Zdeněk Volný

Oko chiméry

Ztratil zrak, neboť nezbývalo už v přírodě nic, co by nebyl viděl.

Údajný text na náhrobku mytického pozemského vědce jménem Galileo.

Člověk, jenž uvázl ve spleti lián, ztratil zrak ze stejného důvodu. Podle rudých očních důlků, vyleptaných jedem do živého masa, podle otoků a krevních podlitin ve tvářích a na malé, kulaté bradě byl jedním z mála těch, kteří měli to strašné štěstí a spatřili živou chiméru.

A co se na světě dalo vidět víc?

Odysseas rozhodně o ničem nevěděl. Od útlého dětství se rád toulal, samozřejmě pralesem. Nejprve při samém okraji, ale později se už odvažoval hlouběji. O prázdninách se vytrácel, zatímco Glauka ještě spala, a nejčastěji se navracel, až když se zešeřilo a v houštinách širokolistých masožravých bakchantek, trnitých celiolů a hadích akácií se krčilo na tisíc pátravých, zlověstných stínů. Párkrát dokonce narazil na stopu chiméry, lemovanou vlákny zaschlého slizu, takže připomínala cestu ohromného slimáka.

Pokaždé ho při tom zamrazilo, i při teplotě často šplhající až někam ke čtyřicítce Celsia, a nikdy nenašel dost odvahy, aby se po lesklých stopách vydal.

Filippos v čele tříčlenné expedice si okamžitě sklopil ochranný štít. Nikde se však nepohnul ani lísteček, všude kolem dýchaly modrozelené stěny pralesa, přerůstající lidské hlavy o celé desítky metrů.

Náhle se k nim snesl děsivý, poplašný skřek.

„Delta!“ zašeptal chlapec, aby si odreagoval napětí. „Něco se jí nelíbí.“

Oba lovci tohle samozřejmě věděli a nechali jeho slova bez odpovědi proklouznout do neproniknutelné houštiny listoví, větví a vzdušných kořenů. Prales je okamžitě pohltil, stejně jako všechno, co člověk upustil na zem, anebo třeba jen na okamžik ponechal bez dozoru.

Filippos se neslyšně připlížil k modrozelené kombinéze, bezvládně visící ve spleti lián, a přitiskl se ke kmeni hadí akácie. Zatím to ještě bylo bezpečně, neboť zelení rhodové bývali v Červnu na kost prokřehlí, a nejenže neuštkli, ani když je Odysseas bral do ruky, někteří nedokázali ani pořádně zasyčet.

Všimli si toho všichni naráz: stříbřitých nitek dole na listí, na provázcích lián, na trnitých větévkách celiolového keře v popředí.

Prales už zase štěbetal, křičel, chrochtal, vyl a hašteřil se. Kdesi se plížilo smrtelné nebezpečí, jenže tak to na miliónu čtverečních kilometrů akarnanského pralesa chodilo neustále, pod gigantickými korunami se bez ustání bojovalo o život, umíralo i hodovalo.

Filippos vytáhl z pochvy mačetu a několikrát sekl do nepoddajné změti.

I když si to Odysseas nechtěl připustit, bylo patrné, že cizí lovec ztratil víc než jen zrak. Ještě nikdy nestál tváří v tvář smrti. Pracovníci stanice v Lokridě byli opatrní, málokdy se pouštěli hlouběji do pralesa. Zkušenost je poučila, že co jedenkrát pohltí, nikdy už nazpátek nevydá. Od toho, aby riskovali, říkával s trpkou ironií strýc Loxias, byli přece lovci. Na těch bylo, aby se vypořádali s nemejským lvem, s upířími seleny, žijícími v jeskyních pohoří Oita, s ofem, gigantickým hadem škrtičem, či s bílými boáky, dočista splývajícími s džunglí, avšak neomylně nacházejícími sebemenší třáseň masa. A s dalšími desítkami nebo tisíci druhů zvířat a hmyzu, o nichž dosud ani ti nejprošedivělejší zoologové a entomologové v lokridských laboratořích neměli ani ponětí.

O chiméře nemluvě. Byla sice tentokrát jejich cílem, avšak neočekávali, že se s ní střetnou tak brzy a za takových okolností.

Jakmile spleť lián pod Filippovou mačetou povolila, postava se bezvládně skácela. Ani běžná kombinéza, používaná bez výjimky všemi lovci, nemohla v ní zastřít ženu.

