalo, a když se podíval, jak se tváří Raul a Marek, bylo mu jasné, že ani oni o San Lucasu nikdy v životě neslyšeli. Beztak to je nějaká bezvýznamná díra, kde jim nikdo nepomůže.

Xolotl chvíli mlčel a potom se zeptal:

„Že je nejlepší jít do San Lucasu?“

Sergej a Raul se na sebe bezvýrazně podívali, až Sergej rozhodl:

„Está bien. – Dobrá, jdeme.“

Vydali se tedy na cestu do San Lucasu. K večeru se ocitli v jakémsi divokém údolíčku, kterým protékal horský potok. Voda se hnala po balvanech porostlých mechem a vytvářela drobné peřeje. Utábořili se tu na noc.

Sergejovi od rána nešlo z hlavy, proč Xolotl lhal, proč odešel ze své vesnice, co všechno se za jeho podivným chováním skrývá… Chtěl si o tom promluvit, ale vydržel to až do večera. Teprve pak, zrovna když Xolotl rozdělával oheň, se odhodlal a zeptal se ho.

Xolotlovo chování se v mžiku změnilo. Rysy v obličeji mu ztvrdly, chvilku váhal, pak se obrátil k chlapcům zády a shýbl se k ohni, jako by chtěl získat čas nebo snad ukrýt svůj obličej.

„Já jsem musel odejít,“ řekl konečně.

Jeho hlas prozrazoval hluboké pohnutí a Sergej pochopil, že se dotkl velmi choulostivého námětu. Chvíli se zdálo, že Xolotl je odhodlaný už nic víc neříct, ale pak si to rozmyslel a dodal oním stále rozrušeným hlasem:

„Rodiče mi umřeli. Bydlel jsem u strýce, ale nežilo se mi tam dobře. Skoro každý den jsem dostal bití, i bičem…“

Nastalo předlouhé ticho. Bylo slyšet jen šumění vody. Potom někde v dálce zapípal pták. Tu se Xolotl prudce obrátil na Sergeje a vykřikl:

„Chceš vidět jizvy, co mám na zádech od biče?“

Začal si rozepínat košili. Užaslý Sergej beze slova přihlížel, ale vtom už zasáhl Raul:

„Ne, Xolotle,“ řekl prudce. „Ne, my ti věříme. A chápeme tě… Neměli jsme se tě na nic ptát…“

Znovu nastalo trapné ticho; pak se ten pták ozval ještě jednou. Sergej Raulovu větu nepřekládal, ale Xolotl jistě porozuměl, protože se zatvářil klidněji. Zapnul si zase košili a sklonil se k ohni. Raul si uvědomil, že napjatá chvilka minula.

Za soumraku odvedl Sergej Raula stranou – jako den předtím – a oba se vyšplhali na blízký skalní útes. Bylo tam místo právě pro dva.

„Tak co? zeptal se Raul, když se usadili.

„Já nevím,“ řekl Sergej. „Určitě jsem ho tím vyptáváním ranil. Občas je hodně přecitlivělý…“

„Mno jo…“

„Má svoje tajemství, a na to má právo. Neměl jsem vyzvídat.“

Z místa, kde seděli, přehlédli celé údolí dole, potok, uhasínající oheň i Xolotla a Marka, jak sedí vedle sebe. Na všechno se pomalu snášela tma a postavy u ohně se daly spíše tušit než vidět.

„Myslíš, že ho opravdu bili?“ zeptal se Raul polohlasně. „Co já vím?“

„Já myslím, že ne,“ řekl Raul. „Přestával se rozepínat ještě dřív, než jsem ho zarazil. Nechtěl jizvy ukazovat, protože žádné nemá.“

Sergej dlouho nic neříkal. Pak se ozval:

„Taky jsem o tom přemýšlel, ale nakonec nevím, co si mám myslet. Ale teď už je stejně pozdě. Přece na něm nemůžeme znova chtít, aby se svlíkal…“

„No jasně,“ přitakal Raul.

Oba se dlouze odmlčeli. Raul pozoroval světlušky, které v té nadcházející noci poletovaly kolem nich, a pak zašeptal:

„Ale stejně je to prima kluk. Nebýt jeho, tak se dosyta nenajíme. A kde může, přiloží ruku k dílu.“

Sergej se díval dolů do údolí – do toho temného kotle, ve kterém jen řeřavé uhlíky označovaly, kde je ohniště. Ano, Xolotl je milý chlapík. Prolhaný a milý zároveň. A oni musejí žít vedle něho. A Sergeje napadlo: jestlipak my do toho San Lucasu dojdeme?

VIII

Následující večer byli od San Lucasu asi deset kilometrů a už nic jim nestálo v cestě. Sergej, Raul a Marek se před usnutím dlouze dohadovali o tom, co podniknou příští den. Xolotl jim s velkým zájmem naslouchal, chvílemi se Sergeje na něco zeptal a ten mu ve spěchu odpověděl. Po celých šest dní, co s nimi

Xolotl šel, všechno poslouchal a hodně se vyptával. Měl skvělou paměť a rozuměl už skoro všemu, o čem si ostatní tři povídali. Ten večer nejdřív dlouho mlčel, až nakonec se odhodlal a zeptal se:

„Vy v San Lucasu neznáte nikoho?“

„Ne, nikoho,“ odpověděl Sergej.

„Tak co tam chcete?“

„Chceme jít na policii,“ vysvětloval Sergej. Xolotl pokýval hlavou, že rozumí, a hned se ptal dál: „A proč?“

„No, aby nám pomohli…“

A Sergej začal vykládat, jak si tu pomoc představují. Xolotl ho nepřerušoval, ale výraz jeho tváře byl výmluvnější než slova. Když Sergej domluvil, řekl Xolotl jedině:

„Tam nesmíte!“

„Proč ne?“ divil se Sergej.

„Protože nic nemáme. Policie je hodná na boháče, ale zlá na chudáky.“

Znělo to velice upřímně. Sergej si nejdřív myslel, že Xolotl má nějaký konkrétní důvod, proč policii nedůvěřuje. Snad v minulosti něco provedl? Pytlačil, nebo něco ukradl? Ale pak si řekl, že to tak není, protože Xolotl přece nikdy předtím v San Lucasu nebyl… Ale co když přece?… Sergej nevěděl, na čem je.

Dost dlouho nikdo nic neříkal, až se ozval Xolotl. Sergej jeho větu zapomněl přeložit, a proto se Raul zeptal:

„Co říká?“

„Jestli jdeme na policii, tak se prý od nás trhne,“ sděloval Sergej. Raul se snažil to pochopit: „Proč dělá potíže?“

„To já nevím.“

„Vždyť to nemá hlavu ani patu,“ dodal Raul. Chvilku přemýšlel a pak se náhle rozhodl: „Teď toho máme už dost, promluvíme si o tom zítra ráno. Bude to tak lepší. Řekni mu to, Sergeji.“

Sergej to přeložil, Xolotl souhlasně pokýval hlavou a už nenaléhal. Tu noc nemohl Sergej dlouho usnout. Když si vzpomněl, jak mu Xolotl lhal, už k němu neměl plnou důvěru. Stejně jako Raul i on byl toho názoru, že Xolotlovy důvody neobstojí. Dřív nebo později se budou muset obrátit o pomoc na úřady, tak proč ne tedy hned?

Druhý den ráno byl Xolotl viditelně nervózní a napjatý. Něco pojedli a vydali se na pochod k městu. Když šli asi hodinu, Xolotl se zastavil a znovu je upozorňoval:

„Tam nesmíte chodit! Poslechněte mě, nechoďte tam!“

Vložil do té výzvy veškerou přesvědčivost, které byl schopen. Sergej poznal, že aspoň tentokrát to myslí naprosto upřímně. Asi znal nebo tušil nějaké nebezpečí, o kterém ostatní tři nevěděli. Xolotl potom ještě dodal:

„Jestli jdete na policii, tak já odcházím.“ Raul se vzepřel:

„Řekni mu, že tam jít musíme, Sergeji. Že už jsme se napevno dohodli. Musí pochopit, že svůj názor nezměníme.“

Sergej to přeložil co nejpřesněji. Pozoroval, jak se Xolotlovi v obličeji zračí stále vzrůstající zklamání. Až do té chvíle Xolotl stále doufal, že je přesvědčí, ale teď poznal, že je to marné. Když Sergej domluvil, bylo dlouho ticho. Xolotl se tvářil zasmušile. Podíval se na Sergeje a potom na oba bratry, jako by se snažil odhadnout, jestli má dál naléhat. Najednou to vzdal, popadl svůj sarap, přehodil si ho přes ramena a téměř zašeptal:

„Adios.“

Otočil se a pomalu odcházel. Sergej ho užuž chtěl zadržet, ale když mrkl na ostatní dva a viděl, že se ani nehnuli, rozmyslel si to.

Xolotl byl od nich asi dvacet kroků, když promluvil Raul:

„To jsem si nemyslel, že opravdu odejde!“

„Já taky ne,“ přidal se Sergej. „Zavoláme ho zpátky?“

„Ani nápad,“ rozhodl Raul. „Víš přece dobře, že na policii musíme…“

Mlčky se dívali, jak se od nich Xolotl pravidelným krokem vzdaluje víc a víc. Ani jednou se neotočil a najednou zmizel v záhybu cesty. Chlapci se na sebe rozpačitě podívali. Nakonec řekl Sergej:

„Věděl jsem, že se musíme rozejít, ale nepředstavoval jsem si to takhle. Přece jenom nám pomáhal, jak mohl…“

„To říkám taky,“ ozval se Raul. „Ale on sám se rozhodl, že od nás odejde… No, půjdeme; tady zůstat nemůžeme.“

Když přišli do San Lucasu, zjistili, že to není žádná vesnice. Takových deset – dvacet tisíc obyvatel, odhadoval Sergej. Jistě tady mají zavedenou elektřinu a telefon. Jedno z těch typických mexických měst s rozlehlým náměstím, kterému tu říkají zocalo. Policejní stanici našli docela snadno: byla právě na tomto náměstí. Hodiny ukazovaly krátce před desátou dopoledne.

Dveře byly pootevřené. Sergej nakoukl dovnitř a uviděl prázdnou chodbu a v ní další čtverý neoznačené dveře. Na jedny zaklepal a zaslechl nezřetelné zamručení. On a za ním jeho dva kamarádi vstoupili do kanceláře, v níž na vyplétané židli seděl jakýsi muž ve vojenském stejnokroji. Sergej se ho zeptal, zda by mohl mluvit s velitelem stanice (řekl „el jefe“, protože věděl, že v Mexiku se tento titul dává kdekomu. Muž odpověděl, že velitel přijde za chvíli, a zmlkl.

Chlapci se posadili na lavici. Vypadalo to, že čekání se protáhne. Bylo dusno; proto také voják nečinně seděl a civěl před sebe, jako by na něco čekal. U stropu poletovalo několik much. Chvílemi některá sedla mužovi na obličej nebo na ruku, on ji odehnal a znovu upadl do své otupělosti.

„El jefe“ se dostavil k jedenácté hodině. Byl to zavalitý čtyřicátník s převislým knírem; celý zpocený. Podle hodnostního označení asi tak poručík. Sergej vstal a požádal ho, zda je může všechny tři přijmout. Tlouštík beze slova pokynul, aby ho následoval, a vedl je k sobě do kanceláře. Tam těžce dosedl do křesla, zjevně celý blažený, že už se nemusí vláčet se svou tělesnou schránkou, a naznačil Sergejovi, ať mluví.

Ten začal své líčení v co nejpečlivější španělštině, jak si to předem připravil, ale hned po prvních větách cítil, že něco neklape. Připomínalo mu to nepříjemný pocit, který měl, když se před šesti dny domlouval s oním starým Indiánem. Bylo zřejmé, že „el jefe“ nevěří ani slovo z toho, co mu vykládá. Nemile působilo i to, že seděl nehnutě jako sfinga, s očima přivřenýma, jako když se chce vyhnout jakémukoli zbytečnému pohybu, aby se ještě víc nezapotil.

Přece však pozorně naslouchal a sem tam se co nejstručněji na něco zeptal. Podle jeho dotazů Sergej poznal, že o loupeži diamantů v Champaign nic neslyšel. Pravděpodobně severoamerická policie mexickým úřadům nic neoznámila. A tu se „el jefe“ vytasil s otázkou, které se Sergej bál nejvíc:

„Co vaše cestovní pasy?“

Sergej vysvětloval, jak dovedl nejlépe, že i o ty je Smithson okradl, ale hned vycítil, že toto sdělení vyvolalo nepříznivý dojem. Velitel se na dlouho odmlčel, seděl s očima zavřenýma a nedalo se rozeznat, zda přemýšlí, nebo podřimuje. (Přece to není taková věda, pomyslel si Sergej, potřebujeme se jenom spojit s rodiči a říct jim, že jsme naživu. A pak ať nás naloží do prvního vlaku a my pojedeme za nimi. A je po ptákách…)

Ale pro velitele to tak jednoduché nebylo. Trochu se probral ze své dřímoty a začal se vyptávat na další podrobnosti. Čím víc se výslech protahoval, tím líp to Sergej chápal: velitel není zlý člověk, ale celý případ se mu nějak nezdá. Však také chlapci ve svých zválených šatech, ve kterých desetkrát přespali pod širým nebem, nepůsobili nijak důvěryhodně. A příběh, který vyprávěli, byl skoro k neuvěření. Veliteli připadal zkrátka divný, a hlavně nechtěl někomu naletět. Proto byl na rozpacích, a chvílemi to dokonce bylo vidět Dvakrát užuž sahal po telefonu, ale pak si to rozmyslel. Konečně si osušil obličej kapesníkem a vstal.

„Ověřím si některé údaje,“ řekl suše. „Odpoledne si vás zase zavolám.“

Vedl je zpátky místností, kterou prve prošli. Stále ještě tam seděl ten voják, se kterým nejdřív jednali. Přinesli jim jídlo, ale odejít je nenechali.

„Hrom do toho!“ zabrumlal Marek. „To jsme ve vězení, nebo co?“

„Jen klid,“ napomínal ho Raul. „Však nám tu zle není…“

„Myslíš? Přece nemají právo nás zadržovat!“

„Ale mají,“ řekl Raul. „Mají, protože nemáme pasy. Protesty by nebyly k ničemu…“

Kolem čtvrté hodiny se dostavil velitel do své kanceláře a hned si chlapce předvolal. Obrátil se na Sergeje:

„Vysvětli mi jednu věc: jestli je pravda to, cos mi tady povídal, tak vás to letadlo vysadilo před jedenácti dny. Bez peněz; je to tak?“

„Ano.“

„A co jste celých těch jedenáct dní jedli?“

Tlouštíkovo chování se od rána znatelně změnilo. V jeho otázce se skrývala nějaká léčka. Sergej líčil, jak se živili planým ovocem, rybolovem a trochu i pytláctvím.

„Rybolovem?“ podivil se velitel. „Prosím tě, a na co jste chytali, to mi řekni?“

Sergej nemohl zakrýt rozpaky. Udice i háček byly Xolotlovy, a tak Sergej neměl, co by ukázal. Řekl, že udici někde ztratil. Tlouštík se spiklenecky usmál:

„Ztratil? Skutečně? To je divné…“

Upřeně se na Sergeje podíval a zeptal se:

„Neukradli jste náhodou něco?“

Sergej to co nejrozhodněji popřel. „El jefe“ mu naslouchal a nepřerušoval ho, ale tvářil se nedůvěřivě. Prohlížel si chlapce jednoho po druhém, až spočinul pohledem na Markovi, který měl přes židli přehozený svůj sarap.

„A co tenhle sarap?“ zajímal se velitel. „Jak jste k němu přišli?“

„Ten jsme koupili,“ odpověděl Sergej. „Za dolar…“

„Ale jděte! Já myslel, že jste žádné peníze neměli. Kdepak jste ten dolar vzali?“

Sergej vysvětloval, jak Marek prohledával kapsy a našel bankovku, a co potom následovalo v Xolotlově vesnici.

„Jak se ta vesnice jmenuje?“

O tom neměl Sergej ani ponětí. Trpce litoval, že se na to Xolotla nezeptal, ale jak mohl tušit, že je někdo bude takhle podrobně vyslýchat? Řekl, že to bylo asi den cesty od Opodepe. v

Velitel se nedůvěřivě ušklíbl, sáhl po hliněném džbánu a napil se chladivé vody – tak, že si ji lil z výšky přímo do úst.

Ano, choval se úplně jinak než dopoledne: byl jaksi ráznější a iniciativnější. Uvelebit se v křesle a chtěl na Sergejovi, aby vykládal všechno od začátku. Každou chvíli se vyptával na nemožné podrobnosti. Bylo prostě jasné, že už Sergejovi nevěří ani slovo a že se snaží ho svými otázkami zaplést do jeho vlastních odpovědí. Sergej se potil vedrem i strachem. Pokaždé když se na židli jen trochu pohnul, ucítil, jak se mu lepí košile na tělo a s úzkostí přemítal, jak tohle všechno skončí.

Konečně se tlustý velitel přestal vyptávat a zavolal nějakého vojáka. Něco na něho velitelským tónem vychrlil, voják kývl, že rozumí, a odešel. Velitel se na Sergeje poťouchle usmál:

„Rozuměls, co jsem mu říkal?“

„Ne.“

Hromotluk tedy svůj rozkaz zopakoval, jenže pomaleji. Sergej pocítil, jak se mu prudce rozbušilo srdce. Tentokrát to může dopadnout špatně, pomyslel si a pořádně se vylekal.

Raul si všiml jeho neklidu a zeptal se ho:

„Co je?“

„Někdo nás udal,“ vysvětloval sklesle Sergej. „Prý nás viděli, jak krademe tady nedaleko na poli kukuřici.“

„Ale to přece není žádná pravda!“ ozval se poněkud prostoduše Raul.

„Samozřejmě že ne, ale jak to můžeme dokázat?“

„A co ten voják? Kam šel?“ ptal se dál Raul.

„Šel pro toho chlapíka, co nás udal. Přivede ho sem a tady ho vyslechnou. Jestli řekne, že to jsme my, tak nám to pořádně zavaří, chápeš?“

Ano, Raul to chápal a byl taky celý zdrcený. „El jefe“ je jednoho po druhém pozoroval, jako by čekal, jestli některý z nich konečně nekápne božskou. Pak vzal do ruky nůž na papíry, který před ním ležel na psacím stole, a začal si s ním hrát. Sergej měl čím dál větší žízeň, ale neodvažoval se požádat o něco k pití. V krku měl sucho a zmocňovala se ho nervozita. V duchu si říkal, jestli se ten chlap takhle baví proto, že nemá nic lepšího na práci, nebo jestli je chce vyvést z míry…

Konečně přestal nožem komíhat sem a tam, rozvalil se do křesla, opřel si hlavu o zaťatou pěst a úplně strnul. Bylo to k nepřečkání. Raul a Marek se také ani nehnuli. V celé místnosti jako by žily jen ty mouchy. Když Sergej pootočil hlavu, zahlédl oknem kus náměstí, kam pražilo slunce a kde chodili Indiáni. Ti byli volní… Je to ale otrava, být takhle obvinění, když nic neprovedli. Je pravda, že v minulých dnech ukradli trochu kukuřice, ale to bylo daleko od San Lucasu a nikdo je při tom nemohl vidět… Kdypak už přivedou toho chlápka, co je udal?

Čekání se protáhlo skoro na dvě hodiny. Potom někdo zaklepal na dveře a vešel ten voják.

„Tak co?“ zeptal se velitel.

Voják prohlásil, že se mu nepodařilo svědka krádeže najít. Nikdo ho nezná, ani neví, ve které části města bydlí.

Velitel vojáka nevzrušeně vyslechl a propustil ho. Pokud byl zklamaný, nedal to na sobě znát. Chvíli mlčel a Sergej pochopil, že situace se začíná obracet v jejich prospěch. Tlouštík proti nim v podstatě nic nemá; dělá prostě svou práci, to je všechno. A když se ukázalo, že žalobcem je nějaký kluk, kterého nikdo nezná a o kterém nikdo neví, kde bydlí, pak obvinění z polního pychu vůbec neobstojí… Nebezpečí je aspoň dočasně zažehnáno.

Velitel to taky ihned potvrdil, když prohlásil o něco přívětivějším hlasem:

„Dnes už je na další vyšetřování pozdě. Ověřím si ještě některé informace a zítra si promluvíme znova. Zatím zůstanete tady a dostanete najíst.“

Chlapci se vrátili do stejné místnosti, ve které čekali ráno; tam jim také přinesli jídlo.

„Konečně něco na zub!“ zaradoval se Raul. „Aspoň to.“

„Ty taky myslíš jen na ten žvanec…“ zašeptal Marek.

Uplynula asi hodina. Pak se objevil voják a kývl na ně, aby šli za ním po úzkém schodišti je dovedl do podzemí, do jakéhosi sklepa. Otevřel tam dveře a vpustil je před sebou dovnitř.

Chlapci se tak ocitli v docela temné, malé místnůstce. Dveře se zavřely a bylo slyšet, jak zašramotila závora.

IX

Všechny chlapce to cvaknutí závory tak nepříjemně překvapilo, až jim z toho přeběhl mráz po zádech. Ještě odpoledne byl přece „el jefe“ docela přívětivý a řekl jim: „Zatím zůstanete tady…“ To znělo přirozená – ovšem ani jednoho z nich nenapadlo, že je zavřou… Sergej vyjádřil, co si v tu chvíli mysleli všichni:

„Hrome, tak my jsme v base!“

Byli zavření v kobce s jediným, pevně zamřížovaným sklepním okénkem. Sergej přistoupil blíž a uviděl, že okénko je na úrovni chodníku a vede na náměstí. Sem asi zavírali v neděli večer opilce. Nebylo tu skoro vidět, protože jediné světlo, které pronikalo okénkem dovnitř, byla měsíční záře, odražená od protějších domů.

„To jsme to dopracovali,“ povzdechl si Sergej. „Teď jsou z nás kriminálníci. Níž už klesnout nemůžeme.“

„To přece není naše vina,“ namítl Raul.

„Dost možná, ale přesto jsme se dostali za mříže.“

V tu chvíli si Sergej uvědomil, že nebylo dobré, když se dal tak unést svou rozladěností. Začal si kobku prohlížet a objevil ke zdi připevněnou pryčnu s hrubým slamníkem, na které se dalo sedět nebo ležet.

„Spát bude moct jen jeden,“ poznamenal už klidněji.

„Nevadí,“ řekl Raul. „Budeme se střídat. Zatím si můžeme aspoň sednout.“

Sám to také hned udělal, ale Sergejoyi ani Markovi se sedět nechtělo. Nemohli vydržet na místě. Marek přešel k okénku, podíval se ven, pak zalomcoval dveřmi a vrátil se na místo.

„Hele, nepřecházej tady jako medvěd v kleci,“ řekl Raul. „Snad nepomýšlíš na útěk?“

„A proč ne?“ vyjel Marek.

„Předně proto, že nemáš nejmenší naději na úspěch,“ odpověděl Raul, „a potom…“

„A potom co?“ popichoval Marek dál.

„A potom by to nebylo k ničemu. Velitel není zlý chlap, my jsme nic neprovedli, a tak nás zítra pustí na svobodu.“

„Ty tomu věříš?“

„Ano,“ odpověděl Raul klidně. „Já jsem si tím jistý.“

Sergej stál u okénka a díval se ven. Náměstí bylo rozlehlé a jen sem tam se ozvaly něčí kroky. Přímo naproti stála radnice, ale v měsíčním světle spíš připomínala vybledlou šmouhu. Kousek dál byly domy a v nich si svobodně žili lidé, kteří nepoznali vězení, kteří spali v čistých postelích…

Po chvilce mlčení dodal ještě Raul:

„Jde jen o to, přečkat dnešní noc. Zítra jsme z toho venku.“

Jeho slova zněla rozumně, ale Sergeje nepřesvědčila. Těžce nesl, že je zavřený na závoru; hnusila se mu ta smrdutá kobka s olezlými, plesnivými stěnami. A ponižovalo ho, že je ve vězení jako nějaký zloděj nebo opilec,..

„Ty si myslíš, že jde o jednu noc,“ namítl. „Jen jestli… Já vím jistě jen tolik: kdyby to šlo, prásknout do bot, tak to bude to nejlepší!“

Mezi řečí se Sergej obrátil a v šeru postřehl, jak se Marek udiveně tváří nad tím, že mu přichází na pomoc tak nečekaný spojenec.

„Jen žádnou nerozvážnost!“ nabádal Raul. „Uvažuj: toho kluka, co nás udal, se nepodařilo najít. Tak co se nám může stát? Vůbec nic! Zítra jsme ze všeho venku!“

„Zítra?“ řekl Sergej. „Představ si třeba tohle: zítra vstane velitel levou nohou. Nebo mu odpovím něco, co se mu nebude líbit. Nic mu nemůže zabránit, aby si nás tu nenechal ještě další dva dny, nebo dva týdny. Říkal, že si ověří některé informace. Víš, jak dlouho to může trvat?“

Raul na to neříkal nic. Uvědomoval si, že Sergej může mít pravdu.

„A nezapomeň, že nemáme cestovní pasy,“ dodal Sergej. „A bez pasů vypadáme podezřele, i když jsme nic neukradli.“

„To já vím,“ řekl Raul. „Jenže jak si ten útěk představuješ? Přece nebudeme podhrabávat zdi tady tím Markovým nožíkem?“

Sergej už nenaléhal. Marek se posadil na slamník vedle bratra a Sergej znovu zaujal své pozorovací stanoviště u okénka. Díval se, jak na druhé straně náměstí se s pohybem měsíce pomalu posunují i stíny. Po nějaké době se prudce obrátil k ostatním dvěma: k „já jsem neřekl všechno. Když velitel poslal pátrat po tom klukovi, co nás udal, tak jsem mu řekl, že jsem nerozuměl…“

„A tys rozuměl?“ zeptal se Raul.

„Všemu ne, ale něčemu ano. Víte, kdo nás udal? Prý nějaký patnáctiletý nebo šestnáctiletý kluk… To vám neříká nic?“

Rozhostilo se mlčení, až nakonec se ozval Marek:

„Mně to neříká nic“

„Uvažuj trochu,“ naléhal Sergej. „Přijde ten voják, oznamuje, že ho nenašli. Nikdo ho nezná, ani nevědí, na kterém konci města bydlí… Nenapadá ti pořád nic? Patnáctiletý kluk, ve městě nebydlí, nikdo ho nikdy neviděl… No, uvažuj…“

„Myslíš Xolotl?“ riskl Marek.

„No, Xolotl. To by mohl být on,“ přikyvoval Sergej.

Raul chvíli váhal a pak řekl:

„Ne, to není možné. Ne, ne, ne! Xolotl má jistě své chyby, ale tohle by neudělal nikdy. Myslíš to vážně, Sergeji? A proč by to vůbec dělal?“

„To já nevím,“ řekl tiše Sergej.

Stíny na náměstí se pomalu sunuly dál.

Sergejovi začínalo být jasné, že celou noc ani oka nezamhouří. Z toho celodenního nečinného čekání byl rozrušený, a s postupem času jeho neklid ještě vzrůstal.

Bylo kolem jedné hodiny po půlnoci. Raul a Marek pořád seděli na slamníku; ani jim se nechtělo spát. Sergej stál u okna a nemohl se vytrhnout ze svého přemítání, jako kdyby věděl, že se něco stane… V měsíčním světle zpozoroval, jak přes náměstí tiše přeběhl veliký, vychrtlý pes a zmizel za rohem. Sergej se díval dál.

Zrovna si říkal, že si přisedne k oběma bratrům, ale vtom si něčeho všiml. Tam v dálce, ve stínu, se něco pohnulo. Když se Sergej podíval pozorněji, uviděl dvě světlé skvrny – pravděpodobně konce nohavic – jak se opatrně a neslyšně sunou vpřed. Vršek postavy, zahalený do tmavé látky, nebylo skoro vidět. Skvrny se pomalu plížily podél zdí, ale za chvíli se ztratily. I když si Sergej stoupl na špičky a přitiskl obličej až na mříž, už je neviděl. Cítil, jak mu prudce bije srdce. Nemohl s určitostí říci, co viděl. Byl to opravdu Xolotl? Kdo jiný ale by se v tuto noční hodinu potloukal kolem jejich vězení?

Sergej si uvědomil, že Xolotl – pokud to byl skutečně on – se může každou chvíli objevit u jejich okénka, a že na to musí Raula a Marka připravit. Tiše jim to tedy řekl a Raul se zeptal:

„A víš to určitě?“

„To rozhodně ne, ale co kdyby to byl on?“ řekl Sergej.

„Že by nám přišel pomoct?“ nadhodil Marek.

Z jeho hlasu zaznívala pošetilá, úplně odevzdaná naděje. Najednou mu připadlo, že je možné všechno.

„Jen si nedělej iluze,“ krotil ho Raul. „Co by mohl dělat?“

Marek neodpověděl. Stoupl si vedle Sergeje, přitiskl se ke mříži jako on a čekal.

„A jestli je to on, tak hlavně ani muk!“ šeptal Sergej. „Nesmíme ho prozradit!“

„No jasně,“ přikývl Marek.

Najednou se tajemná postava objevila přímo před nimi: seděla na bobku a snažila se ve tmě rozeznat obličeje před sebou. Omyl byl vyloučen: byl to Xolotl! Kývl na ně a zase zmizel. Sergej přistoupil k Raulovi. Měl už všechno promyšlené:

„Jestli nám Xolotl pomůže, já uteču s ním.“

„Ale jak si to představuješ? Jak by to dokázal?“ zajímal se Raul.

„To nevím,“ odpověděl Sergej. „Ale zato vím, že dveře nemají zámek; jsou na nich jen dvě závory.“

„To víš, že to nebude jen tak! Jestli jsou na nich jen dvě závory, tak tam je určitě stráž…“

„Kdoví. Ale fakt je jeden: jestli budu moct, tak zdrhám.“

Marek až doteďka mlčky naslouchal, ale v tu chvíli se rozhodl: „Já jdu taky!“

„To teda ne,“ ozval se Raul. „Ty uděláš to, co ti řeknu já. Uvažuj trochu: sami jsme se přece dobrovolně přihlásili na policii a požádali jsme o pomoc. Jestli teď najednou utečeme, vrhne to na nás špatné světlo. Copak to nechápeš?“

Sergej chvílemi pomrkával oknem ven.

„A co když tu ztvrdneš na dva týdny?“ řekl.

„To by byla otrava,“ doznával Raul. „Ale možná že nás propustí hned zítra.“

„Já tomu nevěřím,“ prohlásil Sergej. „Já mizím a hotovo.“

„Ty si dělej, co chceš,“ procedil ledově Raul. „Já zůstanu tady a Marek se mnou.“

Chvíli bylo dusné ticho. Sergej znovu zaujal své místo u okna a přemýšlel, jestli se Xolotlovi podařilo dostat do budovy nebo jestli ho chytili… Ne, určitě ne: kdyby ho byli chytili, bylo by slyšet rámus. Když není slyšet nic, je to dobré znamení. Sergej už neměl stání; popošel doprostřed místnosti a vtom to uviděl…

Na podlaze –– tam, kde ještě před chvilkou byla úplná tma – se rýsoval paprsek světla. Nejdřív byl tenoučký, pak mohutněl, až z něj byl pruh. Dveře se pomaloučku, polehoučku otvíraly; trvalo to celou věčnost. Pak dopadlo světlo na kus zdi a bylo vidět Raula, jak sedí na pryčně. Sergej a Marek byli zatím ve stínu… Vtom vrzly panty a Sergejovi blesklo hlavou: to snad muselo slyšet celé město! Xolotl okamžitě zastavil pohyb veřejí a všichni napjatě strnuli. Ale v budově se nic ani nehnulo; nikdo to zaskřípání nezaslechl. Sergej udělal poslední pokus a tiše řekl Raulovi:

„Pojď s námi! Nezůstávej tady!“

„Zůstanu,“ odpověděl Raul stejně tiše. „Buď zdráv, Sergeji.“

A po chvilce, která se sotva dala postřehnout, dodal:

„Zlom vaz!“

Sergej ještě chtěl zkusit Raula přemluvit, ale vtom si uvědomil, jak čas kvapí, a vykročil za Xolotlem.

„Tus zapatos,“ sykl Xolotl a ukázal mu na boty.

Sergej si uvědomil, jaké chyby se málem dopustil. Xolotl byl bos, zul si proto taky honem boty a hup za ním. Na chodbě svítilo kalné světlo lampy. Tady i na schodech bylo pusto a prázdno.

Dostali se do velké místnosti. U stolu tam pod lampou seděl voják, ale hlavu měl položenou na předloktí a spal. Sergeje v tom okamžiku napadlo, jaká to byla od Xolotla odvaha vypravit se sem, když se voják mohl každou chvíli probudit. Ještě sedm osm metrů takhle zlehka našlapovat, a budou venku…

I když Sergej cítil, jak mu srdce strachem bije až v krku, stačil si na útěku uvědomit plno legračních maličkostí: tady utíká po zemi šváb, tamhle visí na zdi nějaká vyhláška, ten chlápek má špínu za nehty… Voják klidně a pravidelně ze spánku oddychoval, už tu byly dveře… naštěstí otevřené…

Ocitli se v hlavní chodbě. Když minuli velitelovu kancelář, připadlo Sergejovi, že je skoro zachráněný. Teď jen vyběhnout ven a jsou na svobodě. Zrovna, když se chtěli protáhnout pootevřeným hlavním vchodem, zaslechli venku kroky. Byly to rázné kroky někoho, kdo se nemusí skrývat. A blížily se přímo k nim! Xolotl vtáhl Sergeje zpátky. Kroky se stále blížily. Sergej nakoukl škvírou ve dveřích a uviděl nějakého muže, jak jde přes náměstí. Nejdřív to vypadalo, že míří k budově, v níž se ukrývali, ale pak Sergejovi zmizel. Zaslechl, jak o kus dál otvírá a zavírá dveře; potom všechno utichlo. Ještě chvilku počkali, až Xolotl tiše zavelel:

„Vamos! – Jdeme!“

Konečně na svobodě! Ale ještě nebylo všemu konec. Stále se pomalu a tiše plazili stínem těsně u domů. Na konci náměstí se Xolotl zastavil a obrátil se na Sergeje:

„Máme na ně čekat?“

Sergej uvažoval: zdravý rozum velí zmizet co nejrychleji. Vždyť Raul byl pevně rozhodnutý zůstat, a není pravděpodobné, že by svůj názor změnil. Přesto ho Sergej nechtěl takhle opustit.

„Chvilku počkáme,“ řekl.

Xolotl přikývl; odvedl ho kousek dál. do tmy. Tam se oba posadili na kámen.

X

Začalo nekonečné čekání. Co chvíli se Sergejovi zdálo, že slyší rámus nebo křik – to by znamenalo, že jeho útěk je prozrazen. Ale čas plynul klidně a náměstí bylo stále liduprázdné. Sergej si vzpomněl na Raula a Marka. S ubíhajícími minutami byl jejich případný útěk stále těžší a těžší, protože voják, který spal v kanceláři, se mohl kdykoli probudit. Sergej si najednou uvědomil, že tohle putování skončí možná s Xolotlem. Na to nikdy předtím nepomyslel… Mechanicky se podíval, kolik je hodin, ale vtom si vzpomněl, že hodinky zahodil tenkrát po bouřce v poušti. Xolotl pochopitelně hodinky neměl ani teď, ani kdykoli předtím. Sergej se pokusil odhadnout čas podle oblohy, ale bezvýsledně. Bylo velmi chladno, což znamenalo, že bude brzy svítat. Poprvé od chvíle, kdy utekl z vězení, si Sergej uvědomil, že je na svobodě díky Xolotlovi, a pocítil k němu ohromnou vděčnost.

Bylo zvláštní, jak klidná byla noc. Sergeje napadlo Jít se podívat k okénku kobky, ale neodvažoval se. Xolotl několikrát zahýbal nohama, aby se zahřál.

„Estará pronto la maňana… – Brzy bude ráno…,“ zašeptal.

Sotva znatelně se začal hlásit úsvit: vzduch se ještě ochladil, hvězdy pobledly a stíny na náměstí zešedly. Noc pomalu končila.

„Tak co uděláme?“ zeptal se Xolotl tak tiše, jako kdyby byl pořád ještě ve vězení.

Sergej poznal, že Xolotl, i když je tak odvážný, má strach. Skutečně každou minutou nebezpečí rostlo. Brzy už se nebudou moci ukrýt ve stínu, a kdyby vyšel z budovy nějaký voják, mohl by je zahlédnout, jak tu sedí na kameni. A co by si pak počali? Sergej se dlouze zachvěl; ani nevěděl, jestli zimou, nebo strachem. Znovu se mu v mysli vybavil podřimující voják, který se jistě co nevidět probudí… Sergej vzhlédl k obloze a až se lekl, jak zesvětlala. Obrátil se ke Xolotlovi a řekl:

„Vamos!“

Xolotl ihned vyskočil. Bylo jasné, že čekal jen na tato slova.

„Tudy,“ ukázal a vyrazil první. I když neutíkal, rázoval opravdu rychle. Sergej se ještě naposled ohlédl směrem k policejní budově. Zahnuli z náměstí do jakési úzké, křivolaké uličky, ve které bylo takové šero, že Sergej taktak viděl, kam šlápnout. Kolem nich všechno spalo. Sergejovi se před očima matně míhaly dva rudé pruhy Xolotlova sarapu; jinak neviděl nic. Pak prošli další takovou uličkou a ještě jednou. Najednou se Sergejovi zazdálo, že něco slyší.

„Zastav,“ zašeptal. „Zastav a poslouchej!“

Xolotl se ihned zastavil. Bylo naprosté ticho, a proto bylo dobře slyšet. Z uličky, ze které právě vyšli, k nim doléhaly dvoje kroky. Ti lidé šli rychle a nebáli se, že je někdo uslyší.

„A jsme v háji!“ lekl se Sergej.

Chtěl něco vymyslet, ale pozoroval, že panikaří. Co teď? Utíkat? V tom tichu, které po městě panuje, je ti lidé snadno objeví… Nebo jít normálně? To je rychle doženou… Anebo se někde schovat a nechat je přejít? Jenže kde?…

„Pojď, ale potichu!“ zašeptal Xolotl.

Šel teď pomaleji, chvílemi se zastavoval a váhal. Sergej poznal, že ho napadlo totéž co jeho a že hledá nějaký úkryt. Brzy také skutečně jeden našel.

„Tudy…“

Byl to úzký průchod mezi dvěma domy, který zřejmě vedl do nějaké zahrady. Podle zvuku kroků už byli jejich pronásledovatelé ve stejné uličce… (Jen ať v té zahradě není pes! pomyslel si toužebně Sergej. A jestli tam je, ať se neprobudí.) Kroky se neustále blížily… Pak přešly kolem jejich úkrytu a pokračovaly ulicí dál.

„Viděls?“ zeptal se tiše Xolotl.

Sergej zahlédl jen dva stíny, ale věděl, že Xolotl má oči jako rys.

„To jsou oni!“ řekl Xolotl.

Nemusel nic dodávat. Sergej pochopil, že Raul a Marek utekli z policejní budovy právě ve chvíli, kdy oni dva odcházeli z náměstí, a že je od té doby sledují. Nebylo těžké je dohonit, a tak pokračovali ve čtyřech. Xolotl šel v čele a stále zrychloval. Zastavili se teprve ve volné krajině, na odlehlé cestičce. Tam měl Xolotl ukryté zásoby. Po jejich původu bylo lépe nepátrat. Až teď se Raul s Markem rozhovořili o svém útěku.

„Odhodlali jsme se asi za dvacet minut po Sergejovi,“ řekl Raul. „Trošku jsme se dohadovali, až se Markovi podařilo mě přemluvit.“

Raul byl viditelně v rozpacích. Marek mu skočil do řeči a začal vysvětlovat, jak se „dohadovali“:

„Já jsem mu totiž oznámil, že uteču bez něho. A když mě viděl, jak už jsem v chodbě, nezbývalo mu, než jít za mnou.“

„To dá rozum,“ zabručel Raul. „Přece bych tam nezůstal sám…“

Raul se o tom dál nechtěl šířit. Sergej to pochopil a už se nevyptával. Marek spustil sám:

„Tak jsme vyběhli po schodech a dostali jsme se do té velké síně…“

„A tam spal takový chlápek, ne?“ ověřoval si Sergej.

„Moment! Možná že spal, když jste utíkali vy, ale když jsme tam byli my, tak byl až nepříjemně vzhůru!“ řekl Marek.

Sergej si celý výjev vybavil, jako kdyby ho byl sám prožil: voják sedí u stolu a je vzhůru, nebo dokonce přechází po místnosti. A nahoře na schodišti čekají oba bratři… Asi jim nebylo do smíchu…

„Takhle to trvalo hodinu,“ řekl Raul. „Byli jsme jako na trní, aby se nešel podívat dolů… To by nám to byl pěkně zavařil!“

„Jednu chvíli jsme už mysleli, že se budeme muset vrátit,“ dodával Marek. „Neodvažovali jsme se promluvit, ani pohnout…“

Sergej pochopil, že na tuhle hodinu, kdy stáli pár metrů od vojáka, který je mohl každým okamžikem objevit, bratři nikdy nezapomenou. Občas se jim bude vracet ve zlých snech.

„A co pak?“ zeptal se. „Jak to dopadlo? Vy jste ho bacili něčím přes hlavu?“

„Za koho nás máš?“ řekl uraženě Marek. „Prostě jsme počkali. A on nakonec někam odešel, ani nevíme kam.“

„Tak jsme honem vypadli,“ doplňoval líčení Raul. „A to co nejrychleji. Zrovna když jsme došli na náměstí, zahlídli jsme vás, jak mizíte v nějaké uličce. Šli jsme samozřejmě za vámi, ale neodvážili jsme se na vás zavolat…“

Teprve teď se Sergej pozorně podíval kolem sebe. Stezka, na které se zastavili, byla výhodně skrytá mezi pšeničnými lány, takže jim skýtala dokonalé bezpečí. Už na ně nedoléhal předjitřní pronikavý chlad; vzduch byl sice čerstvý, ale příjemný. Byla to nejlíbeznější hodina z celého dne a Sergej pocítil nesmírnou blaženost nad tím, že je na svobodě.

„A co teď?“ zeptal se Raul.

Něco podniknout museli, to bylo nad slunce jasné. Jenže co? Chvíli byli všichni zticha, až pak se ozval Marek:

„Jasná je jedna věc: že po nás policajti ze San Lucasu půjdou.“

Sergej pozoroval drobného pavoučka, který mu zrovna vylezl na botu. Byl tak malinký, že jistě nebyl nebezpečnýma Sergeje bavilo pozorovat ho, jak pobíhá sem tam a něco hledá. Jak se tak na něj díval, něco ho napadlo.

„Já bych neřekl, že po nás půjdou,“ ozval se. „Koneckonců nejsme nijak nebezpeční – o nic nebezpečnější než tenhle pavouček. Mně taky nestojí za námahu ho odhánět. A s námi je to zrovna tak. Proč by se za námi měli honit?“

„Dejme tomu,“ řekl Marek. „Ale přece jen by bylo líp se v San Lucasu už neukazovat.“

„To rozhodně,“ souhlasil Raul. „Ale kam tedy půjdem?“

Zase byli u stejné otázky: „A co teď?“ Vypadalo to neřešitelně. Je zvláštní, jak se i ty nejjednodušší věci komplikují, když je člověk bez peněz a bez dokladů. Potom Sergeje napadlo, že by mohl poradit Xolotl, když zná poměry v zemi a když tak správně předvídal, jaké patálie na ně čekají v San Lucasu.

„A co navrhuješ ty, Xolotle?“

„Vydat se do Uruapanu. Mám tam bohatého strýčka, ten zná spoustu lidí a určitě nám pomůže.“

Sergej měl sto chutí na tento návrh přistoupit. Jestli ten Uruapan není moc daleko, je to dobré řešení. Zeptal se:

„Ten Uruapan je kde?“

„Na jihu,“ odpověděl Xolotl.

Chvilku váhal a pak opatrně dodal:

„Na cestu se doptáme…“

„Je to daleko?“ zajímal se ještě Sergej.

Xolotl neurčitě mávl rukou, což mělo znamenat, že to neví, ale že kus cesty to rozhodně bude.

„Je to v Michoacanu,“ ozval se zeměpisný odborník Raul.

„A kde to je?“ zeptal se Sergej, který odborníkem nebyl.

Raul vzal do ruky špičatý kamínek a vyryl do hlíny nepravidelný trojúhelník, který měl při dobré vůli znázorňovat Mexiko.

„Tak podívejte: tohle je Mexiko. Na severu Jsou Spojené státy.“

„To víme,“ vpadl mu do řeči Sergej. „Na východě je Mexický záliv, na západě Tichý oceán.“

„A na Jihu Guatemala,“ dodal Marek. „To víme. A co dál?“

Raul položil na trojúhelník větvičku, asi tak od severozápadu k jihovýchodu a zhruba rovnoběžně s tichomořským pobřežím.

„Tohle je Sierra Madre,“ řekl.

„Sierra Madre, to je pohoří?“ zeptal se Sergej.

„Ano, pohoří.“

Sergej se obrátil, podíval se na hory za sebou, chvíli uvažoval, ověřoval si polohu slunce a pak řekl:

„Tak to jsme někde mezi Sierrou Madre a Tichým oceánem?“

„Ano,“ souhlasil Raul, „No dobrá, ale kde?“

Dál už to tak jednoduché nebylo. Raul se zadumal:

„Možná že se pletu, ale myslím, že nás vyložili v poušti Sonora. Je to tak, Xolotle?“

„Je.“

„Tak teď už vím,“ zaradoval se Raul nad tím, že to tak dobře odhadl. „Sonora je tady…“

Na severní okraj Mexika, na západ od Sierry Madre, položil malý bílý kamínek.

„Jasně,“ řekl Sergej. „A co Michoacan?“

Místo odpovědi položil Raul další kamínek k tichomořskému pobřeží, asi v poloviční výšce trojúhelníka. Sergej udiveně hvízdl.

„Jak je to daleko?“ zeptal se.

„Asi tak patnáct set kilometrů…,“ odpověděl klidně Raul.

Sergej upřeně zíral na načrtnutý trojúhelník představující Mexiko, na klacík, který zobrazoval Sierru Madre, i na oba bílé kamínky. Z té vzdálenosti se mu zatočila hlava, takže nejdřív ani nehlesl. Teprve pak se ozval:

„Uvědomuješ si to? Patnáct set kilometrů… No nazdar!“

„Uvědomuju,“ odpověděl Raul. „Když ujdeme denně čtyřicet, bude to trvat třicet sedm dní; něco přes pět týdnů.“

Sergej se podíval na Raula, jestli se náhodou nepomátl.

„A co rodiče?“ vykřikl. „Pomyslels na ně? Za pět týdnů si budou myslet, že jsme dávno mrtví!“

„Ovšem,“ souhlasil Raul. „Ale uvažuj: o nás nic nevědí už dvanáct dní a beztak si myslí, že jsme po smrti. Pět týdnů navíc na tom nic nezmění.“

Raul měl asi pravdu. Po dvanácti dnech beze zpráv si jistě nikdo nedělá naději, že je ještě uvidí živé.

„Rozuměj mi dobře,“ řekl důrazně Raul. „Je to jediná možnost, jestli nechceme jít na policii. A to se ti jistě nechce?“

„To jistě ne!“ odpověděl Sergej. „Stačilo by, aby jen zavolali do San Lucasu. Velitel by řekl, že jsme utekli a zle by se nám vedlo!“

Sergej se ještě jednou podíval na vyrytý trojúhelník, na klacík a na oba kamínky. Ano, Raul má pravdu, pomyslel si, je to jediné řešení. Ještě kdyby si tak mohli být jistí, že v Uruapanu nezačnou zas nějaké potíže… Sergej se obrátil na Xolotla:

„A až tam budeme, pomůže nám ten tvůj strejda určitě? Ručíš za to?“

„Claro que sí,“ odpověděl Xolotl pevně.

Marek nerozuměl.

„Co povídal?“

„Povídal, že se můžeme spolehnout,“ přetlumočil volně Sergej.

XI

Příští den, bloudili krajinou po různých stezkách, takže nakonec ani nevěděli, kde jsou. K večeru se jim konečně zdálo, že jsou v bezpečí, a na odlehlém místě se zastavili. Sergej se vrátil k tomu, co ho nejvíc tížilo:

„Jedna věc mi nejde z hlavy,“ řekl. „Jak dát zprávu našim rodičům. Vždyť ani nevědí, jestli jsme ještě naživu. Už jsou určitě strachy bez sebe!“

„Nejsi sám,“ zamumlal Raul. „Mně to taky dělá starost, nemysli si! Jenže na poslání zprávy jsou potřeba peníze, a my nemáme ani frank, ani peso. A Xolotl taky nemá ani vindru, co?“

„Ani centavo,“ potvrdil Xolotl nejnižší místní „vindru“.

„Tak vidíš,“ řekl Raul. „A co chceš za takových okolností dělat?“

Sergeje ten závěr trochu překvapil, ale hned navrhoval:

„Přece si mužem najít nějakou práci a trochu peněz si vydělat. Nějaká možnost jistě je, že, Xolotle?“

„Claro que sí,“ odpověděl Xolotl. „En una ímca, si el capataz es un buen hombre…“

„Co povídal?“ zeptal se dychtivě Marek.

„Docela snadno se najde práce někde na plantáži, pokud tam je slušný správce,“ překládal Sergej.

Při svém tlumočení si postupně Sergej navykl občas nějaké slovo přidat, aby sdělení poněkud „vylepšil“ nebo aby stočil rozhovor směrem, který mu vyhovoval. Teď to byla slova „docela snadno“.

„Dobrá, tak budeme pomáhat při sklizni na plantáži, nebo budeme umývat nádobí někde v hostinci. Ale myslíš, že si tím vyděláme na zaplacení mezistátního hovoru přes oceán?“ staral se Raul.

„Nebo na telegram?“ přidal se Marek. „Tyhle věci stojí šílenou paletu!“

Sergej se podíval na oba bratry asi tak, jako kdyby před ním stálo dvouhlavé tele:

„Vy dva jdete tak s módou, že hned myslíte na telefonování nebo telegrafování. To si samozřejmě dovolit nemůžeme. Ale můžeme poslat letecky dopis. Ten dojde za dva dni a nestojí tolik peněz.“

Raul a Marek se zatvářili tak, že bylo okamžitě jasné, že ani jednoho, ani druhého tak jednoduché řešení nenapadlo.

„To máš pravdu,“ souhlasil Raul. „To by šlo. Ale s tou prací se zdržíme…“

„Však taky nemusíme pořád šlapat pěšky. Můžeme jet stopem, nemyslíš?“

„No fakt! Na to jsem taky nepomyslel…,“ dodal Raul.

Večer odešli Xolotl a Marek natrhat nějaké plané ovoce. Sergej a Raul zůstali na místě, kde se utábořili.

„Hele, všiml sis, že Xolotlův sarap vypadá úplně stejně jako ten, co nám prodali?“ zeptal se najednou Sergej.

„Všiml,“ přikývl Raul.

Sergej mezitím přiložil oba sarapy těsně vedle sebe a pozorně je zkoumal. Slunce už sice bylo dost nízko nad obzorem, ale vidět bylo ještě dobře.

„Hned mi to bylo nápadné,“ pokračoval Raul. „Úplně stejný černý podklad, stejné červené pruhy, stejně široké a stejně daleko od sebe.“

„A to není všecko,“ porovnával Sergej dál. „Když se podíváš zblízka, zjistíš, že ty dva kusy látky, ze kterých jsou sarapy ušité, byly původně vcelku. Podívej se: tady ta nit a tahle…“

A ukazoval na jednom červeném pruhu hrubší nit, a přesně tutéž na stejném místě druhého sarapu.

„Je to tak,“ souhlasil Raul. „Je to původně jeden kus látky, rozstřižený napůl. Ale co na tom?“

Nemohl pochopit, proč se Sergej zajímá o takovou maličkost.

„U nás by na tom nebylo nic divného,“ připouštěl Sergej. „Když mají dva kluci stejné oblečení, nikoho to neudiví. Ale tady to tak není!“

„A proč, prosím tě?“

„Podívej se. Tohle je samozřejmě ručně tkaná látka. Zásadně se taková látka tká na jeden sarap. Tady si někdo dal tu práci, že utkal dvojitou délku, a tu pak rozstřihl na dva kusy. Říkej si, co chceš, to není normální!“

Raul se zamyslel. Sergej má pravdu, ten postup je neobvyklý. Obvykle se tkadlec nepokouší vyrobit dva úplně stejné kusy. Proč by to taky dělal? V indiánské osadě přece žádná sériová výroba neexistuje.

„Ještě něco,“ pokračoval Sergej. „Tady jsou na černém podkladě dva rudé pruhy. Na nikom z těch, kdo v sarapech chodili, jsem takovýhle vzor nikdy neviděl; buď byly sarapy jednobarevné, nebo měly složité vzory. Ale nikdy ne dva rudé pruhy. Proč?“

Raul si všiml už dřív, že Sergej si občas klade opravdu podivné otázky. On sám byl toho názoru, že takovéhle hádanky nejsou k ničemu a taky mu to hned řekl.

„Já vím,“ řekl Sergej po chvíli váhání. „Já to všecko vím, ale rozuměj: já taky vím, že Xolotl před námi něco tají. V jeho životě je nějaká záhada…“

„To je,“ řekl Raul. „Jenže on ti na žádné otázky neodpoví, tak co naděláš?“

„Však já se ho taky vyptávat nebudu, ale přesto mi to vrtá hlavou.“

Ten den už se o tom nezmínili.

Následující den začali uskutečňovat první část svého programu. Zrovna bylo vhodné roční období, kdy na plantážích ochotně přijímají na práci pár rukou navíc, třeba i na jeden den. Našli si tedy práci, napsali a letecky odeslali dopisy. Zato s druhou částí programu, autostopem, to dopadalo neslavně:

„Hrome!“ bručel Sergej, když už mnohokrát marně mávali, „tady ti nikdo nezastaví… To u nás je to přece jen lepší…“

„Taky ne vždycky,“ poznamenal Marek. „Potíž je v tom, že jsme čtyři – a to by nebylo o nic lepší ani u nás. Když má někdo v autě dvě místa a vidí, jak mávají čtyři stopaři, tak nezastaví.“

„Pehe!“ vyprskl Sergej. „Kolik tudy projelo bouráků pro šest lidí, seděl v nich akorát řidič a ani nepřibrzdil!…“

„No ovšem,“ řekl Raul. „A víš proč? Podívej se, jak vypadáme: špinaví, šaty nadranc… každý se nás musí leknout! Když je tam za volantem chlápek sám, bojí se podrazu…“

Ještě několikrát zkusili stopovat, ale pak toho úplně nechali. Začali se dohadovat, jak jinak by se dalo cestovat zdarma. Raul navrhoval jezdit načerno v nákladních vlacích, jenomže vůbec nevěděli, jak to vypadá s kontrolou vlaků ve stanicích. Nakonec, po dlouhých debatách, to raději ani nezkusili.

Už se smiřovali s tím, že půjdou po svých, když Xolotl přišel na způsob, který jim vyhovoval: v jedné vesnici pomohli vyložit nákladní auto a řidič je za odměnu svezl do nejbližšího města. Nebyl to velký kus cesty, ale přece jim to dost pomohlo. S dalšími ochotnými řidiči se tak postupně dostali do Guyamasu, pak do Medana a nakonec do Los Mochis.

Tam je štěstí opustilo; dál museli pěšky. Zato bylo ten den na silnicích plno policejních hlídek, a proto se raději hlavním tepnám vyhnuli. Večer se utábořili na docela odlehlém místě.

Tu noc ucítil najednou Sergej, jak s ním někdo lomcuje. Pomalu se probíral ze spánku a přitom slyšel, jak k němu někdo mluví. Docela potichu, jako by kromě něho nechtěl nikoho jiného probudit. Ten hlas říkal: „Despiértate, Xolotl… – Probuď se, Xolotle…“

Sergej otevřel oči. Paseka, na které tábořili, byla zalita měsíčním svitem, a tak si hned všiml, že Raul a Marek spí klidně opodál, zabaleni do svého sarapu. Ruka s ním mírně, trpělivě, ale vytrvale cloumala. Sergej poznal, že se ho snaží probudit Xolotl, který – tak jako každou noc – spí vedle něho. Sergej viděl v měsíčním světle Xolotlovi docela zřetelně do tváře: měl oči zavřené, jako když spí, A tu řekl Xolotl potichu znovu:

„Despiértate, Xolotl…“

V tu chvíli otevřel oči, opřel se o loket a podíval se na Sergeje. I když Sergej ho viděl dobře, on sám ho viděl proti světlu jen matně a trvalo mu hezkou chvíli, než ho poznal. Ihned se výraz jeho tváře změnil a on se zeptal:

„To jsi ty, Sergeji?“

„No, to jsem já.“

Xolotl mlčel, ale pak mu došlo, že musí nějak vysvětlit to, co se stalo:

„Yo soňaba… – Něco se mi zdálo…,“ řekl.

Odmlčel se, obrátil se k Sergejovi zády a znovu zalehl. Zůstal ležet docela nehybně, jako kdyby opět usnul. Sergejovi se v hlavě honilo tolik myšlenek, že neměl na spánek ani pomyšlení. Další záhada, kterou se „případ Xoíotl“ ještě komplikuje. Mladý Indián byl zřejmě celý užaslý, že vedle něho leží Sergej. Čekal tam někoho jiného, komu obvykle říkával: „Probuď se, Xolotle..“ – někoho, kdo se taky jmenoval Xolotl jako on sám. (Nakonec na tom není nic divného, řekl si Sergej. Vždyť sám povídal, že se mu něco zdálo, tak co.) Ne, něco tady nehraje. Přece hned první den říkal Xolotl, že jeho jméno je velmi vzácné. Jestli je to tak, jak je možné, že by spal vedle nějakého kluka, který se jmenuje stejně jako on? Sergej ještě dlouho přemítal, ale na žádné vysvětlení nepřišel a nakonec usnul.

XII

Když se druhý den ráno Sergej probudil, hned si vzpomněl na onu noční příhodu. Pátravě se na Xolotla zadíval, jestli na něm něco nepozná, ale ten se tvářil jako kdykoli jindy, klidně a nevyzpytatelně, jako by myslel na něco úplně jiného. Sergej pochopil, že záhada zůstane nevyjasněna.

Znovu se vydali na silnici a tam je vzalo jedno nákladní auto až do Culiacanu. Těsně před vjezdem do města je zastavila policie.

„Co se děje?“ zeptal se Sergej.

„No lo sé. – Nevím,“ odpověděl Xolotl.

Policisté zběžně mrkli po čtyřech chlapcích, na nic se jich neptali a pustili je dál. Řidiči přikázali, aby zajel ke kraji silnice.

„Měl jsem nahnáno!“ doznával Raul. „Mohlo to špatně dopadnout!“

„No jasně,“ souhlasil Sergej.

Po této zkušenosti se rozhodli, že už stopem jezdit nebudou a hlavním silnicím se budou vyhýbat. Dali se západním směrem, vyhýbali se větším městům a dostali se až k prvním výběžkům Sierry Madre.

Asi po čtyřdenním pochodu za sebou nechali Cosalo a blížili se k San Dimasu. Šli za sebou po úboční horské stezce, Xolotl v čele. Bylo asi jedenáct hodin, když Xolotl se najednou zastavil, pátravě se zadíval do údolí a tiše pronesl:

„Podívejte se, tamhle dole…“

Pod nimi se něco hýbalo. Bylo to napolo skryté za křovinami, ale při pozornějším pohledu se daly rozeznat tři mužské postavy na mezcích.

„Son bandoleros…,“ zašeptal Xolotl. Sergej ani nemusel překládat; všichni pochopili.

„Hrome!“ zaklel Raul. „Zbojníci! To nám tak ještě scházelo!“

Sergej se pozorně podíval, jak se klikatí cestička, po níž ti tři chlapi stoupali. Zjistil, že to je tatáž, po které jdou i oni, jenže zbojníci šli nahoru, kdežto chlapci dolů. Obě skupinky se musely nevyhnutelně potkat.

„Za půl hodiny jsme u nich,“ zamumlal Sergej.

„Musíme se vrátit,“ radil Raul. „Jedině tak se jim můžeme vyhnout.“

„Pozor!“ řekl Sergej. „Rozum do hrsti! Jim stačí, aby se podívali nahoru a uvidí nás. Jestli se dáme na útěk, pustí se za námi, to je bez debaty. Jenže pak to s námi dopadne bledě!“

„Tak co podle tebe máme dělat?“ zeptal se Raul.

„Jít dál, nevyhýbat se jim.“

Xolotl zatím nic neříkal, jen tiše naslouchal. Potom docela klidně řekl:

„Nechají nás jít: nemáme ani peníze, ani nic, co by nám mohli sebrat.“

„Já mám hodinky a Marek taky,“ řekl Raul.

„Dejte si je do kapsy,“ nevzrušoval se Xolotl.

Sergej se podíval po svých šatech: kalhoty měl zablácené a rozervané od trní. Nijak mu to ale nevadilo, spíš ho to bavilo. Nic jim nehrozí, protože kromě oblečení nic nemají. Jejich chudoba je chrání.

V jednom ohybu cesty se obě skupinky potkaly. Ostatně zbojníci už o nich několik minut věděli, a tak setkání nebylo pro nikoho překvapením.

„Buenos días, compaňeros! – Buďte zdrávi, kamarádi!“ zahalasil chlapík, který šel v čele.

Byl urostlý a ramenatý; určitě kápo té trojice. Xolotl mu hned stejným tónem, nenásilně odpověděl. Vypadalo to, že ze zbojníků nemá strach a Sergej si pomyslel: jestlipak už s podobnými neměl někdy co dělat?

„Tak co, dete z Cosala?“ ozval se vůdce party. „Jak to tam vypadá?“

Sergej ocenil, jak šikovně byla ta otázka položena. Jako by říkala: „Můžeme vám důvěřovat? Není v Cosalu nebezpečno? Není tam moc policajtů?“ Tenhle chlapík zřejmě nepohrdl žádnou zprávou, i když mu ji posílá čirá náhoda.

„To nevíme, seňore,“ odpověděl Xolotl. „Města nemáme moc v lásce. Cosalo jsme radši obešli,“

Vůdce bandy hned pochopil, proč se chlapci městům vyhýbají. Pobaveně se uchechtl a také ostatní dva kumpáni se dali do smíchu, jako kdyby Xolotl řekl něco kdovíjak vtipného.

„Tak vy nemáte rádi města? Snad ste tam neměli ňáký trable? To začínáte brzo!“

„Ano, seňore,“ odpověděl klidně Xolotl. „Měli jsme potíže v San Lucasu.“

„Jo ták. To dete ale zdaleka…“

Na žádné podrobnosti o „potížích“ se neptal, jako by si s Xolotlem dokonale rozuměli.

Pak se přestal dívat na Xolotla a upřel pohled na ostatní tři. Za těch třiadvacet dní dobrodružného cestování byli tak ošlehaní a opálení, že je na první pohled jistě považoval taky za Indiány. Ale teď se díval pozorněji, a tak si všiml, že „něco není v pořádku“. Měli přece jen jiný tvar obličeje, nosu, lícních kostí, očí, měli jinou barvu vlasů, než se dalo čekat Všechno ukazovalo na to, že Indiáni nejsou.

Vůdce se začal Xolotla na něco tiše vyptávat. Mluvil dost rychle, takže Sergej všemu nerozuměl, ale přece zachytil nejdůležitější slovo: „gringos“. Xolotl začal taky rychle mluvit a Sergej si všiml, že to slovo horlivě popírá. Nato se chlápek spokojeně zazubil a hned zas byl jako máslo:

„No dobrý. Tak pudete s náma, najdem si ňáký klidný místečko a tam se nabaštíme. A vy s náma. Ráno sme našli u cesty berana, to bude pro sedům lidí stačit.“

„Muchas gracias, seňor,“ poděkoval uctivě Xolotl.

Sergej lehce uhodl, jak toho berana zbojníci „našli“. Do kradeného masa se mu moc nechtělo, ale bylo mu jasné, že vůdce by se mohl urazit, kdyby jeho pohostinství odmítli.

Druhý kumpán, kterému ostatní říkali Alfonso, měl bezvýrazný obličej a vypadal, že mu inteligence stačí na to, aby dokázal stáhnout z berana kůži a dal ho péct na rožeň. Bylo to snad to jediné, co dovedl, ale dělal to dokonale. Pochutnali si jako málokdy.

Vůdce si posadil Xolotla po pravé ruce a při jídle pořád něco vykládal. Alfonso dal sem tam dohromady jednu větu a pomalým, ospalým hlasem ji pronesl. Sergej marně uvažoval, jakou úlohu tenhle těžkopádný chlap v bandě má. Třetí muž, drobný, čiperný hubeňour, se jmenoval Pedro. Ten vypadal ze všech tří nejchytřeji.

Sergejovi z rozhovoru dost unikalo, protože vůdce mluvil španělštinou promísenou domorodými slovy. To Pedrovi bylo rozumět líp; hodně toho znal a taky se dovedl jasně vyjadřovat. Xolotl měl výbornou náladu a občas něco pronesl.

Vůdce hned poznal, že tihle čtyři mladí tuláci ho neprozradí. Rychle k nim pocítil důvěru a otevřeně jim vyprávěl o životě, který vedou. Teď teprve Sergej pořádně pochopil, kdo to jsou bandoleros. Ne, nejsou to otrlí zločinci, ani divoši, ani bankovní lupiči. Jsou to chlapi bez práce, kteří se potulují po horských cestách, aby utišili hlad. Málokdy má jejich lup větší hodnotu než ten beran, kterého právě spořádali… Zblízka připadali Sergejovi docela sympatičtí; jen Pedro se zdál nebezpečnější než ostatní dva.

Ke konci jídla sáhl vůdce po své čutoře a Alfonso mu podal malou krabičku s jakýmsi bílým práškem. Sergejovi to připomnělo příhodu se Smithsonem a jeho uspávacími tabletami. Také počínání obou mužů bylo natolik podobné, že se na chvilku docela vážně lekl, jestli nezažijí znovu totéž. Ale strachoval se zbytečně –– byla to jen obyčejná sůl. Vůdce si jí usypal špetku na zaťatou pěst, přiložil si ji k ústům a zapil. Pak podal čutoru Xolotlovi.

Pro něj to nebylo nic neznámého, a tak se napil také.

„To je tequila,“ řekl muž Sergejovi.

S širokým úsměvem pozoroval, jak hosté pijí. Měl vyhraněný smysl pro pohostinnost, a proto chtěl, aby se jídlo skutečně vydařilo. Když přišla řada na Sergeje, zmocnil se ho stejný pocit, jako tehdy s tou whisky – oheň v puse a opálený krk – jenže tohle pití bylo ještě silnější, ale také mnohem lahodnější.

Potom se vůdce zajímal o to, jak se dostali do Sierry Madre. Xolotl začal velmi barvitě líčit jejich putování. Některé věty Sergejovi unikaly, ale i to co pochytil, ho srdečně pobavilo.

Xolotl je totiž vykreslil jako dobrodruhy, kteří v mladické nerozvážnosti utekli z domova, aby se mohli oddávat nespoutanému životu. I když celý příběh zněl poněkud ztřeštěně, Xolotl ho prošpikoval tolika šťavnatými podrobnostmi, až nakonec působil málem věrohodně. Vůdce Xolotlovi zálibně naslouchal, a když vyprávění skončilo, zeptal se:

„A kam pudete teďka?“

Xolotl odpověděl, že mají namířeno do San Dimasu a začal dost podrobně popisovat, kudy se tam chtějí dostat.

„Tamtudy nechoďte,“ varoval je vůdce. „To byste museli bažinama Conitaca a tam je to vošklivý; samá mlha a komáři, co přenášejí horečku…“

Odmlčel se a pak se ještě zeptal:

„Kam máte namířeno pak?“

Xolotl neurčitě mávl rukou k jihovýchodu. Vůdce pokýval hlavou, na chvilku se zamyslel a pak řekl:

„Poďte s náma, my deme do Huahuapanu. Tam nejsou žádný bažiny, jen samý hory. Pak se dáme směrem na Trinidad a vy, pokud se vám bude chtít, můžete pořád s náma… a třeba i dál… Nějaký mezci se pro vás štyry seženou. Tak co?“

Sergej poslouchal a nemohl tomu ani uvěřit. Nabídka jako na zavolanou, protože tenhle chlapík svůj kraj výborně zná. Podíval se na Xolotla a viděl, že i on má sto chutí nabídku přijmout. Nepatrně přikývl a Xolotl hned spustil:

„Ano, seňore, moc rádi půjdeme s vámi. Dík za nabídku.“

Vůdce tato odpověď zřejmě uspokojila. Vstal, osedlal mezka a rázně zavelel:

„Vamos! – Jedeme!“

Raul sledoval celý rozhovor, a i když mu nerozuměl, smysl posledních slov vytušil, a proto k Sergejovi zašeptal:

„To jako jdeme s tou jejich partou?“

„Ano,“ odpověděl stručně Sergej.

Raul už neříkal nic, ale když skupinka vyrazila na pochod, zpomalil, aby se Xolotl dostal dopředu, hned za tři zbojníky, a sám zůstal vzadu se Sergejem a Markem.

„Tak co je?“ zeptal se Sergeje, když tamti čtyři získali určitý náskok. „Vylož nám, co vlastně navrhuje. My jsme z toho jeleni. Proč jsme se k nim přidali?“

Sergej jim v hlavních rysech vysvětlil, s jakým návrhem vůdce přišel.

„K čemu nám to bude?“ nechápal Raul.

„Dobře to tady znají,“ vysvětloval Sergej. „Když půjdeme s nimi, vyhneme se bažinám.“

„Myslíš, že v bažinách je doopravdy nebezpečno?“

Sergej chvíli přemýšlel a pak řekl:

„Víš, já jsem tomu nejdřív moc nevěřil, ale vůdce se tváří smrtelně vážně a s tím svým vyprávěním mi nahnal vítr! Tobě ne?“

Raul neodpověděl. Díval se za třemi muži na mezcích, pozoroval divokou krásu hor i bezoblačné nebe. Tušil, že bažiny mohou být zrádné, ale nevěděl čím. Konečně se zmohl na slovo:

„A až budeme mít ty bažiny za sebou?…“

„Půjdeme s nimi dál,“ odpověděl Sergej. „Protože jdou stejným směrem jako my.“

„Tobě se to líbí?“ zeptal se Raul.

„Proč by ne?“ vpadl do řeči Marek, který až dosud mlčky naslouchal. „Jsou to přece lidi jako ostatní a vypadají docela slušně…“

Zavládlo tísnivé ticho, Sergej i Marek cítili, že Raul s nimi nesouhlasí, ale nevěděli proč. Šli mlčky dál, až se zase ozval Marek:

„A vůbec: máme společnou cestu, ale do jejich bandy nepatříme, tak co!“

„Myslíš?“ řekl Raul. „Možná že jsou slušní; k nám se chovali hezky, to je fakt. Ale když jdeme s nimi, bereme si taky z toho, co nakradli… To přece chápeš?“

„To ano,“ lezlo neochotně z Marka.

„A když je chytnou, nás seberou taky!“

Znovu se rozhostilo dlouhé mlčení. Sergej si v duchu říkal, že na tu nabídku neměl přistupovat…

Šli už přes hodinu stezkou po horském úbočí. Pod nimi se do dálky táhla jakási skalnatá kotlina. Když se Sergej podíval pod sebe, viděl jen, jak z té hlubiny pomalu stoupá vzhůru jemný mlžný opar. Na několik desítek metrů už se všechny podrobnosti ztrácely v mlze; dno kotliny vůbec nebylo vidět. A tam, pod tou čepicí z mlhy, byly bažiny. Těmi budou muset projít, jestliže se od zbojníků oddělí. Obrátil se k Raulovi:

„Odejdeme teď hned?“

„To není jen tak,“ mínil Raul. „Nezapomeň, že jsme jejich pozvání přijali. Nemůžeme zničehonic odejít – naštvali by se a mohlo by to špatně dopadnout.“

„Tak co si počneme?“ zajímal se Marek.

„Půjdeme s nimi až do večera,“ odpověděl Raul, „a v noci utečeme.“

Sergej se rozhlédl po horách, zadíval se do rozlehlé kotliny utopené v mlze a nedůvěřivě se zeptal:

„Do hor v noci? Víš, co to je za nebezpečí?“ „To si musíme vybrat,“ řekl rázně Raul. „Buď utečeme, nebo musíme s nimi; jinak to nejde. A vůbec: dnes v noci bude úplněk…“

Sergej si uvědomoval, že to je jediná možnost, ale také mu bylo jasné, že to nebude žádná legrace. Všiml si, že k bažinám vede cestička, a pečlivě se snažil si ji zapamatovat, aby ji pak ve tmě našel.

Po nějaké době cesta, po které šli, zatáčela. Už nevedla nad bažinami, proťala malý průsmyk a začala klesat. Schylovalo se k večeru, byli už skoro v rovině. Najednou pobídl Pedro svého mezka ke klusu a boční stezkou se ostatním ztratil. Nečekali na něho a jeli dál. Za chvilku je dohnal s dvěma zabitými husami. Nikdo se neptal, kde k nim přišel. Pedro tedy byl zásobovačem bandy. Když o tom Sergej uvažoval, řekl si, že to je normální, protože Alfonso by to asi nedokázal a vůdce se takovou sprostou prací nechtěl zahazovat. Ano, bylo to normální, ale přesto pocítil Sergej k Pedrovi ještě větší nedůvěru. Tušil, že to je chlap všeho schopný a ze všech lapků nejnebezpečnější.

Když bylo po jídle, využil Sergej toho, že je právě vedle Xolotla, a pošeptal mu:

„V noci, až budou tvrdě spát, tak utečeme…“

Toho se Xolotl nenadál. Taktak stačil svůj údiv zakrýt; rozpačitě se vrtěl, jako by se na něco chtěl zeptat, ale pak si to rozmyslel.

„Jdu s vámi,“ řekl prostě.

Sergej dlouho bojoval proti ospalosti, ale nakonec ho únava přemohla a usnul. Kolem jedné hodiny v noci s ním Xolotl lehce zatřásl a probudil ho. Sergej zamžoural jedním okem do nočního pološera a ve svitu měsíce uviděl, že také Raul a Marek pomalu a neslyšně vstávají. Hned se mu vybavilo, jak se dohodli, že v noci od zbojníků utečou, a proto vstal.

Zbojníci spali hned vedle nich, ale Sergejovi připadlo, že některý z nich musí co chvíli procitnout. Všichni byli zachumlaní do svých sarapů a v husté tmě se těžko dali rozeznat jeden od druhého. Sergej si najednou vzpomněl, jak jeden z mužů vůdce oslovil jménem Porfirio, a přišlo mu to k smíchu. Vtom Marek špatně došlápl a kopl do nějakého kamene. Zarachotilo to tak, že méně tvrdého spáče to mohlo probudit. Sergej prožil několik strašných vteřin děsu. Teď teprve se dokonale probral a uvědomil si celé nebezpečí. Asi minutu zadržoval dech a neodvažoval se ani hnout

Žádný lupič se také ani nehnul. Chlapci se proto pomalu a obezřele vydali na další cestu. Sergej už docela zapomněl na vůdcovo divné jméno a snažil se myslet jen na to, kam šlápnout Jednoho ze spících poznal, protože mu do obličeje svítil měsíc. Byl to Pedro – ten, kterého se nejvíc bál. Sergej našlapoval ještě opatrněji, udělal dva tři kroky a pak se obrátil, aby se na něho ještě naposled podíval. Krev mu ztuhla v žilách: Pedro měl oči otevřené a díval se na něho. To trvalo jen zlomek vteřiny; poté muž zase oči zavřel. Vyděšený Sergej se nemohl ani hnout. Upíral pohled na Pedra a uvažoval, jestli se mu to jen nezdálo. Ne, zřetelně viděl obě oči otevřené… Dlouhou dobu se Sergej neodvážil pohnout, ale když muž spal dál, opatrně znovu vykročil.

Při každém dalším kroku se Sergejovi o něco víc ulevilo, ale bylo mu jasné, že ještě není vyhráno. Kousek dál rozeznával cestičku, která se vinula vzhůru do hor. Tam teprve budou skutečně v bezpečí… feště naposled se Sergej obrátil a spatřil všechny tři kumpány, jak nepohnutě leží u vyhaslého ohně. Pochopil, že Pedro ho ve skutečnosti neviděl, že otevřel oči v polospánku, nevšiml si, že nad ním někdo stojí, a hned zase usnul.

Pozvolna stoupali stezkou a chovali se stále nenuceněji. Kolik ušli? Čtyři sta, možná pět set metrů… Už jsou skoro mimo nebezpečí.

„Teď už to zvládneme,“ zašeptal Raul.

Sergej sotva odpověděl, ale myslel si totéž.

Pedrovi se neodvažoval zmínit, ale teď, na dálku, si stále víc říkal, že se mu to všechno jen zdálo. Pedro opravdu spal a teď spí taky se svými dvěma společníky.

Xolotl šel jako obvykle první. Noc byla klidná a tichá, všichni se cítili v bezpečí a na nějakou opatrnost už nedbali. Najednou v zatáčce se Xolotl zastavil. Od skalní stěny se odlepil nějaký stín a zastoupil mu cestu. V měsíčním světle ho všichni bezpečně poznali.

Byl to Pedro.

XIII

Pedro se totiž probudil, když Marek na útěku zakopl o kámen. Okamžitě pochopil, oč jde. Pozoroval chlapce, jak se plíží pryč, ale nechal je volně odejít. Až za dlouho sám vstal, nechal své kumpány spát, nadběhl uprchlíkům zkratkou a teď tu na ně čekal na cestičce, daleko od místa, kde poklidně spali ostatní dva.

První, co Sergej vůči Pedrovi pocítil, byl obdiv nad jeho obratností. Cesta zkratkou byla hodně neschůdná, a ten, kdo tudy chtěl zdárně projít, musel umět šplhat jako kamzík. A vzápětí Sergeje napadlo: Proč to udělal? Pro Pedra by přece bývalo jednodušší zburcovat ostatní. Chlapík tam nehybně stál a mlčky je pozoroval. Zdálo se, že to trvá věčnost. Konečně řekl:

„Neměli ste takhle utýct.“

Xolotl měl na jazyku nějakou odpověď, ale Sergej ho předešel:

„My chceme jít přes bažiny,“ vyhrkl.

„Vy nevíte, co sou takový bažiny,“ řekl muž. „Je to vo moc nebezpečnější, než si myslíte. Porfirio vám přece říkal, abyste tamtudy nechodili. Neděláte dobře, že na něj nechcete dát. Až se to dozví, bude zuřit!“

„Však on se na nás proto zlobit nebude,“ zkoušel to nejistě Sergej.

Nikdo nic neříkal: Xolotl byl celý rozpačitý a Sergej nevěděl, co dodat.

„Bude zuřit,“ opakoval Pedro, „že ste vodmítli jeho pozvání. A krom toho teď víte, že míříme do Huahuapanu a pak na Trinidad. Kdopak nám zaručí, že nás neprásknete policajtům, abyste shrábli vodměnu?“

„To by nikdo z nás neudělal! To nikdy…“ ujišťoval Sergej.

Zmlkl. Nikdy předtím ho nenapadlo, že by si zbojníci mohli něco takového pomyslet. A přitom to bylo logické: proč by kluci utíkali, kdyby neměli za lubem nějaký podraz? Sergejovi došlo, že situace je vážná, a dostal opravdu strach. Cítil, jak se chvěje, a nebylo to zimou. Byl tak zmatený, že nevěděl, co říct, a tak nastalo trapné ticho.

„Copak já, já ti věřím, mládenče,“ ozval se konečně Pedro. „Ale Porfirio ti věřit nebude, jestli vás tam zejtra neuvidí, tak bude řádit! Ty ho neznáš, tys ho jakživ neviděl rozzuřenýho. Ten vás bude honit, dokud vás nečapne. A potom…“

Nedořekl, ale bylo jasné, co potom… Sergej poznal, že Pedro je chce uchránit vůdcova vzteku, že je chce v tichosti, pod pláštíkem noci, zase přivést zpátky. Zítra je Porfirio všechny uvidí na místě a nic se nedozví.

„Co teď? Máme jít s vámi?“ zeptal se Sergej.

Pedro hned neodpověděl. Sergejovi už to připadalo dlouhé. Byli v nezáviděníhodném postavení: jestli se jim nepodaří tenhle útěk, tak už ani žádný jiný. Jednu chvíli dostal bláznivý nápad: vzepřít se, začít se s Pedrem rvát, zkusit cokoli… Ale pak si řekl, že Pedro je silný, všeho schopný, a ještě k tomu ozbrojený chlap… A co Raul s Markem? Mají vůbec chuť se prát? A Xolotl mlčí jako ryba…

Najednou Pedro povídá:

„Tak hele, mladej, kápni božskou. Žádný vykrucování, hezky na rovinu: Vy s náma nechcete?“

Sergej se chviličku rozmýšlel a pak vyhrkl: „Ne.“

Teď, když to Sergej vyslovil, už na žádné nebezpečí nepomyslel. Dlouze se rozhlížel po cestičce, na které se zastavili, i po údolí, ze kterého chvílemi zavanula vůně planých mangovníků. Zdálky se ozval nějaký noční pták, ale hned zase hory ztichly.

„Já vás nechci k ničemu nutit,“ řekl Pedro. „Každej si má dělat, co chce. Jenže Porfirio to nedovolí. Ten se za váma požene tak dlouho, dokud vás nechytí!“

Přestal, jako by o něčem uvažoval. Sergej taky nic neříkal.

„Vaše jediná naděje jsou bažiny,“ pokračoval Pedro. „Tam za váma nikdo nepude. Já vás neprozradím, můžete se spolehnout. Porfirio si bude myslet, že ste se dali vopačným směrem, to už nějak zavonačím.“

Žádné podrobnosti o „zaonačování“ neuvedl a pokračoval:

„Jenže ty bažiny nejsou žádná legrace. To má Porfirio pravdu. A ty komáři a bahenní zimnice taky né. Bude vám tam moc ouzko…“

Vytáhl z kapsy nějakou krabičku a podal ji Xolotlovi, protože stál nejblíž.

„Vezmi si tohle,“ řekl. „To je medvědí sádlo, vodpuzuje to komáry.“

Xolotl zamumlal díky a vzal si krabičku. Pedro jim potom ukázal, kudy se dostanou k bažinám:

„Až tam přídete, musíte jima projít. Né abyste se snažili je vobcházet! Místama sou tam pohyblivý písky a plovoucí mechový vostrůvky. Každéj, kdo tamtudy chtěl projít, tak tam zůstal. Na konci cesty tam bydlí jeden Indián, menuje se Diego, a když mu něco zaplatíte, tak vás převeze na loďce.“

Sergejovi málem uklouzlo, že nemají ani peso, ale zbývalo v něm tolik hrdosti, že neřekl nic. Pomyslel si, že se to nějak vyřeší až na místě, a že hlavní je nejdřív se tam dostat.

„Tak, to by bylo,“ uzavřel Pedro. „A teď koukejte zmizet. Zlomte vaz!“

Nebe začínalo na východní straně už blednout, když se dostali na druhou stranu svahu. Sergej si pomyslel, co by se asi stalo, kdyby Alfonso nebo Porfirio právě teď procitli. Nemohl potlačit touhu ještě jednou se obrátit a naposledy se přesvědčit, že je ty tři neblahé postavy nesledují. Xolotl byl zřejmě taky neklidný, protože neustále přidával do kroku. V ranním úsvitu se jim po cestě šlo dobře. V jednom ohybu se před nimi otevřela ona rozlehlá kotlina, stále ještě zahalená do mlžného oparu. Kousek dál rozeznal Sergej stezku, které si všiml den předtím. Xolotl se tu zastavil, vyndal krabičku, kterou mu dal Pedro, a začal si natírat medvědím sádlem obličej a ruce. Hned také nabídl svým kamarádům. Sergej si trochu mázl na prst, přičichl k němu, a když ucítil, jak je sádlo žluklé, znechuceně se zašklebil:

„Fuuuj, to je ale puch! No fakt, hnus! Tohle si máme natřít na obličej? To snad přece ne! Všecko má své meze. Radši se obejdu bez toho!“

„Já taky,“ souhlasil Marek. „Jestli si na sebe naplácáme tohle, tak se toho smradu nezbavíme nikdy!“

Raul si taky přičichl a řekli

„Jen nedělejte fóry a pořádně se tím natřete. S bahenní zimnicí nejsou žerty. Pedro jistě věděl, proč nám to dává…“

„No jo, ale jak to smrdí!“ stěžoval si Marek.

„Právě tím smradem to odhání hmyz, copak to nechápeš?“

Sergej a Marek se tedy neochotně natřeli a všichni začali sestupovat. Stezka se brzy ponořila do mlhy. Sergej se teď už cítil v bezpečí, ale přesto se ještě dvakrát nebo třikrát obrátil. Nad sebou viděl jen souvislou vrstvu podivně světélkující mlhy, jako by ji zdálky prozařovalo slunce. A když se podíval před sebe, zdálo se mu, že stezka pomalu klesá až k jakémusi neviditelnému dnu, ke kterému nikdy nedojdou.

Najednou se před nimi na břehu vynořila z mlhy chatrč, jako by z ní vyrostla. Před ní seděl na bobku nějaký starý Indián –– nemohl to být nikdo jiný než Diego – měl skloněnou hlavu a otesával tlustý trám. Xolotl ho pozdravil a zeptal se ho, zda by jim půjčil loď, aby se dostali přes bažiny. Sergej si všiml, že kousek dál je zakotvená lodice s plochým dnem. Stařec vzhlédl od práce a dlouze si Xolotla prohlížel. Teprve za chvíli odpověděl:

„Ne, kamaráde, to rozhodně ne. Kdo chce bažinama projít, ten je musí znát. Kdybych vás pustil samotný, tak zabloudíte. Loď nepučuju, ale můžu vás všecky převízt…“

Odmlčel se a pak klidně dodal:

„… pokud zaplatíte.“

Xolotl začal vysvětlovat, že nemají peníze. Nejdřív mluvil španělsky, pak domorodým jazykem, takže Sergej už nerozuměl a jen pozoroval, jestli je Diego převeze zadarmo. Podle tvrdého a zarputilého výrazu na tváři toho vychrtlého, špinavého dědka hned poznal, že se obměkčit nedá. Když Xolotl vyčerpal všechny důvody, zmlkl a s bezmocným výrazem se obrátil na ostatní.

„Nemusíš překládat,“ řekl Raul. „Rozuměli jsme.“

„Jak to uděláme?“ zeptal se Sergej. „Zkusíme bažiny obejít?“

„Jen to ne! Podívej, jaká je mlha! V tom bys zabloudil na to tata. Vzpomeň si, co říkal Pedro: jen se nesnažit bažiny obejít. To by byla sebevražda,“ připomínal Raul.

„Tak co?“ zeptal se Marek. „Tady přece nezůstaneme! Něco musíme dělat. Vydat se zpátky?“

„Ani nápad!“ vykřikl Raul. „Možná že tam na nás ti tři pořád ještě čekají! Musíme jít dál.“

Sáhl do kapsy u bundy a vyndal z ní hodinky, které tam schoval těsně před tím, než potkali zbojníky.

„Tumáš!“ řekl Xolotlovi. „Nabídni mu je za svezení. Řekni, že jinak nic nemáme.“

„Co blázníš? Taková cenná věc!“ protestoval Sergej.

„Já vím,“ řekl Raul. „A dost mi na nich záleželo. Jenže my musíme dál, dostat se přes bažiny – Jinak jsme v pasti.“

Sergej viděl, že Raul má pravdu, a proto ho nepřemlouval. Xolotl přetlumočil nabídku starému Indiánovi a ten souhlasil. Pak ukázal na loď a vyzval chlapce, aby si do ní nasedli. Sám ještě zašel do chatrče; Sergej slyšel, jak tam mluví se stařenou, která seděla uvnitř. A už byl zase zpátky s malým, úhledným balíčkem. Ten si dal k sobě do loďky.

Převoz začal. Diego stál na zádi, hroužil do bahna dlouhé bidlo a pomalu postrkoval plavidlo kupředu. Loď tiše šustila mezi rákosím. Indián určitě měl nějaké orientační body; Sergej si uvědomoval, že nelhal, že ten, kdo bažiny nezná, jimi opravdu neprojde. Všechny vodní rostliny kolem si byly navlas podobné, všechno tonulo ve stejné mlze. Sergej pozapomněl na nebezpečí; bažiny ho lákaly, přímo přitahovaly, nemohl od nich odtrhnout oči. Ačkoli byl tak nevyspalý, cítil se jako rybička a všechno si pozorně prohlížel…

Zato Raul – buď proto, že byl unavenější, nebo proto, že tolik nevydržel – najednou usnul. Po další době procitl, rozhlédl se kolem sebe, jako když neví, kde je, a sháněl se po hodinkách. Pak si uvědomil, že je nabídl Diegovi za svezení. Obrátil se na bratra a zeptal se:

„Jak dlouho už jsme na tomhle krámu?“ Marek vyndal hodinky: „Přes hodinu.“

Při Raulově otázce starý Indián zpozorněl. Sergej si všiml, jak pokukuje po Markovi a jeho hodinkách, ale v tu chvíli tomu nepřipisoval žádnou důležitost a dál se horlivě rozhlížel kolem sebe.

Po delší době Sergej uviděl, jak se z mlhy vynořují nějaké stromy, a pochopil, že jsou u cíle. Diego přirazil ke břehu a ukázal chlapcům, že mohou vystoupit. První vyskočil Xolotl, protože byl těsně u kraje. Když Sergej uviděl, jak se až po kotníky zabořil do mechu, poznal, že kolem ještě není docela pevná půda. Jeden po druhém vystoupili a stařec něco pronesl domorodým jazykem. Xolotl to přeložil do španělštiny Sergejovi, a ten zase ostatním:

„Ptá se, jestli nechceme nějaké jídlo. Má prý sušené maso, ale chce zaplatit.“

„Sám víš dobře, že už nic nemáme!“ zaprotestoval Raul.

Raul ještě mluvil a už Diego – jako by všechno rozuměl – ukazoval prstem na kapsu, do které si Marek před chvílí dal hodinky. Pozdě si Raul uvědomil, jakou chybu udělal, když se bratra ptal, kolik je hodin:

„Jsem to ale moula! Kdyby nebyl ty Markovy hodinky viděl, možná že nám dal to maso zadarmo.“

Horlivě přemýšlel.

„Tak mu je dáme,“ řekl Marek pokud možno lhostejným hlasem.

Raul se obrátil na Sergeje:

„Zeptej se Xolotla, jestli se tu dá sehnat něco k jídlu, pokud se tady náhodou zdržíme.“

„Těžko říct,“ odpověděl Xolotl, „tady je všecko jinak. Nevím určitě, jestli se něco najde…“

„To znamená, že budeme rádi, když to maso budeme mít,“ vyvodil z toho Marek a vytáhl hodinky.

„Nedělej to,“ radil mu Sergej. „Bude tě to mrzet. Ten chlap nás vzal na hůl už jednou!“

Ale Marek zavrtěl hlavou a podal hodinky Diegovi.

„Radši mu je dám,“ řekl tiše. „Aspoň nám už nikdo nebude mít co sebrat.“

Sergej už nic neříkal a Indián hodinky beze slova shrábl. Xolotl se ho domorodým jazykem na něco zeptal, Diego mávl rukou směrem ke stromům a odrazil s lodí od břehu. Sergej se bez lítosti díval, jak pomalu mizí v mlze.

„Ten mizera!“ ulevil si konečně. „To svět neviděl! Na toho hned tak nezapomeneme!“

Raul pokrčil rameny:

„Ale co! Přece jen nás dostal přes ty bažiny. Co by sis bez něho počal?“

„No, když to bereš takhle…“ Směr, který jim starý Indián ukázal, byl dost neurčitý, takže bylo všem jasné, že mohou bloudit v té mlze pořád dokola. Rozhodli se proto, že půjdou za sebou, s takovými rozestupy, jaké jim jen mlha dovolí, a tak že líp udrží směr. Postupovali tímto způsobem asi hodinu.

„Moc rychle nám to nejde,“ poznamenal Marek.

Čvachtali v bahnité trávě a museli se vyhýbat ohromným kalužím zvířené vody. Místy plavaly na vodě mechové ostrůvky, které vypadaly jako pevná země. Když na ně člověk šlápl, zabořil se do půli lýtek. Na tak zrádném terénu se rychle jít nedalo.

Tu ucítil Xolotl z pravé strany hnilobný puch. Poodešel se podívat, co to je, a objevil zdechlinu nějakého zvířete. Když se k ní přiblížil, zvedlo se mračno much. Pošlé zvíře bylo už napolo ožrané od červů, mravenců a jiného hmyzu, pod nímž se téměř úplně ztrácelo. Místy vyčnívaly ven do běla ožrané kosti. Raul nemohl poznat, jaké zvíře to bylo.

„Podle velikosti to vypadá na psa,“ tipoval Marek.

Xolotl už seděl přikrčený a díval se zblízka.

„Je to kojot,“ řekl.

„Na co zašel?“ zajímal se Raul.

„To nevím.“

Sergej první odvrátil hlavu.

„Musíme jít,“ pobídl ostatní a vykročil.

Xolotl se zařadil vedle něho, Raul s Markem šli kousek za nimi. Po chvilce si Sergej všiml, že Xolotl jde pomaleji, často se zastavuje a rozhlíží se kolem sebe. Vypadal nějak ustaraně, i pohled měl jiný.

„Co se děje?“ zeptal se Sergej. „Něco není v pořádku?“

Xolotl se na Sergeje podíval. Bylo vidět, že váhá, co odpovědět.

„Já nevím,“ řekl konečně. „Už bych byl rád odtud pryč… Něco mi tady nesedí… Já…“

Zastavil se a znovu se rozhlížel. Jako by hledal slova a nevěděl, jak vyjádřit, co cítí. Sergej pochopil, že v tomto podivném, neznámém světě, tak odlišném od rodného lesa, se Xolotl prostě bojí. Ano, bojí se a nechce to přiznat.

„Mně se taky zdá, že tady něco nehraje,“ řekl tiše.

A byla to pravda. Bažiny, které mu ještě před dvěma hodinami připadaly tak svůdné, ho začínaly děsit; tak jako Xolotl, ani on by byl nedokázal vysvětlit proč. Pohodil hlavou, aby ten neklid zahnal, a řekl:

„Jdeme dál, to bude nejlepší.“

Mezitím je dohnali Raul s Markem.

„Co takhle něco zakousnout?“ navrhoval Raul. „Když máme co…“

Balíček, který jim Diego tak draho prodal, měl u sebe Xolotl. Otevřeli ho a Raul, když uviděl, co je uvnitř, skoro zařval:

„Páááni! To se mi snad zdá…“

Maso bylo skoro celé potažené plísní.

„To se dá očistit,“ poznamenal klidně Xolotl.

Vytáhl nůž a docela v pohodě začal maso oškrabávat. Kus uřízl a podal ho Markovi, protože stál nejblíž. Marek si přičichl a ani se nesnažil zakrýt svůj odpor.

„Co to je?“ přemítal. „Vždyť to smrdí jako to medvědí sádlo… Nebo mi tak smrdí ruce? Já už ani nevím…“

„To je sušené skopové,“ vysvětloval Xolotl.

„Slyšels něco o pemikanu?“ zeptal se Sergej. „Tohle je pemikan, sušené maso.“

„To ho teda moc neusušili. Je to jak stará pneumatika. Jestli tohle je sušená strava, tak já jsem královna ze Sáby!“

„Nediv se,“ řekl Sergej. „Jak by se v tomhle mokru mohlo něco usušit?“

Marek se bez nadšení zakousl do masa.

„Takovou hnusotu jsem v životě nejed,“ dodal. „A za tohle jsem dal hodinky!“

„Sníst to musíme,“ mínil Raul. „Nic jiného nemáme.“

„Pořád ještě si myslíš, že ten Diego není všivák?“ zeptal se Sergej.

Pojedli a vydali se na další pochod. Když ušli několik set metrů, rozplácl si najednou Xolotl na ruce komára. Všichni se honem znovu natřeli vrstvou medvědího sádla, takže v krabičce od Pedra nezbylo skoro nic. Sergej si znepokojeně pomyslel: jen aby nám ta vrstva vydržela, než se dostaneme z bažin ven…

„Kolik je hodin?“ zeptal se náhle bez přemýšlení.

„Aha…,“ uvědomil si vzápětí, že hodinky nikdo z nich už nemá.

Udělal ještě několik kroků, když vtom se jednou nohou až po koleno zabořil do stojaté, bahnité vody. Sice neupadl, ale chvíli mu trvalo, než nohu vyprostil. Xolotl, který byl zrovna poněkud vepředu, se vrátil a naznačoval mu, aby se podíval, jestli si něco neudělal. Sergej si vyhrnul nohavici a zjistil, že má na lýtku přisátou pijavici. Otřásl se odporem a už ji chtěl odtrhnout, ale Xolotl ho rychle zarazil.

„Takhle ne!“

Sehnul se Sergejovi k noze, mírně stiskl pijavici mezi dva prsty a jemně táhl. Za chvilku se pustila sama.

„Tak je to správně,“ pochvaloval si Raul, „Takhle nedostaneš infekci.“

O kus dál volal Marek na ostatní:

„Jéje, pojďte se podívat! Tady je zas nějaká kojoti mršina…“

Přišli blíž a Raul si ji pečlivě prohlédl.

„To není zas nějaká, to je ta, co jsme už viděli.“

„Takže chodíme pořád dokola…,“ řekl Sergej.

Nastalo tíživé ticho. Sergej se rozhlédl v zoufalé snaze najít nějaký orientační bod, ale viděl kolem sebe jen rákosí, mechy, vysokou trávu a vodu. A kus dál mlhu… Na všech stranách to vypadalo stejně. Nebe zmizelo; bylo vidět jen zářící mlhu, ze které se nedalo určit, kde stojí slunce.

„Musíme dál,“ řekl Raul. „Ale kudy?“

Xolotl se taky rozhlížel na všechny strany, jako by marně něco hledal.

„Kudy dál, Xolotle?“ zeptal se polohlasně Sergej.

Mladý Indián se zachvěl. Jako by ho ta otázka ještě víc zneklidnila. Chvíli se rozmýšlel a pak napřáhl paži jedním směrem. Nikdo se ho neodvážil zeptat, proč právě tudy. Chtěli jít zase v řadě, jako předtím, ale nějak jim to nešlo. Museli se totiž neustále vyhýbat vodním tůňkám, napolo zarostlým vysokou trávou nebo mechem.

„Nesmíte šlapat na ten mech,“ opakoval Xolotl.

Občas na tuto radu zapomínali. Marek, který šel poslední, se trochu odchýlil od cesty, kterou šli ostatní, došlápl na mechový polštář a najednou byl ve vodě až po krk.

Když se dostal na pevnou zem, oklepával se jako mladý pes.

„Neulovils tam nějakou pijavici?“ zeptal se Raul.

„Jak to mám vědět?“

„Je potřeba mít jistotu,“ řekl Raul, „s tím není radno si zahrávat.“

Marek se úplně vysvlékl. Na prsou a na nohou mu našli asi šest pijavic. Xolotl mu je obratně odstranil, jako prve Sergejovi. Potom Marek pozorně prohlédl šaty, důkladně je vyždímal a znovu se oblékl. Vydali se na další cestu, prošli kolem několika louží a najednou stanuli před velkou vodní plochou.

„Už je to tady,“ řekl Sergej. „Jsme zas na tom místě, kde nás vyložil Diego, já to tu poznávám. Chodili jsme celé hodiny dokola.“

„Tak co uděláme?“ zeptal se Marek. „Čelem vzad,“ odpověděl Sergej. „A pokusíme se líp držet směr.“

Zas už se chtěl zeptat, kolik je hodin, ale včas si uvědomil, že je to zbytečné. Pochopil, že se musí zapomenout na únavu, jít dál a zbytečně se nezastavovat. Každá minuta je drahá… Nesmyslný pochod začal nanovo: poslepu mezi mechy, vysokou trávou a rákosím, hodiny a hodiny… Sergej už se připravoval na to, že objeví tu zdechlinu kojota potřetí… Bažiny je svíraly ze všech stran a nechtěly je pustit. Marek to nakonec vzdal: sedl si na zem a ani se nehnul.