„Někdo ji měl upozornit, že tady není zoologická zahrada,“ zlobil se mohutný Filippos s mušketýrskými kníry.

Žena měla obličej natolik poznamenaný jedem, že si Odysseas netroufal odhadnout její stáří. Postavu měla štíhlou, i boky, běžné kaštanové vlasy ostříhané nakrátko podle módy. A ochranný štít na kombinéze z průdyšné modrozelené látky vytažený vzhůru.

Loxias k ní poklekl, když předtím špičkou mačety několikrát prozkoumal změť kořenů, kořínků, humusu a odumřelých částí rostlin. V některých liánách, ačkoliv obvykle vysoko nad zemí, sídlili drobní černí pavoučci kerpové, jejich štípnutí bylo ve všech známých případech smrtelné. Opatrně, jako by se obával, že jí ještě může ublížit, obrátil ženu na záda.

Hlava s praménky slepených kaštanových vlasů se jí svezla k rameni. Krevní podlitiny a výrony, jež zanechal toxin vystříknutý z bezprostřední blízkosti, zdály se náhle ještě výraznější a celý obličej ošklivě deformovaly. Odysseas se pohledu do tváře vyhýbal, vypálené oči byly nesnesitelné.

Loxias nahmátl plastikový zip, rozepjal ho a ponořil ruku do vnitřní kapsy. S identifikačním štítkem zvolna povstal.

Druhý lovec k němu přistoupil, převyšoval ho o půl hlavy, a natáhl silný krk. „Jak se jmenovala?“

„Chrysalis.“ Loxias odvrátil pohled od štítku a zastrčil jej do svého oděvu. Udělal to neobřadně, přirozeně, a přesto chlapce opanoval neodbytný dojem, že se právě stal svědkem smutečního aktu.

„Měli bychom ji rychle pochovat a co nejdřív se pustit za tou bestií,“ navrhl praktický Filippos.

Štíhlý tmavovlasý lovec se namísto odpovědi znovu sehnul, přidřepl a zvedl nohavici modrozelené kombinézy.

V první chvíli chlapec ničemu nerozuměl. Látka neskrývala oblé tvary ženského lýtka. Nezahalovala totiž vůbec žádné lýtko a možná ani žádnou nohu. Jen dvě bílé kosti, sbíhající se v kotníku, hladké, tu a tam pokryté zbytky čehosi růžového.

„To přece není možné!“ rval se Filippos za mušketýrský knír. „Jak dlouho může být po smrti? Sotva…“

„Tři hodiny?“ hádal menší lovec a napřímil se.

Odysseas se zděšeně rozhlédl. Už je viděl: tlející listí, kořínky i samotná látka, všechno jako by bylo poseté jemnou bílou krupičkou, které nic neodolalo.

„Hnus,“ odplivl si Filippos.

Její krosnu, křiklavě žlutou, nalezli hned za celiolovým keřem, pět kroků od místa, kde přišla o život a kde ji spleť lián a vzdušných kořenů držela zpříma ještě dlouhý čas poté, co z ní všechen život vyprchal, a dokonce i tehdy, když přišla o nohy.

Za keřem, vysoko k obloze, se zvedal nádherný ko-run, podle rozpraskané černé kůry opravdový metuzalém.

Filippos zachytil chlapcův překvapený pohled. „Zvláštní, co?“ zafuněl, „ko-runy málokdy rostou takhle hluboko v pralese. Radši mívají vzduch a volnost.“

Odyssea nemusel poučovat. Věděl dokonce o celém háji těchhle obdivuhodných stromů – v Homillském údolí, na okraji akarnanského pralesa. Často se tam na podzim vypravovali společně s Gorgiem, narvali si plné kapsy ořechů a chodívali pak po celé stanici a cenili na každého strašidelně černé zuby.

„To ví každý kluk v pěti letech,“ reagoval Loxias, opatrně prohlížející žlutou krosnu.

„Ale viděls už někdy červený ko-run, Ode?“

„Děláš si legraci?“ Žil sice na samém okraji pralesa už osmnáctý rok, ale strýc ho vždycky dokázal něčím překvapit.

Loxias s úsměvem v zelených očích zavrtěl hlavou. „Vím o jednom. Na zpáteční cestě se ti ho pokusím ukázat.“

Odysseas zaraženě mlčel. Troufat si nalézt jednotlivý strom v modrozeleném moři akarnanského pralesa, to by u každého druhého považoval za směšné vychloubání. Nezkušený člověk by si v něm nedokázal ani uchránit holý život.