„Už toho máš dost?“ zeptal se Raul.

„To bych řek. Dál už nejdu; jsem úplně grogy. Od rána do večera na nohou, už dva dni a ještě kus noci. Ty toho nemáš po krk?“

„Však si mužem na chvilku odpočinout,“ souhlasil Raul.

Sedl si na zem vedle bratra a Xolotl to udělal po nich. Zato Sergej zůstal stát, mlčky se rozhlížel a přemýšlel.

„Prosím tě!“ ozval se Marek. „Tys nepochopil, co myslím. Mně nejde o chvilku odpočinku, ale o přespání, chápeš?“

Raul na to nic neříkal, a tak promluvil zase Marek:

„Neměli jsme z toho San Lucasu utíkat!“

„Vždyť to byl tenkrát tvůj nápad!“ odsekl Raul.

Sergej znal tyhle stavy skleslosti. Věděl, jak jsou nakažlivé, a proto se rozhodl zasáhnout, než se přenesou i na Raula a Xolotla.

„Tady zůstat nemůžeme,“ řekl rozvážně. „Pomysli na komáry. Medvědí sádlo nám už skoro došlo, a jestli tu zůstaneme přes noc, určitě nás poštípou. Musíme pryč za každou cenu…“

Márek pokrčil rameny:

„Za každou cenu? Dovol, abych se zasmál! To se lehko řekne, ale copak nevidíš, jak se začíná stmívat? Za hodinku bude tma!“

Sergej vzhlédl k nebi a viděl, že Marek má pravdu. Mlha nad nimi potemněla. Podíval se pozorněji a najednou sebou trhl. Viděl, že ho Xolotl pozoruje a že ho napadlo totéž: na jedné straně bylo nebe tmavší, na druhé zbarvené do ruda. Zeptal se:

„Xolotle, když jsme sestupovali z hor, měli jsme slunce v zádech, že?“

„Ano.“

„Takže jsme šli k západu. Tak je to jasné: musíme k západu a dostaneme se odtud!“

„Tak dobrá,“ souhlasil Raul. „Jdeme!“

Znovu vyrazili. I Marek se přidal bez odporu. Šli co nejrychleji, protože si dobře uvědomovali, že červánky co nevidět poblednou, a než zmizí úplně, musí být už z bažin venku. Všude kolem nich se rychle snášel soumrak. Tentokrát toho měl dost Raul a řekl:

„Nemá cenu jít dál, ještě nakonec někde spadneme do vody – a co pak?“

„Ba ne,“ řekl Sergej. „Jen dál. Tentokrát jdeme správným směrem a možná že už nám zbývá jen kousek cesty… Xolotl ještě vidí dobře. Že vidíš, Xolotle?“

„Vidím.“

„Tak se budeme držet těsně za tebou.“

Šli dál, ale Sergej už ani neviděl na cestu. Předpažené ruce měl položeny Xolotlovi na ramenou, za ním se stejným způsobem držel Marek, a pak Raul… Postupovali čím dál pomaleji a Sergej poznal, že brzy už neuvidí na cestu ani Xolotl. A ten se skutečně najednou zastavil.

„Už nemůžeš dál?“ zašeptal Sergej. „Už nevidíš?“

„To ani ne,“ odpověděl Xolotl. „Ještě trochu vidím, ale je tu nějaká skála…“

Skála! Sergej nevěřil svým uším. Dotápal se dopředu, aby se sám přesvědčil. Znamená to, že došli až ke skalní stěně a že budou brzy z kotliny venku! Xolotl znovu vykročil, tentokrát úplně pomalu.

„Moment,“ řekl. „Jen co najdu cestičku… Pokud tady nějaká je…“

Vzápětí ji objevil.

„Tady je. Ale pozor, je úzká.“

Bylo to tak, cestička byla skutečně docela uzoučká. Výstup byl obtížný a velmi pomalý. Všichni šli co nejobezřeleji, před každým krokem zkusmo našlapovali, opírali se pravou rukou o skalní stěnu, protože věděli, že nalevo je propast… Najednou Xolotl špatně šlápl. Od stěny se udrolil kámen, několikrát se odrazil, až nakonec žbluňkl dole do vody.

„To nic,“ řekl Xolotl. „Za chviličku to bude lepší.“

„Lepší?“ Sergej se podíval vzhůru a hned pochopil. Nebe už nebylo temné; ozařoval je slabým svitem bledý měsíc. Ještě nikdy neměl z měsíce takovou radost.,. Teď už na cestu viděli a šlo se jim lépe. Pomalu vyšli z mlhy a měsíc před nimi jasně osvětloval hory kolem dokola… Když byli asi dvě stě metrů od okraje skalní kotliny, Xolotl se náhle zastavil.

„Stát!“ zavelel tiše. „Nehýbejte se a dobře poslouchejte!“

V hlubokém nočním tichu to teď zaslechl i Sergej: odněkud sem zazníval klidný, pravidelný klapot koňských kopyt. Sergejovi se prudce rozbušilo srdce.

„Přitiskni se ke skále,“ zašeptal Xolotl. „Řekni to ostatním. A už ani muk!“

Sergej se rozplácl na skálu, jako kdyby s ní chtěl splynout, a čekal… Klapot se stále blížil… Sergej sotva pohnul hlavou – jen co by se mohl podívat. Zřetelně rozeznal, jak kousek nad ním pomalu jedou tři postavy na koních…

XIV

Dlouho tak nehybně stáli a mlčky se tiskli ke skalní stěně. Teprve když klapot koní zanikl v dálce a po horách se opět rozhostilo noční ticho, odvážili se vyjít ze skrýše ven. Marek vyslovil nahlas to, o čem v duchu všichni přemítali:

„Byli to oni? Že by po nás šli?“

„O to se nestarej,“ odbyl ho Raul. „Teď hlavně, aby nás už nepotkali. Jinak je debata zbytečná; musíme odtud hezky potichu a nenápadně zmizet.“

To byl rozumný návrh. Vydali se tedy na další cestu, aby byli z té bažinaté pasti co nejdřív pryč. Než ulehli ke spánku, vyhledali si bezpečný úkryt.

Druhý den ráno se zase začali neklidně dohadovat, kudy dál, protože včerejší příhoda je náležitě vystrašila. Sergej nemohl zapomenout, jak se lekl, když se podíval nahoru a uviděl tam ty tři postavy na koních…

„A víš to vůbec jistě, že to byli oni?“ zeptal se Raul.

„Samozřejmě že to vím jistě,“ řekl důrazně Sergej.

Ale Raul měl pochybnosti:

„Na tu dálku a v takové tmě jsi je přece nemohl rozeznat! Najisto to vědět nemůžeš! Co když to byli docela neznámí jezdci a jeli kolem náhodou?“

Sergeje to trochu zviklalo. Je pravda, že byl příliš daleko, než aby jezdce bezpečně poznal, a také měsíc svítil jen matně, ale přece jenom: ta podoba… Vepředu jel největší z nich –.to byl asi vůdce, vzadu nejmenší – pravděpodobně Pedro. Když je Sergej včera v noci viděl, nepochyboval ani na okamžik, že jsou to oni. Jenže teď, za bílého dne, když slyšel Raulovy námitky, už si tak jistý nebyl.

„Tak já nevím,“ řekl nakonec.

Do ticha řekl Xolotl:

„I kdyby to nebyli oni, můžeme je potkat každým dnem…“

Ano, Xolotl má pravdu, nebezpečí trvá dál. Sergej už se chtěl zeptat, jako onehdy v bažině: „Kudy dál, Xolotle?“, ale uvědomil si, že na to je jediná možná odpověď: musí se dát k východu, přes Sierru Madre a jít co nejméně obydlenými končinami. Sierra Madre je obrovská a nikde se člověk neukryje tak dobře, jako v horách.

A tím se taky v následujících deseti dnech řídili. Kdykoli to bylo možné, šli po docela uzoučkých stezkách, a k táboření si vybírali co nejosamělejší místa. Až jednou ráno…

Sergej se pomalu probouzel. Pootevřel oči, ale hned je zase zavřel a snažil se ještě usnout. Vždyť není nijak chladno a vždycky se hodí pospat si nějakou minutku navíc… Xolotl, který ležel vedle něho pod stejným sarapem, se trochu pohnul, ale už zas ležel nehybně.

Vtom se těsně vedle nich ozval výkřik. Bylo to tak bolestné zařvání, že se ani nedalo poznat, kdo to je. Než se Sergej na cokoli zmohl, Xolotl, který měl daleko vyvinutější smysl pro nebezpečí, se vymotal ze sarapu a už byl na nohou. A ten hrozný, nelidský řev jako by nikdy neměl přestat… Sergej, celý ztuhlý děsem, se posadil a viděl, jak Xolotl pádí k ostatním dvěma. Když byl u nich, popadl velký balvan a zuřivě bušil do něčeho, co utíkalo po zemi.

Oba bratři se zmítali pod svým sarapem, bylo slyšet další výkřik a Sergej pochopil, že Marka ve spaní kouslo nebo uštklo to zvíře, které právě Xolotl zabil. Raul vstal a také Marek se napřímil a chtěl se posadit, ale ochromila ho tak nesnesitelná bolest, že až zařval. Xolotl se k němu sehnul a snažil se s ním domluvit:

„Dónde? Dónde?“ křičel na něho a vůbec si neuvědomoval, že mu Marek nerozumí.

Ještě štistí; že Raul se dovtípil, co chce Xolotl vědět, a hned se do toho vložil:

„Marku, řekni, kam tě to kouslo! Slyšíš, honem!“

Ale Marek byl bolestí jak pominutý a neslyšel, co mu říkají. Jen se nadechl a křičel na celé kolo. Xolotl pochopil, že nelze otálet, přiskočil k němu a rychle mu stáhl boty i ponožky.

„Aquí – Tady,“ řekl a ukázal na pravý kotník.

Z malé ranky tam prýštila kapka krve. Xolotl honem ránu vysál a vysáté vyplivl. Ala vtom ho Marek, celý šílený bolestí, nakopl volnou nohou do obličeje. Rána to byla tak prudká, až Xolotl zavrávoral.

„Musíme ho podržet!“ řekl Raul. „Pomoz mi, Sergeji! A důkladně držet!“

Sergej se vrhl na Marka a ačkoli ten křičel a zmítal sebou, aby se ze sevření osvobodil, přitlačil ho k zemi. Xolotl, přestože dostal prve takovou ránu, se znovu zahryzl Markovi do nohy a sál. Raul se stačil trochu vzpamatovat:

„To chce podvázat!“

Sundal opasek a obtočil ho bratrovi kolem lýtka.

„Jed se nesmí dostat k srdci,“ vysvětloval.

Sergej nevnímal, jak dlouho ta hrozná scéna trvá. Připadalo mu to jako věčnost. Ze všech sil držel Marka, Xolotl sál a plival, Raul podvazoval. Pokaždé, když se Marek nadechoval, snažil se ho Raul uklidnit:

„Vydrž, vydrž! Nic ti neuděláme, snažíme se ti pomoct!“

Najednou Marek ochabl, pak sebou vůbec přestal hýbat i křičet.

„Pusť ho, Sergeji,“ řekl Raul.

Sergej opatrně uvolnil sevření. Raul jemně odstrčil Xolotla:

„Už dost. To stačí, Xolotle.“

Sergej ani nemusel tlumočit; Xolotl porozuměl. Naposled ještě vyplivl a Sergej si všiml, že má rty a bradu celé od krve. Marek ležel na zádech a nehýbal se. Ostatní tři klečeli v trávě kolem něho a beze slova na sebe koukali. Pak si Xolotl hřbetem ruky utřel pusu a Raul se shýbl, aby se podíval, jak vypadá bratrova noha. Kolem vpichu se zatím utvořil načernalý otok. Sergej vstal a poodešel se podiva , jaké zvíře to Marka bodlo. Našel je pod kam: nem, kterým je Xolotl zabil, ale bylo rozdrcené na kaši.

„Co to je?“ zeptal se.

„Escorpión,“ odpověděl Xolotl.

A opět bylo zbytečné překládat; Raul pochopil, že je to škorpión. Vyděšeně se na sebe se Sergejem podívali a Sergej se neodvažoval nic říct. Raul vypadal k smrti vylekaný.

„Něco se musí podniknout,“ řekl.

Prohrábl bratrovi kapsu, našel v ní nožík a otevřel ho. Pak kůži kolem rány asi dva centimetry nařízl. Marek byl zřejmě v bezvědomí, protože ani nezareagoval. Raul se chystal říznout ještě jednou, ale vtom se ozval Sergej:

„Nedělej to. I tak už ztratil dost krve…“

Raul zastavil pohyb ruky a vzhlédl. V očích měl slzy.

„Máš pravdu, málem jsem udělal pitomost.“

Zmlkl a upřeně se zadíval před sebe.

„Ale přece jen by bylo potřeba ho nějak ošetřit,“ dodal ještě.

Ve svém zoufalství si začal představovat: kdyby tu tak byla nemocnice… Na chvíli se mu před očima podivuhodně jasně a přesně vybavil obraz: viděl Marka, jak leží na operačním stole ve velkém, čistém, moderně vybaveném sále, otec sám ho operuje a zachraňuje mu život… Byla to jen chvilková, beznadějná vidina. Raul se hned zase vrátil do syrové skutečnosti: jsou tu sami, opuštěni v tomhle obrovském pohoří Sierry Madre, daleko od jakékoli pomoci…

Raul zaťal zuby, aby zakryl před ostatními svou skleslost. Úporně přemýšlel, co dělat. Také Sergej se snažil na něco přijít, ale byl právě tak bezradný jako Raul a nedokázal z hlavy vydolovat jediný nápad. Xolotl seděl na patách. Ještě jednou si odplivl a utřel si ústa hřbetem ruky, jako před chvílí. Potom řekl:

„Musíme najít nějakou osadu.“

Xolotl tedy přišel aspoň na něco. Jen jestli tam bude lékař? Asi sotva. Raul se podíval na Sergeje pohledem, z něhož se dalo usoudit, že si velkou naději nedělá. Ale něco se zkusit musí; cokoli je lepší než tady nečinně sedět.

S Raulovou a Sergejovou pomocí začal Xolotl z větví a listí vyrábět nosítka. Marek pomalu přicházel k sobě a tiše sténal… Za čtvrt hodiny měli všechno připraveno a vydali se na cestu: Raul a Sergej nesli nosítka, Xolotl je vedl, jako to dělával obvykle. Při chůzi jim vysvětloval, že když objeví vodní tok a pustí se podél něho dolů, mají největší naději dostat se k nějaké vesnici.

Marek přišel úplně k sobě.

„Bolí to, ale už ne tak jako předtím,“ řekl. „Ze začátku to bylo k nevydržení. V životě mě nic tak nebolelo…“

„Ale jak to bolelo?“ vyzvídal Raul.

„To se těžko vysvětluje. Strašně to pálilo, jak oheň…“

Asi dvakrát se Xolotl zastavil, aby se orientoval. Raul toho využil a podíval se bratrovi na nohu.

„Když chci nohou pohnout, tak to bolí,“ stěžoval si Marek.

Raul se snažil, aby na něm nebylo vidět, jak je neklidný. Temná podlitina kolem rány sice poněkud vybledla, ale zato se rozlézala do stran a kotník začínal otékat.

„Tak jak to vypadá?“ staral se Marek a snažil se vztyčit, aby se na ránu podíval.

Raul ho přiměl, aby zůstal ležet:

„Nevrť sebou! Trochu to oteklo, ale nic na tom není vidět Hlavně buď v klidu. Musíme dál!“

Raul šel a přitom se snažil vybavit si, co ví o uštknutí od škorpióna: skoro nic. Kdysi kdesi četl, že může být i smrtelné. Je to skutečně tak? Raději na to nemyslet… Za chvilku se zeptal Sergej:

„Poslyš, Xolotle, co pro nás v té vesnici budou moct udělat?“

Xolotl šel pořád dál, jen pootočil hlavu a něco dlouze vysvětloval. Sergej ani všechno nezaslechl; vyrozuměl jen tolik, že je potřeba tam dojít co nejdřív. Zato vůbec nechápal zmínku o nějaké Quetzalcóatlově noci, která ten večer právě začíná.

„Co to povídá?“ ptal se Raul.

„Já tomu nějak nehovím,“ doznával Sergej.

Už se chtěl Xolotla znovu zeptat, ale pak si řekl, že to není tak důležité. Raději se plně soustředil na to, aby se nosítka pokud možno neotřásala.

Kolem poledne došli k nějaké říčce. Měla dost strmé břehy a nevedla podél ní žádná pěšina, ale protože nebyla hluboká, mohli postupovat řečištěm. Marek chvílemi omdléval a vypadal, jako když spí. Ale jakmile s ním poněkud neopatrně hnuli, hned se bolest v kotníku znovu ozvala. V řece bylo plno balvanů porostlých mechem, co chvíli jeden nebo druhý nosič po některém z nich uklouzl, nosítka se otřásla a Marek bolestně zasténal.

Postupně se říčka zužovala, byla stále hlubší a její břehy sráznější. Najednou se Xolotl zastavil a dal ostatním znamení, aby se nehýbali. Sergej hned nepochopil, co se děje. Pozorně se díval do údolí: před nimi se tyčily skalní stěny, za nimi nebylo nic vidět. Xolotl se k nim probrodil proti proudu a vysvětloval, že vepředu je neschůdný vodopád a že se musí vrátit.

Dlouho se museli trmácet řečištěm zpátky, než se dostali z údolí ven. Pomalu šplhali až na hřeben a pak zase opatrně slézali dolů. Tentokrát se před nimi otevřelo mnohem rozsáhlejší údolí. Také řeka, která tudy protékala, byla širší… Marek hlasitě zasténal, Raul a Sergej zastavili, aby zjistili, co je s nohou, a viděli, že otok se rozšířil do chodidla i do lýtka.

„Ten otok postupuje dál, cítím to,“ strachoval se Marek.

Sergej se podíval na Raula a všiml si, že je tak zdeptaný, že ani nemůže odpovědět. Zalhal tedy místo něho.

„To nic není,“ prohlásil suverénně. „Trochu to otéct musí, to jinak nejde. Ve vesnici tě ošetří.“

„Jak mě budou ošetřovat?“ chtěl vědět Marek.

Na tohle nedovedl Sergej odpovědět.

„To nevím jak, ale nějak určitě,“ řekl pevně. „A teď už musíme dál. Tady zůstat nemůžeme.“

Když byli asi padesát metrů od řeky, Xolotl se zastavil. Zpozorněl, ale přitom vypadal i neklidně – jako někdo, kdo něco zoufale hledá a bojí se, že to nenajde. Chvílemi se zdálo, že naslouchá, pak zase, že čichá po větru… Sergej si všiml už dřív, že Xolotl má velmi jemný čich. Taky se pomalu a pozorně nadýchl a zdálo se mu, že cítí něco neobvyklého – takhle nevoní ani tráva, ani les… Xolotl se obrátil a v očích mu nadějně svitlo:

„Kouř,“ prohlásil.

Sergej se znovu nadechl. Ano, je to sotva znatelný pach kouře. „Kde to je?“ zeptal se.

Xolotl neurčitě mávl rukou tím směrem, odkud vanul vítr. Sergej se pátravě zadíval, jestli něco neuvidí. Níže po proudu řeky se před nimi rozkládala širá pláň porostlá křovím a vysokou trávou. Pokud tam byla nějaká vesnice, musela být schovaná za kopcem nebo terénní vlnou. Tak či onak to musí být docela malá samota; Sergej si s úzkostí kladl otázku, jakou pomoc tam mohou očekávat. Bylo vidět, že Xolotl jde úplně nazdařbůh, kam ho nohy nesou. Sergej mrkl po Markovi a padla na něho tíseň.

Vtom Xolotl radostně vykřikl, jako kdyby našel, co hledal. Vykročil k řece a začal mávat nad hlavou svým sarapem. Sergej si všiml, že na druhé straně řeky jsou v trávě napolo ukryty dvě postavy. Byli to dva Indiáni; už je spatřili a šli jim vstříc. Raul a Sergej se znovu chopili nosítek a šli za Xolotlem.

Brzy zpozorovali, že není naděje dostat se v těchto místech přes řeku, na to tu byla příliš prudká a hluboká. Xolotl mezitím mluvil v domorodém jazyku s oběma Indiány. Tvářili se naprosto přívětivě a jeden z nich jim ukazoval, že oklikou se mohou dostat k brodu a tamtudy přes řeku. Pak si ještě vyměnili pár vět, Xolotl vykřikl něco jako poděkování nebo rozloučení a obrátil se ke svým druhům:

„Řekli mi, jak se dostaneme na druhou stranu. Pomůžou nám, ale je to prý daleko, oklika je dlouhá, takže musíme vyrazit ihned a přidat do kroku, jestli tam máme do večera dojít. Pronto. – Rychle.“

Raul se vzchopil:

„Rozumíme, je to hotovka. Půjdeme pěkně ‚pronto‘ a než se setmí, budeme na místě.“

Trvalo jim dvě hodiny, než došli k brodu, který jim Indiáni označili. A když člověk od časného rána pochoduje cestou necestou a navíc nese raněného, dá mu to zabrat a připadá mu to nekonečné.

Sergej si pro sebe bručel: „Pronto, pronto…“ Bylo mu samozřejmě jasné, že si musí pospíšit, ale cítil už únavu v celém těle, žaludek se hlásil o svá práva a Marek se za tu dobu pořádně pronesl. Podíval se po něm.

„Ten otok je čím dál větší,“ pípl Marek,

Raul se k bratrovi sklonil a viděl, že noha už je opuchlá až nad koleno. Sergej se zastyděl za to, že myslel na svou únavu, a popadl znovu nosítka.

„Musíme dál, a hned!“ řekl.

Indiáni jim nelhali, skutečně se tady dala řeka přebrodit. Nikde nebyla příliš hluboká, ale proud byl prudký a voda nepříjemně studená. Konečně byli šťastně na druhém břehu! Sergej se únavou svalil na zem. Cítil, že si bezpodmínečně potřebuje trochu odpočinout.

„Mně je nějaká zima a mám žízeň,“ stěžoval si Marek.

Raul mu sáhl na čelo.

„Tak nevím, buďto mám tak studené ruce, nebo má horečku,“ řekl. „Asi to bude horečka, však taky není divu.“

Zabalili Marka do obou sarapů a dali mu trochu napít. Xolotl něco nesrozumitelného procedil mezi zuby:

„’on. ,’o,“

„Cože?“ zeptal se Sergej.

„’on. ,’o,“ řekl zase Xolotl.

Sergej si pomyslel: Já už jsem úplně na dně. Už ani nerozumím, co povídá. Vypadá to bledě… Obrátil se ke Xolotlovi:

„Co to povídáš?“

Xolotl neodpověděl, ale otevřel pusu a ukazoval si na jazyk. Sergej taktak potlačil výkřik překvapení: Xolotl měl jazyk celý opuchlý a skoro černý! Podíval se na přítele pozorněji a uviděl, že má opuchlé také rty i tváře. Pochopil, co se stalo: začínal působit škorpióní jed, který Xolotl vysával Markovi z rány.

„’on. ,’o,“ vyrazil ze sebe znovu mladý Indián.

Konečně Sergejovi došlo, že to znamená „pronto“, že se musí jednat rychle. Každá minuta zdržení může stát Xolotla nebo Marka život. Co nejrychleji šli řečištěm zpátky k místu, kde potkali oba Indiány. Xolotl spěchal napřed, asi dvacet kroků před Raulem a Sergejem.

„Viděls, jakou má pusu?“ zašeptal Raul. „Viděl.“

„Vypadá to strašně. To jsem nevěděl, že takhle riskuje. A přitom si nepostěžuje a šlape dál jakoby nic. Ten má výdrž. Co myslíš, věděl, co riskuje, když tu ránu vysával?“

Sergej chvilku přemýšlel.

„Já myslím, že to věděl.“

„A nezaváhal ani chviličku!“ řekl Raul. „Věděl, že to je od škorpióna, a přesto to vysál! Tomu říkám odvaha! A já na něj jen koukal a nenapadlo mě jít mu pomoct. Hrome! To jsem se moc nevyznamenal… Sám jsem mu to měl vysát, když to je můj brácha –– a místo toho jsem mu to jen podvazoval. Hanba mě fackuje!“

„Nic Si z toho nedělej, mě to taky nenapadlo,“ řekl Sergej.

Raul umlkl a dál šli mlčky. Sergej od chvíle, kdy uviděl Xolotlovy rty a jeho jazyk, na únavu zapomněl. Přesto však, aniž to pozorovali, postupovali teď pomaleji než předtím proti proudu. Asi po dvou hodinách chůze začal být Xolotl nejistý. Často se zastavoval a hledal orientační body, které si v duchu stanovil. Když jednou takhle zůstal stát trochu déle, Raul a Sergej ho dohnali a lekli se, jak se za ty dvě hodiny změnil. Byl skutečně k nepoznání: obličej měl strašně oteklý a z očí jen dvě škvírky. Viděl, že ho Raul a Sergej pozorují, pochopil jejich úžas a hrdinně se pokusil o úsměv. Přes opuchlé rty mu z toho vyšel smutný škleb. Pomalu si přejel rukama po obličeji, takže oba viděli, že si svůj stav plně uvědomuje. Potom jim posuňky naznačoval, že si není jistý orientačními body a že se musí jít pořád po proudu řeky. Znovu vykročil. Sergej mu nechal malý náskok a polohlasně řekl Raulovi:

„Vypadá opravdu špatně. Myslíš, že to je s ním vážnější než s Markem?“

„Myslím, že je,“ odpověděl Raul. „Má jed blíž mozku a srdce. A jestli mu tyhle dva orgány zasáhne, je s ním konec. Marek měl štěstí, že ho ta potvora kousla do kotníku. Jestli jed nebude moc rychle stoupat, tak snad…“

Nedořekl a Sergej se taky neozval. Tápavě šli dál. Xolotl se zastavoval stále častěji a vypadalo to, že mu působí čím dál větší potíže znovu vykročit. Někdy měli Raul a Sergej dojem, že už sotva stojí na nohou. Nakonec zakopl o kámen, upadl a už nevstal. Oba položili nosítka, Raul přistoupil ke Xolotlovi, obrátil ho na záda a poslouchal, jestli dýchá.

„Žije,“ řekl. „Srdce tepe, ale špatně dýchá. Podívej…“

Sergej viděl, že Xolotl má oteklý krk a poznal, že vnitřní zduřeniny mu ztěžují dýchání. Oči měl skoro zavřené, zbyly mu z nich jen dvě tenké čárky, ale bulvy pod nimi se stále hýbaly.

„Xolotle, slyšíš nás?“ řekl Sergej. V očích to slabě škublo – to byla celá odpověď.

„Musíme dál,“ rozhodl Raul. „Nosítka tady necháme. Já ponesu na zádech bráchu a ty Xolotla, co říkáš?“

„Tak dobrá,“ odpověděl Sergej.

Jiné řešení ani nebylo. Pomohl Raulovi naložit Marka na záda.

„Uneseš mě?“ zeptal se Marek.

„Seš jako pírko!“

Sergej se obrátil ke Xolotlovi, ležícímu na zemi:

„Takže pořád podél řeky…“

Xolotl sotva znatelně pohnul očními víčky, Sergej ho zdvihl a naložil si ho na záda.

Zpočátku to nebylo tak těžké, protože šli pomalu. Občas se Sergej zeptal: „V pořádku, Xolotle?“ a Indián odpověděl tím, že mu stiskl rameno rukou. Tak postupovali asi půl hodiny. Pak ucítil Sergej několikerý silnější stisk a poznal, že ho Xolotl chce na něco upozornit. Zastavil se a viděl, že došli k nezřetelné, sotva prošlapané pěšině.

„Tady je to?“ zeptal se Sergej.

Ano, tady bylo to místo, kde před několika hodinami potkali ony dva Indiány. Vydali se po cestičce; ta se najednou začala vzdalovat od řeky. Únava doléhala na oba chlapce víc a víc; zastavovali se stále častěji, aby si oddychli, ale ani jeden, ani druhý se neodvažoval své břímě složit, protože se báli, že by možná už neměli sílu znova je zvednout… Rychle se snášela noc a za chvilku už neviděli na cestu vůbec.

„Já už nevidím,“ postěžoval si Sergej.

Zkoušel opatrně nohou ohmatat trávu, kde je sešlapaná, ale brzy poznal, že to k ničemu není. Přemohla ho beznaděj: položil, skoro shodil Xolotla na zem a sám dopadl vedle něho.

„Vzdáváš to?“ zeptal se Raul.

Z jeho hlasu nezaznívala žádná výčitka; i on sám byl se silami u konce. Zastavil se jako Sergej a položil bratra do trávy.

Ano, Sergej to vzdával. Rozhlédl se kolem sebe v tom nejistém šeru, v němž sem tam rozseté keře vypadaly jako rozmazané černé skvrny v jakémsi bezduchém světě. Poznal, že v této bezměsíčné noci, v tomto obrovském údolí, ve kterém se nijak nemohou orientovat, nikdy do slibované osady nedojdou. Nezbývá jim než tu trčet až do rána. Sergej v duchu počítal, kolik hodin chybí do rozbřesku.., Představil si Markovu oteklou nohu, a když nastražil uši, slyšel Xolotlovo hvízdavé oddychování. Věděl, že za svítání cestu zase najdou, ale také mu bylo jasné, že do té doby budou Marek i Xolotl dávno po smrti. Ucítil, jak mu po obličeji stékají slzy. Ukryla je noc; ani se nesnažil je zadržovat…

XV

Sergej spal dlouho; dokud ho nevyburcoval Raul:

„Sergeji, poslouchej!“

Vyskočil a napjal sluch. To pravidelné dunění ve tmě… Ne, v tom se nelze mýlit. To je… To jsou přece…

„Bubny!“ řekl Sergej tiše.

Srdce mu bilo jako splašené. Jeho beznaděj byla rázem tatam. Raul i on zapomněli na únavu a snažili se odhadnout, odkud to dunění přichází. Najednou Raul radostně vykřikl:

„Tamhle! Podívej se!“

Ukazoval k obzoru. Plálo tam rudé světlo – jako veliký oheň nebo záře pochodní. Vítr jako by je chvílemi zhasínal a pak zase rozdmýchával. Sergej měl pocit, že se zblázní radostí, když uviděl ve tmě tyhle plameny právě ve chvíli, kdy považoval všechno za ztracené.

„Jak jsme asi daleko?“

„Nevím,“ odpověděl Raul. „Tak kilometr – čtvrt hodiny cesty.“

Ale trvalo jim to o hodně déle: jednak nesli ta těžká břemena, jednak byli unaveni, jednak byla skoro úplná tma. A tak po chvíli nadšení se znovu ozvala únava. Sergej šel jako ve snu. Xolotl mu připadal každým okamžikem těžší a těžší. Při každém kroku uvažoval, jestli bude mít sílu udělat ještě další… Přece však, jak se přibližovali, plameny se rýsovaly zřetelněji a zvuk bubnů sílil, jako by měl zaplavit celé údolí. Posledních sto metrů šel Sergej jako stroj, nevnímal okolí, byl téměř v bezvědomí, hypnotizován světlem pochodní…

Později, když se pokoušel vybavit si tuto noc, si vzpomněl, jak se proti nim objevili polonazí muži v bílých kalhotách. Byli to Indiáni.

Vzali od nich Marka a Xolotla a někam je odnesli. Pak posadili jeho i Raula mezi muže doprostřed velkého kruhu z pochodní. Sergej měl po levici Raula, po pravé ruce jednoho Indiána. Ten mu ihned podal polní láhev a talířek vrchovatě naplněný solí.

„Tequila,“ řekl a usmál se.

Sergej už věděl, jak se to pije, a proto si počínal suverénně. Indián se na něho zálibně díval a ukázal mu, aby podal láhev taky Raulovi. Tequila byla hodně silná, ještě silnější než ta od zbojníků. Jako když skutečně šlehne do útrob tekutý plamen… Pak se pocit pálení rozplynul a zůstalo jen hřejivé teplo, které mu rychle zaplavilo celé tělo. Po tom nekonečně únavném dnu působil alkohol bleskově. Za pár chvilek se cítil Sergej svěží a plný sil.

Teprve teď si všiml, že uprostřed kruhu z pochodní je kamenná káď. U ní stáli dva Indiáni a svlékali Marka. Ten se jim ve všem poddával jako nějaká hadrová loutka. Sergej usoudil, že se Marek už ani nemůže hýbat, že je možná v bezvědomí. Když byl docela nahý, položili ho oba Indiáni opatrně do kádě. Byla až po okraj naplněna kalnou vodou a Markovi z ní vykukovala jen hlava, aby mohl dýchat. Potom sebrali Indiáni Markovy šaty a šli si zas sednout mezi bojovníky doprostřed kruhu. Sergej si všiml, že Xolotla strčili do stejné kádě: jeho hlava vyčnívala ven z vody těsně vedle Markovy…

Bubny vytrvale duněly dál v podivném, měnícím se rytmu, chvílemi tlumeně, pak zase silně. Sergej viděl, že kolem ohně pomalu koluje velký kožený měch a hliněná miska. Každý se napil a podal dál. Když obojí došlo až k Indiánovi, který seděl vedle Sergeje, také se napil, nalil do misky a podal Sergejovi.

„Pulque,“ řekl.

Sergej už o této kořalce z agáve slyšel, ale ještě nikdy ji nepil. Páchla odporně, takže se musel přemoci, aby se dokázal napít; ale věděl, že napít se musí. V kruhu, do něhož je přijali, se nikdo nesmí lišit od ostatních. Poděkoval proto Indiánovi a důkladně si lokl. Chuť to mělo divnou, poněkud nakyslou, ale ne nepříjemnou.

Noc byla horká a plameny tu výheň ještě zvětšovaly. Sergej zpozoroval, že všichni mužové i mladí bojovníci jsou do půl těla nazí, a pochopil, že vždycky, když to bude možné, musejí se Raul i on chovat stejně jako Indiáni. Pošeptal Raulovi:

„Dělej to, co já.“

Svlékl si bundu i košili a Raul to bez vyptávání udělal po něm. Teď vypadali jako Indiáni – až na barvu pleti. Sergej teprve teď zahlédl, že všechny ženy a dívky z osady jsou bíle oblečeny a sedí ve stínu, poněkud v ústraní. Ani se nehnuly, takže si jich do této chvíle nevšiml.

Potom bubny své víření ztlumily a mužové začali zpívat táhlý, dlouhý nápěv. Mezi hlubokými mužskými hlasy vynikal překrásný, čistý hlas nějakého chlapce. V nočním tichu zazní ten nádherný zpěv obdivuhodně mohutně. Teprve když skončil, ozvaly se bubny zase naplno.

Kožený měch začal kolovat podruhé a Sergej se spolu s ostatními znovu napil. Už se mu nezdálo, že kořalka divně páchne – Uvědomil si, že si na ni zvyká… Zpívalo se i pilo dál.

Sergej se neodvažoval odmítnout, ale bylo mu jasné, že zanedlouho bude namol. Vzpomněl si na Marka a Xolotla, že je nechali v té černé kádi a nikdo se o ně nestará. Myslí si snad, že se kluci uzdraví sami? Šli snad takovou dálku jen proto, aby tady zemřeli v té bahnité koupeli? Znovu se mu vybavilo, jak se plahočilí kupředu, jak byl Xolotl netrpělivý, jak oteklý měl obličej. Chudák Xolotl…

Slovům chorálu Sergej nerozuměl, ale přesto naslouchal. Často se vracelo jedno slovo a mužové je pokaždé zazpívali silněji. Sergej to slovo poznával, ale nemohl si vybavit, kde a kdy je slyšel: Quetzalcóatl… Zpívali stále pomaleji a prokládali zpěv uctivými pomlkami. Znělo to jako očekávání i výzva.., Sergej nejdřív nic nechápal, ale pak si připomněl tu tajuplnou větu, kterou ráno řekl Xolotl: „Hoy, es la noche de Quetzalcóatl“

Teď už Sergej rozuměl: „Dnes je Quetzalcóatlova noc…“ Xolotl zřejmě věděl, že dnes v noci se bude konat tento obřad, a chtěl přijít včas. Ale proč..?

Noc byla stále dusná a Sergej se vydatně potil. Nemohl se dočkat, až se k němu zase dostane měch s kořalkou, aby trochu uhasil žízeň. Už mu to vůbec nepáchlo… Také Raul byl zpocený a Indiáni rovněž: ti vypadali v záři planoucích pochodní jako živé bronzové sochy… Jak noc postupovala, koloval měch stále rychleji. Jako by všechny spalovala stejná žízeň…

Pak zazněl jiný zpěv a v něm zase Quetzalcóatlovo jméno. Opět se zdálo, že ho Indiáni trpělivě volají a čekají na něho. Vtom si Sergej vzpomněl: Quetzalcóatl je přece starý toltécký bůžek, nejmocnější ze všech, strašlivý Opeřený: had, bůh větru a pán nad životem! Dnes je noc bez měsíce, a taková patří Quetzalcóatlovi. Indiáni ho vzývají, aby uzdravil Xolotla a Marka… Když si to Sergej uvědomil, pocítil obrovské zklamání. Takhle si představují záchranu obou? Viděl je, jak jim nad okrajem kádě vyčnívají hlavy, jako kdyby tam nehybně a bez života plavaly. Srdce se mu sevřelo, když si pomyslel, že už jsou možná mrtví…

Měch se objevil znovu a za chvíli zas. Sergej pil stále dychtivěji, protože měl čím dál větší žízeň. Že by nápoj odmítl, na to už ani nepomyslel… Zato Raul jednu chvíli zaváhal, jestli nemá nabízenou misku odstrčit, ale Sergej jeho úmysl vystihl a řekl mu velitelsky:

„Jen pij! Musíš se napít!“

Raul se tedy napil.

Všechno kolem Sergeje se poznenáhlu měnilo. Světla pochodní dodávala všemu zvláštní krásu. Lidé i věci tu vytvářeli výjev z dávno minulých dob; výjev, který se mohl odehrávat před tisíci lety. Sergej si uvědomoval, že příliš pil a že alkohol mu všechno zkresluje. Současně ale cítil, že tu působí ještě něco jiného: pach země, dým pochodní, vůně trávy, jak je sem chvílemi zanášejí poryvy větru; je tu ten uhrančivý, pravidelný, dunivý, hluboký rytmus bubnů, který rozechvívá vzduch v plicích; je tu ten sborový zpěv, stále silněji stoupající do tmy noci a opakující, znovu opakující své volání…

Měch oběhl znovu dokola. Tentokrát si Sergej uvědomil, že už toho pití bylo dost. Zdravý rozum mu velel, aby odmítl, jenže se mu odmítnout nechtělo… Napil se, a když se po očku podíval na Raula, všiml si, že ten pije stejně dychtivě. Sergejova opilost ještě o stupeň stoupla: ruce se mu třásly, tělo se mu kymácelo a měl co dělat, aby se udržel zpříma. Bylo mu jasné, že kdyby se teď pokusil vstát, svalí se na zem. Znova se podíval na Raula: zrak měl tupě upřený před sebe a nevnímal… Sergej se pokusil svou nevolnost ovládnout tím, že se nadechl.

A v tu chvíli to uviděl: Xolotl a Marek byli pořád ještě nemočení v té kalné vodě a hlavy jim vyčnívaly ven. Ale objevilo se tam ještě něco: ve vzduchu nad kádí se vznášelo cosi podivného, nehmatatelného. Vypadalo to jako prchavá záře, nebo jako lehounké, sotva viditelné jiskření – tak slabé, že Sergej nejdřív myslel, že to je tím, jak je opilý… Buben, který už chvíli duněl jen tlumeně, zmlkl docela. V kruhu se rozhostilo naprosté ticho. Sergej pochopil, že nad tou černou vodou je něco neskutečného, ale současně i velice silného – něco jako dech rodící se ze země nebo vycházející ze tmy…

Sergej se neodvažoval promluvit, jen se podíval po Raulovi. Uviděl, že ten se mezitím svalil na zem a spí. O něho se tedy starat nemusí… Znovu se podíval na tu neznámou záři a připadlo mu, že sílí a pomalu narůstá… Stále bylo ticho, skoro nesnesitelné. V kruhu se nikdo neodvážil ani pohnout. Sergej cítil, jak se mu zavírají oči, a udělal zoufalý pokus, aby je udržel otevřené. Ačkoli byl tak unavený, tak ospalý, chtěl vidět… Vidět až do konce…

XVI

Když se Sergej druhý den probudil, chvíli mu trvalo, než si uvědomil, kde je. Za pět týdnů to bylo poprvé, co spal v posteli a pod střechou. Byla to sice jednoduchá postel – plátno napnuté mezi příčnými břevny – ale přece jen postel. Raul spal vedle něho na podobném lůžku. Byli sami dva v malé místnůstce.

Sergej se upamatoval, že ho v noci přemohla únava: nakonec usnul zrovna tak jako Raul, ačkoli se tolik snažil zůstat vzhůru! Pak si vzpomněl na Marka a Xolotla; celý neklidný si pomyslel, kde asi jsou. Opřel se o loket a všiml si, že z jejich místnosti vedou pootevřené dveře do vedlejší. Ještě než docela vstal, zaslechl tam kroky a ve dveřích se objevil Xolotl. Byl ustrojený jako jindy a vypadal úplně zdravý. Sergej div úžasem nevykřikl, když viděl, že má obličej docela splasklý. Xolotl se jeho údivem nezakrytě bavil: neříkal nic, usmíval se a nechával Sergeje, ať se do sytosti vynadívá.

„Úplně fit!“ řekl nakonec tiše, když Sergejovo mlčení už trvalo dlouho.

A bylo to jasně vidět, ani to nemusel říkat. Jenže jak se to stalo?… Sergej duchapřítomně zašeptal:

„To jsem rád, že jsi v pořádku, Xolotle!“

Znovu se na něho podíval a po chvilce dodal:

„A co Marek?“

„Ještě pořád spí,“ řekl Xolotl tiše.

Pokynul Sergejovi, aby šel za ním do vedlejší místnosti. Marek tam ležel na plátěném lehátku a spal. Xolotl poklekl, opatrně nadzvedl pokrývku a ukazoval Sergejovi zraněnou nohu. Byla úplně bez otoku, naprosto zdravá! Bylo vidět jen nepatrný černý stroupek na místě vpichu a malou jizvičku tam, kde Raul nařízl kůži nožíkem. Sergej se sám sebe ptal, jestli je to pravda, jestli se mu to jen nezdá.

Vtom za sebou zaslechli lehký šramot. Sergej se otočil a viděl, že Raul už taky vstal. Nikdo nic neříkal, Raul se na nic neptal… Podíval se bratrovi nejdřív na nohu, pak na obličej, a bezpečně zjistil, že Marek spí spánkem zdravého kluka. Vstal, dlouze se díval na Xolotla a mlčel. Sergej si všiml, že má v očích slzy, a ucítil, že i jeho se zmocňuje dojetí. Raul stiskl Xolotlovi ruku:

„Je to tvoje zásluha, že žije, Xolotle. Dík za všechno, cos udělal,“ řekl rozechvěle.

Xolotl se usmál a řekl jenom:

„To ta Quetzalcóatlova noc…“

Raul a Sergej na sebe mrkli a potom Sergej, protože stál u okna, se podíval ven. Uviděl rozlehlou kruhovou náves, obklopenou chudými domky. Zahlédl i tu velikou kamennou káď, i kruh z kůlů a na nich ještě ohořelé pochodně. Ano, to bylo to místo; Sergej poznával i různé podrobnosti, na které si vzpomínal, ale v tom palčivém slunci vypadalo všechno tak odlišně, že začal váhat, jestli to vůbec prožil… Obrátil se na Xolotia:

„Xolotle, co se děje při Quetzalcóatlově noci?“

Xolotl vyhýbavě odpověděl:

„Já jsem spal. A Marek taky. My jsme nic nemohli vidět. To vy dva jste viděli všechno…“

Raul se rozpačitě ozval:

„Když já jsem jednu chvíli odpadl… A předtím jsem neviděl nic…“

Sergej neříkal nic. Vždyť to, co viděl, bylo tak nepatrné, tak nejasné a neurčité, že se ani neodvažoval o tom mluvit.

Vtom se probudil Marek, vstal a oblékl se. Kotník už ho nebolel.

„Vůbec nebolí?“ zeptal se Raul.

„Ani trochu.“

Marek si ha nic z celé noci nevzpomínal.

„Když jsme dorazili do vesnice,“ vysvětloval, „byl jsem ještě vzhůru, ale oči se mi zavíraly. Viděl jsem jenom, jak ve tmě hoří pochodně a jak se kolem pohybují nějaké stíny. Cítil jsem, že mě někdo svlíká a pak mě strkají do vany. Podepřeli mi hlavu, abych mohl dýchat. To víš, že jsem se o víc nestaral a usnul jsem jak nemluvně…“

„A co dál?“ zeptal se mechanicky Raul.

„Dál nic. Dnes ráno jsem se probudil a bylo po všem.“

Marek se shýbl, prohlížel si nohu, černý stroupek a jizvu na kotníku. Potom několikrát zahýbal nohou.

„Tak se nepamatuješ skutečně na nic?“ naléhal Raul.

„Jen na to, jak divně a silně byla cítit ta voda v kádi. Asi to byla směs nějakých bylin s pryskyřicí…“ Přiložil si ruce k obličeji a čichl si k nim: „Ruce mi tím jsou ještě cítit, jako kdyby mi to zalezlo do kůže… Kdyby mi byli nesundali ty šaty, tak to z nich bylo taky cítit kdovíjak dlouho…“

Sergej se ještě jednou podíval z okna a všichni umlkli. Xolotl už delší dobu vypadal, že chce něco říct, ale nemůže se k tomu odhodlat. Najednou vyrazil:

„O tom, co se tu dnes v noci stalo, nesmíte nikde mluvit… S nikým… Je to důležité… Musíte slíbit, že budete navždycky mlčet!“

Upřeně se podíval nejdřív na jednoho, pak na druhého a na třetího. Bylo znát, že čeká na odpověď, a když ji nedostával, začal znovu naléhavě:

„Musíte to slíbit, musíte…“

„Proč?“ zeptal se Sergej.

„Protože běloši Quetzalcóatlovu noc neznají. Je to starobylý, tisíciletý obřad z počátků našeho lidu. Kdo není Indián, nemá právo se téhle noci zúčastnit. Ještě žádného bělocha na ni nepustili; jenom vás. Proto musíte přísahat, že to uchováte v naprosté tajnosti…“

Z jeho hlasu zaznívala snažná prosba. Sergej pochopil, že je to opravdu důležité, a proto promluvil za sebe i za ostatní:

„Nikdy se o tom nezmíníme. Slibujeme ti to. Můžeš se spolehnout…“

Zdálo se, že se Xolotlovi ulevilo. Začal ještě něco polohlasně vykládat, ale drmolil tak rychle a tak špatnou španělštinou, že mu Sergej nerozuměl. Už se ho chtěl znovu i zeptat, ale než to mohl udělat, objevil se nepozorovaně ve dveřích asi čtrnáctiletý indiánský chlapec a řekl:

„Já jsem Montezuma. Můj otec je tady náčelníkem obce a rád by s vámi mluvil.“

Sergej ho poznal podle hlasu: byl to ten, který v noci tak vynikal mezi hlasy mužů. Chlapec se spokojeně rozhlížel černýma očima kolem sebe. Nezdál se nijak udivený tím, že Marek a Xolotl jsou úplně zdrávi. Pro něho to jistě bylo naprosto samozřejmé. Pokynul jim, aby za ním šli do vedlejší místnosti.

Ta byla o hodně prostornější než ony dvě místnůstky, ve kterých přespali. Byl tu velký stůl a na něm připravené pohoštění. Za stolem stál nějaký muž. Sergej ho hned poznal: byl to ten Indián, který ho při Quetzalcóatlově noci posadil vedle sebe. Mohlo mu být tak čtyřicet lét; byl vysoké, urostlé postavy – ještě vyšší a urostlejší, než se Sergejovi v noci zdálo. Z obličeje mu vyzařovala ráznost, ale současně i laskavost. Uvítal chlapce několika vlídnými slovy. Zvláštní bylo, že mluvil k Sergejovi, kdežto všichni ostatní Indiáni, s nimiž se do té doby setkali, se vždycky obraceli na Xolotla. Mluvil dost kostrbatou španělštinou, ale Sergej mu bez obtíží rozuměl a odpovídal mu, jak nejlépe dovedl. Náčelník mrkl po Markovi a Xolotlovi. Tak jako jeho syn, ani on se vůbec nedivil, že jsou zdrávi. Potom je pozval ke stolu a zavolal:

„Ixtlo!“

Na toto zavolání odpověděl milý, trochu zpěvavý ženský hlas a vzápětí vešla dívka s podnosem plným ovoce. Když ji Sergej uviděl, udivilo ho, jak je hezká. Nebylo jí víc než patnáct let a určitě to byla Montezumova sestra, protože mu byla nápadně podobná: měla stejný tvar obličeje, stejně velké oči jako uhel, stejný odstín pleti. Sergej si hned řekl, že ta dívka jistě je čistě indiánské rasy, a po celou dobu z ní nespustil oči.

Náčelník se jich na nic nevyptával, protože mu to nedovolovaly zákony pohostinnosti, ale Sergej mu sám stručně vylíčil, co je potkalo. Zato Xolotl seděl jako zařezaný. On, který jindy býval v tak dobrém rozmaru, dnes mlčel, jako kdyby chtěl, aby se na něho zapomnělo. A kdykoli pohlédl na náčelníka, vyjadřoval jeho obličej zvláštní směsici bázně a úcty. Ano, Xolotlovo chování bylo nějaké divné…

Po jídle řekl muž Sergejovi:

„Jestli chcete, můžete tu zůstat s námi a žít v naší vesnici, jak dlouho se vám bude líbit. Nikdo vás nevyhání. Máme tu hezké údolí a zdravé podnebí. Plané mangovníky a sasafrasy tady kvetou jako kdekoli jinde. Budete jedněmi z nás, dokud budete chtít, nebo i navždycky… A jestli chcete jít dál, jste také volní…

Sergej cítil, že to není jen čirá zdvořilost, že nabídka je myšlena upřímně. V tomto domě vládlo ovzduší takového štěstí a poklidu a okolní údolí bylo tak krásné, že Sergej byl v pokušení přijmout. Notnou chvíli opravdu váhal, ale pak si uvědomil, že to nejde. Snažil se aspoň, aby slova, kterými musí odmítnout, se hostitele nijak nedotkla.

„Každý má jít po stezce, která je mu určena, a každý má jít tam, kam chce,“ řekl náčelník vlídně. „Jestli chcete jít dál, dáme vám jídlo na tři dny. A taky tohle…“

Vzal ze stolu dva amulety z černého kamene zdobeného jemnými rytinami. Každý byl připevněn na stříbrném řetízku, aby se dal nosit na krku. Chvíli je držel ve výši jejich očí, takže si chlapci všimli, že je tam vyryta Quetzalcóatlova podobizna. Potom zavěsil jeden na krk Xolotlovi, a ten tiše domorodým jazykem poděkoval. Nato se obrátil k ostatním třem, ukázal jim druhý amulet a pomalu řekl:

„Tenhle předmět je pro nás posvátný. Zákony našich předků nám zakazují dát ho někomu, kdo není Indián. Kdybych tuto zásadu porušil, spáchal bych velký zločin…“

Na chvilku se odmlčel, pak se podíval Sergejovi přímo do tváře.

„Ty jsi zachránil jednoho z nás. Xolotl není z tvé rasy, ale tys ho přesto nesl na zádech jako vlastního bratra a nelitoval jsi námahy, abys ho dopravil až sem. Je to tvoje zásluha, že dnes žije. A protože ses takto zachoval, stal se z tebe Indián a my s tebou budeme jednat jako s bratrem. Od nynějška dostáváš indiánské jméno: budeš se jmenovat Acuitzio. A já ti smím odevzdat tento posvátný předmět; aniž poruším naše zákony…“

Navlékl amulet Sergejovi koleni krku. Sergej byl překvapením a dojetím tak ohromený, že sotva našel slova, jak poděkovat. V tu chvíli také pochopil, proč si ho náčelník u ohně posadil vedle sebe a proč mluvil hlavně s ním… Zavládla chvilka ticha. Sergej sklopil oči. Když je znovu pozvedl, setkal se jeho pohled s jiskrným pohledem Ixtliným. Viděla, jak je dojatý, a usmála se na něho… Pak následovalo všechno neuvěřitelně rychle jako ve snu: dali jim slíbené potraviny, popřáli šťastnou cestu a doprovodili na okraj osady.

Tentokrát šel Sergej poslední a často se ohlížel. Pokaždé, když se otočil, viděl skupinku mávajících Indiánů a mezi nimi také Ixtlu… Pak stezka zahýbala a Sergej pochopil, že tuto osadu už neuvidí a že se do ní nikdy nevrátí… Zastavil se tedy, aby si ji ještě naposled navždy vryl do paměti. Vychutnával pocit míru, který se linul z toho obrovského údolí, kochal se jeho krásou. Pak široce zamával směrem k vesnici, prudce se otočil a odhodlaně vykročil za svými přáteli.

XVII

Vytrvale pochodovali pohořím Sierry Madre. Jihovýchodním směrem se postupně dostávali níž a níž. První dny šli velmi opatrně, protože se přece jen báli, zda nepotkají ty lapky. Ale potom, když pronikli hluboko do hor, jejich obavy se rozplynuly.

Několik dní takto uplynulo, aniž se přihodilo cokoli pozoruhodného. Až pak jednou večer po jídle si vzal Raul Sergeje stranou, jako to dělával, když si s ním chtěl pohovořit mezi čtyřma očima. Sergej už to znal, a tak nic nenamítal, usmál se a šel.

„Chceš mi asi říct něco o Xolotlovi?“ zeptal se, když byli dostatečně stranou.

„Samozřejmě,“ řekl Raul. „Jen se divím, že o tom nezačneš sám… Po tom, co se stalo… Kams dal dneska oči?“

Sergej marně pátral v paměti: zdálo se mu, že dnešní den byl jako každý jiný, na nic zvláštního si nevzpomínal. Zadíval se proto na Raula tázavě.

„Prosím tě! Tak ty sis nevšiml, že dneska se Xolotl koupal společně s námi? To tě netrklo?“

Sergej hned neodpovídal. Raulův postřeh byl správný. Vždycky, když přišli k nějakému potoku nebo řece, využili toho ke koupání, ale Xolotl odcházíval bez vysvětlení stranou. Ostatní pochopili, že se koupe rád sám. Už si zvykli na to, že se vždycky takhle vytratí a za chvíli se znovu objeví s tím svým obvyklým, vyrovnaným výrazem ve tváři… Tentokrát poprvé Xolotl zůstal s nimi a svlékl se před nimi. Nijak nevysvětlil, proč najednou své návyky mění.

„je to pravda,“ souhlasil Sergej. „Ale co na tom?“

„Hochu, hochu, dřív jsi býval zvídavější! Copak si nevzpomínáš, co nám vyprávěl, když s námi byl čtvrtý den? Že mu zemřeli rodiče, že býval skoro denně bit, i bičem… A že má na zádech jizvy po biči – ale nikdy je neukázal… Ty už se nepamatuješ?“

„Pamatuju, ale co s tím?“

„Co s tím: já jsem se na něho podíval, když se koupal. A žádnou jizvu na zádech nemá. Tak!:

Sergej se na chvilku zamyslel, v duchu počítal a pak řekl:

„Už je to víc než měsíc, co se to stalo. Za tu dobu se možná jizvy zahojily…“

„Možná,“ přikývl Raul. „Jenže já těm povídačkám o bití nevěřím. Abys mi rozuměl: já mám Xolotla rád. Nasadil vlastní život, aby zachránil Marka, a to mu nikdy nezapomenu. Ale je to lhář, že mu rovno není. A ten nás vede! Kampak nás asi dovede? A co ten strýček v Uruapanu? Ty tomu věříš? Já, když vidím, jak bájí, tak teda ne!“

„Já nevím,“ řekl Sergej klidně. „Asi něco tají, ale na to má přece právo!“

Raul se zarazil, ale pak vyjel:

„Hele, Sergeji, poslouchej dobře. Jestli půjdeme až do toho Uruapanu, bude nás to mrzet. A pamatuj si: až tam dorazíme, nebude po strýčkovi ani památky. A my budeme pěkně v háji, abys věděl!“

„Co chceš tedy dělat?“

„Jediná správná věc je jít do hlavního města a vyhledat naše velvyslanectví. Tam musíme jít; nikam jinam, protože tam snadno dokážeme, že jsme Francouzi. A tak se nám taky nemůže nic stát…“ Sergej chvíli rozvažoval a pak prohlásil: „Ne, já mu důvěřuju. Já jdu až do Uruapanu.“

Raul hned neodpověděl. Posadil se na vyvrácený kmen stromu. Vypadal poněkud zklamaně a dlouze se na Sergeje díval. Nakonec se odhodlal a řekl:

„Už nejsi, Sergeji, jako jsi býval. Změnil ses: divně se tváříš, několik dní jsi zamlklý, koukáš do prázdna… A co řekne Xolotl, to pro tebe platí. Jako by se z tebe tak trochu stal Indián, jako bys už začínal indiánsky myslet.“

Sergej se zachvěl. To, co říká Raul, je pravda. Od té doby, co dostal indiánské jméno, co nosí Quetzalcóatlův amulet, se cítí jiný než Raul i Marek – jako kdyby se poindiánštil.

„Člověk by řekl, že by ti ani nevadilo tady zůstat,“ pokračoval Raul. „Jako bys k tomu měl důvod, jako bys ve skutečnosti ani odejít nechtěl. Řekni mi pravdu, Sergeji, nezamiloval ses náhodou tak trochu do Ixtly? Mně do toho samozřejmě nic není, jen se tak ptám..

Sergej si přisedl k Raulovi na povalený kmen.

„Nevěř tomu,“ řekl. „Myslím ani ne tak na ni, jako na všechno, co se tam stalo.“

Snažil se vysvětlit, co pocítil tenkrát ráno, když se dověděl, že Marek a Xolotl jsou zachráněni/Připomínal si ten neobvyklý pocit blaha a míru, který v domě panoval, i to, jak těžce se rozmýšlel, jestli nemá ve vesnici zůstat. A hlavně se mu vybavil poslední pohled ze záhybu cesty, jak mu to údolí ve chvíli, kdy je viděl naposled v životě, připadalo nádherné.., Pokoušel se tohle všechno Raulovi vysvětlit. Ten mu pozorně naslouchal a nakonec řekl:

„Však kdyby ses do Ixtly zamiloval, nebylo by divu. Je to senzační holka.“

„A ty oči,“ vzdychl Sergej. „To je fantazie! Takové jsem v životě neviděl…“

Dlouho bylo ticho. Sergej ryl kusem kamene do povaleného stromu, na kterém seděli. Najednou přestal, jako když ho to přestalo bavit, a povídá:

„To není všecko. Zaujala mě tam i jiná věc. Všiml sis, jak se jmenoval ten kluk?“

„Montezuma?“

„Ano, Montezuma. Nic ti to neříká?“

Raul lovil v paměti, ale marně.

„To je přece jméno posledního aztéckého panovníka,“ řekl Sergej. „Montezuma II., ten, kterého porazil dobyvatel Cortés.“

„Aha, už si vzpomínám. A co dál?“

„No, že by nebylo nic divného, kdyby ten kluk a Ixtla byli prapravnuci toho Montezumy II…“

Raul se na Sergeje zneklidněně podíval:

„Poslechni, nemáš náhodou horečku?“

„To nemám; jenom jsem uvažoval, je mi nápadná celá řada podrobností. Vypadá to jako maličkost, ale dohromady nutí k zamyšlení. Tak za prvé: Prohlédl sis pořádně toho kluka, Ixtlu i jejich otce? Jsou to čistokrevní Indiáni. Je to pravda?“

„To je pravda, jenže takových čistokrevných Indiánů jsou milióny. To nic neznamená.“

„Moment! Ještě jsem nedomluvil,“ poznamenal Sergej. „Podíval ses důkladně na toho náčelníka? To není jen tak obyčejný rolník. Má v sobě něco víc. Vypadá jako vládce. Je to tak?“

„Je, ale…“

„Nech mě domluvit. Viděls zblízka tu věc, co mi dal? Tu s tím Quetzalcóatlem? Je to drahocennost ze sopečného skla…“

„Sopečné sklo zas není taková vzácnost.,.,“ namítl Raul.

„Já vím, ale viděls tu rytinu? Ten, kdo ji dělal, byl velký umělec. Ujišťuju tě, že to má opravdu cenu… Kdyby byl náčelník jen tak někdo, tak by mi takovou cennost nedával!“

Raula to přece jen trochu zviklalo. Naklonil se, aby si amulet prohlédl zblízka. Viděl, že to je pravda. Je to překrásná, velejemná práce.

„To pořád není všecko,“ přisazoval si Sergej. „Vezmi si to chlapcovo jméno: pro Indiány je Montezuma přímo legendární postava, protože zemřel jako hrdina. Tak posvátné jméno by nedali jen tak kdekomu, to mi můžeš věřit.“

Raul nic neříkal. Byl z toho zmatený a nevěděl, co si o tom má myslet.

„Uvažuj, „dodal Sergej. „Poslední panovník po sobě jistě zanechal potomky. Ti se asi stáhli daleko od bělochů a uzavírali sňatky jen mezi sebou, aby uchovali čistou indiánskou rasu a ukryli své staré mexické bůžky. Aztéčtí panovníci měli pohádkové poklady, na které Cortés nikdy nepřišel. Jistě si je s sebou odnesli někam do nepřístupných končin Sierry Madre a tam zůstal dodnes nedotčený kus staré říše se všemi obyčeji a tradicemi…“

Sergejovi se tedy podařilo shromáždit mnoho zdánlivě bezvýznamných maličkostí, ukázat je v přesvědčivém světle a sestavit docela přijatelný příběh. Raul už mu pomalu také začínal věřit.

„A ještě něco,“ řekl Sergej. „Jsem si skoro jistý, že Xolotl tohle všechno ví, jenomže o tom nechce mluvit. Ten den, kdy Marka uštknul škorpión, nešel jen tak nazdařbůh. On věděl, co hledá. Indiáni mají všelijaké legendy a tradice, které chtějí uchovat v tajnosti. A když spolu mluví domorodým jazykem, tak tomu pochopitelně nerozumíme. Vzpomeň si, jak nás po Quetzalcóatlově noci přemlouval, abychom mu slíbili, že nic neprozradíme… A všiml sis, jak se díval na náčelníka?“

Ano, toho si Raul všiml. Vždyť Xolotl měl tenkrát ve tváři výraz, jaký u něho ještě nikdy předtím neviděl. V jeho očích, v celém jeho postoji se zračila jakási bázeň nebo úcta, skoro nábožná.

„Můžeš vzít jed na to,“ řekl Sergej, „že náčelník z té vesnice není jen řadový Indián… I na to, že Xolotl to dobře věděl. Tak už mi věříš?“

„Hmm… Snad…“

Příští den se chystali k večeru utábořit v pustém údolí. Znovu se stalo, že se kolem nich mihlo nebezpečí ve chvíli, kdy se toho nejméně nadáli… Xolotl klečel v trávě a rozdělával oheň, Sergej vedle něho rovnal suché dřevo. Raul a Marek sbírali opodál manga. Všechno se odehrálo rychlostí blesku: Sergej zpozoroval, jak se těsně vedle Xolotla zavlnila tráva a vzápětí z ní vyrazil had připravený uštknout. Bez rozmýšlení popadl Sergej první kámen, který mu padl do ruky, a vší silou uhodil. Napoprvé se netrefil; ucítil, jak se hřbetem ruky otřel o hadí hlavu, až se hnusem otřásl. Rychle praštil kamenem podruhé a tentokrát cíl šťastně zasáhl.

Xolotl, zvyklý rychle reagovat, mezitím honem odskočil, ale už bylo po všem. Had měl rozdrcenou hlavu a dodělával… Sergej poodstoupil. Všechno to provedl tak rychle, že se ani nestačil leknout. Teprve teď, když bylo nebezpečí zažehnáno, cítil, jak ho polévá pot, jak se celý třese a nemůže tento třes zvládnout. Xolotl byl vteřinku jako ztuhlý, ale ihned vzal od Sergeje kámen a začal do mrtvého hada bušit a zuřivě mu drtit hlavu. Řádil jako pominutý; v obličeji měl vzteklý, skoro divoký výraz. To trvalo nějakou chvíli a Xolotl nepřestal, dokud na zemi nezůstala jen krvavá kaše. Sergej nevěřil svým očím: takhle ho ještě nikdy neviděl. Vypadalo to, jako by ho v tu chvíli proti jeho vůli hnal nával neuvěřitelně divokého vzteku. I pak, když přestal bít, mu v obličeji zůstal křečovitě svraštělý výraz. Díval se na zbytky hada s takovou nenávistí, že se ho užaslý Sergej neodvážil na nic zeptat… Pak poznenáhlu krutá, škraboška zmizela a obličej mladého Indiána byl zase tak mírný a klidný jako obvykle. Sergej, aby rozťal ticho, které začínalo být k nesnesení, se zeptal:

„Co to bylo za hada?“

Xolotl hned neodpovídal. Pořád upíral zrak na hromádku u svých nohou. Teprve po chvilce řekl:

„Chřestýš.“

Obrátil se pohledem k Sergejovi, okamžik významně mlčel a pak řekl polohlasně: „Díky, Acuitzio…“

A Sergej pochopil, že to byl nejkrásnější důkaz vděčnosti, jaký mu mohl Xolotl podat.

XVIII

Čím dále k jihu se dostávali, tím dusnější parno vládlo v odpoledních i večerních hodinách. Také ráz lesa se zvolna měnil: zvláště v údolních nížinách porost postupně přecházel v tropický prales.

Raul si nechával své pochybnosti a svůj neklid pro sebe. Poznal totiž s konečnou platností, že Sergej od Xolotla neodejde, takže každé slovo je marné. Presto se jednou začal mladého Indiána vyptávat, jak je to s tím záhadným strýčkem v Uruapanu. Xolotla tento výslech nijak nepřekvapil; odpovídal docela bez váhání. Raul se s tím jakžtakž spokojil a už o tom dál nemluvil.

Tak uplynuly dva týdny. Zrovna byli v blízkosti jezera Chápala a rozmýšleli se, kudy dál, když tu potkali nějakého starého muže, který jel na mezku směrem k severu. Nebyl to Mexičan, jak nejdřív mysleli, nýbrž holandský archeolog, který tady právě končil skrovnou studijní cestu a celý kraj dobře znal. Poradil jim, která cesta je pro ně výhodnější.

„Obejděte jezero od jihu,“ radil jim. „Mezi Sanuayem a Tixapanem narazíte na zbytky starého toltéckého města, už pět set let zarostlého pralesem. Teď se tam několik měsíců pracuje na vyprošťování různých památek. Dají se tam vidět nádherné věci! Je to takových šest, sedm kilometrů jižně od cesty, to pro vás není žádná zacházka. Nenechte si to ujít!“

Starý pán nadšeně vykládal – bylo vidět, že si ty zříceniny zevrubně prohlédl. Podle toho, jak je líčil, to vypadalo velmi svůdně.

„Jsme asi tak čtyři dny cesty od Uruapailu,“ řekl Raul. „Malou okliku na prohlídku si můžeme dovolit. Co vy na to?“

„Jsme pro.“

Podívaná na místě byla tak nádherná, že zacházky vůbec nelitovali. Toltécké město bylo hodně rozlehlé, ovšem většina budov byla dosud v zajetí pralesa. Valnou část odpoledne se chlapci potloukali po ulicích. Všude viděli zřícené střechy, kameny porostlé mechem, zdi povalené od stromů a dlažbu zborcenou prorostlými kořeny. Les prostě to město pohltil, vsál je do sebe… Raul šel první; vnímal chmurnou krásu mrtvého města citlivěji než ostatní, často si dlouze prohlížel ten či onen detail a jen nerad se od něj odtrhával.

Na jednom místě se zastavil. Ostatní tři ho hned došli a uviděli podivný basreliéf, který se náhodou zachoval neporušený. Zobrazoval dva vedle sebe stojící chlapce.

„To je zvláštní,“ řekl polohlasně Raul. „Když se nedíváš moc zblízka, tak to vypadá, že každý z nich položil tomu druhému ruku na rameno. Ale když se podíváš líp, vidíš, že ty paže jsou v celku – jako kdyby ty dvě postavy měly dohromady jen tři ruce…“

„A ještě něco,“ řekl Sergej. „Obě postavy jsou úplně stejné.“

Bylo to tak. Umělec tu dosáhl udivující podobnosti obou obličejů. Dole bylo něco napsáno neznámým písmem. Raul si je zkoumavě prohlížel. Zato Sergejovi se ten výtvor nezdál tak zajímavý, a proto mu přestal věnovat pozornost. Vtom jeho zrak padl na Xolotla. Hned poznal, že se něco děje… Také Xolotl si basreliéf prohlížel, ale docela jinak, než Raul. Nebyl to pohled někoho, kdo se snaží porozumět, ale spíš člověka, který objevuje dávno zapomenutý obraz, jehož význam velmi dobře zná a který pro něho asi má úžasný význam… Sergejovi došlo, že tohle zvláštní sousoší má co dělat s tím, co nazvali „případ Xolotl“, i s tajemstvím jeho lhaní. Vzpomněl si, jak mu to vymýšlení první dny vadilo. Pak pochopil, že nemá právo se vyptávat, a rozhodl se, že to taky nebude dělat. Ale co když Xolotl nepromluví vůbec? Pak se nedá nic dělat – prostě si nechá své tajemství pro sebe a je to..,

Ten večer se zastavili na plochém výběžku skalnatého srázu. Pod nimi se rozkládalo rozpadlé město a na všechny padla jakási skleslost: Sergej přemýšlel o tajemném basreliéfu, ale nechtěl o tom začínat, a Xolotl vytrvale mlčel. Raul a Marek sice asi dvakrát nebo třikrát nějakou větu nakousli, ale když nedostali odpověď, odmlčeli se také. Všichni čtyři brzy zalehli.

Uprostřed noci se najednou Sergej probudil a hned mu bylo jasné, že se děje něco neobvyklého. Jak se pohnul, uvědomil si, že leží pod sarapem sám. Xolotl se vytratil tak tiše, že ho neprobudil. Sergej se rozhlédl kolem sebe: v měsíčním světle viděl, jak o pár metrů dál spí Raul a Marek. Po Xolotlovi ani památky… Sergej tiše vstal. Neměl proč se znepokojovat, ale cítil, že Xolotlova nepřítomnost není jen tak. Dole pod sebou uviděl zříceniny mrtvého města, nádherně osvětlené úplňkem, a uhodl, že Xolotl šel tam, dolů… Ale proč? A co kdyby náhodou potřeboval pomoc?… Sergej okamžik přemýšlel a potom opatrně, aby Raula a Marka nevzbudil, se vydal za ním.

Tušil, že Xolotl si chce znovu prohlédnout ony tajemné figury, a proto ho vůbec nepřekvapilo, že ho u nich nalézá… Xolotl se na ně upřeně díval – stejně jako odpoledne. Byl do svého pozorování tak zabraný, že si všiml Sergejovy přítomnosti, teprve když byl těsně u něho. Zachvěl se a Sergej si všiml, že pláče.

„To jsi ty, Acuitzio?“ řekl Xolotl.

Na hlase bylo znát, že mu Sergejova přítomnost nevadí, že se na něho nezlobí.

„Ano, to jsem já.“

Víc neřekl. Vytušil, že po tak dlouhém mlčení mladý Indián promluví.

„Vidíš tohle?“ řekl konečně Xolotl. „To je starý toltécký bůžek, ochránce dvojčat.“

Začal vykládat, že ale nejde o jakákoli dvojčata, nýbrž jen o některá z nich. Bylo to trochu zmatené, ale Sergej se v tom jakžtakž vyznal: Xolotl měl na mysli identická dvojčata – ta, která jsou si tak podobná, že si je lidé pletou. Sergej věděl, že takových dvojčat je málo.

„Takovým dvojčatům,“ pokračoval Xolotl, „se dává jméno podle bůžka, který je chrání. Vždycky se jmenují Xolotl.“

„Oba dva?“

„Ano, oba dva.“

„To když se na některého zavolá, tak se neví, který přijde?“

„Na tom nezáleží, protože jsou oba stejní.“

Tato odpověď nejdřív Sergeje udivila, ale když o ní chvíli přemýšlel, připadla mu docela logická. Pak si uvědomil, že se odehrálo nějaké drama: když měl Xolotl jméno vyhrazené dvojčatům, jak to, že je sám? Jeden Xolotl chybí… Sergej však už věděl, že mladý Indián řekl příliš mnoho, než aby své tajemství nedopověděl až do konce, A skutečně, Xolotl hned pokračoval:

„Mého bratra uštkl chřestýš ,..“

Bylo znát, že tentokrát mluví pravdu. Hlas se mu zachvěl, ale ovládl se a větu dořekl:

„… týden před tím, než jsi přišel.“

A Sergej si vzpomněl, co se stalo před čtrnácti dny, když zabil toho chřestýše, který užuž chtěl Xolotla uštknout. Vybavilo se mu, jak Xolotl do toho mrtvého plaza zuřivě, nepříčetně bušil – a jak on to tenkrát nemohl pochopit… Teď už Sergej chápal…

„Já u toho tenkrát nebyl,“ řekl ještě Xolotl. „Takže nevím, jak se to sběhlo… Asi někde v lese upadl, možná že se nějak lekl, a v tu chvíli ho ten chřestýš uštkl. A do krku; tam je to nejnebezpečnější.“

A ukazoval si na krku místo, kde je tepna.

„Když jsem ho našel,“ řekl Xolotl, „bylo už po všem… Bylo mi, jako bych sám umíral…“

„Dovedu si představit, jak ti asi bylo,“ řekl tiše Sergej.

Xolotl chvílí váhal; pak řekl:

„Ba ne, to ty nemůžeš pochopit.“

„Proč ne?“ vyzvídal Sergej.

Xolotl znovu zaváhal a neklidně se kolem sebe rozhlédl, jako by se bál, že blízko nich je ještě někdo, kdo by mohl zaslechnout, co chce říct.

„Poslechni, Acuitzio, víš, co to je tonal?“

„Ne.“

„Tak vidíš, že to nemůžeš pochopit… Tonal, to je stín, který tě chrání. Ten, který je vidět na zemi, ale ještě něco víc. Tonal jde všude za tebou. Vznáší se ve vzduchu těsně u tebe. Když se potopíš, čeká nad vodou, dokud se nevynoříš…“

Sergej poslouchal jako očarovaný. Ještě před měsícem ho indiánské legendy zanechávaly lhostejným, ale od Quetzalcóatlovy noci v nich objevoval jakýsi tajemný a vzrušující svět.

„Ve dne ho nikdy neslyšíš,“ pokračoval Xolotl, „protože má příliš slabý hlas. Ale večer, když jdeš spát, lehne si tvůj tonal na zem těsně vedle tebe. Když usínáš, vnikne do země pod tebe, aby mu bylo teplo. A v těch několika minutách, kdy čekáš na spánek –– a je-li noc opravdu tmavá, nikde se neozve ani hlásek, nikdo ani nedýchá, nezavane ani větřík – pak k tobě promluví tvůj tonal. Teď už chápeš, co je tonal?“

„Ano.“

Sergej byl plně ponořen do snění. Poslouchal Xolotla a byl ochoten všechno přijmout. Nic se mu nezdálo nemožné.

„U dvojčat je to jinak,“ pokračoval Xolotl pevně. „Každé z nich je tonal toho druhého. V každou chvíli ví, kde jeho tonal je, zná ho, vidí ho a slyší, dotýká se ho, mluví s ním… Ví taky, že je pořád blízko něho, aby mu pomáhal a chránil ho…“

„Rozumím,“ řekl Sergej.

O identických dvojčatech už slýchal vyprávět i dřív. Věděl, že to bývají lidé citově na sebe hodně vázaní, že spolu žijí, pracují, stejně myslí, že se jen málokdy odloučí jeden od druhého. Teď chápal, co má znamenat symbol dvou rovnoběžných rudých pruhů na sarapech: dva totožné, společně se odvíjející osudy.

„Když ale jeden z nich umře,“ pokračoval Xolotl, „je to pro toho druhého těžká rána. Třeba je to moje vina, že zemřel. Neměl jsem ho tenkrát nechat odejít. Kdybych tam s ním byl, mohl jsem toho chřestýše zabít a ránu vysát. A snad ho mohli i zachránit… Ty nevíš, Acuitzio, co to je, zničehonic a navždycky být úplně sám. Člověk ví, že je konec, že ten druhý je po smrti, že se už nikdy nevrátí – a nikdy si na to nezvykne, Co jsem se ty první noci nabrečel, když jsem se probudil a on vedle mě nebyl… Ještě teď někdy zapomenu, že už nežije, a mluvím k němu…“

Xolotl umlkl. Sergejovi teď docházelo, co se stalo tenkrát v noci, když ho Xolotl probudil a volal na něho „Xolotlel“; proč byl tak překvapený, když ho poznal! Ano, Sergej teď chápal všecko. Konečně znal to tajemství, které v sobě Xolotl nosil, jenže by si nikdy byl nepomyslel, že může být tak prosté i tragické zároveň. Sergej měl hrdlo sevřené, že ani nemohl promluvit a na Xolotla se neodvažoval podívat. Uvědomoval si, že jsou tady v tom zapomenutém městě, které se za pět set let nezměnilo, sami dva, ale Xolotlovo vyprávění znělo tak přesvědčivě a věrohodně, až měl Sergej najednou dojem, že s nimi je ještě někdo další. Bylo to několik hrozných vteřin: neodvažoval se otočit hlavu, aby vedle toho Xolotla, kterého zná, snad neuviděl ještě jiného. Pak se ovládl, sebral odvahu a podíval se… Byl tam jen Xolotl.

„Víš, kromě toho jsem taky přišel o svůj tonal,“ dodával ještě Xolotl. „Už tu není, aby mě chránil.“

Sergej hned pochopil. Věděl, že určité věci se neříkají, a poznal, že Xolotl toho víc už nepoví. Podle Indiánů nikdo bez tonalu nemůže žít a ten, kdo ho ztratí, musí počítat s tím, že může každou chvíli zemřít. Sergej uhodl, že Xolotl myslí jen na tohle, že mu ta představa nedá spát, že se hrozně bojí, ale že to nepřizná. Ze své vesnice utekl právě před tímhle strachem; skutečné Xolotlovo tajemství je tenhle strach. A strach je tajemství, které muž nikdy nepřizná. Xolotl proto už nic neřekne. Sergej viděl, že mu hlavně musí dodat odvahy…

„Nemáš se čeho bát, Xolotle,“ řekl mu. „Já tě neopustím, udělám pro tebe, co budeš potřebovat, ve všem ti pomůžu.“

Bylo ticho. Sergej by byl rád ještě něco dodal, ale nenapadala ho vhodná slova… Nakonec začal váhavě Xolotl:

„Ještě něco ti musím říct. Víš, s tím strýčkem v Uruapanu…“

Zarazil se a Sergej se ho tichounce zeptal:

„Copak je?“ – a byl skoro jistý, jakou odpověď dostane.

Xolotl vyhrkl: „Žádného tam nemám.“

XIX

Ten večer se zastavili u jednoho kukuřičného pole a rozhodli se, že tam přespí. Byla to jejich poslední noc pod širým nebem a také poslední v celém jejich pochodu. Na obzoru už viděli chapultepecké pahorky a věděli, že za hodinu, až se setmí, za nimi uvidí bledou záři všech světel hlavního města Mexika. Raul poslal Marka a Xolotla do nejbližšího statku pro vodu a Sergej pochopil, že s ním chce ještě naposled mluvit o samotě. Jakmile ostatní dva poodešli, spustil Raul:

„Tak co, Sergeji? Zítra budeme v Mexiku a máme po trampotách. Musím říct, že jsem docela rád. Ale tobě, jak to vypadá, se to nějak nelíbí. Už asi tři dni vypadáš, jako když ti uletěly včely. Dneska jsi od rána nepromluvil. Copak se děje?“

Sergej tu otázku čekal, dokonce si myslel, že mu ji Raul položí ještě dřív. Byl na ni tedy připravený, měl promyšlené, co chce odpovědět, a řekl si, že nejsprávnější bude říct všechno na rovinu:

„Co by se dělo? Zkrátka a dobře se mi zítra do Mexika nechce. Vůbec se mi odtud nechce.“

Raula to neudivilo.

„Já jsem si to hned myslel. Máš snad strach, že budeme mít zase trable jako v San Lucasu?“

„To ani ne,“ řekl Sergej rozpačitě.

Dlouho se rozhoupával, aby to řekl správnými slovy:

„Před několika týdny jsi mi řekl, že se ze mě stává Indián, vzpomínáš si? Tenkrát večer, seděli jsme na vyvráceném stromu a tys mi řekl, že začínám myslet jako oni…“

„To si vzpomínám,“ odpověděl Raul.

„Tak abys věděl, je to tak, měl jsi pravdu. Začínám skutečně myslet jako oni. A už se mi odtud nechce… Ty hory a ty lesy se mi tak libí… A ten svobodný život, který jsme dva měsíce vedli. Nebyla to nádhera?“

„Jenže zapomínáš, že jsme div nezahynuli žízní v poušti Sonora. Zapomínáš, že jsme seděli v San Lucasu ve vězení. A že nás v Culiacanu málem zatkli. A že jsme bloudili v bažinách Conitaca. A zapomínáš na komáry, na pijavice, na škorpióna, na chřestýše…“

„Ano,“ uznával Sergej. „Už jsem na to skoro zapomněl. Zbyly mi jen příjemné vzpomínky.“

Rozmýšlel, jestli se mu podaří vyjádřit se tak, aby Raul pochopil, co cítí.

„Ze začátku se mi ten život nelíbil,“ řekl. „Tenkrát v noci, jak jsme museli spát v bahně, to se mi vysloveně hnusilo… A ráno, když tě probudí zima, to taky není žádná slast. Ale pak jsem si zvykl. Člověk se rychle otuží, zvykne si na leccos: že má občas hlad, že mu je jednou zima, podruhé horko… Ale zato ta volnost, to je nádhera! Ráno nevíš, kde budeš spát večer, každý den zažiješ něco nového, nepředvídaného.., Něco ulovíš, chodíš na ryby, večeři si opečeš na ohni, pak zase den dva pracuješ někde na statku nebo podle toho, co se naskytne… Tomu říkám dobrodružství, to je krása! Copak tys nebyl ty dva měsíce šťastný?“

„Ale byl,“ řekl Raul. „Jsem rád, že jsem to prožil a nelituju toho.., Ale taky jsem rád, že se zase vrátím domů, a Marek jakbysmet.“

Sergej měl na srdci ještě něco:

„To není všecko. Když půjdeme zítra na francouzské velvyslanectví, postarají se o nás a pošlou nás domů. Máme to bez problémů – ale co Xolotl? Zůstane v Mexiku sám… Víš, co to je, žít sám v tak obrovském městě, jako je Mexiko? Myslíš, že tam jen tak najde práci? A co bude dělat? Čistit někde na nárožích boty?“

Raul nevěděl co na to říct.

„Tak vidíš. To právě mi nedá pokoj, co bude s Xolotlem. Má svoje chybičky, jako každý. Sem tam si vymýšlí jako baron Prášil, ale jinak je to prima kluk, opravdu sympaťák… Já ho mám rád…“

„Však on tebe taky,“ poznamenal Raul. „Snaží se ti ve všem vyhovět, udělá, co ti na očích vidí… I všelijaké drobné úsluhy, které pro nás neudělá. Prostě s tebou srostl, to je jistá věc…“

Raul zamyšleně zvedl suchou větev, která ležela poblíž, a začal ji lámat na kousky. Konečně ze sebe vypravil:

„Kdybys zůstal v Mexiku, vrátil by ses tam… myslím do té vesnice?“

„To bych se vrátil,“ odpověděl bez rozmýšlení Sergej.

Však už mnohokrát od Quetzalcóatlovy noci snil o tom, jak by se v té indiánské vesnici žilo. V duchu si představoval, jak jdou s Xolotlem zase zpátky, jak procházejí stejnými místy jako předtím… To by byla nádherná cesta! Potom se z toho snění násilím vytrhl.

„Nemůžu tady zůstat. Čeká na mě táta… Má, už jen mě. Kdybych se nevrátil, byla by to pro něho hrozná rána, to mu nemůžu udělat. Nezůstanu tady, ale nevím, jak to překousnu…“

„Myslel jsem si, že se tak nakonec rozhodneš,“ řekl Raul. „A děláš dobře. Nemůžeš se na otce vykašlat, musíš se vrátit. Ale časem se sem vrátíš. Máš přece celý život na to, aby ses do Mexika znovu podíval.“

„Na to už jsem taky myslel,“ řekl Sergej. „Ovšem, mám celý život před sebou… Jenže to Xolotlovi nepomůže. Jestli já se vrátím, zůstane tady docela sám…“

Dál nevěděl, co říct. Ještě nikdy nevyprávěl Raulovi o té noci, kdy šel za Xolotlem do mrtvého města u jezera Chápala. Raul neznal skutečný Xolotlův příběh, a proto nemohl rozumět, proč mladý Indián potřebuje jejich přátelství. A Sergej byl toho názoru, že nemá právo Xolotlovo tajemství vyzrazovat. Po chvilce rozmýšlení řekl:

„Já mu slíbil, že ho neopustím. Rozumíš mi?“

Raul se dlouho zamyšleně díval na oblohu, na které Se postupně objevovaly hvězdy – jako by doufal, že právě z nich vyčte nějaké řešení Sergejových starostí.

„Tak co budeš dělat?“ řekl konečně. „Tady zůstat nemůžeš a Xolotla opustit nechceš. Jak z toho ven?“

„Hodně jsem o tom uvažoval,“ řekl Sergej, „a vidím jen jednu možnost: dohodnout se s otcem. Jistě na to přistoupí…“

„Chceš říct, že…“

„Přesně tak. U nás v domě je místa ažaž, pro Xolotla se nějaká místnost najde. Otec vydělá dost, takže po téhle stránce je to bez problémů…“

Raul přemýšlel.

„Fakt je, že mě udivuješ,“ řekl. „Xolotl si samozřejmě zaslouží, abys to pro něho udělal, ale nepočítal jsem, že to uděláš. Mezi námi: ze začátku jsi ho neměl moc rád, že ne?“

„Máš pravdu,“ uznával Sergej, „ale jen ze začátku. Je to opravdu kámoš.“

„S tím se dá jen souhlasit; to, že je Marek naživu, je jeho zásluha.“

„Já vím, že si pořád vymýšlí,“ řekl zase Sergej, „ale mne už to ani nepřijde. Já se proto na něho nezlobím.“

Tohle si myslel Sergej už dávno: od toho útěku ze San Lucasu, kdy Xolotl riskoval svou svobodu, aby zachránil ostatní tři. Tenkrát v noci ho napadlo, že by mohl jít dál s Xolotlem – a nebylo mu to nijak proti mysli. Pak byla ta událost se škorpiónem, kdy Xolotl nasadil vlastní život, aby zachránil Marka. A neustálé drobné služby, které jim Xolotl prokazoval… Člověk ani nepozoruje, jak to všechno dohromady upevňuje přátelství. Sergej jednu chvílí zaváhal, co tomu řekne otec, ale pak pochybnosti zahnal.

„Když se to tak vezme, já jsem neměl bratra; tak ho teď budu mít…“

Otočil hlavu, ale v té noční tmě se mu Raulův obličej jevil jen jako černý ovál. I tak si byl jistý, že s ním Raul souhlasí a že by na jeho místě udělal totéž.

„Jednou se sem vrátíme,“ řekl Raul tiše.

„Ano.“

Z polí vyzařoval nesmírný klid a mír… Raul i Sergej zaslechli, jak se k nim pomalu blíží kroky, a vzápětí také Markův a Xolotlův hlas…

Přímo před sebou viděli na obzoru chapultepecké pahorky a za nimi bledou záři všech světel hlavního města Mexika.

NÁVRAT Z NENÁVRATNA

PROLOG

Snášel se večer.

Thibaut uháněl na koni vzhůru údolím. Štval zvíře nejprudším tryskem, jehož bylo schopno. Několikrát se ohlédl, jestli mu nejsou v patách jeho pronásledovatelé, a pokaždé ho oslepilo zapadající slunce. Jsou ti tři muži stále za ním?

Je to už třetí den, co takhle prchá. Předchozí dvě noci se mu podařilo ukrýt a pár hodin se prospat; také dnes musí za každou cenu najít na noc nějaký bezpečný úkryt.

U řeky seděl jakýsi venkovan. Zvedl hlavu a podíval se za ním. Thibaut si ho přeměřil bleskurychlým pohledem a pomyslel si: dalo by se mu důvěřovat? Ale něco mu říkalo, že tenhle chlapík není spolehlivý, a tak se ani nezastavil. Věděl, že je nápadný, že s tím svým koněm nemůže ujít pozornosti. Tenhle vesničan by ho snad neprozradil naschvál, ale Thibaut si dovedl snadno představit, jakou oklikou by ti angličtí zlotřilci na prosťáčka šli: „Hej, dobrý muži! Ztratili jsme z dohledu mladého šlechtice, kterého máme chránit. Šestnáctiletý, měl krásného černého koně. Nejeli tudy náhodou?“ A vytáhli by z něho, co by chtěli. Ne: Thibaut věděl, že není radno nikomu důvěřovat… Neklidně pobídl koně ostruhou a rychle uvažoval: ti, co ho stíhají, jsou už jistě taky unaveni jako on, jenže si mohli opatřit čerstvé koně… A kdoví, jak dlouho vydrží ten jeho?… Bylo mu jasné, že mu jde o život, ale především pociťoval vztek a zahanbení. Tak rád by byl zůstal se svými lidmi v Chálus, bojoval až do konce a padl s nimi. Ano, tak si to představoval, ale otec mu přikázal, aby odejel, a Thibaut ho musel uposlechnout. Pokusil se zapomenout na tu hroznou scénu, po níž následoval jeho odjezd, jenže se mu v myšlenkách pořád vracela. Zatínal pěsti při představě, že ho někdo zapíchne jako zbabělce a že se nebude moci bít. Potom si ale řekl, že se ještě vrátí a své nejbližší pomstí. Pocítil, jak se mu s tím vztekem vrací i odvaha.

Po odjezdu ze Chálus jel zpočátku, Thibaut docela najisto: projel územím Périgord, Quercy a pak asi dvě tři míle vzhůru údolím řeky Lot. Ale jakmile ji přebrodil, ocitl se v neznámé krajině. Ani tentokrát nechtěl budit pozornost; proto se na cestu neptal, orientoval se podle slunce a vytrvale cválal k východu. Třetí den potkal jakéhosi starého vojáka, který se vracel z křižácké výpravy do Svaté země. Thibaut vytušil, že ho ten stařec nezradí, důkladně se ho vyptal a dozvěděl se, co potřeboval:

„Ano, urozený pane. Pojedete krajem Ségala pořád k východu, až se dostanete do Francouzského krasu. To je taková skoro pustá planina, deset, patnáct mil zšíři, a za ní už máte první výběžky pohoří Ceven…“

Thibaut věděl, že až bude mít Ceveny za sebou, nebude se už mít čeho bát. V návalu vděčnosti dal starému vojákovi poslední dukát, který měl…

V tu chvíli se Thibautovi zdálo, že je z nejhoršího venku; jenže mezitím pronásledovatelé jeho stopu znovu objevili a poznenáhlu se k němu blížili… Věděl jen tolik, že říčka, podle níž jede, se jmenuje Jonta a že ho vede k východu – nic víc. Když vzhlédl ze sedla, udivilo ho, jak jsou obě úbočí vysoká. Byla to spíše soutěska než údolí a jeho napadlo, jestli se vlastně nedostal do pasti: vždyť ta cesta může končit někde u vodopádu, nebo u strmé skalní stěny. To by potom možná musel nechat koně koněm a drápat se z úžlabiny pěšky! Ale co pak – bez koně, bez peněz, v krajině, ve které se nevyzná…?

Thibaut zastavil koně: jednak proto, aby mu dopřál oddychu, jednak proto, aby se podíval po těch, kdo ho stíhají. Slunce v tom okamžiku právě zmizelo za jedním úbočím a on hned ty tři Angličany rozeznal. Chvilku je pozoroval: nejde jim to kupředu o nic rychleji než jemu. I jejich koně jsou už zřejmě vyčerpaní. Zkusil odhadnout, jak jsou asi daleko, ale vtom jeden z nich vykřikl. Thibaut rázně pobodl koně a ten s bolestným zaržáním vyrazil kupředu. Zdálo se, že načerpal síly k dalšímu zoufalému úprku – ale teď zas se začínalo valem stmívat.

Thibaut se tiskl k šíji věrného zvířete, aby se vyhnul nízko rostoucím větvím, takže na cestu už skoro vůbec neviděl. Dvakrát se kůň něčeho lekl a nečekaně uskočil stranou. Thibautovi bylo jasné, že se musí brzy zastavit. Ale už bylo pozdě: oř poskočil potřetí a padl. Ještě že byl chlapec tak skvělý jezdec, že se nedostal pod něj. Ihned vstal a napjatě naslouchal, ale nic se neozývalo. Má tedy chvilku oddych…

Thibaut se pokusil pomoci zvířeti vstát, ale to se ani nehnulo. Mladík poklekl, hladil je po hřívě a tiše k němu mluvil. Zaslechl však jen krátké zachroptění a srdce se mu sevřelo. Pochopil, že bude brzy všemu konec. Slzy mu stouply do očí, když si připomněl to každodenní přátelství, které trvalo tři roky… Pak zaslechl pravidelný klus – to byli oni… Vztyčil se a pátral zrakem ve tmě.

Měl jedinou naději, jak se zachránit: vyšplhat se po úbočí a doufat, že ho v té tmě nebude vidět. Před sebou měl. řeku a severní úbočí, za sebou úbočí jižní. Rozhodl se pro sever, přebrodil řeku, a přemáhaje únavu i netrpělivost, začal lézt do vrchu. Šplhal pomalu, ale mrštně, jako kočka a naprosto tiše, aby nezapraskala ani větvička, aby nezachrastil ani kamínek. Snažil se přímo splynout s tmou.

Při výstupu pozorně naslouchal. Zjistil, že ti tři mezitím našli jeho koně, a slyšel je, jak se o něčem dohadují. Chvílemi některý z nich promluvil hlasitěji, takže k němu dolehlo několik útržkovitých slov. Zastavil se, aby lépe slyšel.

„… nemůže být daleko…“

Ostatní zaniklo v šumění řeky. Někdo na to něco odpověděl. Thibaut nezaslechl, co to bylo), až pak k němu dolehla celá věta:

„Jestli ho nechytíme teď, tak nám uteče.“

A znovu nezřetelné, tiché dohadování. Poblíž se ozvalo zahoukání sovy a ten, který mluvil první, se zase důrazně ozval:

„Musíme ho dopadnout teď v noci.“

Thibauta z té zarputilosti až zamrazilo. Snažil se uvážit, jaké možnosti má: i když je unavený, má ještě dost sil k boji. Vždyť od narození byl veden k tomu, že jednou bude vojákem; cvičili ho pro boj a on se nebojí ničeho. Je mu šestnáct let – sice ještě nemá vlastní meč, ale zato dýku a s tou se dovede ohánět! Kdyby byl sám proti třem, pak ovšem je ztracen, ale kdyby si to s nimi rozdal jednotlivě… Jen jestli se od sebe odloučí?

Znovu si připomněl, jak musel odejít. Raněný otec se mu vybavoval před očima, jako kdyby stál před ním. Jak dlouho asi ještě žil? Hodinu? Opět mu stouply slzy do očí a bylo mu hrozně. Divže

nevykřikl, kde je, aby se mohl konečně s protivníky utkat v souboji. Ale pak ho ten pošetilý nápad přešel.

Nebe bylo bez mraků, ale měsíc ještě nevyšel. Thibaut vzhlédl k jižnímu úbočí a zachvěl se: tam nad nejvyššími skalisky se začínala zvedat slabě mihotající, sotva viditelná záře. Věděl, že se nemýlí: tam v tu stranu brzy vyjde měsíc a ozáří celé severní úbočí. Nesmí už ztrácet ani okamžik. Znovu začal mrštně a opatrně šplhat nahoru. Svah byl stále strmější a neschůdnější. Konečně – právě ve chvíli, kdy měsíc už se začínal ukazovat – dosáhl Thibaut jakéhosi skalnatého výběžku, za nímž se jakžtakž ukryl.

Byl rád, že si může na chvilku sednout, protože už byl se silami u konce – jako by mu na bedra najednou těžce dopadla celá ta nahromaděná únava. Trochu vystrčil hlavu, aby zjistil, co se děje dole v údolí. Spatřil záři plamenů a poznal, že ti tři zapalují pochodně. Honem se zase stáhl zpátky, aby ho neuviděli.

Instinkt mu velel, aby prchal, dokud je ještě čas, ale už k tomu neměl sílu: srdce mu bilo jako splašené, v uších mu hučelo a nohama nevládl. Ještě jednou se opatrně vyklonil a podíval se do údolí. Jeho pronásledovatelé právě začínali zlézat jižní úbočí.

Thibaut pochopil, že dlouho v bezpečí nebude. Měsíc, pomalu stoupající po obloze, brzy naplno osvětlí severní úbočí, takže ti chlapi ho nutně uvidí. Ať je sebeunavenější, tady zůstat nemůže. Namáhavě se zvedl. V uších mu pořád hučelo a hlava mu třeštila. Nohy měl celé ztuhlé a obolené. Musel sebrat veškerou zbývající energii… A v tu chvíli, když už se chystal k dalšímu výstupu, si všiml, že stojí těsně u jakési skalnaté chodby, která vede dovnitř, zřejmě do nějaké jeskyně.

Uvědomoval si, že tahle chodba může být buď jeho spásou, nebo záhubou. Věděl, že mnoho lidí se do jeskyně vůbec neodvažuje, věděl, že se může zřítit někam do propasti, a proto zaváhal. Ale když se obrátil, uviděl na jižním úbočí tři pomalu stoupající, planoucí pochodně. Hlava ho bolela víc a víc; cítil, že takhle vyčerpaný by beztak dlouho vzdorovat nemohl. A když se schová tady v jeskyni, může se trochu prospat…

Měsíční světlo dopadalo náhodou právě na jeskyni, takže Thibaut viděl, že vstupní chodba vede daleko a není úplně temná. Docela vzadu, v šeru, rozeznával poněkud světlejší skvrnu. Nevěděl proč, ale ta nejasná záře mu dodávala důvěry. Odhodlal se a vešel do jeskyně. Sotva však udělal pár kroků, zamrazilo ho tak úporně, až se. musel zastavit. Věděl, že v podzemí bývá zima, ale takového mrazu se nenadál… Ledový dech mu zalézal pod oděv, pronikal kůží, zmrazoval svaly a bodal až do kostí… Thibaut zaťal zuby, překonal chvění a postupoval dál.

Pomalu se blížil k onomu světlejšímu místu. Konečně k němu došel a viděl, že stěny, klenba i země v jeskyni jsou pokryty jinovatkou. Zastavil se a seškrábl nehtem ze stěny obláček jemných, stříbrných šupinek. Podíval se, jak se mu snášejí k nohám, a znovu vykročil. Zima byla čím dál větší, ale už ji tolik nevnímal. Také hlava už ho nebolela. Ani si neuvědomoval, že jeho tělo a mozek poznenáhlu usínají. Na své pronásledovatele zapomněl; neexistovalo pro něho nic kromě této podivné jeskyně, do níž se pomalu nořil. Postupoval jako ve snů; každý další krok se o něco víc vymykal jeho vůli…

Došel až do místa, kde se chodba zužovala natolik, že se taktak mohl protáhnout. Dál viděl jen jakousi matnou mlhu. Na nebezpečí už nemyslel, a proto přestal být i opatrný. Udělal jediný krok kupředu. A pak to šlo ráz na ráz: něco mu zakřupalo pod nohama, snažil se zachytit rukama, ale mávl jen do prázdna. Přepadl dopředu, do nějaké mrazivé tůně… Blesklo mu hlavou, že se topí, zoufale se vzepjal, ale smrtící objetí ho ochromilo docela… A v tu chvíli přestal cokoli vnímat i jakkoli trpět…

I

Raynal se zastavil a podíval se na hodinky. Za chvíli bude sedm. Byl bych se vsadil, že je víc, pomyslel si. V tomhle dešti není divu, že se člověk splete. Červenec – a takovéhle psí počasí…

Znal tuto krasovou krajinu a věděl, že se táhne po obou stranách cesty, ale teď mu ji před očima zakrývala dešťová clona. Vypadalo to, jako když kapající mlha cestuje spolu s ním. Neviděl nic jiného než vodní kapky neustále odstřikující od asfaltu, vpravo i vlevo od cesty písek, sem tam bílý kámen, bodlák, nebo umáčený podrost. Na temné obloze se nízko převalovaly mraky. A tak to bylo od samého rána!