„Je to vzácnost,“ navázal strýc. „A staří lovci vyprávěli o červených ko-runech podivuhodné věci.“

„Lovecká latina,“ zašklebil se Filippos a zatahal se za knír.

„Možná,“ souhlasil jeho partner. „Ale u ohně se to hezky poslouchá.“

„A co?“

Chlapcova dychtivost vykouzlila na tvářích obou lovců úsměvy.

„Mládí,“ povzdechl Loxias. „Jenže já tomu taky chci věřit. Všem těm bláznivým příběhům o manaidách, trhajících na kusy lovce, co se na ně usmáli…“

„Slyšíš, Ode,“ chechtal se Filippos, „když potkáš v pralese pěknou ženskou, ne aby ses na ni zubil!“

„… o Žhavcovi nebo o Šedých trpaslících…“

„Co je to Žhavec?“

„Muž, který čerpá síly z elektrické bouře. Ovládá blesky a hromy, lovce může zabít na dálku jenom pouhou myšlenkou…“

„Víš co?“ vzpamatoval se nazrzlý Filippos. „Rychle prohlédni její věci a já zatím zahrabu, co z ní zbylo.“ Shodil svou krosnu na zem a odepjal lopatku. „Měla ta holka vůbec loveckou licenci?“

„Měla,“ stručně odvětil Loxias.

„No, to zas tolik neznamená,“ odfrkl mohutný muž. „Dnes vydají licenci každému, kdo trefí šípem vrata od stodoly z deseti kroků a umí otevřít konzervu. Že toho ví o pralese jako slepý o barvách, to už nikoho nezajímá.“ Obrátil se na patách a zmizel v houštině.

„Půjč mi ji,“ požádal Odysseas.

„Co?“ Strýc vysypal obsah žluté krosny na zem.

„Licenci.“

Beze slova mu podal plastikový štítek.

Co si vlastně za tu krátkou dobu o ní vysnil? Narodila se roku 514 v Nových Athénách, posledního, čtyřicátého února. Hezké datum, konec února býval mírný, šikmé sluneční paprsky nepálily, ale jen hladily. Únor byl měsíc bez elektrických bouří a bez žhavých cyklonů.

Byla starší o celých deset roků.

Vrátil licenci Loxiovi, který mezitím přehrabal obsah krosny, ale na nic zajímavého nenarazil. Prádlo nastrkal nazpátek a konzervy oddělil. „Ukaž batoh,“ nakázal Odysseovi, „neseš toho z nás nejmíň. Ona kromě božího požehnání už

nepotřebuje nic,“ dodal omluvně, „a v tomhle agresivním povětří zkoroduje za měsíc všechno.“

„Myslíš, že lovila chiméru?“

Strýc zamyšleně zavrtěl tmavou hlavou. „Nechala se překvapit,“ uvažoval přes ochranný štít. „Víš, co by ti odpověděl Filippos? Že taková ženská určitě neměla ani potuchy, že něco jako chiméra vůbec existuje.“ Rozhlédl se: „ Je nějak dlouho pryč, nemyslíš?“

Měl pravdu. Odyssea sevřela tíseň, zelenomodré příšeří ho dusilo jako těžká přikrývka, pod níž se člověk v noci bezesně potí. Blížil se vrchol vegetačního období a prales se stával pro člověka neprostupný. Utápěl je v nekonečném moři listoví, trnů, kořenů a kořínků, větviček a větví, lián a výhonků a tohle všechno jim jakoby rostlo před očima. Odysseas sám by se nikdy neodvážil ani ze čtvrtiny takhle daleko. K lovcům měl však bezmeznou důvěru, takovou, že se dosud ani nezaobíral myšlenkou, zda jejich výprava za chimérou může být nebezpečná nebo ne. Nechtěli ji přece lovit, jen ji povýšit z říše mýtů do reálna. Proto se vlekli s fotoaparáty, kamerami a magnetofony. Jenže teď přece jenom cítil, že se do něho strach vkrádá zadními vrátky, svíral se mu žaludek a bránil volně dýchat.

Loxias vzal do ruky kuši, kterou nosil připevněnou zezadu na krosně.