Raynal zkusil tu dešťovou cíchu proniknout zrakem a najít nějaký orientační bod. U cesty nebyly žádné patníky, a tak cestovatel musel spoléhat jen na mapu a kompas. Raynal se ovšem nijak neznepokojoval: tady, mezi Cevenami a Ségalou se dokonale vyznal a věděl, že ho cesta určitě dovede k nějakému hostinci.

Jenom doufal, že to není příliš daleko a že tam dorazí do večera.

A skutečně: za půl hodiny stál před hospodou. Nechal za sebou to chladné a pošmourné mokro, kterým se brodil od rána – od dveří ho vítal dobře osvětlený svět tepla a sucha. Je zachráněn! Rozhlédl se po lokále, a když viděl, jak je plno, na chvilku se zalekl, jestli tu bude pro něj místo. Ale potom objevil jeden stůl pro šest osob, u kterého seděli jen čtyři chlapci. Nejmladšímu mohlo být třináct nebo čtrnáct let, nejstarší byl asi patnácti– šestnáctiletý. Jeden z nich si všiml jeho rozpaků a pokynul mu, aby přisedl k nim. Raynal se nedal pobízet, poděkoval a objednal si večeři.

Nastalo všeobecné představování. Jenomže, jak to tak bývá, když se čtyři představují jednomu, Raynalovi se ihned jména i obličeje popletly – až na jednoho z chlapců, kterého opravdu nebylo možné si s ostatními splést: vypadal totiž typicky indiánsky, měl vystouplé lícní kosti, silné rty a velké, černé, mírně se dívající očí. Jmenoval se Xolotl a byl ze všech nejméně hovorný. Podle toho toltéckého jména se dalo soudit, že je to nefalšovaný mexický Indián. Dva chlapci byli nade vši pochybnost bratři, protože měli stejný tvar obličeje, stejně bezelstný pohled, stejné kaštanové vlasy i ocelově šedé oči. Poslední z nich nebyl ani Indián, ani ničí sourozenec.

Raynal se od nich hned dověděl, že jedou na prázdniny.

„Můj případ je právě opačný,“ řekl. „Já dovolenou končím. Ještě na mě čeká den pochodu do Mende. Tam budu zítra večer.“

„Vy jste dělal kras, nebo soutěsky?“ zeptal se mladší z obou bratrů. (Tenhle je asi Marek, řekl si Raynal.)

„Oboje. Byl jsem tady měsíc a prochodil jsem to důkladně.“

Do řeči se vmísil starší – Raul:

„Jestli vás to neobtěžuje, dal byste nám nějaký tip?“ řekl Raynalovi. „Nemáme totiž pevný plán a vůbec to tu neznáme.“

Raynal vypadal touto žádostí potěšen.

„S radostí,“ řekl.

Roztáhl na stole mapu, z kapsy u bundy vyndal dýmku, nacpal ji a zapálil. Pak začal podrobně a nadšeně vykládat o krasovém území. Bylo vidět, že je má v malíčku. Navrhl jim několik túr a zrovna se chystal poradit jim ještě další, když tu Marek ukázal na jedno místo na mapě a zeptal se ho:

„A co tohle? Stojí to za vidění?“

Byl to malý, šedě vyšrafovaný obdélníček, severně od tzv. Černého krasu, poblíž kaňonu řeky Jonty. Raynal dvakrát zatáhl z dýmky a pak teprve odpověděl:

„To je zakázané území,“ řekl. „Všimněte si, že tam nevede žádná cesta.“

„Proč je zakázané?“ zeptal se Marek.

Raynal znovu několikrát zadýmal – buď váhal, co říct, nebo chtěl odpovědět srozumitelně – až nakonec řekl:

„Asi víte, že celá tahle krasová oblast je dost zvláštní. Myslím geologicky zvláštní. Nechci vás zatěžovat zbytečnými podrobnostmi, i když bych o tom mohl vykládat celé hodiny, protože jsem geolog. O krasu se toho dá mnoho povídat, ale hodně se toho taky ještě neví. Je skoro neuvěřitelné, že ve Francii jsou dosud neprobádaná místa, ale je to tak. Tahle zakázaná oblast je jedním z nich. A je to jeskyně.“

„Ale proč je zakázaná?“ vyptával se neústupně Marek.

„To je dávná historie,“ odpověděl Raynal. „O té jeskyni se vypráví starobylá legenda; zaznamenává ji už kronika mnicha Calmonta z 12. století. Uvádí se tam, kde to místo je a že se mu říká Prokletá jeskyně.“

Teprve teď se ozval čtvrtý chlapec. (Tak tenhle není ničí bratr, a jestli si dobře vzpomínám, tak se jmenuje Sergej, pomyslel si Raynal.)

„Ví se, proč se jí tak říkalo?“ zeptal se. „Když se o nějakém místě takhle mluví, mívá to nějaký důvod – třeba se tam stala vražda, nebo sebevražda, nebo něco podobného…“

„Tady to není nic takového,“ odpověděl Raynal. „Žádná vražda, ani sebevražda. Mnich Calmont jenom uvádí, že u té jeskyně nikdy nic nerostlo a nikdy tam nežilo žádné zvíře. A psi prý se báli k ní přiblížit. Potom v 15. století prý tam u vchodu do jeskyně usnul nějaký mladý pastevec a našli ho mrtvého. Ti, co odnášeli jeho tělo do údolí, prý si stěžovali na úporné bolesti hlavy. Dlouho se nevědělo, jak to vysvětlit.“

„A teď už se to ví?“ zeptal se Sergej.

„Víceméně ano,“ odpověděl Raynal. „O Prokletou jeskyni se zajímal Eduard Martel kolem r. 1890. Možná víte, že prozkoumal celou oblast krasu. Přišel na to, že v Prokleté jeskyni je čistý dusík, bez nejmenší stopy kyslíku. To by vysvětlovalo smrt toho mladého pastevce i bolesti hlavy těch, kdo se pohybovali v okolí.“

„A ten dusík vychází z té jeskyně?“ zajímal se Raul.

„Vypadá to tak, ale bezpečně zjištěné to není. Martel se tím hlouběji nezabýval. Dal před vchod do jeskyně umístit ohradu z ostnatého drátu, aby už nikdo nepřišel o život. A od té doby se o jeskyni nikdo nezajímal.“

Raynal se na chvíli odmlčel a pak dodal posmutněle:

„Byl bych ji rád prozkoumal, protože mě to zajímalo. Chtěl jsem tomu věnovat dovolenou, ale nepodařilo se mi sehnat potřebnou výstroj…“

„To je takový problém?“ namítl Sergej. „K tomu přece stačí maska a kyslíkové bomby, ne?“

„Ne, to nestačí,“ opravil ho Raynal. „Neřekl jsem vám všecko. Je tu ještě jedna věc: Prokletá jeskyně je ledově studená: Tím je právě zajímavá…“

Vyklepal dýmku do popelníku a potom ji mezi řečí začal zase nacpávat:

„Abyste rozuměli: jeskyní chudých na kyslík je víc, to není taková vzácnost. Ale žádná z nich není chladná. Prokletá jeskyně je jediná, v níž je život naprosto vyloučený – a neví se, proč…“

Zapálil si dýmku a několikrát zadýmal. Chlapci tušili, že ještě nedomluvil, a proto čekali, co řekne dál.

„Jeden výklad na to existuje,“ pokračoval Raynal, „jenže není dokázaný. Vysvětloval by jak ten obrovský chlad, tak také ten dusík. Je totiž možné, že někde v podzemí existuje jakási ‚kapsa‘ tekutého dusíku. Jistě víte, že tekutý dusík je nesmírně studený…“

„Kolem dvou set stupňů pod nulou,“ poznamenal Sergej.

„Správně,“ podotkl Raynal. „Jestli tam ta kapsa skutečně je, pak vysvětluje všechno. Jenomže ji nikdo nikdy neviděl…“

„Jak by se mohla vytvořit?“ zeptal se Sergej.

Raynal pokrčil rameny:

„To nikdo neví. Mně osobně by v krasu nepřekvapilo nic. Je to výjimečný kraj, ve kterém je možné všechno. Právě proto, že ta jeskyně je světově jedinečná, bych ji tak rád byl viděl. Ale chápete, že jenom maska by nestačila. Člověk musí být taky dobře chráněný proti zimě. A já jsem to včas nestihl…“

Lítostivě povzdychl, že mu tenhle průzkum unikl, a rozhlédl se kolem stolu… Všichni čtyři chlapci se na sebe dívali a Raynal na nich viděl, že i oni by rádi tuto jeskyni prozkoumali. Rozmýšlel, jestli jim nemá poradit, aby to raději nedělali, nebo je od toho přímo odradit, ale po krátkém zaváhání si řekl, že se mu to možná jen zdálo, že tihle kluci do žádné Prokleté jeskyně nepolezou..,

II

Ve skutečnosti ovšem byli všichni čtyři chlapci pevně odhodláni jeskyni prozkoumat. Hned druhý den ráno se šli na to místo podívat. Protože zjistili, že ostnatým drátem se dá prolézt docela snadno, začali shánět všechno potřebné. K večeru se vrátili, obtíženi výstrojí, kterou si koupili nebo vypůjčili: teplým oblečením, maskami, tlakovými lahvemi, cepíny a elektrickými lampami.

„To nám udělá pořádnou díru do prázdninového rozpočtu!“ děsil se Raul.

„Máš pravdu,“ souhlasil Sergej. „Je to moc peněz, ale stojí to za to. Jen si představ: jeskyně, ve které ještě nikdo nebyl… My budeme první – to už za nějakou tu oběť stojí!“

Dostali se přes ostnaté dráty a snadno našli vchod do jeskyně. Kousek odtud byl do skály zasazen nějaký kámen. Zpola zašlý nápis se dal ještě rozluštit: hlásal, že na tomto místě přišel o život jeden malý pastýř. Při čtení této pět set let staré zprávy se Sergej neubránil zachvění:

„Bylo mu dvanáct let Chudák kluk..“

Nikde ani sebemenší rostlina, žádné zvíře, ani muška. Bylo to skutečně tak, jak to líčil Raynal. První vešel do jeskyně Raul, hned za ním jeho bratr, pak Sergej a Xolotl. Asi po dvaceti metrech chodba zbělela jako sníh a byla celá pokrytá drobounkými jehličkami, které se třpytily ve světle lamp. Raul trochu té bílé vrstvy seškrabal nehtem a řekl:

„Je to námraza.“

Jak postupovali, chodba se úžila, jako kdyby tloušťka námrazy pozvolna rostla. Asi po stu metrech už museli jít za sebou a chodba byla stále užší a užší… Brzy došli na místo, kde vůbec končila a kde z ní zůstala jen několik milimetrů široká štěrbina, z níž se linula ledová bílá pára.

„Za tou škvírou něco je,“ řekl Raul.

Když chtěl, aby ho ostatní slyšeli, musel přes masku mluvit hodně hlasitě – skoro křičet. Cepínem štěrbinu opatrně rozšířil, bílý obláček zeslábl, a když byl otvor asi dvaceticentimetrový, ustal docela. Raul si dovnitř posvítil lampou.

„Co je vidět?“ křičel Sergej.

Světelný kužel volně klouzal temnou, rozlehlou prostorou.

„Není vidět nic,“ křikl Raul. „Je tam tma jako v pytli. Asi to je nějaká veliká jeskyně. Musíme tu díru rozšířit; pak bude vidět víc.“

Za chvilku se na ně z ojíněné stěny šklebil zhruba metrový čtvercový otvor a Raul hned zase svítil dovnitř. Nahoře byla stále stejná tma, dole bylo vidět jakousi průzračně modrou hladinu, ze které pomalu stoupal bílý opar. Sergej přistoupil blíž:

„Takovouhle barvu má tekutý dusík,“ řekl.

„Tys ho už někdy viděl?“ zeptal se Marek.

„Viděl. Je to přesně tahle barva.“

Raul přejel světlem po hladině. Kužel lampy se po několika metrech ztrácel v podivné, namodralé mlze. Mohla tam být obyčejná tůňka, mohlo tam být ohromné jezero. Sergej mírně odstrčil Raula, aby líp viděl. Nejdřív se díval docela mlčky, ale pak sebou překvapeně trhl.

„Tamhle něco plave… Něco černého…“ řekl.

„Co to je?“ vyzvídal Marek.

„Není na to dobře vidět, leskne se to,“ stěžoval si Sergej. „Musel bych se trochu víc naklonit…“

„Tak dost!“ zarazil ho Raul. „Když se budeš naklánět, tak do toho zahučíš na to tata. Uhni trochu a já to prokopnu.“

Sergej couvl a Raul se dal do kopání. Každým úderem cepínu se otvor o něco rozšířil. Všichni přihlíželi, ale jedině Raul viděl zřetelně. Kopal pořád mlčky, až konečně byl s prací hotov. A tu to spatřili všichni: v tom dusíkatém jezeru plave nějaké lidské tělo! Asi patnáctiletý nebo šestnáctiletý chlapec, vznáší se u povrchu a těsně u břehu, jako kdyby tam spadl před malou chvilkou!

„Chudák!“ vyhrkl Sergej.

„Ale netrpěl,“ poznamenal Raul, „musela to být okamžitá smrt.“

„Podle toho, co vyprávěl Raynal, měl přece být zadušený, než se dostal až sem!“ namítl Marek.

„Prostě byl vazba, no,“ odpověděl Raul. „Ale máš pravdu, že když tam spadl, tak už byl skoro udušený. Proto tam asi spadl – nohy už ho nenesly. I kdyby byl nedošel až sem, beztak by byl zahynul.“

Rozhostilo se dlouhé ticho. Všichni čtyři chlapci mlčeli; dojalo je to víc, než byli ochotni přiznat. Vida, jak rychle se průzkum změnil v drama a v tragédii! Upírali oči na neskutečně modrou hladinu, na stoupající průzračnou páru a na toho neznámého mrtvého, který vypadal jako z kamene. Konečně se zeptal Sergej:

„Co budeme dělat?“

„Jdeme pryč,“ odpověděl Raul. „Viděli jsme všechno, co jsme vidět chtěli – a dokonce víc. Už tady nemáme co pohledávat…“

Vrátili se chodbou zpátky, prošli ostnatým drátem, odložili teplé oblečení i výstroj a posadili se kousek od jeskyně. Pořád ještě byli pod dojmem toho pochmurného objevu, takže nikomu nebylo do řeči. Až za chvíli se ozval Marek:

„Mně to pořád vrtá hlavou… Chudák kluk! Když uvážím, že byl asi tak starý jako my… A už je tam takovou dobu…“

„Jaks na to přišel?“ zeptal se Sergej.

„Podle oblečení, samozřejmě,“ odpověděl Marek. „Ty sis toho nevšiml? To je jasná věc!“

„Já na to nedával pozor,“ řekl Sergej. „Jednak jsem pořádně neviděl, protože se to lesklo, jednak jsem na to nepomyslel. Jen jsem si všiml, že měl černé vlasy.“

Odmlčel se a pak dodal:

„Škoda že jsme přišli tak dávno po všem, když už se nedá nic dělat…“

Znovu nastalo dlouhé ticho. Měsíc líbezně osvětloval celé údolí. Kdo se pozorně zaposlouchal, mohl slyšet, jak dole v soutěsce šumí potok. Byla tak krásná a tichá noc, že Sergej se sám sebe v duchu ptal, jestli opravdu viděl to ledové jezero a mrtvého, který takovou dobu leží dole ve skalnaté prohlubni. Jakmile vyšel člověk z jeskyně ven, připadalo mu to všechno tak vzdálené…

První promluvil Raul.

„To není tak jisté, že se nedá nic dělat,“ řekl tiše, jakoby sám pro sebe.

Tohle byl celý Raul: teprve za chvíli, když všichni zapomněli, o čem je řeč, odpověděl na otázku, nebo dokončil načatou větu. Chvíli bylo nedůvěřivé ticho; potom se zeptal Marek:

„Co tím myslíš?“

„Že ten kluk možná není mrtvý…,“ vysvětloval Raul.

„Cože není…?“ vyhrkl Xolotl.

„Nechci nic tvrdit,“ opravoval se Raul. „Ale vím, že chlad nezabíjí. Zpomaluje životní procesy, ale neruší je.“

„A jak dlouho tam takhle leží?“ zeptal se zase Xolotl.

Do debaty zasáhl Marek:

„Já jsem si ty jeho šaty dobře prohlédl. Nepodobají se ničemu, co znám, ale jistě jsou hodně staré.“

„Dvě stě let? Tři sta?“ vymáhal milovník podrobností Sergej.

Marek pokrčil rameny.

„To ti nepovím. Možná i víc – čtyři sta, pět set let. A možná ještě víc.“

„Jestli se nemýlím,“ vložil se do toho Raul, „tak ten kluk zestárl za pět set let o pár vteřin, víc ne…“

Sergejovi začínalo svítat, kam tím Raul míří. Ten nápad ho lákal, ale stále ještě nevěděl, jestli na něj má přistoupit.

„To znamená,“ řekl, „že je to přesně tak, jako když někdo zrovna spadl do vody. Ještě je čas vytáhnout ho ven. Tak to myslíš?“

„Ano, tak,“ přikývl Raul.

„Takže co?“

„Takže musíme něco podniknout,“ shrnul rozhovor Raul. „Když vidíte někoho, jak se topí, tak nerozumujete, vytáhnete ho z vody a všemožně se snažíte ho vzkřísit, ne?“

„Samozřejmě,“ souhlasil Marek. „Máš pravdu. Tak na co čekáme?“

Jednou nohou už vstával, protože byl vždycky pro okamžitou a účinnou akci. Ale Raul i Sergej ho svorně zadrželi.

„Moment!“ řekl Sergej. „Když je tam namočený pět set let, neublíží mu, jestli počká ještě chvíli. Pokud tomu dobře rozumím, tak ten chlapík nestárne. Ať ho vytáhneme za hodinu, nebo za týden, to je mu srdečně jedno – ale my si to můžeme trochu rozmyslet.“

„Tak dobrá,“ souhlasil Marek a znovu se usadil.

„Sergej má pravdu,“ přidával se Raul. „Musíme si to důkladně rozmyslet. Tohle není obyčejný utopenec… Ten se bude muset rozmrazit a to nebude jen tak!“

„Ale jestli se nám nepodaří ho vzkřísit, co potom?“ nadhodil Sergej.

Na tuto otázku nikdo neodpověděl. Všichni chápali, že přílišný spěch by tady mohl být nebezpečný.

„Tak co tedy uděláme?“ zeptal se Marek. „To není žádná věda,“ mínil Raul. „Samozřejmě zavoláme tátovi. Je chirurg, tak nám řekne, co a jak.“

Sergej se podíval na hodinky.

„Už je skoro půlnoc,“ řekl. „Teď ho burcovat nebudeme. Zavoláme mu zítra. Však nám ten kluk neuteče. Pro dnešek se jde na kutě a hotovo.“

III

Druhý den snadno našli telefonní hovornu a dali se spojit s dr. Forestierem. Raul a Marek zmizeli v kabině a trvalo jim skoro dvacet minut, než se zase objevili. Ratilnechtel probírat podrobnosti hned na místě a řekl:

„Pojďte někam stranou, kde si budeme moct v klidu promluvit. Musíme se poradit, jak dál…“

Jakmile našli příhodné místo, vypálil Sergej s otázkou:

„Tak co říkal?“

„Především jsme udělali dobře, že jsme počkali,“ řekl Raul. „Bylo by nebezpečné tahat chlapíka z té jeho lázně bez náležitých opatření…“

„Jak to?“

„Protože jsme neměli možnost ho zahřát. Mohlo se nám stát, že by nám umřel před očima a my mu nijak nemohli pomoct.“

Sergej začínal chápat, že tahle záchranná akce bude mnohem složitější, než si představoval. Raul to taky ihned potvrdil:

„Otec mi naznačil, že to bude práce pro všechny. Řekl mi asi tohle: ,Jestli si chcete zahrát na psy-záchranáře, prosím, ale musíte mi pomáhat. Spoléhám na vás.‘ A já jsem byl pochopitelně pro.“

Marek k tomu dodal:

„Jednu chvíli jsem měl dojem, že má nějaké námitky, ale že o nich nechce mluvit. Nebo se pletu?“

Raul byl viditelně v rozpacích, protože přesně nevěděl, co otci vadí.

„Je to tak,“ souhlasil. „Myslím, že neřekl všechno, co měl na srdci. Povídal: ‚Ty si myslíš, že všechno půjde jako po másle, ale to se pleteš. Musí se moc opatrně!‘ Tak jsem se ho zeptal: ‚V čem opatrně?‘ Nevyslovil se nijak přesně; řekl jenom: Jsou určitá nebezpečí, o kterých ty nevíš… No, nevadí. Podniknout se to musí, to je jisté, tak se to podnikne… Vidíš, že to moc srozumitelné není.“

Raul se odmlčel a chvíli bylo ticho.

„Ta záchranná akce by se mohla nepovést?“ zajímal se Sergej.

„Jistě, to si nesmíme dělat iluze,“ odpověděl Raul. „Otec si není jistý, že se to podaří.“

„Proč?“ divil se Sergej.

„Podívej se: k tomu ledovému jezeru vede asi stometrová chodba. Takovou vzdálenost jdeš pomalým krokem přes minutu, možná i přes dvě. Za ty dvě minuty se mohl nadýchat hodně dusíku, takže když do toho jezera spadl, byl skoro zadušený. Kdoví jestli se podaří ho zachránit?“

„Rozumím,“ kýval Sergej.

Všichni mlčky přemýšleli o tom utonulém, ztuhlém, nehybně ležícím v Prokleté jeskyni, kterého se chystají zachránit. Sergeje něco napadlo:

„Předpokládám, že váš otec ho nepůjde ošetřovat dolů do jeskyně… Bude potřeba ho někam dopravit, ne?“

„Samozřejmě,“ pokývl Marek. „A v tom právě bude spočívat náš úkol…“

„Část úkolu,“ opravoval ho Raul.

„Nebude to jen tak snadné,“ řekl Sergej. „Je to skoro čtyři sta kilometrů, a celou tu dobu ho musíme držet v podchlazeném stavu, protože se nesmí probrat dřív, než bude na klinice. Je to tak, že?“

„Přesně tak.“

„Takže si musíme pronajmout chladící vůz – takový, jako mají řezníci?“

„Ten by nestačil,“ upřesňoval Marek. „Musíme ho udržet na stejné teplotě. Bude se dopravovat v tekutém dusíku!“

„COŽE?“ Bylo to spíše zařvání než otázka.

„Neplaš se!“ řekl Raul. „Jak jsem tomu rozuměl, tohle bude jen malá část obtíží, které na nás čekají. Dalo se čekat, že to nebude jen tak.“

„No dobrá,“ řekl smířlivě Sergej. „Tak jak to uděláme?“

„Rozdělíme se na dvě skupiny,“ odpověděl Raul. „Marek a já jedeme okamžitě domů, tam sezeném sanitku a do ní velikou nádrž. A Castanet nás zaveze sem…“

„Castanet?“

„To je řidič sanitky. Takže přijedeme, naložíme tělo do tekutého dusíku a fičíme zpátky…“

„Hm…,“ rozvažoval chvíli Sergej a pak se zeptal:

„A co my? Xolotl a já? My tu budeme jen tak čekat?“

„Co bys chtěl?“ škádlil ho Marek.

„Kdepak!“ řekl důrazně Raul. „Druhá skupina tady nebude čekat se založenýma rukama. Vy musíte připravit všechno, co bude potřeba k vyzdvižení těla z jezera. A to nebude žádná maličkost!“

„Proč?“

„Protože ho nesmíme zlomit. Nezapomeň, že ten chudák je zmrzlý na kost, krev má úplně ztuhlou, je celý jako kus ledu. Stačí jediný chybný pohyb – dejme tomu příliš se opřít o jednu nohu – a už by praskla.“

„A nejenom kost, ale celá noha,“ dodal Marek.

„Kromě toho nemůžeme přece lézt do tekutého dusíku a lovit tělo jen tak rukama,“ řekl

Raul. „Budeme si muset opatřit nějakou síť a zavěsit ji na nějakou konstrukci nad jezerem. Pak kluka vylovíme docela stejně jako loví rybář rybu do čeřenu. Síť totiž obtočí jeho tělo a neublíží mu. Nejlepší by asi byla síť na tenis. S tou by to šlo…“

Sergej se zamyslel. Na první pohled se zdál být nápad se sítí dobrý. Konstrukci by nebylo těžké vybudovat. Ale najednou si uvědomil celou obtíž:

„To nepůjde!“ řekl. „Ta síť bude zrovna tak tuhá a křehká jako ten chlapík. Při téhle teplotě je křehké všechno…“

Raula to na chvilku zaskočilo, ale hned se vzpamatoval.

„Teď nemůžeme řešit všechny podrobnosti,“ pronesl suverénně. „Každý má svůj úkol. Ty jsi nejšikovnější, tak jistě na něco přijdeš.“

Bylo ticho, jen Xolotl si pro sebe pobrukoval:

„No jo, jo, jo, jo…“

Sergej vyjel:

„Ty si myslíš, že to je jen tak…“

„Ne, to si nemyslím,“ řekl Raul, „jenže teď nemáme čas se dohadovat. Musíme hezky svižně odtud. Máme před sebou dnes čtyři sta kilásků autostopem; to taky není maličkost. Takže dohodnuto?“

Sergej neochotně přikývl. Když Raul a Marek odešli, dlouho mlčel. Úkol, kterým byl pověřen, ho nenaplňoval žádným nadšením.

„Co takhle vzít gumovou síť?“ navrhoval Xolotl.

„To by nešlo,“ odpověděl Sergej. „Guma chladem tvrdne…“

„Tak silonovou?“

„Taky ne. Při téhle teplotě je všecko jako ze skla. Nic se nepoddá. A my potřebujeme, aby se to poddalo – jinak je nebezpečí, že se to tělo zláme.“

Sergej se hluboce zamyslel, ale čím víc uvažoval, tím se mu otázka zdála neřešitelnější… Jak si tak bezmyšlenkovitě pohrával s řetízkem na zápěstí, povídá najednou Xolotl polohlasně:

„Vždyť máš to řešení na ruce!“

Řekl to docela potichu, jako by šlo o něco bezvýznamného, a proto Sergej hned nezareagoval. Ale najednou mu to došlo:

„No jasně! To je řešení! Síť z řetězů! Ta zůstane pružná za jakékoli teploty. Xolotle, jsi borec! Uháníme do nejbližšího železářství a skoupíme tam všechny řetězy, co mají!“

IV

Všechno dopadlo dobře: utonulého vytáhli z jezera tekutého dusíku, umístili ho do předem připravené nádrže a teď s ním sanitka uháněla plnou rychlostí po silnici z Mende do Saint-Etienne. Řídil Castenet, vedle něho seděl Raul.

Sergej, Marek a Xolotl byli vzadu, poněkud zacloněni mlhou, která pomalu stoupala z nádrže s dusíkem. Sergej byl těsně u hlavy neznámého. Nespouštěl z něho oči, ale i tak ho viděl jen nezřetelně, protože hladina se značně čeřila. Jen když se chvílemi poněkud uklidnila, zahlédl mladý, tvrdě řezaný obličej se zavřenýma očima. Rysy byly tak křečovitě stažené, že se ani nechtělo věřit, že takhle vypadají už několik set let… To trvalo jen prchavý okamžik. Hned poté auto nadskočilo, hladina dusíku se znovu rozvlnila a obraz se rozmazal. Někdy byl otřes silnější, takže ztuhlé tělo se začalo pomalu otáčet kolem své osy. Tím nejistým pohybem poněkud připomínalo spáče, který se marně snaží pohodlně uvelebit na lůžku.

„Má dýku,“ řekl Xolotl.

„A jezdecké boty a ostruhy,“ dodal Marek. „Když má zbraň a jezdeckou výstroj, znamená to, že je šlechtic.“

V tom okamžiku Castanet trochu prudce vybral zatáčku, pneumatiky zaskřípaly a tělo se zase pootočilo – tentokrát zády k chlapcům.

„Šlechtic?“ zašeptal Sergej nejistě a trochu zklamaně.

„Nějak se ti to nelíbí,“ poznamenal Xolotl.

„Taky že ne,“ doznával Sergej. „Byl bych radši, kdyby nebyl šlechtic… Až ho vzkřísíme, budeme se mu muset věnovat, a jestli to je nějaký náfuka, tak si užijeme!“

Raul se přestal dívat na silnici před sebe a napolo se obrátil k ostatním:

„Vysoký šlechtic to být nemůže – to by necestoval sám. Vsadím se, že není ani baron. Uvidíš…“

„Baron?“ řekl Sergej. „Tak to sázku přijímám. Já tvrdím, že je víc.“

Chvíli nic neříkali, pak začal Sergej o něčem jiném:

„Rád bych věděl, ze které doby pochází, ale ne a ne na to přijít. Viděl jsem různé historické filmy – jako každý –, ale ve filmech nejsou kostýmy úplně přesné. Trochu je vylepšují pro oko. Takže nevím…“

„Já taky ne,“ přiznával Raul.

„Ale přece jen bych ho tipoval před 17. století,“ mínil Sergej.

„Jindřich III.?“ nadhodil Marek. „Nebo Karel IX.? Anebo František II.?“

Sergej se ušklíbl:

„Já bych myslel ještě dřív.“

„Tak Jindřich II.?“ navrhoval znovu Marek. Bral krále pozpátku, jako když někdo couvá po schodech.

„Ještě dřív,“ mínil Sergej.

„František I.?“

„Ne, to je pořád renesance. Tenhle pochází ze středověku, jen se podívej na ty šaty.,.“ Marek přeskočil tři „schody“ a řekl: „Karel VII.?“

„Možná,“ řekl Sergej. „Anebo ještě dřív…“

„Tak kdy vlastně?“ zeptal se Xolotl. „Mno,“ váhal Sergej, „Karel VIL, to už máme rok 1460…“ Xolotl obdivně hvízdl: „Přes pět set let!“

„Podle mě je to ještě dřív,“ zašeptal Sergej, „ale neptej se mě, kdy, protože to nevím…“

„Ještě dřív, to bych se divil,“ ozval se Raul. „Už těch pět set let je strašně dlouho, nemyslíš?“

Sergej se podíval ven, jestli pozná, kde jsou, ale marně. Pak si vzpomněl, že Raul a Marek tři dny pomáhali otci s přípravami, a obrátil se s otázkou na Raula:

„Hele a dělali jste něco pořádného? já mám takový dojem, že zatímco my jsme makali ostošest, vy jste měli pohov…“

„To si teda nemysli!“ uraženě se ozval Raul. „Táta nás zapřáhl: dělal totiž pokus se psem, aby si ověřil, jak to půjde. Strčil ho do tekutého dusíku a nechal ho tam máčet asi čtyři hodiny. No a pak ho zas rozehřál…“

„Ten pes, to byl César?“ zajímal se Xolotl.

César byl pes Forestierových – nádherný dvouletý dalmatin.

Po Xolotlově otázce bylo chvíli ticho, protože všichni sledovali, jak Castanet řeže zatáčku, až se zase pneumatiky rozskřípaly. Teprve, když ze zatáčky vyjeli, Raul odpověděl:

„Ano, byl to César, Všechno proběhlo skvěle, nebyl ani sebemenší zádrhel. César si spokojeně žije a má v pořádku všechny čtyři tlapky.“

„Co se tím pokusem mělo ověřit?“ zeptal se Sergej.

„Plno věcí,“ odpověděl Raul. „Otec chtěl vědět, jestli srdce začne tepat samo od sebe nebo jestli se musí popohnat. Taky chtěl znát, jestli není potřeba nějaké zvláštní ošetření a jestli nejsou určité kritické body. Ale především potřeboval vyzkoušet přístroj na ohřev. Ohřívat někoho podchlazeného, to je totiž úplná věda! Jak bys to dělal ty?“

Sergej se zamyslel a napadly ho asi tři prapodivné metody, ale všechny je zavrhl. Až pak přišel na jednu, která se mu zdála dobrá:

„Já bych ho ponořil do teplé lázně. Samozřejmě ne do horké!“

„To jsem navrhoval já taky,“ řekl Raul. „Ale to je nebezpečné…“

„Proč?“

„Protože by ho to zahřívalo zvnějšku. V teplé lázni se rozmrazí kůže a svaly o hodně dřív, než vnitřní orgány; krevní oběh se obnoví příliš pozdě. Chápeš?“

„No, to chápu,“ řekl poslušně Sergej. „Ale tak jako tak se musí zahřívat zvnějšku…“

„Ba ne,“ odpověděl Raul. „Táta na to má nějaký zvláštní přístroj, diatermii, jestli jsem tomu dobře rozuměl. Ukazoval nám, jak to funguje, a bylo to moc zajímavé, jenže mi to šlo jedním uchem tam a druhým ven. Zapamatoval jsem si jedině to, že se celé tělo zahřívá stejnoměrně a zvnitřku..

„Není to nějaká vysokofrekvenční vymyšlenost?“ zeptal se Sergej.

„Asi,“ zamumlal Raul. „Myslím, že tak nějak to nazval. Však mě znáš: elektronika, na to já nejsem!“

Raul se o technické podrobnosti moc nezajímal, to Sergej věděl. Proto se už dál nevyptával a znovu obrátil svou pozornost k neznámému… Nikdo o něm neví, odkud přichází, jak se tam dolů dostal, ani jestli je živý, nebo mrtvý… A tahle otázka se Sergejovi vracela do jeho úvah stále: je živý, nebo mrtvý?

V

Neznámého vyňali z ledové lázně a položili ho na operační stůl. Z jeho šatů, prosycených dusíkem, se pomalu a těžce linula bílá pára, plazila se – skoro stékala – po stole dolů, pak se mísila se vzduchem a kamsi se ztrácela.

Dr. Forestier pečlivě seřídil diatermii a vydal poslední pokyny.

„Nezapomeňte, že to potrvá dvě hodiny, než dosáhne své normální teploty – ale dokud je teplota pod nulou, čas se nepočítá. Musíte na to docela pomalu, abyste nevyvolali nějaký šok nebo něco neuspěchali. Tak, první skupina ho teď ze všeho nejdřív svlékne.“

Sergej a Xolotl začali chlapci stahovat šaty a boty. Šlo jim to docela snadno, aspoň zpočátku. Zmrzlé kusy oblečení padaly v cárech dolů, jen boty odolávaly, než se podařilo je zlikvidovat. Ale za chvilku bylo všechno skončeno a objevilo se jeho urostlé a svalnaté tělo.

„To je vazba,“ řekl doktor. „Nijak mě to neudivuje –– ve středověku přežili jen odolní. Život byl drsný, a kdo nebyl dost silný, umřel už v mládí… A dává nám to naději pro další počínání: jestli se toho moc nenadýchal, má vyhlídky, že se z toho dostane.“

Domluvil a zase začal řídit veškeré práce:

„Víte, co máte dělat,“ řekl Sergejovi a Xolotlovi. „Rozhodně si nesmíme do naší doby zavléct nějakou středověkou nákazu. Ten chlapec může mít zárodky moru nebo cholery… Jeho šaty spálíte, schováte jen tu dýku, ale musíte ji sterilizovat! Až všechno dokončíte, musíte se sami celí dezinfikovat. Pak přijdete, jasné?“

„Jasné,“ řekl Sergej.

„Ještě něco: než ty šaty spálíte, podívejte se, jestli v nich nejsou nějaké peníze…“

Raul a Marek byli v tu chvíli právě u diatermie. Marek se tiše zeptal bratra:

„Táta si od něho chce dát zaplatit?“

„Svatá prostoto!“ spráskl ruce Raul. „To je přece proto, aby se poznalo, ze které doby je! Na mincích jsou letopočty…“

„No jo, jasně…“

Bohužel, neznámý chlapec u sebe neměl ani jedinou minci, a tak zůstalo tajemství nerozluštěno.

Sergej a Xolotl vzali zbytky oděvu a odešli. Raul začal natírat nahé, stále ztuhlé tělo tinkturou. Doktor mlčky přilepil náplastí termočlánky, které měly měřit tělesnou teplotu bezvládného těla, a Marek se dal do pravidelného odečítání údajů… Snažil se o chladný tón, ale i tak z jeho hlasu zaznívalo rozechvění.

„Minus sto dvacet… minus sto devatenáct.., minus sto osmnáct,..“

Bylo to nekonečné, tenhle pomalý postup, ta čísla, pravidelně každých třicet vteřin klesající. A než svaly znovu zvláční, než se krev opět zkapalní, bude to trvat hodinu… nekonečnou hodinu…

„Minus šedesát tři… minus šedesát dva…“

Vtom se objevili Sergej a Xolotl, důkladně umytí a vydezinfikovaní po splnění úkolu… Napětí pomalu stoupalo. Všichni chlapci věděli, že akce nebude nijak snadná, a každý z nich byl nějak nervózní. Dr. Forestier a ošetřovatelka, která stála vedle něho, nejlépe znali možná nebezpečí, a proto se také nemohli ubránit neklidu. Skrývali nervozitu, jak mohli, ale překonat ji se jim nepodařilo… Všichni svorně mlčeli. Bylo slyšet jenom Markův hlas, z něhož zaznívala stále větší netrpělivost.

„Minus dvacet osm… minus dvacet sedm…“

Sergej se tiše zeptal:

„Je známo, při které teplotě se znovu objevuje život?“

„Obyčejně začíná srdce tepat při plus pětadvaceti stupních,“ řekl doktor. „S Césarem to bylo právě tak a všechno proběhlo bez závad.“

Nikdo už nic neříkal; ticho bylo ještě tíživější než předtím. Nejrozechvělejší ze všech byl asi Sergej. Jak teplota stoupala, pozoroval neznámého stále pozorněji a napjatěji. A když se teplota přehoupla přes nulu, byl to on, kdo si první všiml změny:

„Už se pohnul!“ vyhrkl.

Pohyb to byl téměř neznatelný – vlivem zemské přitažlivosti se totiž poněkud sesunula pravá paže ke stolu.

„Ano, teď je pravá chvíle,“ řekl Forestier. „Marku, uber diaterm na polovinu.“

„Rozumím, tati.“

Paže klesala pomalu dál. Loket se dotkl stolu, předloktí se začalo mírně napínat podél těla. Tenhle pohyb ještě nebyl život, ale aspoň naděje na život. Levá paže, teď už vláčná, ale stále pokrčená, se opírala o hruď. Sotva znatelně se pohnula také jedna noha; hlava se pomaloučku pootočila k pravé straně. Oči byly pořád zavřené, ale obličej už nebyl tak křečovitě stažený. Mladík vypadal, jako když hluboce spí…

Lékař ho vzal za pravé zápěstí a jemně mu ohnul paži v lokti. Šlo to naprosto plynule a bez obtíží. Všichni ho sledovali se zatajeným dechem – nejvíc Sergej. Vybavila se mu ta nekonečná cesta minulou noc, i ta úzkostná otázka, kterou si během ní kladl: Je živý, nebo mrtvý? Sergejovi bylo jasné, že tenhle první pohyb nic nedokazuje, že je způsoben jen rozmrzáním, ale přesto se mu zdálo, že mají skoro vyhráno.

„Teď je důležitá každá minuta,“ řekl dr. Forestier. „Marku, teplota?“ Marek se vytrhl ze zadumání: „Plus čtyři,“ řekl.

„Dobrá. Hlas teplotu pořád dál. Raule, stříkačku!“

Lékař nahmátl žílu v ohbí paže, opatrně vpíchl jehlu a do stříkačky pomalu začala stoupat krev.

„Pět,“ ohlásil Marek.

„Raule, krevní skupinu… Bude potřebovat transfúzi.“

Raul vzal stříkačku a zmizel. Forestier se obrátil na ošetřovatelku:

„Sestro, prosím vás, elektrody…“

Pomohl jí je rozmístit a pečlivě seřídil elektrokardiograf. Na světélkující obrazovce se objevil zelený puntík.

„Šest,“ ozval se Marek.

Nepatrný svítící bod pravidelně přebíhal odleva napravo v dokonale vodorovné přímce, a jakmile vpravo zmizel, ihned se znovu objevil vlevo. Všichni věděli, že činnost srdce se projeví tím, že tento zelený bod začne pravidelně poskakovat.

„Sedm.“

Vtom vrazil do dveří Raul:

„Tati, průšvih! On má nemožnou krev! Nemůžeme mu dát transfúzi; má skupinu AB a Rh-faktor negativní! Jak může mít někdo takovouhle krev…“

Všichni věděli, že k transfúzi je potřeba mít přesně stejnou krevní skupinu. Doktor se lehce zachmuřil, ale hned se ovládl:

„Jestli nebudeme mít přesně tuhle krev, dáme mu aspoň plazmu. Skutečná krev by byla ovšem lepší. AB skupina s negativním Rh-faktorem je opravdu vzácná, takovou nemá nikdo z nás –– ani Raul, ani Marek, ani tady sestra, ani já… Jediná naše naděje je buď Sergej, nebo Xolotl. Musíme to zkusit. Uděláme jim krevní zkoušku.“

Odebral trochu krve oběma chlapcům a Raul odběhl udělat zkoušku.

„Devět,“ zazněl Markův hlas.

„Sestro, oči…,“ pokynul lékař.

Sestra vzala černý šátek a ovázala jej neznámému kolem hlavy tak, aby měl oči úplně zakryté.

„Nač ten šátek?“ zeptal se Sergej.

„Nechci, aby se vylekal,“ vysvětloval doktor. „Ten hoch usnul uprostřed středověku a probudí se do 20. století. Až otevře oči, uvidí naprosto neznámý svět a bude si připadat jako ve zlém snu. Z toho by mohl dostat šok, a tomu chci zabránit.“

Po krátkém odmlčení dodal:

„Aspoň pro nejbližší dobu… Neomezeně oddalovat to ovšem nepůjde…“

„Ale vždyť ho můžete hned zase uspat,“ namítl Sergej.

„Ne, tenhle chlapec je skoro mrtvý, a tak ho ze všeho nejdřív musíme přivést k vědomí. Až bude dokonale při sobě, budeme moct ho uspat. Ale ne příliš brzy, to by mu mohlo být nebezpečné.“

Do ticha zaznělo Markovo hlášení:

„Deset.“

A už tu byl Raul:

„Půjde to,“ řekl. „Sergej má přesně stejnou skupinu. To je ale štěstí!“

„Hele, neříkals, že to je nemožná krev?“ zeptal se sladce Sergej.

„To jsem možná říkal,“ přiznával Raul, „ale nemusíš se hned urážet. To víš, skupina AB s Rh negativním, to není jako houska na krámě, ale je to moc dobrá krev, to se musí nechat…“

„No proto!“ ulevil si Sergej.

Dr. Forestier vypadal spokojeně:

„Takhle je to lepší Sergeji, připrav se.“

„Co mám dělat?“

„Dáme ti nadýchat kyslíku. Náš pacient ho potřebuje. Nejlepší, co pro něho můžeme udělat, je dát mu bohatě okysličenou krev. Ta mu může zachránit život. Ty budeš trochu jako opilý, ale nijak ti to neublíží.“

Vzápětí Marek ohlásil:

„Jedenáct.“

„Dobrá, za čtrnáct minut by mělo srdce začít bít. V tu chvíli musí být všechno připraveno. Raule, sem přijde pojízdné lehátko, tamhle kyslíková bomba…“ Ukázal, kam. „Budeš hlídat kyslík a sestra si bere na starost transfúzi. Ty, Sergeji, si lehni na lehátko.“

Sergej cítil, že mu srdce prudce bije. Nohy jako by ho nechtěly nést. Pomyslel si, že to bude nejspíš z rozčilení a z toho dvouhodinového čekání, kdy se nic nedělo. Ať tak či onak, byl docela rád, že si může na chvilku lehnout. Raul mu hned přiložil na obličej kyslíkovou masku a seřídil průtok.

„Dýchej normálně, všechno půjde jako po másle.“

Sergejovi se podařilo pootočit hlavu doleva. Z místa, kde ležel, snadno viděl utonulého mladíka, jak leží, tělo zbarvené tinkturou, oči ovázané černým šátkem, celý pokrytý elektrodami a dráty, které mu vybíhají z rukou, nohou, z hlavy i z prsou.

Pak Forestier něco rychle zavelel a Xolotl začal neznámého připoutávat ke stolu sadou (popruhů, kterých si dosud Sergej nevšiml, ale které tam zřejmě byly připraveny k tomuto účelu. Teď si Sergej vzpomněl, jak se mluvilo o tom, že „se musí opatrně“. Pochopil, že je potřeba za každou cenu dosáhnout toho, aby ten mládenec nezpanikařil, až se probere k vědomí.

„Devatenáct,“ ohlásil Marek.

Ještě šest minut, pomyslel si Sergej. Ze svého stanoviště viděl, jak na obrazovce stále stejnoměrně odleva doprava přebíhá zelený bod, vpravo vždycky zmizí a vytrvale znovu začíná svůj pohyb. Sergej odvrátil pohled a podíval se ke stropu. Viděl, jak tam na poloviční intenzitu svítí obrovské osvětlovací těleso, jehož nesčetné odrazové plošky zabraňují vytváření stínů na operačním stole. Sergejovi se toto těleso začalo kmitat před očima, přibližovalo se k němu a zase od něho vzdalovalo. Současně se mu najednou zdálo, že na ničem neleží, že je ode všeho odpoutaný, ode všeho vzdálený… Stačil si uvědomit, že tohle je to opojení z kyslíku, a oběma rukama se pevně zachytil okraje stolku.

„Dvacet.“

Doktor na všechno dohlížel a zdálo se, že vyčkává. Upřeně se na Sergeje zadíval a zeptal se ho: ‚

„Jak je, Sergeji?“

„Je to legrace,“ líčil Sergej. „Je mi, jako bych se vznášel v prázdnu, jako bych se ničeho nedotýkal…“

„To ten kyslík. Začneme s transfúzi. Chci získat čas. Sestro, můžete začít.“

„Hned, pane doktore.“

Sergej se díval, jak mu podvazují žílu, pak ucítil, jak mu pod kůži proniká jehla. Hned poté ošetřovatelka vpíchla jinou jehlu do ruky neznámému chlapci a přesvědčila se, zda všechno je v pořádku.

„Hotovo,“ řekla.

„Můžete začít.“

Převládající pocit, který Sergeje v následujících minutách zaplavil, byla radost, že dává svou krev tomuhle chlapci, kterého ani nezná; a také hrdost nad tím, že nikdo jiný to nemůže udělat. Pocit opojení ho neopouštěl. Chvílemi se kolem něho všechno rozplývalo, pak zase bez zjevné příčiny předměty nabývaly původních tvarů i ostrosti… Všichni mlčeli. Bylo slyšet jenom Markův hlas, který se vzrůstajícím neklidem hlásil údaje o teplotě:

„Dvacet pět.“

Teď nastala chvíle, kdy mělo srdce znovu začít tepat. Všichni viseli očima na svítící obrazovce: zelená tečka přes ni stále pravidelně přebíhala, ale neposkočila nahoru ani v nejmenším. V naprostém tichu tak uplynula asi minuta.

„Dvacet šest.“

V tu chvíli se Sergejovi zakalil zrak. Obrazovka se rozmazala, zelená tečka se roztáhla, jako by měla zaplnit celou místnost. Sergej zavřel oči, pak je znovu otevřel. Všechno zase mělo svou obvyklou podobu. V dusném tichu uplynula další minuta. „Dvacet sedm.“

Dr. Forestier se sklonil nad bezvládné tělo, opřel se oběma rukama o hrudník a několikrát silně zapumpoval. Sergej pochopil, že se pokouší uvést srdce do chodu masáží. Zelený bod jednou, dvakrát lehce poskočil vzhůru, ale vzápětí se zase ustálil, jako když spící srdce odmítá se probudit.

„Dvacet osm.“

Lékař stále masíroval, rázně a co nejpravidelněji. Pokaždé, když zelená skvrnka poskočila, pocítil Sergej bláznivou radost. Chtěl, aby toho neznámého chlapce zachránili za každou cenu! Jenomže svislý pohyb pokaždé hned zase ustal. Sergej mrkl po sestře a překvapilo ho, jak ustaraně se tváří. V tu chvíli poprvé pochopil, že se to doktorovi může nepodařit. Vždyť otrava plynem byla jistě silná – možná že postižený už je po smrti… Raul říkal hned ze začátku, že se akce nemusí povést, ale Sergej mu tenkrát nevěřil. Patřil totiž mezi ty lidi, kteří si nepřipouštějí nemoc, možnost úrazu nebo smrt, dokud se s nimi nesetkají tváří v tvář…

„Dvacet devět.“

Dr. Forestier nepřestával s masáží srdce a přitom ostatním čtyřem polohlasně vysvětloval situaci. Mluvil krátkými, přerývanými větami, jak mu to dovolovalo masírování.

„Teď je to závod s časem… Každou minutu stoupne teplota o jeden stupeň… Každá minuta zvyšuje riziko… Srdce musí začít tepat… co nejdřív… Když je mozek dlouho bez kyslíku, může to způsobit nenapravitelné škody… Mohl by ochrnout… nebo se stát slabomyslným… Mohl bych ho operovat a zkusit přímou masáž… Ale tomu bych se radši vyhnul… To je ještě nebezpečnější…“

Tak jako ostatní, také Sergej upřeně pozoroval obrazovku. Už dlouho na ní zelený bod neposkočil, ani když doktor přitlačil ze všech sil… Sergej cítil, jak se ho zmocňuje beznaděj, a napadlo ho, jestli všechno tohle úsilí k něčemu je, jestli to srdce už není úplně mrtvé.“

„Třicet.“

V tu chvíli doktor zasáhl:

„Bude líp nechat ho na třiceti stupních. Jestli ho budeme zahřívat dál, bude čas pracovat proti nám. Marku, vypni diatermii!“

„Vypínám.“

Lékař pokračoval v masáži stále stejným, pravidelným rytmem, ale vypadal čím dál ustaraněji. Obrátil se na ošetřovatelku:

„Sestro, kolik to zatím bylo?“

„Pět set dvacet kubíků.“

„Sergeji, není ti špatně?“

„Ne, pane doktore, je mi úplně dobře.“

Dr. Forestier chvilku přemýšlel.

„Mno, tak můžete pokračovat, sestro. Sergej je vazba, ale přesto dávejte pozor. Kdybyste na něm pozorovala nějakou slabost, hned mi řekněte. A víc než sedm set neodebírejte,“

Sergej nezaváhal. Chtěl neznámého chlapce zachránit a zapomínal na jakoukoli opatrnost:

„Jen si vezměte, kolik bude potřeba,“ řekl.

„Ani nápad!“ ozval se rázně doktor. „Nic se nesmí přehánět. Jsou určité meze, které nesmíme překročit. Sestro, půjdete až na osm set, ale ani kubík navíc, v žádném případě!“

„Rozumím,“ řekla ošetřovatelka. „Osm set a dost.“

Znovu se rozhostilo ticho, lékař vytrvale masíroval a po chvíli se zeptal:

„Kardiograf je bez signálu… Jak dlouho už? Ví to někdo?“

„Už dlouho,“ řekl Marek.

„Tři, čtyři minuty,“ upřesňoval Raul.

Doktor se zachmuřil a zamumlal:

„Už nesmíme ztrácet čas…“

Silou se opřel do žaludeční krajiny bezvládného těla a pozorně se zadíval na obrazovku. Zelený bod ani náznakem neuhnul ze své vodorovné pouti.

„Pořád nic,“ řekl.

Vypadal rozrušeně, pohyboval rty, ale mluvil tak potichu, že ho slyšel jedině Marek, který stál těsně u něho.

„Už není žádná naděje…“

„Co říkáš?“ zeptal se Raul, stále dozírající na přívod kyslíku.

Dr. Forestier neodpověděl, svraštil obočí, podíval se na pacienta nepřítomným zrakem a přemýšlel. Tak uplynulo asi dvacet vteřin. Nikdo ani nedutal… Pak najednou lékař pozvedl hlavu a rozhodl se:

„Marku, podej mi to pouzdro… Tamhle, na stolku.“

Marek mu je podal a doktor z něho vyndal stříkačku s dlouhou jehlou. Odlomil nějakou ampuli a nasál její obsah do střídačky. Raul hned věděl, o co jde… (Injekce adrenalinu do srdce, pomyslel si. Jestli nezabere tohle, je definitivní konec.) Bylo to šlehnutí bičíkem, aby si srdce dalo říct. Poslední naděje…

Doktor najednou přípravy přerušil.

Na co čeká? pomyslel si Raul.

Neklidně se díval na otce, protože jeho chování se nápadně změnilo.

„Marku, co největší světlo… Naplno!“

Světlo zazářilo skoro oslnivě, doktor poodstoupil, uchopil mladíka za levé zápěstí a snažil se nahmatat tep. S největším soustředěním pozoroval nehybné tělo… Bylo ticho, že by bylo slyšet špendlík spadnout. Tři stojící chlapci také přihlíželi a teď to zahlédli! Tam, u hrudní kosti, tam kde uvolněné břišní svaly tvoří malou jamku! Zahlédli, jak se tato jamka pravidelně zvedá a zase poklesá, tak jak pomalu tepe srdce, jež nechce umřít… Sergej to vleže neviděl. Ale ve svém vzrušeném oddychování zaslechl něčí hlas: „Žije! On žije!“ Ani nevěděl, čí hlas to je, ale nemůže ho klamat! A víc už neslyšel. I jeho zaplavila obrovská radost, na kterou nikdy v životě nezapomene..,

Otočil hlavu k pacientovi a všiml si, že pohnul rukou. Pravá paže se maličký kousek posunula, než ji zadržely popruhy, ale tentokrát to nebyl jen mechanický pohyb, byl to život! A to bylo také to poslední, co si Sergej uvědomil. Pak se kolem něho všechno smísilo do jakési třpytné mlhy a v ní se pomalu pohybovaly nezřetelné postavy. Z té změti se vynořovaly jednotlivé věty:

„Osm set přesně, pane doktore. Odpojuju…“

To mluvila sestra.

„Dobře, sestro. Raule, ty zavři kyslík. Sestro, prosím vás, Sergejovi plazmu…“

„Žízeň…“

Tohle byl jeho vlastní hlas, uniklo mu to skoro proti jeho vůli. Ta krutá, nesnesitelná žízeň ho přepadla naráz. A hned poté se ozval doktor. Byl to klidný hlas člověka, který na všechno myslí a kterého nic nevyvede z míry:

„Xolotle, dej Sergejovi trochu vody!“

Kolem Sergeje se všechno točilo. Někdo k němu přistoupil a nadzvedl mu hlavu, aby se mohl napít. On sám se cítil neschopen sebemenšího pohybu. V hlavě mu zůstala jediná jasná myšlenka: nesmí usnout, chce přece vidět, co bude dál! Ale oči se mu klížily proti jeho vůli. Několikrát sebral všechny síly, aby neusnul, ale pokaždé se mu víčka zavřela ještě rychleji. Potom se veškerá jeho touha vzdorovat zhroutila a on upadl do hlubokého spánku.

VI

Druhý den ráno se Sergej probudil v pokoji, který měl společně s Xolotlem. Když otevřel oči, byl už bílý den a Xolotl byl dávno vzhůru. Sergejovi chvíli trvalo, než si všechno srovnal v hlavě. Podíval se na hodinky a viděl, že je skoro devět hodin. Zrovna se chystal vstát, když se objevil ve dveřích Marek a rázně ho zabrzdil:

„Pozor! Musíš si odpočinout!“

„Ale já přeci nejsem nemocný!“ protestoval Sergej. „A mám hlad! Nasnídat se snad můžu, ne?“

„To jistě. Dokonce máš připravenou zvlášť vydatnou porci, něco jako pro přeborníka v boxu. Musíš co nejrychleji nahradit ztrátu krve. Co kdyby ještě byla potřeba?“

Sergej si plně vybavil včerejší události.

„Že by byla potřeba? Proč? Něco neklape?“

„Neboj,“ odpověděl Marek. „Jenže tatínek nechce nic ponechat náhodě. Říká: ‚Člověk nikdy neví. Sergej musí být pořád připravený.’

No a tak tě chovají jako v bavlnce. Prý máš nějakou senzační krev!“

„Vždyť já vím,“ řekl Sergej poněkud popuzeně.

Měl vztek, že zaspal pokračování záchranné akce. Vzpomněl si, jak zoufale se snažil udržet oči otevřené a jak ho najednou sklátila únava…

„A co on?“ zeptal se.

Nebylo zapotřebí upřesňovat, kdo je „on“.

„S ním je to v pořádku,“ odpověděl Marek. „Tatínek do něho napral prášky na uklidnění a na spaní, takže spí jako dudek. A bude spát nejmíň do rána.“

„Proč prášky na uklidnění?“ zajímal se Sergej.

Marek pokrčil rameny.

„To je pořád totéž,“ řekl. „Táta se bojí, že zpanikaří, až se probere. Taky má strach, že se pokusí o útěk. Že prý nemůže pochopit, co se s ním stalo.“

Sergej se nad tím dlouze zamyslel. Znal Marka a dobře věděl, že pokud se chce dozvědět něco víc, musí se vyptávat dál. Marek je schopný zapomenout ty nejdůležitější podrobnosti.

„Pořád se neví, jak se jmenuje?“ zeptal se Sergej nazdařbůh.

Marek se pleskl do čela – na tak důležitou věc zapomněl.

„To už víme. Na pár vteřin přišel k sobě. Měl pořád zavázané oči a řekl nám, kdo je. Potom mu táta něco píchnul a on hned usnul.“

„Tak jak se jmenuje?“ vyzvídal Sergej.

Marek hned neodpovídal. Bylo vidět, že ho baví Sergeje napínat. Konečně řekl:

„Tu sázku jsi vyhrál.“

„Takže je baron?“

„Mnohem víc.“

„Mnohem víc?“ opakoval Sergej netrpělivě.

Marek zase chvíli čekal a uculoval se. Pak pronesl obřadným způsobem, jakým v dávných dobách ohlašovali významnou návštěvu:

„Thibaut, vévoda ze Chálus…“

Bylo to tak nečekané a ohromující, že z toho Sergej v první chvílí ztratil řeč. Když se vzpamatoval, zeptal se:

„Vévoda, říkáš?“

„No, vévoda. Co ty na to?“

„Jestli se nepletu, tak to je hodně vysoký titul?“

„To je. Ve středověku měl vévoda na svém území nižší i vyšší soudní pravomoc. A vyšší pravomoc, to bylo…“

„Já vím,“ vskočil mu do řeči Sergej, „to byla pravomoc hrdelní.“

A rukou naznačoval, jak se utíná hlava.

„Tak je to,“ přisvědčil Marek. „A vévodství, to nebyl jen tak kousek země, to mělo rozlohu jako dnešní kraj. Vévoda byl nejvýš postavený šlechtic, představ si to!“

Sergej zamyšleně mlčel a pak se zeptal:

„Ze které doby pochází?“

„To nevíme. Řekl jen své jméno.“

„A kdy se dozvíme, odkud je?“ chtěl vědět Sergej.

„Dnes večer. Za chvilku odjíždíme s Raulem do Ženevy.“

„Proč do Ženevy?“

„To je nejbližší velké město,“ vysvětloval Marek. „Jsou tam nejrůznější knihovny, takže večer jsme tady s čerstvými zprávami.“

Sergej odhodlaně odhodil přikrývku.

„Páni, to mám hlad! Jdu se najíst!“

V obývacím pokoji už byl Xolotl. Sergej tam uviděl snídani a obdivně vykřikl:

„Senzace! To všechno mám sníst?“

„No jistě,“ ubezpečoval ho Xolotl.

Sergej byl opravdu vyhladovělý. S jídlem se mu rychle vracela dobrá nálada. Vyptával se Xolotla na různé věci, a ten mu ochotně odpovídal, ale nevěděl o nic víc než Marek. Sergej rozvažoval, jestli by neměl zajít za doktorem a zeptat se jeho. Chvíli váhal, pak polkl poslední sousto –– a vtom doktor vešel.

„Dobrý den, pane doktore!“

„Buď zdráv, Sergeji! Jak se cítíš? Nejsi úplně odrovnaný?“

„Kdepak! Mně je výborně.“

Forestier se na Sergeje pozorně zadíval, jako by se sám chtěl přesvědčit, že všechno skutečně tak klape. Sergej se hned zeptal:

„Ale jak se daří jemu?“

Lékař se posadil naproti Sergejovi:

„Teď spí. To je všechno, co se dá zatím říct. A já…“

Sergej zapomněl, že toho chtěl slyšet od doktora co nejvíc, a skočil mu do řeči:

„Představte si to – tu výhodu, kterou má! Utopí se ve středověku a probudí se do 20. století. To je paráda, nemyslíte?“

Doktor hned neodpovídal a díval se na Sergeje poněkud skepticky.

„Nemyslíte?“ opakoval Sergej.

„To není jen tak. Řekli ti už, že je vévoda?“

„Ano.“

„A myslíš, že po pěti stech letech najde své vévodství?“

Na tohle ovšem Sergej nepomyslel. Dr. Forestier pokračoval:

„Byl to velký boháč a teď je z něho chudý člověk. To je jedna nesnáz. Kromě toho ta časová změna –– přeskočit pět set let, to už je skok jaksepatří!“

„Ale skok příznivým směrem,“ namítal Sergej. „To není, jako kdyby se vrátil o pět set let zpátky…“

„To je naše hledisko. On to tak asi brát nebude. Jestli ho chceš pochopit, musíš se snažit vžít se do jeho postavení středověkého člověka. Tenkrát lidi věřili, že se nikdy nic nezmění, že všechno je vybudováno na věčnost. My jsme zvyklí na to, že svět kolem nás se mění, ale on… On si jistě nikdy nepomyslel, že jeho doba někdy může skončit a že místo ní nastoupí docela odlišný svět. Až pochopí, co se vlastně stalo, bude to pro něho nutně hrozný šok!“

Sergejovi začínalo docházet, že všechno není tak jednoduché, jak si původně představoval. Ještě se chtěl na něco zeptat, ale vtom někdo zaklepal na dveře.

„Dále,“ řekl doktor.

Byla to ošetřovatelka, paní Mareuilová.

„Pane doktore, už se probouzí. Myslím, že byste se měl jít na něho podívat.“

Dr. Forestier ihned vstal.

„Ani se tomu nedivím,“ řekl.

„Zato já se divím,“ poznamenala zdravotní sestra. „Říkal jste mi přece, že ta dávka pro spaní je hodně silná, takže bude spát do zítřka do rána. Co se děje?“

„Máte pravdu, to jsem říkal,“ doznával lékař. „Jenže jsem to propočítal podle nervového systému mladého člověka dnešní doby. To byla taky jediná možnost.“

„Chcete říct, že je jiný než my?“ divil se Sergej.

„Ano. Mladí lidé ve středověku byli odolnější, než jste vy. Byl jsem si skoro jistý, že ta dávka nebude stačit, ale nemohl jsem ji zdvojnásobit nebo ztrojnásobit jen tak nazdařbůh. Teď ho vyšetřím, a jestli se skutečně probral, dám mu dávku silnější. To není problém. Jestli chceš, můžeš jít s námi.“

Když vešli do pokoje, ležel tam pacient v Raulově pyžamu a pomalu přicházel k vědomí. Velké černé oči měl otevřené, ale upíral je do prázdna. Nevzrušeně a beze strachu se podíval na ty tři lidi, kteří stáli u něho. Lékař ho vzal za zápěstí, nahmatal tep a řekl:

„V pořádku, sestro, můžete připravit další dávku.“

Ošetřovatelka odlomila ampuli a naplnila injekční stříkačku. Dr. Forestier vyhrnul chlapci rukáv u pyžama a dal mu injekci. Pacient ani v nejmenším neodporoval. Všechno mu totiž připadalo jako ve snu. Na chvilku spočinul zrakem na Sergejovi, ale pak se jeho oči znovu upřely do prázdna… Zato Sergej od neznámého mladíka nemohl odtrhnout oči. Díval se na ten obličej, který ještě včera viděl mrtvý a teď žil, obličej zbarvený od tinktury, s dvojí světlou skvrnou očního bělma… Sestra očistila stříkačku a doktor tiše řekl:

„Za chvilku zase usne.“

Vtom se otevřely dveře a do pokoje vešel Castanet. Chlapec se náhodou právě díval směrem ke dveřím, a když se Castanet objevil, zapůsobilo to na něho jako výbuch pumy: výraz jeho obličeje se v mžiku proměnil, rysy mu ztvrdly a zesurověly. Pootevřel ústa, jako by chtěl něco říct, horní ret se mu poněkud odchlípl a pod ním se svítivě zabělaly drobné, pravidelné zuby. Výrazně vyčnívající špičáky připomněly vlčí mládě. Byla to tak prudká vlna nenávisti, až Sergej ztuhl hrůzou. Castanet nechápavě přihlížel, co se vlastně děje. Tak uplynulo několik nekonečných vteřin. Nikdo se ani nepohnul. Konečně zabral prostředek pro spaní. Neznámý chlapec přestal upírat zrak na Castaneta, hlava mu pomalu poklesla na druhou stranu a oči se zavřely.

Dr. Forestier mu rozepnul kabát od pyžama, přiložil mu na prsa stetoskop a zaposlouchal se.

„V pořádku,“ řekl. „Všechno normální, ale měl jsem nahnáno…“ Castanet se pomalu vzpamatovával ze svého úžasu.

„Takhle na mě ještě nikdo nikdy nekoukal,“ hlesl. „Nemohl jsem tušit, že to s ním takhle zamává…“

Odmlčel se a pak začal vysvětlovat, proč přišel:

„Hledám vás, pane doktore. Chtěl jsem vám oznámit výjezd: na silnici do Lyonu je nějaká havárka…“

Forestier se na chvílí zamyslel a pak řekl:

„Vy si nemáte co vyčítat. Já tuším, co se stalo. Vždyť proti nám nic neměl – ani proti sestře, ani proti Sergejovi, ani proti mně. Nejspíš mu svým vzhledem někoho připomínáte,“

Sergej na řidiče mechanicky pohlédl. Castanet byl sympatický třicátník s vlasy rezavými jako oheň; v upřímném obličeji mu seděly dvě pomněnkové oči. Bylo nepochopitelné, proč se na něho ten neznámý chlapec tak rozzuřil. Dr. Forestier svou myšlenku dokončil:

„Zřejmě v minulosti potkal někoho, kdo mu moc ublížil a koho nenávidí. No a vy jste mu náhodou podobný. Jiné vysvětlení nevidím.“

Chlapcův obličej byl teď klidný. Z předchozího vzteklého výrazu už v něm nezbylo nic; proměna byla tak dokonalá, že Sergej na chvilku zapochyboval, jestli se ten výstup vůbec odehrál… Pak si vzpomněl na ty lesknoucí se vlčí zuby… Ani nevěděl proč, ale zůstával v něm divný dojem a nemohl se ho nijak zbavit…

„Hrajeme složitou partii,“ pokračoval Forestier. „Tenhle mladík nám ještě dá zabrat! Poslyšte, Castanete, nerad vám to říkám, ale bude líp, když se mu nebudete ukazovat –– dokud nezjistíme, co se stalo.“

Castanet to chvíli přemílal v hlavě a pak řekl:

„Já vám rozumím, pane doktore. Jestli vám to pomůže, mizím jak pára.“

VII

V Ženevě Raul a Marek snadno našli knihovnu, kterou hledali, ale Marek se u vchodu zastavil a povídá:

„Bude líp, když tam s tebou nepůjdu.“

„Prosím tě, proč?“ podivil se Raul.

„Nač tam mají chodit dva, když jeden stačí.“

„Můžeme si rozdělit práci, ušetříme čas.“

Ale Marek umíněně vrtěl hlavou:

„Tam nic zajímavého nenajdeme. Musíme pátrat jinde.“

„Jinde? To se lehko řekne… Ty máš nějaký nápad?“

Marek se hned neměl k odpovědi. Pak se ozval:

„Ani ne, ale někdy se člověk diví, co všechno objeví na místech, kde by to nejmíň čekal. Když má ovšem štěstí… Rozumíš mi?“

Raul na bratra vykulil oči. Bylo mu jasné jen tolik, že Marek má něco za lubem, ale nechce prozradit co. V duchu nad tím mávl rukou a nevyzvídal. Dohodli se, že se sejdou večer u jezera.

Když se vpodvečer znovu setkali na nábřeží, byl Raul dost skleslý.

„Nic jsem nevypátral,“ vysvětloval. „Nejdřív jsem pročítal Ročenku francouzské šlechty – nebo jak se to jmenuje. Takový katalog urozených rodin. Víš, co myslím?“

„Vím,“ odpověděl Marek. „A výsledek?“

„Nic. Žádný vévoda ze Chálus není… Prostě neexistuje. Když jsem viděl, jak to vypadá, už jsem to chtěl vzdát, ale pak jsem si řekl, kde asi ten Chálus je?“

„A našels to?“

„Je to na silnici z Limoges do Périgueux, třicet pět kilometrů od Limoges, na nějaké říčce – jmenuje se Tardoire…“

„A co dál?“ vyptával se Marek.

„Pátral jsem v dějinách Limuzinska, jestli nenajdu nějakou stopu po rodu ze Chálus.“

„Cos zjistil?“

„Vůbec nic. Můj závěr je, že žádný vévoda ze Chálus není.“

Po chvilce odmlčení se zeptal Raul:

„A co ty? Jaký úlovek máš ty?“

„Nic moc,“ odpověděl Marek s předstíranou skromností.

Raul pochopil, že bratr na něco zajímavého přišel, ale že to nechce hned vyklopit.

„Jen povídej,“ pobízel stejným tónem.

„Tak hele: já jsem si řekl, že člověk nesmí podceňovat snadno dostupné informace, a dal jsem se do četby turistických průvodců po Limuzinsku. Dvě nebo tři věcičky jsem vyšťáral, ale nevím, jestli nám to moc pomůže…“

„Ven s tím, však uvidíme,“ mínil Raul.

„Zkrátka a dobře: vévodové ze Chálus existovali; poslední z nich byl leníkem anglického krále Richarda Lví srdce…“ Raul sebou překvapeně trhl:

„Toho proslulého siláka, který se ničeho nebál?“

„Právě toho,“ odpověděl Marek. „V té době měl anglický král obsazenou jihozápadní část Francie a vévoda ze Chálus se proti němu vzbouřil. Nějak se to přiostřilo, král přitáhl ke hradu Chálus a oblehl ho.“

„No nazdar!“

„To říkáš správně, protože to všechno špatně dopadlo: Angličanů bylo mnohem víc a hrad dobyli. Richard se za útoku držel na určitou vzdálenost od hradu, aby byl mimo dostřel šípů. Jenže jeden cháluský bojovník měl dalekonosný samostříl – to byla tenkrát nová zbraň, kterou Angličani neznali.“

„Něco jako tajná zbraň?“

„Dejme tomu. A z té byl Richard zasažen do ramene. Zranění nevypadalo nijak nebezpečně, útok pokračoval a hrad byl dobyt. Vévoda ze Chálus v té bitvě padl.“

„A dál?“ nemohl se dočkat Raul.

„Všechno se pokazilo tím, že král dostal do rány otravu krve, potom sněť a nakonec na to umřel. Ale před smrtí se ještě pomstil: všechny obyvatele hradu dal pobít… Všechny…“

Raul se zachvěl. Věděl sice, že ve středověku se s nikým nemazlili, ale. přesto ho z takové krutosti až zamrazilo v zádech.

„A tvůj závěr?“ zeptal se.

„Stejný jako tvůj,“ odpověděl Marek. „Hrad byl dobyt v roce 1199, a tím rod ze Chálus vymřel. Ten náš chlapík, pokud se to dá odhadnout podle oblečení, žil za Karla VII., to je kolem roku 1460. To znamená, že si z nás pěkně vystřelil…“

Raul mlčel a zasněně pozoroval, jak z vysokého vodotrysku na Ženevském jezeře rozprašuje vítr jemnou spršku do prosluněné hladiny. Marek tedy dospěl ke stejnému závěru jako on, a přesto mu pořád něco vadilo…

„Ne, Marku,“ řekl nakonec. „Tady nehraje řada věcí. Za prvé: ten kluk nebyl v takovém stavu, aby si z nás mohl dělat blázny. Já u toho byl, když promluvil, a dal bych krk na to, že mluvil pravdu. To je jedna věc.“

„No, pokračuj!“ řekl Marek.

„Ty říkáš, že přichází z doby Karla VII. Ale jistého nevíme nic, protože jsme se řídili historickými filmy. Takže ten letopočet 1460 je úplně na vodě. To za druhé.“

„Dál.“

„Uvědom si, kdo to byl, takový vévoda. Připadá ti normální, že se vévoda prochází docela sám a bez halíře v kapse? To za třetí.“

„To máš pravdu,“ souhlasil Marek.

Chvíli pozoroval dva klučíky, jak se snaží dostat ke břehu malou plachetničku, a pak se vrátil k předchozímu rozhovoru.

„Já s tebou souhlasím, ale nevím, kam tím míříš…“

„Kam? Tak podívej se: když chceme všechno správně pochopit, musíme si představit, co se během obléhání na Chálus dělo. Obhájci hradu věděli, že anglický král je raněný. Jistě taky museli vědět, že jim to nepromine, a nem2li žádné iluze o tom, co je čeká po boji. Co myslíš?“

„Je to tak. Mluv dál,“ řekl Marek.

„Tak teď mě dobře sleduj… Vévoda ze Chálus je těžce raněný; ví, že brzy zemře a hrad že dlouho neodolá. Taky je mu jasné, že anglický král se pomstí a že všichni budou pobiti. Je tady jeho patnácti– šestnáctiletý syn –– jediná budoucnost celého rodu. Jestli zůstane na Chálus, rod vymře… Rozumíš? Ten syn musí bezpodmínečně pryč! Jiné východisko není… Proto mu vévoda rozkáže, aby prchl. Ano, takhle to asi bylo, věř mi.“

„Jak se může někdo dostat z obleženého hradu?“ namítl Marek.

„To není tak těžké. Právě pro případ obležení mívaly hrady tajné podzemní chodby, kterými se dalo vyjít do polí nebo lesů.“

Marek se zamyslel. Raulovo vysvětlení mu připadalo správné, ale pořád ještě měl námitky:

„Ale když prchal ze Chálus, proč jsme ho našli až v krasu, tři sta kilometrů odtamtud? Co tam dělal?“

Raul nerozhodně mávl rukou:

„Jak to mám všechno vědět? Co já vím – třeba ho někdo pronásledoval, nebo zabloudil… Možná že tam měl příbuzné, kteří mu mohli pomoct, a k nim se chtěl dostat… Fakt je, že tu vzdálenost ujet mohl, protože byl na koni. Vzpomeň si, že měl ostruhy…“

„Ja vím.

„A jestli byl na útěku, vysvětluje se tím i to, že byl sám. A peníze? Třeba si s sebou nestačil žádné vzít…“

„Když byl vévodův syn, jak to, že se sám představil jako vévoda ze Chálus?“

„Kdoví, snad odjížděl po otcově smrti – takže už byl sám vévoda.“

Marek se znovu zamyslel a koukal před sebe. Potom se obrátil k bratrovi a dodal:

„Jestli je to tak, jak říkáš… jestli spadl do toho jezera roku 1199… tak si v něm ale pobyl! Počítals to?“

„Počítal,“ odpověděl Raul. „Skoro osm set let!“

VIII

Druhý den pobyl doktor u Thibauta v pokoji dost dlouho. Když vyšel ven, doprovázen Raulem, vypadal ustaraně. Spěšně dal synovi několik pokynů a zakončil dotazem:

„Rozuměls dobře? Vysvětlíš jim to všechno?“

Raul zašel za kamarády a ze všeho nejdřív jim řekl uklidňující zprávu:

„Je vzhůru a daří se mu dobře. Tak dobře, jak jen to jde.“

„Už je ze všeho venku? Ano, nebo ne?“ chtěl jednoznačně slyšet Sergej.

„Jen ne tak rychle!“ odpověděl Raul. „To budeme vědět až tak za dva tři týdny…“ Sergeje tato odpověď zřejmě udivila: „Cože? Něco neklape?“

„Ale ne, jenže otec říká, že se pacient musí přizpůsobit nové situaci. To víš, osm set let dlouhý skok, to není jen tak!“

Marek se zatvářil nedůvěřivě:

„Pf! Přizpůsobit se… Jak to tatínek myslí?“

„Tak poslouchej dobře,“ povídá Raul. „Nejdřív musí nějaký čas zůstat v izolaci.“

„A proč?“

„Protože potřebuje klid. Musíme mu dát pokoj. Vzpomeň, jak to bylo s Castanetem… Tatínek nechce, aby se něco takového opakovalo – proto poslal Castaneta pryč. Totéž bude platit i pro vás tři.“

Xolotl jako obvykle ani nehnul brvou; zato Marek se Sergejem nijak neskrývali své zklamání:

„K čemu tohle bude, to tedy nevím,“ bručel Marek. A Sergej se přidal:

„Prosím, já chápu, že se má někam uklidit Castanet, když ho ten kluk nesnáší. Ale se mnou to je něco jiného. Proti mně přece nic neměl, tak proč bych se mu měl vyhýbat?“

Raul si rozpačitě mnul bradu. Bylo vidět, že má pramalou radost z toho, že si ho otec vybral jako prostředníka k předávání nepopulárních zpráv. Vzchopil se však a řekl:

„Počkej, nevyskakuj! Otec řekl: ‚Hlavně jde o Sergeje. Ještě můžeme potřebovat jeho krev. A jestli se tomu mládenci zprotiví, co si počneme potom? A tak se musíš držet stranou, ale nijak si to neber. Je to proto, že tě potřebují…“

„Jestli je to tak, prosím,“ přikývl Sergej.

„A co já?“ zeptal se Marek.

„U tebe je to kvůli klidu. Jsi jako sídlo v pytli.“

„I kuš!“ ulevil si Marek.

„Já k němu mám chodit nejvýš na hodinu denně,“ dodal Raul. „Mám mu vysvětlit, co se stalo a kde vlastně je. Budu se snažit získat jeho důvěru, aby pochopil, že mu chceme pomoct.“

Za hodinu poté vyšel Raul z Thibautova pokoje. Sergej přecházel po chodbě sem a tam, aby měl zprávy hned z první ruky.

„Tak jak to vypadá?“ ptal se.

„Žádná sláva…,“ usykl Raul a vypadal úplně sklesle. „Bude to fuška, pořádná fuška.“

„A proč?“ divil se Sergej.

„Předně proto, že je nedůvěřivý, a pak taky proto, že je mu špatně rozumět. Dovedeš si představit, jak se jazyk za osm set let změnil…“

„To se srovná,“ utěšoval ho Sergej. „Zvykneš si a on taky.“

„Dost možná,“ souhlasil Raul, „ale nejhorší je, že nechce věřit tomu, že prospal osm set let.“

„Proč ne?“

„Co já vím?“

Následující den se Raulovi podařilo na chvilku zastihnout otce a trochu se ho vyptat:

„Tak jak se to vyvíjí? Dobře, nebo špatně?“

„V rámci možností dobře.“

Dr. Forestier mrkl na hodinky. Raul věděl, že je otec v jednom kole, ale přece jen se chtěl dovědět něco víc:

„Jak to myslíš?“

„Že ještě není vyhráno,“ řekl prostě doktor.

„Takže není úplně zachráněný?“

Lékař sotva znatelně zaváhal. Pak se odhodlal, zpříma se podíval na syna a řekl:

„Ne, mimo nebezpečí ještě není. Skutečné potíže teprve začnou.“

„Vážně?“ podivil se Raul a už se nevyptával.

Raul seděl v pokoji u Thibauta, ale rozhovor ne a ne se rozproudit. Mladík byl stejně nedůvěřivý jako první den, a proto se Raul snažil ho uklidnit:

„Jsem tady proto, abych ti pomohl,“ řekl.

Thibaut chvilku neříkal nic, až pak pronesl větu:

„Nemožu tuto zóstat. Třeba mi otjíti.“

„Jsi nemocný. Budeš moci jít, až se uzdravíš.“

Mladík na to nijak nereagoval a Raul si nebyl jistý, zda mu rozuměl. Nebylo to poprvé, co si to říkal: Thibaut totiž často takhle neodpovídal, jako kdyby neslyšel. Raul mluvil pomalu, jednoduchými větami, pečlivě vyslovoval, ale přesto se mu vždycky nepodařilo, aby mu ten druhý rozuměl. Opakoval:

„Jsi nemocný… Nejdřív se musíš uzdravit…“

Thibaut si hrál s knoflíkem od pyžamového kabátku. Knoflíkové dírky, které jeho doba neznala, ho velmi zaujaly, takže si často takhle hrál, nebo si zkoumavě prohlížel jemnou látku pyžama, které měl na sobě. Konečně vzhlédl a řekl:

„Jaký neduh jmám?“

Tohle Raula zaskočilo. Doktor mu neřekl, co má odpovědět. Honem uvažoval a pak nazdařbůh vyhrkl:

„Jsi chudokrevný, ale za týden budeš v pořádku.“

Thibaut se na Raula upřeně díval. Nic v jeho chování nenaznačovalo, co si myslí.

„Dřieve velme silný bych, nynie zemdlený a chorý jako kmet. Avšak nestóňu. Do sie chviele něbych chorý.“

Raul dobře věděl, že Thibaut není nemocný, že je jenom přecpaný uklidňujícími prostředky, aby klidně ležel. („Potřebuje deset dní naprostého klidu,“ řekl doktor. „Přivázat k posteli ho nemůžu, tak ho musím nacpat sedativy.“ Po krátkém odmlčení řekl ještě Thibaut:

„Proč takově zemdlený sem jako kmet?“

Ale podle hlasu to vypadalo, že ho odpověď ani nezajímá. Mluvil nezúčastněně jako o někom cizím, a očima těkal po místnosti. Raul ještě prohodil dvě tři věty, ale Thibaut nijak nenaznačil, zda rozumí.

Raul nevěděl, jestli má mluvit dál, nebo raději mlčet. Snažil se uhodnout, co si Thibaut myslí: zkoumavě pozoroval jeho obličej s velkýma černýma očima (a s posledními zbytky tinktury), ale ten obličej zůstával nevyzpytatelný. Raul už se chystal, že odejde, ale vtom na něho Thibaut zpříma pohlédl a řekl:

„Dřiemal sem v dúpěti jakémsi… Jeden den nebo dva? Vóbec tomu nerozumiem.“

Tentokrát ho to skutečně zajímalo.

„Mnohem déle,“ řekl Raul. „Hodně dlouho.“

Thibautovi rázem ztvrdly rysy v obličeji, ale neřekl nic. Raul si uvědomil, že vybral právě tu nejnešikovnější odpověď. Sklíčeně si pomyslel: Kdypak Thibaut přijme pravdu…? Pro tentokrát je to ovšem ztracené. Bude potřeba se k tomu znovu vrátit později, až budou okolnosti příznivější. Vstal a řekl:

„Už musím jít.“

Ozvalo se zaklepání na dveře pracovny a doktor zvolal: „Dále!“

Byla to ošetřovatelka, paní Mareuilová.

„Něco neklape, sestro?“

„Včera večer měl trochu teplotu, pane doktore, a dnes ráno už vysokou.“

„Ani se nedivím, já vím, co to je. Ale podívám se na něho.“

Vstal. Sestra dobře věděla, že doktor Forestier toho moc nenamluví, proto čekala a na nic se neptala.

„Tuhle krizi jsem čekal,“ řekl lékař. „Útočí na něho mikrobi 20. století..

„Já tomu nerozumím,“ namítla ošetřovatelka. „Pořád se říká, že lidi ve středověku byli zdatnější než my. Tak proč má horečku?“

„V podstatě máte pravdu, ale nesmíte zapomenout, že i mikrobi se za osm set let vyvinuli! Tenhle chlapec je odolný proti mikrobům své doby, ale ne proti našim…“

„Co chcete dělat?“ zeptala se ošetřovatelka.

„Dám mu koňskou dávku antibiotik. Doufám, že to zabere…“

Jednou večer svolal Forestier všechny čtyři chlapce, aby s nimi probral situaci. Sergej si myslel, že se dozví něco nového, ale brzy poznal, že doktor neví o mnoho víc než oni. Rozmlouvali o všeličems a Raul se ani nesnažil zakrýt svou skleslost.

„Nevím, co se v té jeho hlavě děje,“ řekl. „Několikrát jsem mu vysvětloval, že prospal osm set let, ale marně. Člověk cítí, že tomu stejně nevěří…“

„Ani se nedivím,“ řekl doktor. „Nám to připadá nad slunce jasné, protože to vidíme zvnějšku… Ale kdyby tebe potkalo stejné dobrodružství jako jeho, taky by ses s tím těžko vyrovnával!“

Sergej si v duchu představoval, že se ocitl v podobné situaci jako Thibaut – náhle vržený do 28. století – ne, to by nebyla žádná legrace!

„Tak si to rozebereme,“ řekl doktor. „Co vlastně ví?“

„Pamatuje si, že vešel do nějaké jeskyně,“ vysvětloval Raul. „Byla noc, byl vyčerpaný, poslepu tápal dopředu… To je všechno. Na víc si nevzpomíná.“

„A když se probere, vidí věci, které se mu pochopitelně zdají podivné,“ dodal doktor.

„To je všechno pravda,“ namítl Sergej. „Ale přece si musí klást různé otázky, hledat vysvětlení… Co si o tom všem myslí?“

Raul neurčitě mávl rukou.

„Já si to umím představit,“ ozval se Forestier. „Všechno, co kolem sebe vidí, je podivné, a tak se snaží si to vysvětlit na základě toho, co bylo známé v jeho době. Tak například ví, že omráčený člověk může být dva tři dny v bezvědomí a pak zase může přijít k sobě. je přesvědčený, že právě tohle ho potkalo. Myslí si, že byl několik dní v bezvědomí a že toho někdo využil a odvezl ho kamsi daleko. To, co kolem sebe nechápe, si vysvětluje velkou vzdáleností, ne rozdílem času.“

Sergej se ozval s námitkou:

„Ale že se nikdy nezeptal, kde je?“

„Nezeptal se na to, protože je přesvědčený, že mu to neřekneme,“ vysvětloval doktor.

Chlapci o tom chvíli uvažovali a doktor potom dodal:

„Ten mladík pevně věří, že svět r. 1199 stále existuje a že ho najde, pokud ho bude hledat.“ Vtom něco napadlo Marka: „Čili jakmile bude moct, tak se vypaří?“

„Přesně tak,“ řekl doktor.

Za několik dní, když doktor Forestier vycházel z Thibautova pokoje, uviděl, že na něho v chodbě čeká Raul.

„Kde se tu bereš? Cekáš na mě?“

„Ano, tati. Chtěl jsem se zeptat, jak se má.“

Doktor s ním kousek poodešel a řekl polohlasem:

„Špatně. I když má antibiotika, horečka pořád stoupá. Abych to řekl na rovinu, už moc nedoufám…“

Raul se nezmohl ani na slovo. Už několik dní sledoval, jak horečka stoupá, ale otcova slova na něho zapůsobila jako rána palicí.

„Antibiotika mu nemůžu dávat donekonečna,“ pokračoval doktor. „Jestli horečka neklesne do zítřka do rána, zkusím něco jiného.“

Raul uhodl, co má na mysli:

„Transfúzi?“

„Ano. Můžeš říct Sergejovi, aby byl připravený.“

„A co když nepomůže ani ta transfúze?“ staral se Raul.

Doktor chvilku váhal. Pak řekl tiše:

„To je jeho poslední naděje. Pokud nepomůže ani to, nebudu moct nic dělat; umře…“

Raul už neříkal nic. Chvíli bylo tísnivé ticho, pak se doktor podíval na hodinky a vytrhl se ze zadumání:

„Nedělej si starosti. Uděláme pro něho, co bude v našich silách… Ale teď spěchám. Po večeři čekám starostu. Mně by to bývalo vyhovovalo jindy, ale neměl jsem možnost si vybrat.“

Večer kolem deváté hodiny vyšel z Thibautova pokoje bělovlasý muž. Byl to starosta města. Forestier, který ho doprovázel, za sebou tiše zavřel dveře. Dovedl starostu do své pracovny, vyzval ho, aby se posadil, a sám si také sedl. Od chvíle, kdy odešli z pokoje, žádný z nich ještě nepromluvil. Konečně řekl lékař s politováním:

„Byl bych vám ho raději ukázal, až nebude spát

„To je dobře, že jste ho nebudil,“ řekl starosta. „Jsem moc rád, že jsem ho viděl, i když spal… Když uvážím, že tomu chlapci je osm set let… Na vlastní oči viděl Richarda Lví srdce, znal toho lučištníka, který skolil krále – a přitom žije! To je neuvěřitelné dobrodružství!“

Zmlkl. Dr. Forestier ho chvíli nechal snít a potom polohlasně řekl:

„Mohl byste mu pomoct?“

Starosta nezaváhal ani na okamžik:

„Samozřejmě. Jestli pro něho mohu něco udělat, tak to udělám. Můžete se na mě spolehnout!“

„Děkuji vám jeho jménem,“ řekl doktor.

„Jestli jsem vám dobře rozuměl,“ pokračoval starosta, „tak ten mladík si myslí, že je pořád ještě ve středověku. Je přesvědčený, že trvá rok 1199… A dříve nebo později bude chtít od vás pryč…“

„Ano, tak je to.“

Doktor vstal, přinesl ze skříně láhev koňaku a dvě sklenky a jednu nabídl starostovi.

„Díky… Tak dejme tomu, že od vás odejde. Až bude venku, přece nakonec pozná, že je ve 20. století. A co to s ním udělá? Samozřejmě že to pro něho bude otřes!“

Dr. Forestier hned neodpovídal. Bylo vidět, že mu osud zachráněného velice leží na srdci.

„Ovšem,“ řekl konečně, „a to tvrdý otřes!“

„Nebojíte se, že to bude nad jeho síly, že se z toho může pomátnout?“

„Ne, to ne. Je to zdatný mládenec, má dost sil, aby to vydržel. Jenomže…“

Chvilku mlčel; pak dokončil:

„… jenomže je mi jasné, že v něm zůstane jakási rána. A rány se nejlíp hojí v klidu, daleko od lidského hemžení a hluku… Až ten hoch pochopí, že mu unikla jeho doba, bude potřebovat pomoc. Víte, jak to myslím?“

„Ano,“ řekl starosta. „Bude potřebovat podporu…“

„To je ono. A nejlepší podporu mu můžou dát stejně staří kamarádi, protože ti mu budou rozumět.“

„Myslíte na své dva syny?“

„Na ně a na jejich dva kamarády. Těm čtyřem klukům důvěřuju. Oni celou tu záchrannou akci začali a určitě podniknou všechno, co bude potřeba.“

Dr. Forestier se znovu zamyslel. Držel v ruce sklenku s koňakem a díval se, jak se v něm zlatě leskne světlo stolní lampy.

„Ale ze všeho nejdůležitější,“ pokračoval, „je klid. Nechci, aby se to rozneslo. Není těžké si představit, co by z tak strhujícího dobrodružství dovedli vytlouct novináři. Jestli je necháme, všichni se na toho ubožáka vrhnou a budou pokřikovat: ‚Tak to jste vy, ten mladý vévoda ze Chálus!‘ A on nebude mít ani chvilku klidu…“

„To chápu,“ souhlasil starosta. „Máte úplně pravdu. Co chcete podniknout?“

„Je jediné řešení. Tomu chlapci nezbývá než žít mezi námi, ať chce, nebo ne. Musí tady mít své místo a smířit se s ním, musí se stát jedním z nás, aby se nikdo nic nedozvěděl. Potřebuje se normálně zařadit do společnosti, a to mu vy můžete umožnit…“

Starosta se široce usmál:

„Už jsem vám přece řekl, že jsem ochoten mu pomoci. Dám mu vyhotovit občanský průkaz. To máte na mysli?“

„Ano,“ přitakal doktor.

„Řekněte mi potřebné údaje a já to zařídím. Jméno a příjmení?“

„Thibaut de Chálus.“

„Narozen…?“

„V Chálus 23. dubna 1183.“

Starosta vzhlédl k doktorovi:

„Dobře. Vymyslím mu nějaké datum narození, aby mu bylo dnes šestnáct let. To je všechno, co mohu udělat. Máte nějakou podobenku?“

Dr. Forestier mu podal fotografii. Starosta ji vzal, upil koňaku, dlouze se zamyslel a nakonec řekl:

„Tu občanku vám pošlu zítra. To vám pomůže, ale ne mnoho. Uvědomujete si, že hrajete obtížnou a nebezpečnou hru?“

Doktor tentokrát odpověděl ihned, bez váhání, jako by tu otázku už dávno čekal.

„Já vím. Ten mládenec je silná osobnost.“

„Chcete říct, že je tvrdohlavý jako mezek,“ poznamenal starosta.

„Ještě víc. V životě jsem se nesetkal s tak silnou a odhodlanou povahou, jako má on. Jsem si jistý, že dojde ke krizi, že bude chtít utéct a že taky uteče. Ale já ho nijak držet nebudu. Až bude do toho dobrodružství namočený po krk, přece jen uzná, že je v jiné době…“

Starosta chvíli mlčel a pak se zeptal: „Ale až od vás uteče, pak snad nějaká opatření podniknete?“ Doktor Forestier se spiklenecky pousmál: „Buďte bez obav, podniknu. Ostatně, už jsem podnikl…“

IX

Druhý den se Sergej probudil časně ráno. Nechal Xolotla spát, rychle se oblékl a sešel dolů. Bylo to zbytečně brzy, ale už by byl nedokázal usnout… Teprve když čekal v obývacím pokoji asi půl hodiny, přišel doktor – ačkoli obvykle býval vzhůru jako první. Hned uhodl, proč tentokrát vstal Sergej o tolik dřív, ale nechal ho vyslovit otázku, která ho tolik pálila na rtech.

„Takže dnes, pane doktore?“

„Ano. Ledaže se stal v noci nějaký zázrak… Jestli chceš vědět, na čem jsme, můžeš jít se mnou. Jdu za ním hned po snídani.“

Když přicházeli, vyšla z Thibautova pokoje ošetřovatelka. Sergej poznal, že žádný zázrak se nestal.

„Kolik?“ neptal se jednoduše dr. Forestier. „Pořád třicet devět osm. Mám připravit transfúzi?“

„Ano.“

Ošetřovatelka se vzdálila.

„Teď hned?“ zeptal se Sergej.

„Za pár minut,“ odpověděl doktor.

Sergej zůstal rozpačitě stát v pokoji a nevěděl, co dělat. Thibaut měl oči otevřené a upřené před sebe, ale zřejmě nic nevnímal. Od té doby, co ho přivedli k vědomí, se viděli se Sergejem podruhé, ale Thibautův pohled vyjadřoval jen naprostou lhostejnost.

Přivezli nízké pojízdné lehátko s vybavením pro transfúzi a přistavili ho k lůžku. Potom ještě jedno lehátko – delší a vyšší.

„Můžeš si lehnout,“ řekl doktor.

Sergej si lehl na druhé lehátko a vyhrnul si rukáv u košile. Dr. Forestier přistoupil blíž, vzal jehlu, upevnil ji k pružné, průhledné rource a podvázal Sergejovi žílu. Vpíchl jehlu a upevnil ji na kůži dvěma proužky náplasti. Sergej viděl, jak jeho krev protéká rourkou a skapává do jakési skleněné baňky. Nádobka se pomalu plnila… Sergej zkusil vybavit si podrobnosti první transfúze. I když si na ni vzpomínal jen matně, byl si skoro jist, že tohle není stejné zařízení jako tenkrát… K baňce bylo připojené malé čerpadlo, poháněné elektromotorkem. Doktor připevnil jehlu k jiné průhledné rource, která vycházela z tohoto čerpadélka, a stiskl tlačítko. Cvaklo to a motorek se s bzukotem rozběhl. Lékař čerpadélko zastavil a zkontroloval, jestli v krvi nezůstaly vzduchové bubliny. Uvedl vše do pořádku a motorek se opět rozběhl.

Thibaut mezitím otočil hlavu a v jeho pohledu tentokrát svitlo. Bylo vidět, že se zajímá o to, co se děje. Už to nebyla ta ponurá lhostejnost, kterou u něho Sergej pozoroval ještě před chvilkou. Sledoval teď zrakem všechno, co lékař dělá… Sergej nevěděl, zda někdo Thibautovi vysvětlil, že dostává krev proto, aby ho zachránili – doktor totiž vždycky řekl jen to nejnutnější… Jednu chvíli se Sergej lekl, že Thibaut ucukne, že transfúzi odmítne, ale ten se sebou nechal dělat, co bylo potřeba; jenom se sotva znatelně zachvěl. Jakmile byla jehla na svém místě, lékař ji přelepil jako prve u Sergeje a znovu spustil čerpadélko.

Bylo slyšet jen tiché vrnění motorku. Forestier beze slova a bez hnutí dozíral na činnost čerpadla. Chvílemi se zdálo, že tam ani není. Thibaut všechno velmi pozorně sledoval: jeho oči klouzaly od Sergejovy paže podél rourky, pozdržely se u skleněné baňky, do níž jemným a pravidelným proudem stékala krev, zadívaly se na čerpadlo a nakonec se zastavily u rourky, kterou vtékala krev do jeho vlastní ruky… Teď Sergej pochopil, proč pro něho doktor vybral tohle vyvýšené lehátko a proč použil právě tohoto transfúzního přístroje a ne jiného. To proto, aby Thibaut na vlastní oči viděl a pochopil, že ho chtějí zachránit. Strkali zkrátka tomu nedůvěřivci důkazy až pod nos. A už to mělo své výsledky: Thibaut chápal, že mu dávají krev. Sergej mu to viděl na obličeji a vytušil, že promluví. „Ktož jsi?“

Bylo to poprvé, co Sergej slyšel jeho hlas, hluboký, vážný, jakoby váhavý. „Jmenuju se Sergej Daspremont.“ Po chvíli mlčení si Thibaut zopakoval: „Sergej…“

Sergej poznal, že to jméno mu zní nezvykle, a proto sám ještě jednou řekl: „Ano, Sergej.“

„Kde jest Aspremont?“ zeptal se Thibaut.

Z jeho hlasu zaznívala jakási úcta. Sergej si uvědomil, že Thibaut rozuměl ‚Sergej daspremont, z Aspremontu‘ – a že ho považuje za šlechtice. Vycítil, že bude líp, když ho při tom zatím nechá.

„Je to v Provenci,“ odpověděl.

Sergej sice nebyl v zeměpise zvlášť silný, ale před časem se čirou náhodou dověděl, že nějaký Aspremont existuje. Ze zvědavosti se tenkrát podíval do atlasu, takže věděl, kde ta vesnice je. Zkusil to Thibautovi vysvětlit, přičemž převáděl kilometry na míle a odvolával se na orientační body, kterým mohl Thibaut rozumět.

„Je to dvě míle od Serres a osm mil od Gapu…“

Thibaut tiše naslouchal a potom řekl: „U toho velkého moře, kteréž vedie do země svatej?“

„Ano. Čtyřicet mil od Marseille.“

Sergej si nejdřív myslel, že rozhovor bude pokračovat, ale Thibaut zavřel oči a bylo vidět, že je horečkou tak zesláblý, že i sebemenší pohyb či věta ho stojí velké úsilí. Sergej měl sto chutí si s ním popovídat, ale bál se, aby ho neunavoval. Občas po něm koukl, a když viděl tu svalnatou ruku se zabodnutou jehlou, nemohl uvěřit, že tohle urostlé tělo je tak vyčerpané. Najednou Thibaut otevřel oči a zeptal se:

„Na co mi tvoja krev?“

Sergej chvilku nevěděl, zda má odpovědět, nebo zda to udělá doktor. Ale ten nehnutě stál a hleděl si transfúze, takže Sergej poznal, že musí odpovědět sám:

„Aby ses uzdravil.“

„Rozumiem,“ řekl Thibaut. „Ale proč tvoja krev a ižádná jiná?“

Sergej hledal nějaké vysvětlení pro Thibauta přijatelné, ale na nic nepřišel. Rozmýšlel a nakonec řekl:

„Nikdo jiný ti ji nemůže dát.“

Thibaut se s tím spokojil. Pousmál se, že rozumí. Přitom se mu poněkud odchlípl horní ret, odhalil silné špičáky, a pak zase poklesl. (Herdek, pomyslel si Sergej. Z těch vlčích tesáků jde strach! Jako kdyby chtěly kousnout!) Pak Thibaut znovu zavřel oči, jako když ho těch několik slov vysílilo. Také Sergej cítil, jak se ho zmocňuje únava, a zavřel oči. Zase pocítil tu velkou žízeň jako tenkrát…

Něco cvaklo. To doktor zastavil čerpadélko. Sergej otevřel oči a viděl ho, jak vytahuje Thibautovi z ruky jehlu a přelepuje vpich náplastí. Thibaut se ani nehnul. V obličeji byl rudý, spal s pootevřenými ústy a rychle oddychoval. Lékař mu nadzvedl oční víčko a dlouze hmatal tep.

„Něco není v pořádku?“ zeptal se neklidně Sergej.

„Po transfúzi bývá vždycky šok,“ odpověděl doktor. „Ale tenhle šok je zvlášť silný – silnější, než jsem se nadál. Budu ho muset dát na resuscitační oddělení.“

Sergej tázavě vzhlédl.

„To je speciálně vybavené oddělení, kde bude neustále pod dohledem. A kdyby něco potřeboval, hned se o něho postarají.“

X

V noci se Sergej probudil a hned si vzpomněl na Thibauta. Nahmatal hodinky a podíval se na ně: tři hodiny deset. Xolotl pochopitelně spal. Sergej tiše vstal a popošel k oknu. Vzadu v zahradě uviděl temnou budovu kliniky. I tam spali – až na dvě osvětlená okna v přízemí, kde bylo resuscitační oddělení. Celou noc někdo měl u Thibauta službu… Sergej se vrátil k posteli a začal rozvažovat: proč by nemohl jít za ním dolů? Ale co když tam je zavřeno? Však nic neriskuje – nejvýš se bude muset vrátit… Vklouzl do cviček a co nejtišeji se vytratil z pokoje.

Všechny dveře byly otevřené a Sergej našel resuscitační oddělení bez potíží. Tiše vstoupil a uprostřed místnosti spatřil velký stůl plný všelijakých složitých přístrojů. Za stolem stála ošetřovatelka. Když uviděla Sergeje v pyžamu, vůbec ji to neudivilo. Věděla, proč přišel.

Sergej ji zdvořile pozdravil – trochu i na omluvu, že přišel bez dovolení. Byla tu čtyři lůžka, z toho jen jedno obsazené. Sergej k němu po špičkách přistoupil. Thibaut spal neklidným spánkem. Cukal sebou, ale vždycky ho hned zadrželo to, že byl připoután. Všude po sobě měl dráty a na obličeji kyslíkovou masku.

Sergej po špičkách obešel stůl a přistoupil k sestře.

„Jak to vypadá?“ zeptal se šeptem.

Sestra neodpověděla přímo. Ukázala na měřicí stupnice přístrojů a pak na obrazovku osciloskopu.

„Tady je teplota, tady krevní tlak, tady kyslík a tamhle tep.“

Na osciloskopu vrtošivě a nepravidelně kroužil zelený puntík A ta rychlost! Sergej se podíval na první stupnici a údivem nadskočil. Znepokojeně se obrátil na ošetřovatelku.

„To je šok po transfúzi,“ vysvětlovala. „Ale málokdy vystoupí teplota tak vysoko a srdce bije tak rychle. Už od nočních hodin má horečku: 41,6 stupňů.“

„A myslíte…?“

Sergej se neodvážil svou otázku dokončit, ale ošetřovatelka jí porozuměla a jen bezmocně rozhodila rukama.

„Vy jste tady od začátku?“ zeptal se Sergej.

„Od dvou hodin v noci. Předtím tady byl pan doktor.“

„Míváte často takhle noční?“

„Občas.“

Sergej znovu přistoupil k lůžku. Thibaut sebou trhl a něco nesrozumitelně zamumlal.

„To je z horečky,“ zašeptala sestra. „Nad 40° nemocní blouzní a mluví z cesty.“

Vtom otevřel Thibaut oči. Sergej se na něho vyděšeně podíval. Možná že vidí tyhle oči naposled. Za pár hodin bude po všem, napadlo ho. Ne, to není možné!

„Thibaute, ty se uzdravíš!“ řekl Sergej tiše. „Uzdravíš se!“

Ale Thibaut oči zase zavřel a Sergej se vrátil k sestře.

„Můžu tady zůstat?“

„To víš, že můžeš.“

Bylo mu jasné, že tu není nic platný, ale věděl, že teď by nedokázal usnout. Posadil se k lůžku, díval se na číselné stupnice i na tu neklidnou zelenou tečku a čekal…

Za dlouhou dobu se rozhlédl a uviděl, že už se začíná rozednívat.

„41,4,“ řekla ošetřovatelka. „Takže je naděje…“

K poledni měl Thibaut 38 stupňů. Doktor Forestier ho dal převézt do jeho pokoje.

„Je z toho venku,“ řekl. „Ale vrací se z druhého břehu, odkud obyčejně není návratu.“

„Takže bude moct vstát?“ zeptal se Raul.

„Počkej, jen tolik nespěchej! Dám mu něco pro uklidnění, aby zůstal pár dní na lůžku.“

„To, co už dostal posledně?“

„Ano,“ odpověděl doktor. „Stejný přípravek, stejnou dávku, jenže už ne v injekcích, ale v prášcích.“

„Je v tom nějaký rozdíl?“

„Podle mne ano.“

Raul se na otce nechápavě podíval. „Nevím, co tím myslíš,“ řekl. „Teď ti nemůžu všechno podrobně vysvětlovat,“ řekl doktor. „Počkej pár dní a uvidíš.“

V následujících dnech horečka poklesla docela, takže Forestier zmírnil izolaci. Raul zase začal Thibauta pravidelně dvakrát denně navštěvovat a ostatní tři chlapci se v návštěvách střídali. Každý večer se všichni čtyři scházeli v pokoji u Raula a hodnotili situaci.

„Zlepšuje se to,“ radoval se Raul. „Každý den je znát pokrok.“

Toho si všimli všichni. Thibaut už vstával z lůžka a přecházel po pokoji. Dali mu oblečení a slíbili mu, že brzy půjde ven. On na to však neřekl ani tak, ani tak a tvářil se nezúčastněně, jako by se ho to netýkalo. Šaty si ovšem prohlížel s velkým zájmem – právě tak jako před časem pyžamo. Zvlášť ho zaujal zip na bundě.

Jednou večer se zeptal Sergej:

„A když mu teď řekneš, že spal osm set let, tak ti věří?“

„Kdepak,“ odpověděl Raul. „Jakmile o tom začnu, podívá se jinam a přestane poslouchat. Už o tom radši ani nemluvím, beztak to k ničemu není.“

„Ale něčemu se přece divit musí,“ namítl Sergej. „Třeba taková elektřina… Na tu se tě nevyptával?“

„Ani se moc nedivil,“ řekl Raul. „Hned pochopil, že se světlo rozsvěcí a zhasíná vypínačem. Sám to dvakrát nebo třikrát zkusil a to mu stačilo.“

„A neptal se, jak to funguje?“ divil se Sergej.

„Ne, to je mu úplně fuk!“ odpověděl Raul.

„To je zvláštní!“ vrtěl hlavou Sergej.

Kdykoli se mu totiž dostala do rukou nějaká nová věcička, snažil se jí přijít na kloub, a proto mu bylo divné, že ostatní lidé nejsou také tak zvídaví.

„Nebo auta?“ ptal se dál. „Přece jistě viděl z okna sanitku, nebo auto tvého otce…“

„To jistě,“ souhlasil Raul.

„A neptal se tě, jako to, že auta jezdí bez koní a tak rychle?“

„Ne, vždyť ti říkám, že na to kašle. Úplně kašle…“

„To teda nechápu,“ ulevil si Sergej.

Na dlouho se zadumal nad tou nepochopitelnou lhostejností a potom zase vypálil:

„Dobrá, dejme tomu, že na to kašle. Ale víš aspoň proč?“ Raul ožil:

„Myslím, že vím,“ řekl. „Narodil se v době třetí křižácké výpravy a slyšel vyprávění křižáků, kteří se vrátili ze Svaté země. Jistě mu líčili nejfantastičtější věci, a tak si nejspíš myslí, že je někde v Orientě, v mnohem odlehlejší zemi, než je Palestina, kde je život ještě podivnější než to, co slyšel. To je všecko. On se prostě nesnaží to pochopit.“

„Hm,“ broukl Sergej. „A o čem s ním mluvíš?“

„Vysvětluju mu, jak žijeme, vykládám mu, co se děje ve světě, aby ho to tak nevyvedlo z míry, až se dostane ven.“

„A zajímá ho to?“

„Ano.“

Ještě na něco si Raul vzpomněl:

„Taky ho zajímá, jak mluvíme. Vždycky, když mu vysvětluju nějaké nové slovo, dává náramný pozor.“

„Samozřejmě,“ přitakal Sergej. „Chce se naučit mluvit tak, aby byl nenápadný. Chytrá hlavička… A brzy se mu to podaří!“

„Ohromně brzy,“ souhlasil Raul. „On má totiž úžasnou paměť: když mu něco vykládáš, stačí mu to říct jednou,“ Vtom se ozval Marek:

„Chce pláchnout, to je vidět.“

„To jistě chce,“ souhlasil Raul. „Necítí se tady v bezpečí. Je pořád stejně nedůvěřivý jako ten první den.“

Toho si už všiml Sergej taky. Kdykoli zašel Thibauta navštívit, pokaždé si všiml, jak pozorně naslouchá všem zvukům na klinice, třeba i krokům na chodbě… Několikrát ho přistihl, jak si zkoumavě prohlíží okno v pokoji, jako by mu odtamtud hrozilo nějaké nebezpečí.

„Rozhodně má odvahu,“ poznamenal Sergej. „To se hned pozná. Ale v životě jsem neviděl někoho tak nedůvěřivého… Jak to jde dohromady?… Až bude jednou na svobodě, to se zapotíme!“

O dva dny později se Sergej probudil poměrně pozdě. Xolotl už byl vzhůru a dostýlal si postel. Sergej si promnul oči a dlouze zívl:

„… hoj, Xolotle. Jak se máš?“

„… hoj. Celkem dobře. Ale…“

Nedomluvil. Jeho pozornost zaujalo něco, co se dělo venku. Sergej pochopil, že to je něco neobvyklého.

„Co se děje?“

Rázem byl úplně probuzený, vyskočil z postele a postavil se za Xolotla. Z jejich okna bylo vidět na kliniku vzadu v zahradě. Jedno z oken v prvním poschodí bylo dokořán. Přímo pod ním stáli na trávníku Raul s Markem a propátrávali terén.

„To je Thibautovo okno,“ řekl Sergej. „Něco se děje.“

„Jasně.“

Sergej se sebe strhl pyžamo a bleskurychle se oblékl. Tryskem seběhl po schodech a uháněl do zahrady. Xolotl za ním. Už zdálky je uviděl Raul a křičel na ně:

„Tak už je pryč!“

Sergej přiběhl blíž a zadýchaně se zeptal: „Jak to dokázal?“

„Snadno,“ odpověděl Marek. „Prostě vyskočil oknem.“

Ukazoval na trávník. Sergej tam rozeznal hluboké otisky nohou. Obdivné hvízdl:

„Pááni! Úplně jak Tarzan!“

Ale moc ho to nepřekvapovalo. Thibaut jistě z prvního patra klidně skočil. Je pravda, že tráva ten doskok poněkud utlumila, ale stejně to byl výkon!

„Kdy zmizel?“

„To se, neví,“ odpověděl Raul. „Když včera procházela sestra pokojem večer v deset hodin, klidně spal…“

„Nebo dělal, že spí!“ upřesňoval Marek.

„To už se teď nedozvíme,“ mínil Raul. „Fakt je ten, že v sedm ráno už v pokoji nebyl. To je všechno, co víme. Mohl vyskočit buď v noci, nebo časně ráno.“

Xolotl mezitím přiklekl do trávy a prohlížel stopy.

„Bylo to ráno,“ rozhodl, „protože na pošlapané trávě není ani kapka rosy. Znamená to, že vyskočil až potom, co padla rosa – kolem čtvrté…“

Sergej si to rovnal v hlavě: ano, pro Thibauta bylo výhodné uprchnout za svítání, aby byl co nejdál, až ho začnou stíhat.

Zeptal se tedy Raula:

„Váš otec už to ví?“

„Samozřejmě. Sestra mu to hned hlásila.“

„Co na to říkal?“

„Že si o tom promluvíme při jídle. Víc nic“

Rauf se podíval na hodinky.

„No vidíte, za pět minut je snídaně Tak jdeme, snad se dozvíme něco víc.“

A skutečně, doktor se rozpovídal. Poprvé jim odpověděl na všechny jejich otázky, jako kdyby ho Thibautův útěk zbavil povinnosti mlčet.

„Ty se nedivíš, že se vypařil tak najednou?“ zeptal se Raul.

„Ne, vůbec se nedivím,“ odpověděl doktor. „Dokonce ti musím říct, že jsem jeho útěk připravil!“

Chlapci se podívali nejdřív na sebe, pak na lékaře, jako by si nebyli jisti, zda dobře rozuměli. Po chvíli ticha se ozval Marek:

„Jak to myslíš?“

„Dal jsem pokyn, aby na noc nezavírali dveře. Ani nemusel skákat oknem. , A kromě toho jsem mu změnil sedativum…“

Raul si vzpomněl, o čem spolu hovořili před několika dny:

„Říkal jsi mi přece, že to je stejný přípravek i stejná dávka. Takže to tak nebylo? Nebo jsem špatně rozuměl?“

„Ne,“ řekl doktor. „Rozuměl jsi dobře. Byl to skutečně tentýž prostředek, jenže to byly prášky, ne injekce.“

„Jaký je v tom rozdíl?“ zeptal se Sergej.

Forestier se podíval nejdřív na Raula, pak na Marka i Xolotla a pousmál se. Doufal, že některý z nich dokáže Sergejovi odpovědět, ale poznal, že to zůstane na něm.

„V tom je veliký rozdíl,“ řekl. „Kdybych byl pokračoval s injekcemi, zůstal by ten chlapec pod vlivem drog. A tomu jsem chtěl zabránit.“

„Proč?“ zeptal se Raul.

„Podívej se: on přichází z doby, která byla drsnější než naše. Není žádná padavka, naopak, je zdatný a odvážný. A já z něho nechci udělat choulostivou slečinku. Jen ať zůstane sám sebou, ať se chová jako chlap. Ostatně to se zrovna stalo: on ty prášky odmítl.“

„On je odmítl?“ podivil se Marek.

„Možná že jsem se nevyjádřil správně: dělal, že si je bere, a pak je vyhodil.“

„Vy jste je někde našli?“

„Já jsem se s nimi nehledal,“ usmál se doktor. „Ale vím, co říkám. Kdyby je totiž byl spolkl, nikdy by se nezmohl na nějaký útěk. Tak je to.“

Raul mezi řečí přestal jíst – to u něho vždycky znamenalo, že je rozrušený. Nemohl pochopit, že otec Thibautovi v jeho útěku tak chladnokrevně pomáhal Nakonec vyhrkl:

„Uvážils, co všechno se mu může stát?“

„To víš, že ano,“ odpověděl doktor. „Vím, že je to nebezpečné, ale naštěstí se tenhle mladík o sebe dovede postarat. A kromě toho jsem podnikl určitá opatření: má platné osobní doklady a nějaké peníze – asi tak na týden na dva,..“

„Myslíš, že to bude stačit?“

„Jemu ano, určitě už zažil horší situace. Vůbec nepochybuju, že to zvládne, protože je dost opatrný a silný taky. A kromě toho…“

„Co kromě toho?“ naléhal Marek.

Doktor hned neodpovídal, jako by chtěl dodat dalším slovům větší váhu.

„Kromě toho spoléhám na vás čtyři, že mu pomůžete.“

„Čekáme jen na to,“ ujišťoval Sergej. „Jenže ho nejdřív musíme najít!“

„I to je zařízené,“ řekl Forestier. „Náš kamarád u sebe má malou vysílačku, která každou minutu vydává signál. A vy za ním půjdete tady s tímhle…“

Vyndal z kapsy malé černé pouzdro (asi jako na doutníky) a podal je Sergejovi, protože ten stál nejblíž.

„Stačí stisknout tohle červené tlačítko,“ vysvětloval doktor. „Ve chvíli, kdy vysílačka vyšle signál, uslyšíte pípnutí a tady ta ručička vám ukáže směr, kterým máte jít S tímhle přístrojkem ho budete moct zpovzdálí sledovat.“

„Ale co když vysílačku zahodí?“ staral se Marek.

„Vždyť ani neví, že ji má u sebe,“ odpověděl doktor. „Ta vysílačka je totiž mnohem menší než zaměřovač.“ Ukázal přibližně rozměry. „Nic jsme mu neřekli a dali jsme mu ji zašít do opasku u kalhot. Takže se nemusíme bát, že ji ztratí.“

Rozhostilo se delší mlčení. Sergej zmáčkl červený knoflík a všichni čekali, kdy se ozve pípnutí. Uplynula víc než minuta.

„Nějak to nefunguje,“ zneklidněl Sergej.

„Není divu,“ řekl doktor. „Vysílačka má dosah patnáct kilometrů. Jestli náš kamarád odešel kolem čtvrté hodiny ráno, jak předpokládá Xolotl, tak už je teď o hodně dál. Ale i na to jsem myslel…“

„Fakt?“ žasl Raul.

„Jistě. Jen trochu uvažuj: kam asi šel?“ Všeobecné mlčení.

„Jsou dvě možnosti,“ vysvětloval doktor. „Buď do krasové oblasti, kde jste ho objevili, nebo do Chálus. Rozhodně ale vyrazil západním směrem. Je to tak?“

„Je,“ souhlasil Raul.

Dr. Forestier se podíval na hodinky.

„Já vám půjčím auto. Za deset minut vás čeká Castanet na silnici do Lyonu. Jakmile zachytíte první signál, vysadí vás a vrátí se s autem sem. Vyhovuje vám to?“

Všichni čtyři nadšeně vyvalili oči.

„Jestli nám to vyhovuje?“ řekl Raul. „To je přímo senzace! Všichni sraz za deset minut dole u silnice. Stany, batohy, mapy a busoly s sebou! Jasný?“

„Vezměte si taky dalekohled,“ připomněl doktor.

A bylo to tak: Když ujeli autem několik kilometrů, ozvalo se zřetelné pípnutí a stále zesilovalo.

„Už ho máme,“ radoval se Raul. „Teď ho nesmíme předběhnout.“

„A hlavně nesmí uvidět mě!“ připomínal Castanet. „Já zpomalím.“

Sergej si znovu vybavil ten podivný výstup, tenkrát když se Thibaut probral k vědomí. Proč se tak najednou na Castaneta rozzuřil? Od té doby o tom nikdo nemluvil a pořád nic nevědí… Ze zadumání ho vytrhl Raul:

„Tak Sergeji! Kde jsme? Sleduješ mapu, nebo spíš?“

„Neboj…“

Sergej se okamžitě zorientoval:

„Asi o kilometr dál silnice zahýbá,“ hlásil. „Ještě před zatáčkou musíme zastavit.“

Castanet zastavil, chlapci vystoupili a auto odjelo. Raul a jeho tři kamarádi vykročili na silnici. Když došli k zatáčce, vytáhl Raul dalekohled a opatrně, aby ho nebylo vidět, se jím podíval kupředu.

„Tak co, vidíš ho?“ hartusil netrpělivě Marek.

„Vidím. Sedí u silnice asi tři sta metrů odtud. Zrovna něco jí.“

„Co uděláme?“ zeptal se Sergej.

Raul podal dalekohled Markovi a obrátil se k Sergejovi.

„Co by? Počkáme, až se zas vydá na cestu, a z příhodné vzdálenosti ho budeme sledovat. Trochu na něho budeme dohlížet, ale ne moc. Kdyby se něco semlelo, zasáhneme. A je to.“

„Jasan,“ přikývl Sergej. „Ať si dělá, co chce; my se ukážeme jen v případě nutnosti, že?“

„To je ono.“

„Jak ale zjistíme, že něco neklape, když budeme třeba dva kilometry daleko?“

Raul nerozhodně rozhodil rukama a zamyslel se.

„Však uvidíme,“ řekl.

Sergej už se nevyptával. Za chvíli Thibaut vstal a vydal se na další cestu. Jakmile měl dostatečný náskok, vydali se za ním a udržovali asi stejnou vzdálenost. Sergej nesl zaměřovač a téměř nepřetržitě ho sledoval.

„Tahle věcička je správná,“ pochvaloval si. „Takhle ho neztratíme z dohledu…“

„To ne,“ řekl Raul, „jenže vybiješ baterky. Nepřeháněj to!“

„Máš pravdu,“ souhlasil docela ochotně Sergej, zastrčil přístroj do kapsy a díval se na něj jen občas.

Po několika kilometrech se ozval Marek:

„A jak to bude dál? To půjdeme pořád takhle za ním a pořád ho budeme sledovat na dálku?“

„To se uvidí,“ řekl Raul váhavě. „Podle toho, co udělá. Večer, až se utáboříme, tak si o tom promluvíme.“

„Proč ne hned teď?“

„Nevíme, co se přes den může stát. Můžeme se taky dočkat překvapení…“

Raul se nemýlil. Krátce po jedenácté hodině došli na křižovatku a tam na ně první překvapení už čekalo:

Přístroj docela oněměl.

XI

Thibaut byl přesvědčený, že dveře u pokoje mu zamkli, a proto ani nezkoušel je otevřít. Podle něho jedinou možnou cestou k úniku bylo okno…

Probudil se, když zazpíval první kos, honem se oblékl a bez váhání skočil. Dopadl měkce, chvilku vyčkal na místě a s radostí zjistil, že je všude klid: žádné okno se nerozsvítilo, nikde ani hlásek. Jeho útěku si tedy nikdo nevšiml, všechno jde jako na drátkách. Rozhlédl se, kde je. Už během léčebného pobytu vždycky z okna pozoroval, jak jezdí sanitka, a tak teď bezpečně věděl, kudy ven. Udivilo ho, že nikde nejsou žádné mříže ani stráže. Dostal se na silnici mnohem dřív, než doufal. Jak to, že ho líp nehlídají? Ti, co ho ošetřovali, jsou opravdu blázni, pomyslel si.

Také asfaltový povrch vozovky mu připadal podivný. Sáhl si na něj prstem a udělal několik kroků. Jeho gumové podrážky nebylo na tom zvláštním černém koberci ani trochu slyšet. Vzpomněl si, jak ho tyhle boty před několika dny překvapily, a pomyslel si, že to je jako kdyby mu chtěli ten jeho útěk usnadnit. (Blázni, řekl si v duchu opět.) Thibaut si vybavoval svůj útěk ze Chálus: tenkrát směřoval po tři dny stále k východu… Napravo se nebe trochu jasnilo, obrátil se tedy zády k východu a rázně vykročil doleva… Občas se ohlédl, jestli ho nikdo nesleduje. Ne; temná budova kliniky za ním se ztrácela čím dál víc a silnice byla stále pustá. Thibauta se zmocnila obrovská radost: je živý, zdravý, plný sil, a hlavně: je volný! Srdce mu prudce bilo, v žilách mu proudila nová krev, bylo mu do zpěvu…

Pravidelně rázoval, připraven zareagovat, kdyby se cokoli semlelo. Vždyť všechno je úplně jiné, než jak to znával, a proto musí být připravený na cokoli… Ale nic se nedělo. Časně ráno jsou silnice téměř liduprázdné; jen občas projelo kolem auto. Nebezpečí silničního provozu Thibaut znal, na to ho Raul včas upozornil. Proto ho nijak nezaskočilo, když uviděl první vozidlo – až na to, že se přehnalo šílenou rychlostí. Když bylo pryč, vrátil se chlapec znovu na vozovku a ucítil pach spáleného benzínu. Připadl mu odporný a jen se znechuceně ušklíbl.

Kolem osmé hodiny se zastavil, aby mohl sníst chleba a ovoce, které si schoval od večeře. Bylo to právě ve chvíli, kdy ho uviděl ze svého úkrytu v zatáčce Raul… Thibaut neměl ani tušení, že ho někdo pozoruje, a s chutí snědl všecko, co měl. Však si další jídlo nějak obstará… Řekli mu, že má v peněžence nějaké peníze, ale moc tomu nevěřil. Ty tenoučké, jemné, podivně vybarvené papírky u něho nevzbuzovaly pražádnou důvěru. Doufal, že se bez nich nakonec nějak obejde – ovšem jak, to nevěděl…

Když dojedl, vydal se znovu na cestu a šel nerušeně asi dvě hodiny, stále netuše ani v nejmenším, že je sledován. Lidé, které potkal, si ho sotva všimli a šli dál svou cestou. Potom, když vycházel z jedné vesnice, uviděl stát u silnice chlapce asi stejně starého, jako byl sám. Čekal tam s batohem u nohou a usmíval se, takže Thibaut poznal, že s ním bude řeč.

„Buď zdráv!“ řekl chlapec.

„Buď zdráv.“

Už během své rekonvalescence Thibaut hodně přemýšlel a došel k závěru, že udělá nejlíp, když v této neznámé krajině nebude cestovat sám. Ihned se rozhodl, že se k tomuto náhodnému spolucestujícímu připojí.

„Já se jmenuju Kristián Valliěres.“

„Thibaut de Chálus.“

Chlapec šlechtický přídomek „de“ nečekal, a proto sebou překvapeně trhl, ale hned se vzpamatoval. S širokým úsměvem podal ruku a řekl:

„Těší mě.“

Thibaut podávanou ruku stiskl a viděl, že všechno se vyvíjí slibně.

„Já mám prázdniny,“ řekl Kristián. „Jedu na jih – do Avignonu, Nimes, nebo Arles – sám ještě nevím.“

Thibaut neměl ponětí o tom, co znamená slovo „prázdniny“, ale kde je Avignon, to věděl. Pořád ještě byl nedůvěřivý, a proto nechtěl prozradit, že směřuje do Chálus.

„Jáz jedu do Limoges,“ řekl.

„Čekám tu na stop,“ dodal Kristián.

Slovo „stop“ bylo Thibautovi naprosto neznámé, ale nechtěl se vyptávat a raději mlčel. Kristián viděl, že je nějak v rozpacích, a řekl proto zřetelněji:

„Čekám tu na stop.“

„Ano,“ prohodil nazdařbůh Thibaut.

„Dva nás vezmou taky,“ mínil Kristián.

Vždycky, když je míjelo nějaké auto, Kristián mávl rukou a jeho pravý palec klasickým stopařským posuňkem bodl k obzoru. Aut přejelo kolem asi dvacet, ale nezastavilo žádné.

„Dneska to nějak nejde,“ postěžoval si Kristián.

Thibaut rozvažoval, co dneska nejde a k čemu jsou dobrá ta podivná znamení palcem… Užuž si říkal, že zbytečně ztrácí čas, a chtěl odejít, když vtom se vynořilo nádherné auto a těsně u nich přibrzdilo. Kristián obdivně hvízdl:

„Lamborghini – to teda máme kliku!“

Auto zastavilo a řidič už stahoval okénko na pravé straně. Byl to asi třicetiletý, odhodlaně vypadající muž.

„Já jedu do Lyonu. Hodí se vám to?“ zeptal se.

„Samozřejmě,“ zaradoval se Kristián. „Budete tak hodný?“

Sklopil přední sedadlo a pokynul Thibautovi, aby nastoupil. Pro toho nastal nejhorší okamžik z celého dne. Vozidlo páchnoucí benzínem v něm vyvolávalo nedůvěru a těžko překonatelný odpor. Podvědomě se ho bál a na okamžik zaváhal. Ale byl odvážný a zvyklý nedávat strach nikdy najevo. Nastoupil tedy a usadil se vzadu. Kristián si sedl vedle řidiče a vůz se rozjel.

Chvíli bylo ticho, až pak se Kristián ozval – jen aby něco řekl, čistě ze zdvořilosti:

„Pěkně vám sedí na silnici…“

To neměl říkat.

„Že sedí?“ ozval se muž. „Ta je jak přilepená. Chcete to vidět?“

Nečekal na odpověď a šlápl na plyn. Vůz zařval jako dravé zvíře a vyrazil kupředu. Muž byl sice dobrý řidič, ale přesto Kristián začínal litovat, že se tak uřekl, a tím tuhle bláznivou jízdu zavinil. Zato Thibauta už obavy přešly. Klidně se díval, jak auto letí krajinou, protože o nebezpečích při jízdě neměl ani tušení. Nevěděl, že stačí, aby byl na silnici rozlitý olej, aby praskla pneumatika, nebo aby z postranní silnice vyjel traktor – a hned může být dopravní nehoda… To vše bylo pro něho neznámé: teď jenom vychutnával rozkoš z rychlé jízdy, jaké ani nejskvělejší koně nikdy nedosáhnou…

Tak jeli dlouhou dobu, až teprve poblíž Lyonu museli zpomalit. Dostali se do dopravní špičky velkého města, přejeli Rhonu a projeli lacroix-rousseským tunelem. Thibaut všechno pozorně sledoval a mezi tolika lidmi se cítil dokonale bezpečný. Od jeho útěku už uplynulo osm nebo devět hodin a byl si jist, že po něm nezůstala žádná stopa.

Řidič vysadil oba chlapce na okraji Lyonu.

„Já mám hlad,“ prohlásil Kristián. „Nemáš něco na zub?“

Thibaut ani nestačil něco říct.

„Já mám konzervu. Koupíme si k tomu kus chleba a sedneme si někam do bufáče. Co ty na to?“

„Ano,“ odpověděl Thibaut, když mu konečně došlo, že je řeč o jídle.

Když potom Kristián kupoval chleba, všiml si Thibaut, že platí mincemi. Jeho nedůvěra k papírovým penězům tím jen vzrostla. Objevili příjemnou kavárničku a sedli si ven na terasu. Kristián vytáhl z tašky konzervu hovězího a podstrčil ji Thibautovi se slovy:

„Tumáš, otevři to a já zatím nakrájím chleba.“

Že má plechovku otevřít, to Thibaut pochopil – jenže jak? Obrátil ji a objevil klíček připevněný ke dnu, ale nevěděl, jak dál. Jak se to hrome, dělá? Ohmatával konzervu, jestli nenajde nějaké víčko, ale marně. Kristián zvedl hlavu a všiml si jeho rozpaků.

„Tys nikdy tohle hovězí neměl?“

Na odpověď ani nečekal a vzal od něho plechovku:

„Vidíš, takhle…“

Thibaut se díval. Koho by napadlo, pomyslel si, že se musí odtrhnout ten papírek, odlomit klíček a s ním pak odvinout kovový pásek kolem konzervy? Tohle mu Raul neřekl… Kristián pak objednal pití a rozdělil oběma chleba a maso. Pomalu jedl a přitom rozvažoval, jak je možné, že někdo, komu je šestnáct, nedovede otevřít konzervu… Snažil se pro to najít vysvětlení, ale nic ho nenapadlo.

Po jídle vytáhl Kristián mapu a hledal, kudy odpoledne dál:

„Já bych se radši vyhnul státním silnicím,“ vysvětloval. „Je na nich moc provoz. Pojedeme po okreskách směrem na Le Puy přes Chazelles a Saint-Galmier. Tam je moc hezky…,“ ukazoval trasu na mapě prstem.

Protože Thibaut viděl, že navrhovaná trasa směřuje zhruba k západu, pokývl souhlasně hlavou. Pohledem těkal po mapě, uviděl označené město Limoges a kousek dál – Chálus… Až se mu sevřelo srdce… Nepočítal s tím, že to bude tak snadné.

„Dalěce-li do Limoges?“ zeptal se.

Kristián v duchu počítal a řekl:

„Tři sta padesát až čtyři sta kilometrů.“

Tento údaj sice Thibautovi nic neříkal, ale dál vyptávat se už nechtěl.

Odpoledne už Kristián autostop nezkoušel. Vždyť nijak nespěchal a pěší túra se mu docela líbila. Ale hlavně ho zaujal Thibaut a nechtěl se od něho hned odloučit. Tušil kolem něho nějaké tajemství – ale jaké? Zarážely ho různé maličkosti: jak občas váhá, jak zvláštně mluví, jak neumeť otevřít tu konzervu… Pokusil se něco z něho vytáhnout, ale jakmile se Thibautovi zdál nějaký námět ožehavý, umlkl a Kristián už z něho nedostal ani slovo.

K večeru došli k malé hospůdce na samotě.

„Tady by se dalo povečeřet,“ nadhodil Kristián.

Vešli dovnitř, usadili se a Kristián nakoukl do jídelního lístku.

„Co začít Henryho vejcem?“ navrhoval.

Jenže právě v tu chvíli zmohla Thibauta únava po dvanáctihodinovém pochodu toho dne, takže otázku vůbec nezaznamenal.

„Henryho vejce?“ ozval se Kristián znovu a silněji.

Ale Thibaut pořád nic: ten název mu zněl cize, a tak dál nechápavě civěl na svého druha. Oba se na sebe beze slova dívali a každý přemítal, co ten druhý vlastně chce… Pak se Thibaut ze svého zadumání vytrhl a honem řekl:

„Ano, ovšem…“

„Tak dobře,“ řekl Kristián.

Sklonil se nad jídelní lístek – ani ne tak proto, aby si ho přečetl, jako spíše proto, aby zakryl svůj údiv. (Co zas je tohle? pomyslel si, Copak on nikdy neslyšel o Henryho vejci?) Ale nechal si to pro sebe a dodal:

„A co dál? Dobrý krvavý biftek?“

„Ano,“ řekl tentokrát bez váhání Thibaut.

Kristián se snažil už na to nemyslet a rozhovořil se o něčem jiném. Ale když jim přinesli maso, Thibaut po něm podvědomě vztáhl ruku. Honem se sice zarazil, ale Kristián si toho přece všiml. Pomalu jedl a přitom přemýšlel o Thibautovi. Zajímal ho čím dál víc a řekl si, že nevynechá jedinou příležitost a bude ho pozorovat. Proto, jakmile dojedli, řekl:

„Co takhle ubytovat se společně? Když se o útratu podělíme, přijde nás dvoulůžkový pokoj levněji než samostatný pokoj pro každého…“

Thibaut byl hned pro. Dobře si totiž uvědomoval, že s tím vejcem to provedl nešikovně. Aby zas náhodou něco nepokazil, byl raději ochoten souhlasit se vším, co Kristián navrhne. Ten zavolal hostinskou a zeptal se jí, jestli pro ně má pokoj.

„Jistěže mám,“ řekla a uvedla cenu.

„Tak to bereme,“ rozhodl Kristián bez váhání. „Máme vyplnit nějakou přihlášku?“

„Stačí jedna pro oba. Vyplňte ji a já si ji hned vyzvednu.“

Thibaut pozoroval, jak Kristián vyplňuje na lístek své jméno. Došlo mu, že cestující musejí při průjezdu po sobě nechat nějakou stopu a že tenhle podivný papírek přijde někomu do ruky. Komu asi…? Ale co, jeho se na nic nevyptávali, takže nikdo nebude vědět, že v téhle hospodě přenocoval. Jeho útěk probíhá úspěšně…

Ani jeden, ani druhý neměl chuť dlouho ponocovat, a proto si dali ukázat svůj pokoj.

„Kterou postel chceš?“ zeptal se Kristián.

Thibaut neodpověděl, ale pokynem ruky mu naznačil, ať si vybere. Učinil to s tak nenucenou zdvořilostí, že se Kristián neubránil údivu. (Vidličku vzít do ruky neumí, pomyslel si, ale jinak má chování jako velmož.) Kristián si tedy vybral méně výhodnou postel, a oba se začali svlékat. Právě když byl Thibaut svlečený do půl těla, Kristián na něho náhodou pohlédl a udivilo ho, jak je urostlý.

„Mám zhasnout?“ zeptal se, když Thibaut ulehl.

„Ano.“

Kristián zaváhal, protože měl dojem, že mu Thibaut chce něco říct. Byl by nedokázal vysvětlit, jak na to přišel, ale byl si téměř jistý, že ten druhý se ho chce na něco zeptat Nakonec přece zhasl a mlčky čekal. V naprostém tichu tak uplynulo několik minut. Pak se ve tmě ozvalo:

„Kristiáne…“

„No…“

Chvíle ticha; potom: „Jsú u Limoges Engliši?“

„Eng… jo, myslíš Angličani?“ Kristián se nestačil divit, ale pochopil, že musí odpovědět a nic nevyzvídat. „Ne, nejsou.“

Opět ticho. Co by byl dal Kristián za to, kdyby mohl vidět, jak se jeho kolega tváří!

„Vóbec nejsú?“ chtěl vědět Thibaut přesně.

Teď byl Kristián v rozpacích: v srpnu se přece potloukají angličtí turisté skoro všude – jistě jich bude pár i v okolí Limoges.

„Jen docela málo,“ odpověděl proto.

Víc neřekl, protože se nechtěl vnucovat nemístnými dotazy. Oči měl otevřené, a když pootočil hlavu, viděl v šeru skoro celý pokoj, jak ho matně osvětluje měsíční světlo. Bohužel Thibautova postel byla docela ve tmě v koutě… Kristián si chvilku myslel, že jeho spolubydlící znovu promluví, ale nic se neozvalo.

Potom zaslechl, jak Thibaut pravidelně oddychuje a z toho usoudil, že mezitím usnul…

XII

Druhý den se chystali k odchodu společně. Každý měl dobrý důvod, aby šel s tím druhým: Thibaut proto, že do toho neznámého světa našel průvodce; Kristián proto, že ho ten záhadný společník čím dál víc zajímal.

Kristián rád říkal věci na rovinu, a proto bez okolků navrhl:

„Samozřejmě budeme platit všechno napůl…“

„Ano,“ souhlasil Thibaut.

Cítil, že to je jedině správné řešení, ale těm lístečkům z banky, které mu dali, stejně nevěřil… Rozhodl se, že bude dělat všechno podle Kristiána. Viděl ho, jak vyndává z peněženky jeden ten papírek (byl jiný než ty jeho, ale se stejným divným nápisem „Státní banka“), dává ho hostinské a ta si ho bez váhání bere… Že by se tedy skutečně s těmihle cancourky dalo platit? Vyndal peněženku a vytáhl z ní jeden takový papír.

„Nemáte menší?“ zeptala se žena.

„Ne,“ riskl Thibaut.

„Nevadí, však to nějak půjde.“

Vzala bankovku a vrátila mu jiné a ještě mince navíc. Thibaut se pochopitelně ani nesnažil něco přepočítávat, protože arabské číslice, v jeho době ještě neznámé, mu byly španělskou vesnicí… Na tohle taky Raul nepomyslel – anebo se k tomu nedostal.

Hned potom odešli. Asi za dvě hodiny přišli k rozlehlé louce, na které se páslo asi dvacet koní. Jakmile je Thibaut uviděl, hned přistoupil až k ohradě. Jeho pozornost zvlášť upoutal nádherně rostlý, černý, asi tříletý hřebec. Vpíjel se do něho očima jako očarovaný, až si Kristián říkal, co asi udělá. Najednou Thibaut tiše mlaskl jazykem, že to sotva bylo slyšet, kůň přiběhl až k němu a položil mu hlavu na ramena. Thibaut ho objal oběma rukama kolem krku a blaženě se rozzářil. Něžně hladil zvíře po šíji, pak se podíval po Kristiánovi a řekl:

„Jmiel sem komoně lepého, tepilého, kako tentoť jesti. Znamenitě a směle běžával.. Hlas se mu zlomil: „Nenie ho viece…“ dodal. „Už dlouho?“ zajímal se Kristián. „Měsiec,“ odpověděl Thibaut. Naposledy koně pohladil a poodstoupil: „Třeba jeti,“ pronesl.

Mlčky se znovu vydali na cestu. Kristián viděl svého záhadného společníka zase v novém světle a kladl si nové otázky: Proč užívá slov, která už nikdo neříká? Jak to, že to ták umí se zvířaty? Měl skutečně někdy tak krásného koně? Jestliže je bohatý, proč takhle bez zavazadel putuje po silnicích? Málo platné, Kristián se v tom všem vyznal čím dál méně…

I tentokrát se zastavili a pojedli k obědu kus masa s chlebem. Pak znovu vyrazili na pochod. Thibaut, aby postupoval pokud možno rychle, navrhl:

„Cákáme na stop?“

Kristián váhal. Jemu se stopem jet nechtělo, protože si přál zůstat s Thibautem co nejdéle a přitom se neodklonit od svého směru. Proto řekl:

„V tomhle kraji budou potíže. Tady lidi neradi zastavujou…“

Nějaké auto právě přijíždělo. Thibaut mávl a vůz zastavil.

„Já jedu do Clermontu,“ řekl řidič. „I kousek dál – k Aubussonu. Takže jedete?“

Než se Kristián zmohl na slovo, odpověděl Thibaut:

„Ovšem, urozený pane…“

Muž se nezdál nijak překvapený, že mu někdo říká ‚urozený pane‘ – rozuměl totiž asi: ‚přirozeně, pane‘. Vyzval je, aby si sedli do auta. Kristián ze začátku zuřil, protože to byla pro něho ohromná zajížďka, ale nedal svou špatnou náladu najevo a zabral se zase do svých úvah. (Proč pořád mluví tak starobyle? Jistě je kdoví odkud… No právě, ale odkud? Dlouho o tom přemýšlel, až pak ho napadlo: Třeba žil v Americe, mezi vystěhovalci… Tím by se všechno vysvětlovalo.)

Řidič je vysadil u osamělého hostince asi patnáct kilometrů před Aubussonem. Mezitím se už Kristián s nečekaným vývojem smířil. Protože už bylo pozdě na to, vracet se zpátky, usmyslel si, že tentokrát využije večera k to mu, aby svého společníka důkladněji poznal.

Když přišli po večeři do svého pokoje, pokusil se tedy Kristián něco z Thibauta vytáhnout. Vždyť ty jeho podivnosti přímo bijí do očí: nechápe nejjednodušší pojmy, neumí otevřít konzervu, ale především podivně mluví. Kristiánovi se prostě zdál čím dál nepochopitelnější. Když tady teď tak klidně sedí na posteli v hotelovém pokojíku, vypadá jako každý jiný člověk, ale Kristiánovi bylo jasné, že naopak nikdo takový druhý už není.

Tentokrát se zeptal Kristián přímo:

„Jak jsi vlastně o toho koně přišel?“

Thibaut ihned odpověděl:

„Třie dnie bez otdycha utiekal. Třetieho večera padl a viece nevstal.“

Po chvilce dodal:

„Muselo tak býti.“

Kristián oněměl. Tři dni jízdy na koni – je to možné? A tenhle tady to říká jakoby nic. Napadlo ho, jestli Thibaut není blázen. Ale to ne; někdo, kdo se dívá tak zpříma a nese hlavu tak hrdě, nemůže být blázen…

Celý večer Thibaut poslouchal, a když bylo potřeba, odpovídal ‚ano‘ – ‚ne‘ ale sám od sebe nepromluvil.

Bylo už k půlnoci, když se Kristián odhodlal znovu se zeptat přímo:

„Tys žil v Americe?“

Thibaut se na něho podíval a zeptal se:

„Kde jest Amerika?“

Všechno možné Kristián čekal, ale tohle ne. A přitom Thibaut vypadal naprosto přirozeně! On nikdy neslyšel o Americe! Kristián něco zablekotal a už se na nic neptal… Ačkoli bylo hodně pozdě, jen těžko usínal. Za celý večer se tedy nic nedověděl. Má jít zítra dál s Thibautem, nebo se vrátit? Uvažoval, počítal vzdálenosti, které na něho čekají, ale nemohl se rozhodnout.

Rozhodl se až druhý den ráno: dál s Thibautem jít nemůže. Chtě nechtě se s ním musí rozejít. Ale snad se ještě někdy setkají. Po snídani napsal své jméno a adresu na kousek papíru a předal ho Thibautovi. Současně mu podal jiný kus papíru a kuličkové pero. Thibaut maličko zaváhal a pak začal psát: nejdřív své jméno, pak vytáhl občanský průkaz a opsal z něho adresu doktora Forestiera, která teď byla i adresou jeho… Kristián přihlížel jeho počínání s bezmezným úžasem: ještě nikdy se nesetkal s někým, kdo nezná vlastní adresu… Pak si všiml, jak opatrně a krasopisně Thibaut opisuje písmena napsaná na stroji, jako když jim nerozumí. A jak divně drží tu propisku… Kristiána napadlo: člověk by myslel, že se učil psát husím brkem…

XIII

Když se tenkrát po Thibautově útěku zaměřovač odmlčel, všechny čtyři chlapce to tak udivilo, že tomu nejdřív ani nechtěli věřit Hned u silnice se o tom začali bavit a Raul první přišel s názorem, že –Thibauta někdo svezl autem.

„Ale že by se naučil jezdit autostopem?“ pochyboval Sergej. „To se mi nějak nezdá!“

Raul se zamyslel:

„Možná že mu někdo zastavil sám od sebe. Stává se, když řidič vidí samotného chodce u silnice, že mu zastaví bez mávání.“

„No, dejme tomu,“ zamumlal Sergej, protože si řekl, že to je koneckonců jediné možné vysvětlení.

„Nesmíme ztrácet čas,“ pokračoval Raul. „Jestli od nás uhání osmdesátkou v hodině, tak sebou musíme hodit – jinak nám zmizí nadobro.“

Rychlá akce – to bylo něco pro Marka.

„Tak co uděláme?“ zeptal se dychtivě.

„Pojedem taky stopem,“ prohlásil Raul. „Je to jediná možnost, jak ho dohonit.“

„Jenže stopovat ve čtyřech, to tady budeme ještě večer…,“ namítl Sergej.

„To vím taky,“ usadil ho Raul. „Musíme se rozdělit na dvě skupinky. Marek a já vezmeme zaměřovač a pokusíme se dostat co nejdřív do Lyonu…“

Sergej bez váhání přístroj vydal a zeptal se:

„No dobrá, ale co budeme dělat my?“

„Vy s Xolotlem půjdete za námi pěšky, jestli po sobě nenechal nějakou stopu nebo jestli se nedal nějakou odbočkou… A večer se sejdeme,“ upřesňoval Raul.

Spěšně nahlédl do automapy:

„Těsně před Lyonem, u Jonageského jezera, je kemp – tam si dáme sraz. Když pojedete chvílemi stopem, do večera to stihnete.“

„Dobrá,“ přikývl Sergej.

Za chvíli už Raul s Markem ujížděli směrem k Lyonu, kdežto Sergej s Xolotlem vykročili pěšky. Celý den se vyptávali lidí, které potkali, ale bezvýsledně. K večeru je vzalo jedno auto až do Lyonu a tam se sešli s Raulem a Markem.

Večer, když seděli před stanem, se najednou Xolotl zeptal:

„Jestlipak si vzal s sebou tu svou dýku?“

Xolotl toho mnoho nenamluvil, ale když něco řekl, vždycky to mělo hlavu a patu. Raul se zarazil a pak řekl:

„Měl ji v pokoji. Ale podívat se, jestli si ji odnesl s sebou, to nás nenapadlo.“

„Nejspíš si ji vzal,“ usoudil Sergej.

„Proč?“ zeptal se Marek.

„No, protože byl zvyklý ji s sebou nosit – šlechtic býval přece vždycky ozbrojený! A taky proto, že je to jediné, co mu zůstalo z minulosti…“

Už byla skoro noc. Uprostřed rozlehlého tábořiště se postavy čtyř chlapců rýsovaly jen jako stíny. Raul, i když si příliš nadějí nedělal, vytáhl z kapsy zaměřovač a stiskl tlačítko. Uplynula víc než minuta a nic se neozvalo.

„Jestli tu dýku má,“ pronesl zase Xolotl, „tak nám může být horko, až ho potkáme!“

„To je pravda,“ souhlasil Sergej. „Budeme mu muset zbraň sebrat – jenže jestli má takovou páru, jak to vypadá, nebude to jen tak!“

„Že má páru, na to vem jed,“ řekl Raul. „V jeho době se mužové cvičili v nošení brnění. A víš, kolik takové brnění váží?“

„Kolik?“

„Kolem pětatřiceti kilo. A s touhle váhou jezdit na koni, to jim dalo zabrat! Proto je trénovali od dětských let. Takový mladý středověký šlechtic neměl snadný život, to mi věř!“

Sergej k tomu dodal:

„Nebylo by na škodu naučit se pár chvatů džuda! Možná že se budou hodit!“

„Správně!“ schvaloval Raul. „Zítra si koupíme nějakou příručku.“

Když se Thibaut rozešel s Kristiánem, pokračoval pěšky až do Aubussonu a tam se naobědval. Pak se postavil u silnice na Limoges a začal stopovat auta. Než se nadál, zastavil mu malý citroen, který řídil asi padesátiletý muž.

„Nastup si, mládenče. Je to za jedny peníze…“

Muž nebyl nijak hovorný; a když už ujeli několik kilometrů, chtěl Thibaut nějak navázat rozhovor. Vzpomněl si na tu větu, kterou řekl onehdy Kristián řidiči lamborghini:

„Pěkně vám sedí na silnici…“

Jen tu větu vyřkl, zaúčinkovala na řidiče citroenu úplně stejně jako na prvního řidiče:

„Chcete to vidět?“ zeptal se nadšeně.

Ihned zrychlil, ale bohužel nebyl tak dobrý řidič jako majitel lamborghini. Aby z vozu dostal co nejvyšší rychlost, tiskl plynový pedál až k podlaze a skoro vůbec se nestaral o to, co se děje kolem. Thibaut neměl s jízdou autem téměř žádné zkušenosti, takže si neuvědomoval, jakých chyb se muž dopouští, ale přesto nejasně cítil, že tady něco není v pořádku…

Asi dva nebo tři kilometry před Pontarionem chtěl muž v zatáčce předjet velké auto a přejel přitom nepřerušovanou čáru. Vtom se v protisměru vynořilo jiné auto. Předjížděný zpozoroval nebezpečí a přibrzdil, takže citroen stačil ještě včas zajet k pravé krajnici. Bohužel strhl volant příliš prudce, takže auto dostalo smyk. Řidič prudce zabrzdil, ale situaci už nezvládl: kymácející se autíčko téměř plnou rychlostí vylétlo z vozovky a narazilo na strom…

Thibaut ještě podvědomě stačil před sebe napřáhnout paže a díky své velké síle částečně náraz přitlumil. Tím si zachránil život, ale i tak vrazil hlavou do předního skla, to se vysypalo a Thibaut ztratil vědomí.

Obě auta zastavila o kousek dál a jejich řidiči spěchali k místu nehody, jeden z nich nesl lékařskou brašnu.

„Blázen jeden, v takovýmhle místě předjíždět!“ rozčiloval se ten druhý.

Lékař se naklonil k oběma v citroenu a mlčky je vyšetřoval.

„Je to něco vážnějšího?“ zajímal se druhý.

„Je. Řidič si poranil hrudník o volant.“

„A co ten hoch?“

Thibaut měl oči zavřené a čelo celé od krve. Lékař mu opatrně nadzvedl hlavu a řekl:

„Těžko říct. Je trochu pořezaný od předního skla.“

V tu chvíli zastavil jiný automobilista a ptal se:

„Mám přivolat sanitku?“

„Ano, a jestli můžete, taky policii. Díky předem!“

Lékař nadzvedl Thibautovi jedno víčko a hmatal tep.

„Je v bezvědomí, ale srdce má dobré. Zatím mu nic nehrozí. Podívám se na toho druhého.“

Vrátil se k řidiči a opatrně mu prohmatával hrudník.

„Zlomenina žeber, no, z toho se snad vylíže. Kdybyste mi pomohl ho vytáhnout z auta…“

„Samozřejmě.“

Položili raněného na zem a lékař mu píchl injekci.

„Na podporu srdeční činnosti,“ řekl polohlasem. „Doufejme, že to sanitce nebude trvat moc dlouho.“

Druhý muž se vrátil k autu a ozval se:

„Mládenec už otvírá oči.“

Thibaut skutečně přicházel k vědomí. Pozvedl hlavu a pomalu se rozhlížel kolem sebe ve snaze pochopit, co se vlastně stalo. Pohledem utkvěl na doktorovi.

„Tak co, mladej, jak je?“ zašveholil druhý muž.

Chlapec hned neodpovídal. Přerývaně dýchal, jako když se snaží popadnout dech.

„Čso sě stalo?“ zeptal se potom.

„Měli jste bouračku,“ řekl lékař. „Bolí tě něco?“

„Hlava,“ šeptl Thibaut.

„Nic víc?“

„Ne.“

Vtom u nich zastavila dvoučlenná dopravní hlídka na motocyklech. Policisté rázem zhodnotili situaci.

„Přejetí podélné čáry; jeden raněný,“ řekl strážmistr.

„A co ten chlapec? Jak je na tom?“

„Nic vážného,“ řekl lékař. „Pár oděrek.“

Thibaut se mezitím vysoukal z auta, stoupl si proti doktorovi i oběma policistům a koukal ještě trochu zmateně.

„Měl jsi kliku, žes dopad takhle,“ řekl mu strážmistr.

Potom si všiml, že se mladík dívá po řidiči, a zeptal se:

„To je tvůj otec?“

„Ne,“ odpověděl Thibaut.

„Jel jsi stopem?“

„Ano.“

Policista potlačil povzdech.

„Lidi si myslej, že ty čáry vprostřed silnice jsou tam pro parádu. Ale darmo mluvit.., Ukaž mí doklady a otři si obličej.“

Thibault věděl, že musí poslechnout – Raul mu vylíčil úlohu policie při udržování veřejného pořádku. Beze slova předložil občanský průkaz… Lékař mu otřel čelo lihem a přelepil náplastí. Teď teprve bylo vidět, jak je Thibaut bledý… Počkal, až si strážmistr vypíše osobní údaje. Dýchal už pravidelněji – bylo znát, že otřes po úrazu pomalu odeznívá. Strážmistr vrátil Thibautovi průkaz a dal se do řeči s lékařem. Mezitím se zastavovala další auta a kolem malého citroenu se natlačilo plno zvědavců. Pak se ozvala houkačka, k místu se prodrala sanitka, vystoupili z ní dva ošetřovatelé, vytáhli nosítka a naložili na ně raněného.

„Nikdo víc?“ zeptal se jeden.

„Jeden mládenec,“ odpověděl strážmistr. „Sice na něm není nic vidět, ale vezměte ho pro jistotu s sebou, ať ho radši v nemocnici prohlídnou…“

Rozhlíželi se, kde je Thibaut, ale po tom už nebylo ani památky.

Ten den byli Sergej a Xolotl zrovna na silnici z Clermont-Ferrandu do Aubussonu. Když došlo k dopravní nehodě, seděli u příkopu a odpočívali.

„Myslíš, že ho najdeme?“ zeptal se Xolotl.

Když byli všichni pohromadě, Xolotl téměř nemluvil, ale jakmile se Sergejem osaměl, rozhovořil se.

„Co já vím?“ povzdechl si Sergej. „Jako detektivové jsme se moc nevytáhli, co si budem namlouvat!“

„A skoro nic o něm nevíme,“ dodával Xolotl. „Za celou dobu, co byl s Raulem, neřekl ani slovo, tak jak máme vědět, co si myslí?“

Oba zmlkli; pak se ozval Sergej:

„Já myslel, že mě má docela rád, že mi aspoň trochu důvěřuje, když jsem mu dal krev… Takže jsem čekal…“

„Cos čekal?“ zeptal se netrpělivě Xolotl.

„Já nevím. Chtěl jsem se s ním spřátelit, tak jsem čekal, že něco řekne nebo naznačí, že pochopil… Jednou jsem si už myslel, že to vysloví…“

„A co se stalo?“

„Někdo k němu přišel do pokoje, tím ho rozptýlil, a hned zas převládla ta jeho podezíravost, takže neřekl nic…“

Tu se Xolotl obrátil a všiml si, že po silnici proti nim se blíží nějaký mladík. Byl to Kristián – vracel se do Clermontu a měl v úmyslu, jakmile to půjde, dát se směrem k jihu. Když byl asi dvě stě metrů od nich, zeptal se Xolotl:

„Tohohle se zeptáme taky?“

„Ale…,“ ušklíbl se Sergej.

Za poslední dva dny se už vyptávali tolika lidí – starých, mladých, mužů, žen i dětí – a vždycky slyšeli stejnou odpověď: bohužel, nikoho neviděli, nikoho takového neznají… Sergej už toho měl plné zuby.

„Myslíš, že to k něčemu bude?“ pochyboval.

Xolotl nejistě rozhodil rukama:

„Prozatím jsme to pořád dělali…“

„No, a nic jsme nezjistili, vůbec nic. A co lidí jsme se za tu dobu naotravovali! Máme otravovat i tohohle? Ne, nech to plavat…“

„Jak myslíš,“ podřizoval se Xolotl.

Když je Kristián míjel, přátelsky na ně zamával jako to občas turisté dělají Sergej a Xolotl mu taky zamávali a nechali ho bez ptaní jít dál…

Havárie vyvedla Thibauta z míry, ale brzy se vzpamatoval. Když viděl, jak se sbíhají zvědavci, jak přijíždí policie a sanitka, pochopil, že se stalo něco závažného. Vytušil, že začne vyšetřování, že ho budou vyslýchat, že ho možná i zadrží. A protože se nemohl dočkat, kdy už bude v Limoges, využil chvíle, kdy si ho nikdo nevšímal, a nenápadně se vytratil. Kousíček dál se mu podařilo zastavit nějaké auto.

Jako dítě navštívil Limoges několikrát, i okolí znal dost dobře. Když minuli Saint-Léonard-de-Noblat, odbočil řidič ze státní silnice do údolí řeky Vienny. Thibaut ji hned poznal: voda v ní tekla stejně jako před osmi sty lety. A poznal také Ambazackou pahorkatinu. Protože chtěl vejít do Limoges pěšky, požádal řidiče, aby ho vysadil ještě před hranicemi města.

A v tu chvíli pochopil: ano, opravdu je v Limoges; bezpečně poznává tok Vienny. Ale takhle se přece město nemohlo změnit za pár týdnů, ani ne za rok, ale ani za deset let ne… Znamená to, že byl v bezvědomí mnohem déle, než si myslel… Vyhledal katedrálu sv. Štěpána a sotva ji poznal. Věděl, že stavba takového chrámu trvá přes sto let –– i podle toho usuzoval, že v té jeskyni pobyl velmi dlouho. Procházel se ulicemi a byl z toho čím dál zasmušilejší. Nakonec se dostal do Řeznické čtvrti – to bylo jediné místo, které bezpečně poznával. Tam chodil od jednoho domu ke druhému a dlouze si je prohlížel.

Bylo už pozdě odpoledne a on začal váhat, zda se má vydat do Chálus, nebo od toho upustit: z Limoges to tam je skoro devět mil a dnes už je moc pozdě… Řekl si, že přespí někde v hotelu a rozmyslí si to.

XIV

Tu noc toho Thibaut mnoho nenaspal. Po spatření Limoges totiž konečně pochopil, že v Prokleté jeskyni pobyl velmi dlouho –– déle, než trvá jeden lidský život… Jak se to mohlo stát? To mu nešlo z mysli, a tak se mu podařilo usnout teprve k ránu.

Kolem deváté hodiny ho probudil hluk z ulice. Teď už neváhal, co má udělat: i když si byl jistý, že v Chálus nic neobjeví (právě tak jako tomu bylo v Limoges), byl rozhodnutý dotáhnout to až do konce. A potom? Co bude potom, na to nemyslel…

Vstal, zhltl snídani a vydal se na cestu. Bez potíží našel silnici do Périgueux, ale se stopem už takové štěstí neměl: stavěla mu jen auta, která jela na krátkou vzdálenost, takže se dostal do Chálus až těsně před polednem. Už z dálky rozeznal hradní věž a srdce se mu sevřelo. Rychle došel až k ní a zjistil, že je to jediné, co z hradu zbylo.

Vstup do věže byl zavřený, protože prohlídky začínaly až ve dvě hodiny. Thibaut stavbu pomalu obešel a pak se vydal na obhlídku městečka. Nic nepoznával – kromě říčky Tardoire, jejíž valící se vody mu svou barvou připomněly dávnou minulost… Koupil si něco k snědku a při chůzi ukusoval. Za chvilku už byl znovu u věže, postavil se tam a čekal, až otevřou.

Do dvou hodin se vytvořila skupinka asi dvaceti turistů. Thibaut se díval, jak se to dělá: koupil si lístek jako ostatní a tím byl

oprávněn vstoupit do vlastního hradu… Průvodce toho mnoho nenamluvil a Thibaut ho skoro neposlouchal. Jeho pozornost upoutaly hodně prošlapané schody, na kterých to místy klouzalo. Kolik let to asi trvá, než se takhle prošlapou?

V polovině schodiště našel místo, kde byl tehdy raněn jeho otec. Zasáhl ho do hlavy kámen, který vletěl dovnitř střílnou. V tu chvíli zrovna byl Thibaut v severní věži, ale hned mu to přišli oznámit. Jako by ještě teď slyšel, jak na něho volají, že urozený pán je smrtelně raněn…

Bez meškání tenkrát přiběhl k otci a našel ho, jak sedí na schodech přímo na místě, kde ho kámen zasáhl, těžce oddychuje a je smrtelně bledý… Thibaut přivřel oči a v duchu stále ještě viděl jeho ránu, z níž stékala po tváři krev až na krk… Setřel slzu a zaťal zuby. Pak si nenápadně sáhl na žulovou zeď. Tady je to místo, kam si otec opřel hlavu, než vydechl naposled…

Vyšel až nahoru na věž a rozhlédl se. Připomínal si všechno, co tam bývalo vidět: kostelík, domky s hnědými střešními taškami, celé to zmizelé městečko… Pak vzhlédl do dálky: aspoň ty cháluské pahorky zůstaly stejné…

Teprve teď se podíval na lidi, kteří si přišli prohlédnout hradní věž spolu s ním: lidé obojího pohlaví, různého stáří, i několik dětí. V tu chvíli pomyslel na obhájce hradu: jak to, že jsou po smrti, a on, Thibaut de Chálus, je po tak dlouhé době ještě naživu? Odvrátil pohled od turistů a opřel se lokty o cimbuří. A tu mu vyvstala jiná vzpomínka: bylo to jednoho letního večera; jemu bylo asi šest let. Otec ho držel na ruce a tady z toho cimbuří mu ukazoval vodní příkopy dole pod věží. Thibaut si vzpomínal na každou podrobnost: na ty silné ruce, které ho držely kolem pasu, na to, jak s přicházející nocí stoupal od vody osvěžující chládek, na temně se tyčící cháluské kopce, které uviděl, když pozvedl hlavu…

Vtom ho z jeho zasnění vytrhl jakýsi hlas: někdo ve skupince návštěvníků vyprávěl o bitvě. Thibaut se okamžitě otočil a uviděl asi šedesátiletého, prošedivělého muže.

„Podívejte se tímhle směrem!“ ukazoval muž k severozápadu. „Tam stál anglický král ve chvíli, kdy byl raněn… Na Maulmontské skále…“

Thibaut věděl, že to není pravda, ale neříkal nic. Byl by mohl ukázat správné místo, ale kdo by mu uvěřil? Šedovlasý muž vyprávěl dál: mluvil o metodách obléhání, uvedl několik epizod z bojů o hrad. Thibaut naslouchal. Muž byl s historií dobře obeznámený a dovedl své posluchače zaujmout. Až na tu podrobnost s Maulmontskou skálou bylo pravda všechno, co řekl.

„Při obléhání hradu padl vévoda ze Chálus,“ dodal.

Thibaut zaťal pěsti. Cítil, jak mu do očí stoupají slzy, ale ovládl se.

„Když hrad padl,“ pokračoval šedovlasý muž, „zbývalo v něm jen asi dvacet nebo třicet bojovníků. Anglický král je několik dní držel v zajetí. Pak dostal do rány sněť a poznal, že na ni zemře. Dal si předvést toho lučištníka, který ho zranil, a který se jmenoval…“

„Bertrand de Gourdon…,“ ozval se Thibaut.

Šedovlasý muž na něho překvapeně pohlédl a pokračoval:

„Ano, Bertrand de Gourdon. Dal si ho tedy předvést a před svýma očima mu dal zaživa stáhnout kůži z těla…“

Šedovlasý muž pozoroval Thibauta a všiml si, jak se v tu chvíli zachvěl. Oči se mu rozšířily vztekem a hrůzou a rysy v obličeji mu ztvrdly… Muži se na okamžik zdálo, že něco řekne, ale chlapec se prudce obrátil, jako když už o tom nechce nic slyšet, a odešel pryč.

„Co se děje? Co mu je?“ zeptal se jeden z hloučku.

„Já nevím,“ odpověděl jiný.

Několik turistů se naklonilo nad cimbuří a spatřilo Thibauta, jak vychází z věže ven a rázuje pryč…

Thibaut se celé odpoledne potloukal ulicemi městečka. K večeru se nebe zatáhlo a kolem sedmé hodiny začalo pršet tak prudce,– že všichni, kdo byli venku, se honem snažili ukrýt, kde se dalo. Thibaut se přidal k několika osobám, které vešly do nejbližší kavárny. Jak hledal místo u stolu, zavedla ho náhoda právě k onomu šedovlasému muži. Hned se oba poznali. Muž mu přívětivě pokynul, aby si přisedl, a Thibaut jeho nabídku rád přijal. Stejně byl tak zmatený a uchozený, že by byl přistoupil na cokoliv.

„Mohu vám něco objednat?“ zeptal se muž.

Před sebou měl sklenici piva a z něj trochu upito.

„Pivo,“ řekl Thibaut. „Diek za tvé ochotenstvie, urozenosti…“

Muž sebou udiveně trhl, ale Thibaut si toho nevšiml. Od návštěvy hradu se pohyboval jako ve snu a nic kolem sebe nevnímal. Šedovlasý muž se představil.

„Já jsem tam na věži hodně mluvil,“ řekl s úsměvem. „Možná že vám to bylo divné. Musím vám to objasnit: já jsem profesor dějepisu na jednom pařížském gymnáziu.“

Thibaut pochopil, že se také musí představit:

„Zovu sě…“ Maličko zaváhal a dodal: „Sergej Daspremont.“ Profesor pokračoval:

„Překvapil jste mne, kolik toho víte o obléhání Chálus. Málokdy se chlapec vašeho věku tolik zajímá o dějiny. Vždyť vy znáte dokonce, i jak se jmenoval ten lučištník, který zranil Richarda Lví srdce. To je něco mimořádného…“

Thibaut se vytrhl ze své otupělosti a řekl polohlasně:

„Bertrand… Biednú smrtí ho sprovodili… Kaké bezpravenstvie!“

Muž si všiml, že Thibaut mluví o lučištníkovi křestním jménem, jako když ho důvěrně znal. A mladík dodal:

„Bertrand byl silný a otvážlivý. Udatně sě znal biti a oni ho zhubili jakti padúcha nestatečného!“

Z jeho hlasu zaznívala nenávist i bolest… Profesor se díval na Thibauta s rostoucím zájmem: jak divně se ten chlapec vyjadřuje! Kdo vlastně je a odkud přichází? Chtěl na něm něco vyzvědět, a tak začal mluvit o tom, co sám věděl, a chytře nechával věty nedokončené. Thibaut se na to dal nachytat a začal vyprávět o bitvě. Profesor naslouchal jako uhranutý: tenhle záhadný mladík ví všechno, obhájce hradu nazývá jménem, ví, kde byli během boje!

Odkud to všechno má? Přece si to nevymyslel…

Thibaut se najednou ve svém líčení zarazil a zeptal se:

„Vpravdě od těch časóv jest osm set let?“

„Skoro osm set let,“ přikývl profesor.

„Právě tedy děli,“ řekl Thibaut tiše. „A já jim nedóvěřoval!“

Upíral zrak kamsi do dálky. Chvilku mlčel a pak dodal:

„Mušu sě hyn vrátiti…“

Zrak měl sklopený k zemi a díval se nepřítomně.

„Znamenitě mne liečili a usdravili mne,“ uznával Thibaut.

Muž přemítal, jestli se tenhle mladý člověk nezbláznil. Ne, mnoho vytrpěl, to je jisté, a v jeho životě určitě existuje nějaké tajemství. Ale jaké?

V tu chvíli pozvedl Thibaut hlavu a podíval se ven. Ještě pršelo, ale už mnohem méně.

„Juž nedštie,“ řekl. „Třeba jieti.“ A povstal.

„Neodcházejte hned,“ přemlouval ho profesor.

Ale Thibaut už byl u dveří:

„Třeba tak. Sbohem, urozenosti…“

Rázně otevřel dveře a vyšel do deště. Také profesor mezitím povstal.

„Počkejte, neodcházejte!“ volal za ním.

Ale viděl jasně, že se mu toho záhadného chlapce zadržet nepodaří. Přistoupil ke dveřím, zůstal stát na prahu a díval se za Thibautem, jak se rychle vzdaluje. Bylo mu nevýslovně líto, že takhle odejde. Ten hoch určitě má nějaké tajemství; to tajemství s ním zmizí a on je už nikdy neobjeví…

XV

Že Chálus se Thibaut dal silnicí na Saint-Yrieix. Předchozí zážitek z Limoges byl pro něho tak otřesný, že už se tam nechtěl ani ukázat… Šel až do setmění, ale auta nestopoval, jako by se chtěl unavit až do vyčerpání a pak někde padnout a usnout. Ale kolem desáté hodiny mu zastavil jeden ochotný řidič a svezl ho až do Juillaku. Tam zůstal na nocleh v místní hospůdce.

Druhý den ráno při snídani náhodou seděl poblíž nějaké rodiny na výletě. Členové rodiny – otec, matka a dvě děti – také v hostinci přespali a chystali se teď na další cestu. Hlasitě se spolu bavili, protože neměli co skrývat, a tak Thibaut bez obtíží slyšel, o čem je řeč. Otec vyprávěl nějaký delší příběh a Thibaut naslouchal jen jedním uchem. Pak se začalo mluvit o nějakém Angličanovi a Thibaut hned nastražil uši… Muž si vzal rohlík, začal ho mazat máslem a přitom vykládal:

„Mně to bylo celkem jedno. Ten Angličan byl opravdu slušný chlapík, a tak jsem mu řekl, že..

Thibaut dopíjel kávu. Praštil šálkem o stůl, až muž přestal mluvit a udiveně se na něho podíval. Mladík na něho upíral vzteklý a tvrdý pohled – něco podobného jako tenkrát, když uviděl Castaneta (toho považoval pro jeho rezavé vlasy za Angličana). Muž na něho zíral a nebyl schopen slova. I když byl urostlý a silný, měl z Thibauta viditelně strach… Jeho manželka si všimla, že zmlkl, rovněž vzhlédla a hned zase zrak sklopila. Jedno z dětí se zeptalo:

„A jak to bylo dál, tati…?“

„Radši jez a mlč!“ zasyčel muž.

Domazával rohlík, ale ruce se mu třásly.

Thibaut ještě okamžik počkal, zaplatil účet a vyšel z lokálu. Ani pohledem nezavadil o tu spořádanou rodinku, kterou tolik vyděsil. Když už byl na silnici, vzpomněl si s pohrdlivým úsměvem ještě jednou na toho muže, který se nestyděl o nějakém Angličanovi říct, že je „slušný chlapík“… Však také nevydržel jeho pohled! Jistě je to nějaká baba změkčilá, a ne chlap, i když vypadá jako lamželezo… Thibaut pokrčil rameny a vydal se směrem na Brive.

Za chvilku, když došel na opuštěné místo, si sedl u silnice a počítal peníze. Od setkání s Kristiánem udělal pokroky – už se v nich vyznal mnohem líp. Když dopočítal, vstal a vyrazil na další pochod. Ale dělalo mu to starosti: bude muset míň utrácet…

Naši čtyři chlapci pomalu postupovali směrem k Chálus, stále rozděleni na dvě skupinky, aby měli větší naději na úspěch při pátrání: Raul s Markem a Sergej s Xolotlem. Ráno si vždycky domluvili, kde bude sraz večer, a pak se rozešli. Vyptávali se cestou lidí a na konci se zas sešli – ovšem se zjištěním, že nevědí o nic víc.

Měli s sebou čerstvě zakoupenou příručku džuda a při každé večerní zastávce, když postavili stany, se v něm cvičili. První lekce byla těžká a skličující: kus dřeva, který měli místo dýky, se pokaždé ocitl někde, kde neměl, a adeptovi džuda se nikdy nepodařilo mu uhnout. Raul sledoval výcvik s knihou v ruce a upozorňoval na chyby:

„Takhle ne… Musíš ho zasáhnout do předloktí hranou ruky, abys ho odrazil!“

Postupně se výkony zlepšovaly a už nebyli tak neobratní. Nejlépe to šlo Sergejovi: první se naučil uskakovat a osvojil si chvat, jak srazit protivníka s využitím jeho vlastního rozmachu nebo jak ho zkroucením ruky dostat k zemi.

„Jestli to takhle půjde dál, tak to bude v pořádku,“ liboval si.

Dny míjely a Thibautovi docházely peníze. Živil se už skoro výhradně chlebem. Každé ráno si jeden koupil a ten mu musel vydržet až do večera. Pil vodu z veřejných zdrojů, občas našel u cesty nějaké plané ovoce… Jediný přepych, kterého si denně dopřával, byl šálek kávy. Tu si totiž oblíbil za svého pobytu na klinice. Přespával pod širým nebem, ve stozích, na mezi nebo na kraji lesa.

Koupil si také mapu, jako měl Kristián, a podle ní pak střídavě šel a jel autostopem. Pomalu se dostával na východ: přes Brive a Aurillac došel do Puy a tam se dal silnicí do Valence.

To ráno byli pronásledovatelé obzvlášť skleslí. Sergej už ztrácel naději:

„Pořád se někoho vyptáváme a nikdo nic neví,“ stěžoval si. „Když stiskneme červené tlačítko, nic se neozývá. K čemu to všechno je? Najdeme ho vůbec někdy?“

Raul se zarazil: ta obava, o které se Sergej právě zmínil, ho přepadla už nejednou, ale neodvážil se jí říct nahlas. V duchu si představoval den, kdy budou muset přiznat, že neuspěli, pátrání se vzdát a vrátit se s nepořízenou… Že by ten den už nastal? Raul zaťal zuby: ne, ještě se nevzdají!

„Nemůžeme toho přece nechat!“ řekl.

Jasně cítil, že je potřeba za každou cenu objevit něco, čím by pozvedl morálku svých kamarádů. Zoufale přemýšlel, co… Xolotl si pomalu otíral nožík, jako by pro něho čas neexistoval. Marek pročítal kus novin. Najednou vyskočil a podal ho bratrovi.

„Čti!“

Raul četl: nejdřív potichu, pak nahlas. Byla to asi patnáctiřádková zprávička z černé kroniky, kde se psalo o dopravní nehodě malého citroenu. Bylo tam řidičovo i Thibautovo jméno i zmínka o tom, že chlapec nebyl raněn a zmizel dřív, než mohly být výsledky vyšetřování uzavřeny.

„Ze kdy to je?“ zeptal se Raul. „Kdes ten papír našel?“

„Víš, kde? Do toho nám zabalili tu krabičku olejovek, co jsme si včera koupili.“

Raul si cár novin pozorně prohlížel a řekl:

„Není tady datum. Stalo se to u Limoges – ale kdy?“

Sergej honem v duchu počítal:

„To bude tak tři čtyři dni,“ řekl. „A představ si to: ten chlápek má zlomeniny žeber a Thibaut z toho vyvázl bez zranění. Tomu říkám klika!“

„Štěstí měl, to je pravda,“ souhlasil Raul, „ale kromě toho taky je silný. Někdo jiný by asi tomu zranění neunikl.“

Přemýšlel a dodal:

„Musíme ho najít. Víme, kde byl před třemi dny. Jenže kde je teď?“

Sergej stiskl červené tlačítko, ale zaměřovač nevydal ani hlásek.

„To je k vzteku,“ rozčiloval se Raul. „On je možná dvacet kilometrů od nás a my nemáme možnost ho najít!“

Prudce se obrátil na Sergeje:

„Sergeji, nedá se nějak zvýšit výkon zaměřovače? Ty se v tom přece vyznáš…“

Sergej se zamyslel:

„Možná že dá. Tahle věcička má jen docela malou anténu. Když k ní dáme větší, tak se to musí nutně projevit.“

„Dovedl bys to udělat?“ zeptal se Raul.

„No, jestli budu mít tu anténu… Takovou vestavěnou, jak mívají televizory…“

„Otočnou, jak se jí říká ‚králičí uši‘?“ zeptal se Marek.

„Takovou, a nejlíp by bylo s předzesilovačem.“

Anténu sehnali docela snadno. Našli klidné ústraní, Sergej otevřel zaměřovač a začal připojovat anténu. Všichni tři se zájmem přihlíželi, jak pracuje. Trvalo mu to dost dlouho, až nakonec řekl:

„Tak, a je to. Můžeme to vyzkoušet, ale bude to chvíli trvat.“

„Proč?“ zeptal se Raul.

„Protože už to není tak jednoduchá obsluha jako s tamtou anténou. ‚Králičí uši‘ musíš co nejvíc rozevřít a měnit jejich směr tak dlouho, až uslyšíš pípnutí.“

Půl hodiny se mořili, než zaslechli pípnutí, a to ještě docela slabounké. Sergej určil směr:

„Východojihovýchod.“

„Jak daleko je?“ zeptal se Raul.

„To nevím,“ odpověděl Sergej.

Raul se podíval na mapu:

„Mohlo by to být v Le Puy nebo ve Valence,“ řekl. „Tak jako tak, teď máme jistotu, že ho dostihneme.“

Druhý den k večeru šel Thibaut po silnici, která vede po levém břehu Isery z Valence do Grenoblů. Ostatní čtyři chlapci – od té doby, co už nemuseli tápat – ho téměř dohonili. Byli už jen asi patnáct kilometrů za ním, ale Thibaut o tom samozřejmě neměl ani tušení.

Celé odpoledne předtím pršelo, teprve mezi pátou a šestou hodinou déšť ustal. Thibaut právě minul Fauries a byl asi hodinu pochodu od Saint-Nazaire-en-Royans, když si uvědomil, že bude určitě pršet i v noci. Bude tedy potřebovat nějaký úkryt. Objevil osamělý statek a čekal, až se docela setmí, aby se k němu mohl přiblížit.

Když se mu zdálo, že nastala příhodná chvíle, že psi usnuli, opatrně vykročil… Na okamžik vysvitl srpek měsíce, takže bylo vidět až na dvůr statku. Vrata byla otevřena neklamné znamení, že tam mají psa. Vzadu byla stodola, která sloužila současně jako kůlna pro traktor. Thibaut Jediným pohledem odhadl výšku patra: dá se tam vyskočit a pak se výmykem dostat až nahoru… V seně se tam krásně vyspí… Když pes neštěkal prve (to byl blízko něho), tak teď už štěkat nebude. Vypadá to dobře!

Ještě chvíli počkal, aby měl jistotu, že se pes neprobudil, a pak se plížil dál. Stavení bylo nalevo od dvora, kam nedopadalo měsíční světlo. Tam někde asi je pes… Thibaut měl dvojí možnost: buď jít podél zdi napravo, v plném světle, nebo vlevo, kolem psa. Dlouho se nerozmýšlel a dal se vlevo. Držel se právě tak daleko od zdi, aby byl ve stínu. Rozeznal psí boudu a zpomalil. Několikrát se zastavil a naslouchal… Nic podezřelého…

Najednou na něho pes úplně potichu vyrazil. Byl to velký německý ovčák, záludný hafan, připravený kousnout. Vše bylo dílem okamžiku: na rychlý výpad i Thibaut reagoval pohotově, takže strašné tesáky scvakly naprázdno. Mladík uhnul, aby ho zvíře nekouslo, a levou rukou mu těsně za hlavou sevřel krk. Překvapený pes zuřivě zaštěkal, pokusil se chňapnout za sebe, ale Thibaut ho držel jako v kleštích. Pravou rukou mu zasadil prudkou a dobře mířenou ránu vypočítanou tak, aby ho omráčila, ale nezabila. Zvíře okamžitě znehybnělo, jako kdyby usnulo. Thibaut je pustil a ono se bez hlesu svalilo na zem.

V tu chvíli se otevřelo v prvním patře okno a do dvora se vyklonil majitel statku.

„No, počkej, ty lumpe!“ zařval.

Zmizel za oknem, ale vzápětí vyrazil z budovy, svítil si baterkou a v ruce třímal pušku. Jenže Thibaut už byl pryč…

XVI

Naši čtyři kamarádi přespali na tábořišti u Romansu. Jakmile z něho odešli, hned spustili zaměřovač.

„Všechno v pořádku,“ řekl Sergej. „Není moc daleko; asi tak patnáct dvacet kilometrů, přímo na východ.“

Raul se podíval do mapy a řekl:

„Tady něco neklape. Silnice do Grenoblů jde směrem východoseverovýchodním. A na tu vzdálenost východně jsou hory. Určitě se nepleteš?“

Sergej se znovu sklonil nad přístroj a potvrzoval:

„Je to tak, přesně východ.“

„To jsem z toho jelen,“ ulevil si Raul. „Přece neměl důvod opouštět silnici, tak proč to udělal?“

Vypadal ustaraně a dodal:

„Něco není v pořádku. Musíme se pokusit dostihnout ho co nejdřív…“

Kolemjedoucí nákladní auto je vzalo až do Fauťies, tam odbočovalo k severu, a proto vystoupili. Sergej se chopil zaměřovače a zachytil zřetelné pípnutí.

„Jihovýchod, asi pět kilometrů,“ řekl.

Raul honem rozložil mapu:

„Tak to se pustil do hor a teď sestupuje k Saint-Jean-eri-Royans. Ale proč to dělá?“

„Jdeme za ním?“ zeptal se Marek.

„Ne, radši něco stopneme, objedeme hory a budeme v Saint-Jean ve stejnou dobu jako on,“ rozhodl Raul.

Ale na stop museli chvíli čekat, a jak tak šli, dostali se k onomu statku na samotě, kde Thibaut v noci omráčil psa. Už zdálky zahlédl Raul před stavením policejní auto.

„A jejej!“ ujelo mu. „Tohle se mi nelíbí. Když vidím policii někde, kudy prošel Thibaut, vždycky mám strach, že něco provedl. Zkusíme vyzvědět, co se stalo.“

Policisté stáli na dvoře s majitelem statku a kolem nich se kupili zvědavci. Jeden muž se skláněl nad psem, který stále ještě bezvládně ležel na zemi. Chlapci naslouchali a brzy se dověděli víc.

„Byl to dospělý muž, nebo někdo mladší?“ ptal se strážmistr.

„Jo, to já jsem neviděl,“ odpověděl majitel statku. „Na dvoře byla tma, a než jsem seběh dolů s bouchačkou, tak byl pryč. Podle postavy bych řek, že mu mohlo bejt tak patnáct šestnáct let.“

Chlapci poslouchali, ani nedutali. Omyl byl vyloučen: byl to Thibaut, nikdo jiný! A do hor utekl kvůli tomu psovi. Teď to všechno dává smysl…

Muž, který byl skloněný nad psem, otevřel příruční brašnu a vyndal z ní injekční stříkačku. Raul poznal, že to je veterinář.

„Pes žije,“ prohlásil muž. „Já mu něco píchnu, aby se vzpamatoval. Ten, kdo ho omráčil, ho nechtěl zabít. Věděl přesně, kam má uhodit, i jak silně. Taková věc se musí umět, to by šestnáctiletý kluk nedokázal!“

Za chvilku se pes pohnul a otevřel očí.

„Už přichází k sobě,“ hlásil jeden policista. „Bude to v pořádku… Neztratilo se vám nic?“

„Ne, nic. Však ale taky upaloval…“

Strážmistr dal přinést žebřík a vylezl na patro do stodoly.

„Tady v seně je vidět, že tu někdo v noci spal. Proto jste ho včera nemohl objevit. Mezitím co jste po něm pátral kolem statku, on tu byl schovaný v seně. Je to ale odvaha! Toho by se šestnáctiletý kluk taky neodvážil…“

Chlapci už věděli, co vědět chtěli, a proto se nenápadně vytratili. Když byli v dostatečné vzdálenosti, řekl Raul:

„Byl to on. Jedině on mohl dokázat něco takového. Omráčí německého ovčáka, sám vyvázne bez kousnutí a klidně si spí v seně, zatím co po něm někdo slídí okolo statku… Teda, pánové…“

„Z toho je vidět, že je ještě nebezpečnější, než jsme si mysleli,“ dodal Sergej.

„To je. Já jsem sice věděl, že není žádná třasořitka, ale tohle jsem si nepomyslel. Jestli se něco strhne, až ho dostihneme, tak tedy má poklona – může to pro nás špatně dopadnout!“

Všichni se na dlouho odmlčeli. Uvědomovali si, jaké nebezpečí jim hrozí.

„No co? Zkrátka se musíme pořád držet pohromadě,“ řekl Sergej. „V tom je naše jediná naděje.“

„Máš pravdu,“ souhlasil Raul, „jenže člověk vždycky nemůže postupovat tak, jak by chtěl. Možná že se budeme muset rozdělit, až ho budeme hledat…“

„Ano, ale jakmile ho najdeme, ihned se musíme zase sejít dohromady. Víš, co by nám pomohlo? Přenosná vysílačka!“

„Tak si zkusíme nějakou vypůjčit.“

Do Saint-Jean-en-Royans dorazili kolem poledne.

Když se ocitli na náměstí, prohlásil Sergej radostně:

„Tak a konečně ho máme. Je kousek odtud.“

Držel v ruce zaměřovač a ukazoval na hostinec na druhé straně náměstí.

„Jdeme na to?“ nabádal Marek.

„Moment!“ brzdil ho Raul. „Přece se na něho nevrhneme v přítomnosti padesáti lidí! Bylo by nejlíp, kdyby to proběhlo bez svědků, jinak s ním nebude žádná řeč.“

„Hmmm,“ zamumlal zamyšleně Marek.

„Dáme si svačinu, ale někde jinde,“ navrhoval Raul. „Až vyjde ven, budeme ho dost zblízka sledovat. A jakmile se ocitneme o samotě, jdeme na něj, co vy na to?“

„A co ta vysílačka?“ připomínal Sergej.

Raul se pleskl do čela, že na to zapomněl.

„Máš pravdu, jdi nějakou vypůjčit, protože tu budeme potřebovat. Najdeš nás tamhle…“ a ukázal na kavárnu, vzdálenou asi třicet metrů od hostince, ve kterém byl Thibaut.

„Dobrá,“ odpověděl Sergej.

Asi za dvacet minut byl zpátky i s vysílačkou, protože ji sehnal docela bez potíží. Jen dosedl ke stolu, ozval se opodál temný výbuch, třeskot skla a zmatené výkřiky. Chlapci na sebe vylekaně pohlédli.

„Že by to byl zase on?“ prohodil Sergej. „Mě už nic nepřekvapí!“

Raul už byl u dveří a stačil ještě zahlédnout Thibauta, jak vybíhá z hostince a mizí na silnici do Pont-en-Royans. Hned za ním se hnali tři muži.

„Co to zas vyváděl?“ zoufal si Raul.

Tři Thibautovi pronásledovatelé nebyli zdaleka tak rychlí jako on. Jeden z nich brzy poznal, že se namáhá zbytečně, a vrátil se.

„Musíme se jít podívat, co se stalo,“ řekl Sergej. „Možná že tam budeme něco platní.“

Když vešli do hostince, uviděli hotovou spoušť: židle byly převržené a všude se válelo rozbité nádobí.

„Co to zas vyváděl?“ opakoval užasle Raul.

Sergej rázem přehlédl situaci: v rohu lokálu byl rozbitý televizor a náhodní svědci jeden přes druhého líčili, jak se to zběhlo.

„Bylo to, jak povídám,“ rozkládal první. „Popad láhev od piva a jednoduše s ní praštil do televize. A ne jen tak kdovíjak… já jsem ho viděl – rozehnal se na to vší silou. Chtěl to tady všecko vybílit!“

„Ale proč?“ zeptal se Sergej.

„To nikdo neví,“ odpověděl muž. „Zrovna ukazovali anglickou královnu a vévodu z Edinburghu… Po nich snad tou lahví házet nemusel…“

„Je to cvok,“ prohlásil jiný svědek. „Já chápu, že někdo nemá Anglány v lásce, ale všecko má svý meze. Takovýhle chuligány by měli zavřít, až zmodraj.“

(Možná že má pravdu, pomyslel si Sergej. Thibaut už začíná být opravdu nebezpečný.)

„Nestalo se nikomu nic?“ –zeptal se Raul, protože věděl, že když imploduje televizní obrazovka, rozlétnou se úlomky skla na všechny strany a může to nadělat spoustu škod. Ale tentokrát se jako zázrakem nikomu nic nestalo.

V tu chvíli se vrátili i dva mužové, kteří Thibauta pronásledovali.

„Tak co, nechytli jste ho, že ne?“ zeptal se asi čtyřicetiletý muž, zřejmě majitel restaurace. Jeden z mužů jen pokrčil rameny a přerývaně líčil:

„Ne, ne-chytili… V životě… jsem neviděl… někoho tak rychle… utíkat… Ten už je teď… kdovíkde…“

„Co se dá dělat?“ poznamenal hostinský a vypadal celkem klidně. „Nezbývá než zavolat policii. Ta už ho chytne.“

Raulovi došlo, že musí honem nějak zasáhnout.

„Prosím vás, počkejte, netelefonujte hned. My toho chlapce známe a…“

Zrozpačitěl: jaký pravděpodobný příběh si honem vymyslet?

„On prodělal nervovou depresi,“ pokračoval, „musel se léčit v ozdravovně a asi ho odtamtud pustili moc brzy… Můj otec je lékař a ten v případ zná…“

Hostinský si na nějaké kudrlinky nepotrpěl:

„Cože? Chcete říct, že je blázen?“

„Ne tak docela,“ odporoval rozpačitě Raul. „Několik týdnů se léčí a jistě se uzdraví. Už to bylo lepší, jenže nastala nějaká recidiva. A my se snažíme přivést ho zpátky.“

„Myslíte si, že s vámi půjde? To si jen namlouváte. Vy jste ho neviděli, jak praštil s tou lahví!“

Teď se do toho ozval Sergej:

„Snadné to nebude,“ souhlasil. „Ale nějaké vyhlídky máme, protože nás zná. Jestli ho dostihneme my, bude to dobré, ale pokud to bude policie, dostane z toho šok a vyléčení se zase oddálí…“

Hostinský se poškrábal za uchem. Byl to hodný člověk a Sergejovy důvody chápal. Poštvat na mladého člověka policii, to byla těžká odpovědnost, a on váhal, jestli ji má na sebe vzít.

„Nikomu se nic nestalo,“ připomínal ještě Raul. „Není potřeba policii volat…“

„No jo,“ namítl hostinský, „ale co ta škoda? Kdo mi to zaplatí?“

Raul se kolem sebe rozpačitě podíval. Tenhle člověk musí dostat náhradu škody, a to bude samozřejmě drahá záležitost.

„A kdybyste dostal zaplaceno?“ zeptal se.

„Jestli zaplatíte, tak to je jiná,“ souhlasil hostinský.

Raulovi bylo jasné, že tolik peněz s sebou ani zdaleka nemají. Chvíli se rozmýšlel a pak dostal nápad:

„Můžu si odtud zatelefonovat?“ zeptal se.

Za chvilku už mluvil s otcem a vysvětloval mu, co a jak. Pak mluvil s doktorem dlouhou dobu hostinský, a když konečně položil sluchátko, řekl:

„Tak dobrá, můžete jít. Policii nebudu volat, máte mé slovo.“

Chlapci si oddychli a vykročili. Když byli venku, všiml si Sergej, že je Raul nějak zachmuřený.

„Dostals vynadáno?“

„Že váháš!“ přikývl Raul. „Kdo by taky byl rád, platit tolik peněz. Nakonec na to přistoupil, protože to bylo jediné řešení, ale…“

„Co ale?“ vyzvídal Marek.

„Ale musíme ho dostat za každou cenu!“ odpověděl Raul.

„No jasně. Ještě že máme tu vysílačku,“ poznamenal Sergej.

Vytáhl zaměřovač:

„Utíkal směrem na východ, do pohoří Vercors.“

„Proč zrovna tam?“ zeptal se Marek.

„Co já vím? Třeba ho přitahují hory a les. Nebo nás chce zmást. Anebo neměl čas moc si to rozmýšlet a jde, kam ho nohy nesou…“

Chvilku váhali; Raul nahlížel do mapy.

„Uděláme to takhle: Sergej a Xolotl se dají k severu, já a Marek k jihu. A pak jdeme první cestou k východu, jasný?“

„Tak jo,“ odpověděl Sergej.

A vyrazili s Xolotlem na cestu. Asi po dvou kilometrech uviděli nějaké plachtařské cvičiště a pak se dali cestičkou, která směřovala údolím k severovýchodu. Vtom je zavolal vysílačkou Raul:

„My jsme se s Markem rozdělili. Já jdu dál po silnici a on po úboční cestě.“

Údolí bylo hluboké. Protože mapu, zaměřovač i dalekohled si s sebou vzal Raul, měli chvílemi Sergej a Xolotl dojem, že jdou poslepu. Potkali nějakého pocestného a zeptali se ho, kde jsou.

„Tady se to jmenuje La Combe Lával,“ řekl jim.

Když ušli kousek cesty, zeptal se Sergej Xolotla:

„Víš, co to znamená La Combe?“

„To nevím.“

„Tak tady říkají hlubokým údolím. Skoro vždycky se z nich dá vyjít jen na jedné straně. Je to jakási slepá ulička: teď se můžeme spolehnout, že nám neunikne.“

Znovu se ozval Raul.

„Markovi to dál po úbočí nejde, tak sestupuje do údolí. Já jsem moc daleko na to, abych šel dolů. Budu vás sledovat seshora dalekohledem. Rozptylte se po celém údolí: Marek napravo, Sergej vprostřed a Xolotl vlevo. Ale nechoďte od sebe zase moc daleko!“

„Neměj starost,“ odpověděl Sergej.

Pomyslel si: To se lehko řekne – ‚Rozptylte se, ale ne moc4. Co by se stalo, kdyby se od sebe vzdálili tak daleko, že by na sebe neviděli? Podíval se nahoru na jižní svah a uviděl tam cestičku, klesající dolů do údolí, a na ní Marka. Šel tak rychle, že si Sergej s uspokojením uvědomil, že dorazí na místo včas.

„Slyšels, Xolotle? Máme se rozejít – ty nalevo a já doprostřed.“

„Dobrá.“

Xolotl odbočil doleva a brzy se ztratil za stromy. Sergej se podíval doprava, ale cestičku, po které šel Marek, ztratil z očí. Čím dál víc měl dojem, že jde nazdařbůh. Z vysílačky se ozval Raulův hlas:

„Jde to dobře, máte výhodnou pozici. Pořád dál tím směrem, Thibaut je asi pět set metrů před vámi.“

Chvilku bylo ticho, pak zavolal Raul ještě jednou:

„Pozor! Cesta dál nevede a po straně jsou srázy, takže se s ním musíte střetnout!“

„Rozumím,“ odpověděl Sergej.

To sdělení ho trochu rozčililo, protože mu neříkalo nic nového. Vždyť o tom uzavřeném údolí věděl už asi půl hodiny, nehledě k tomu, že stačilo podívat se z místa, kde stáli, a bylo vidět pouhým okem. Znamenalo to ale, že to ví i Thibaut; setkání s ním bude o to nebezpečnější. Sergej zvedl hlavu a uviděl tam nahoře Raula, jak se na ně dívá dalekohledem… Pomyslel si: Kdyby radši slezl do údolí a nerozhlížel se tam jako z balkónu; to by udělal líp…

V cestě mu teď vadil hustý podrost. Sergej zkoumal, jestli by ho nemohl obejít. Ne, nejde to, musí jím projít. Kolik metrů to ještě může být? Dvacet? Padesát? Těžko říct, když se musí člověk prodírat hložím! A nad ním se klenuly husté křoviny, které mu bránily ve výhledu. Sergej šel, jak nejrychleji mohl, aby ho Marek a Xolotl, které jistě žádné roští nezdržovalo, o mnoho nepředběhli.

Ani se nenadál a podrost prořídl. Sergej se ocitl na kraji paseky, která mohla mít asi sto metrů v průměru. Uprostřed ní stál – Thibaut. Jakoukoli cestu měl odříznutou, a tak tady čekal… Sergej mžikem paseku obhlédl – ani Marek, ani Xolotl tady ještě nejsou. Vzpomněl si na toho omráčeného psa a zalitoval, že tolik spěchal…

Co teď? Pochopil, že na ústup je pozdě. Kromě toho věděl, že odněkud shora ho pozoruje Raul, a nechtěl před ním dát najevo slabost. Má počkat, až ho dojdou ostatní dva? Ne. Kdyby došlo ke rvačce, bylo by to jistě ošklivé – a nač by měli být zraněni ještě i Marek a Xolotl?

Sergej šel pořád dál – ani nezrychloval, ani nezpomaloval. Jak daleko je? Snad čtyřicet kroků… Napadlo ho, že kdyby se měl bít, vadila by mu vysílačka. Šel dál, vytáhl ji z kapsy a odložil do vysoké trávy. Vezme si ji tam, až bude po všem…

Thibaut stál jako sloup a díval se, jak se k němu Sergej blíží. Levou ruku měl založenou v bok a Sergej vytušil, že je připraven tasit dýku… Poprvé teď mu došlo, jak nebezpečnou hru hraje, a pocítil opravdový strach… Za těch pér dní se člověk džudo nenaučí… Šel pořád dál… Ještě třicet kroků…

Nebylo vidět, že by se Thibaut pohnul, ale už držel dýku v pravé ruce a vypadal připravený k boji. Sergej se úporně snažil vybavit si nějaký chvat džuda, ale příručka žádnou podobnou situaci nepředpokládala… Thibaut držel zbraň, jako by chtěl udeřit ze strany. Sergej přemýšlel, jak takový výpad odrazit, ale na nic nepřišel… Ještě dvacet kroků ,..

Sergej si vzpomněl, jak strašné svaly Thibaut má, jak omráčil toho německého ovčáka, a pochopil, že tenhle chlapík mu může nabít, kdy bude chtít a jak bude chtít… Teprve teď si sám sebe všiml, jak křečovitě svírá pěsti… Šlo se mu čím dál hůř. Už nemyslel na nic jiného než na ten boj, ze kterého určitě živ nevyvážné… Ještě patnáct kroků…

Vybavila se mu jiná vzpomínka: Thibaut leží na operačním stole, celý natřený tinkturou a právě mu začalo bít srdce… Sergej si připomíná, jak obrovská radost ho zaplavila, když tenkrát slyšel ta slova: „Žije!“ Byla to tak fantastická radost, že na ni do smrti nezapomene… A s tím člověkem se má bít? To je přece úplný nesmysli Jen to ne! Deset kroků od Thibauta se Sergej zastavil, odhodlán nejít dál, pokud ho ten druhý nezavolá. Uvolnil pěsti, ukázal otevřené dlaně, že nemá žádnou zbraň, a čekal…

Thibaut se za celou tu dobu ani nehnul. Pořád stejně držel svou dýku a také jeho postoj se nezměnil. Sergej pozoroval jeho vlčí zuby, ústa, na nichž nikdy neviděl úsměv, drsně se dívající oči… Na co asi myslí? Co se v něm děje? To nikdo nikdy nevěděl…

Najednou se všechno změnilo. Thibaut jako by zaváhal, i on si vzpomněl na ten pošmourný den, kdy bezmocně ležel a kdy mu Sergej dal svou krev. Na tu noc, kdy bojoval s horečkou a kdy mu Sergej řekl: „Thibaute, ty se uzdravíš!“ A tento Sergej tu teď stojí před ním a napřahuje k němu ruce na znamení míru… Tu pokročil Thibaut kupředu, jako když se probírá ze sna. Obličej měl celý proměněný. Rázem odhodil dýku daleko od sebe a s rukama rozpraženýma mu šel vstříc…