„Je to pravda,“ zeptal se stísněně chlapec, „že se mezi lovci traduje…“

„Copak?“

„Chiméru je prý možné ulovit jenom tehdy, když ji šípem zasáhneš rovnou do oka.“

Loxias přikývl. „Ale vlastní zkušenosti zatím díky bohu nemám.“

„Hm,“ mínil Odysseas, „člověk by si řekl, že jste střízliví, praktičtí lidé, protože už vám mockrát šlo o život.“

„A vidíš, přesto mezi lovci narazíš na spoustu pověr, předsudků a podivínství. Víc než kde jinde.“ Loxias se opatrně pustil podél celiolového keře, vyhýbal se trnům dlouhým celou píď, jež se rády v kůži zalamovaly a působily nepříjemné záněty.

„Glauka je jiná,“ napadlo chlapce, který ho následoval.

„Ano,“ překvapivě souhlasil Loxias. „Tvoje matka… V laborce jsem se vždycky trochu nudil. Ale to hlavní je jinde. Víš, prales je neproniknutelný, proměnlivý, všemocný. Svět sám pro sebe. Něco jako bůh. A člověk, když na něco nestačí, když je v úzkých, vždycky utíká od racionality a logického myšlení k pověře, mystice a k magickým obřadům. Ale snad z vás, mladých, budou lepší lovci, než jsme my.“

„To si zkus!“ okřikla ho Glauka, když se jako malý chlapec dal jednou slyšet, že chce být lovcem.

Poslouchala jejich rozhovor jedním uchem, zatímco cosi řešila na osobním počítači. „A ty, Loxie, ty ho ještě naváděj!“

„Tady to bylo?“ zastavil se strýc.

Odysseas přikývl a změřil si místo, kde před několika minutami řádila Filippova mačeta, aby vysvobodila dívčino tělo ze spleti lián. Uchopil dva modravé provázky, houževnaté jako kov, a ukázal je Loxiovi. Čerstvé řezy se sice už pomalu zavíraly, stále však byly patrné. Za několik dalších chvilek důkaz zmizí.

Prales před vrcholem vegetačního období rostl, bujel, rozpínal se na všechny strany. Stopy po Filippově mačetě se ztratí ze světa stejně jako Chrysalis, před několika hodinami ještě živá, kaštanová a určitě hezká. V pralese zmizí všechno, co se s ním nedokáže sžít.

Znenadání těsně vedle nich zašelestilo listí a praskla větévka. Oba rázem zmrtvěli. Zaslechli, jak neviditelný, ale určitě veliký a možná dost neohrabaný tvor duní houštinou. Ještě okamžik, a jeho kroky překrylo krákání delt a věčné hašteření durů, štěkot, chrochtání, pištění a všechny ostatní zvuky, jež se slévaly v modrozeleném moři.

Napůl zvědavý, napůl vyplašený chlapec postřehl, že se ve věčném šeru, jež tady na dně pralesa panovalo i v poledne, něco zablýsklo. Sotva postřehnutelná, matná jiskřička. Přidřepl a prsty opatrně rozhrábl změť kořínků, tlejícího listí a šeromilné sladavy.

„Zbláznil ses?“ sykl na něho strýc. „Okamžitě toho nech!“

„Neboj, proti minům bych měl být imunní,“ odmlouval. „Nejsou to ani dva roky, co mě jeden uštkl. Tos měl vidět, jak jsem vypadal! Ruku celou fialovou a nalitou jak štoudev!“

„Který lovec by to neznal!“

„Podívej!“

„Ukaž?“ Loxias se mu zahleděl přes rameno.

Oba překvapeně hleděli na zlatý prstýnek. A zároveň na velikánského bita. Masově červenavé jedovaté vlákno se mu mírně zachvívalo jako doznívající struna. U bita to obvykle vyjadřovalo podráždění, a někdy vrcholné podráždění. Zjevně se chystal k útoku proti vetřelci. Nejspíš bita stejně jako chlapce zaujal lesk zlatého kroužku a teď ho považoval za svůj majetek. Odysseas, krčící se nepohodlně na bobku, hleděl rovnou do jeho žlutých, podezíravých očí, uspořádaných do rovnostranného trojúhelníku.

Prudce strhl ruku nazpět.

Ve stejném okamžiku šlehl vzduchem šíp a udeřil do ohromného chitinového štířího těla. Doslova ho přibil k zemi.

Jedové vlákno sebou mrsklo, odtrhlo se, sotva o píď minulo Odysseovu dlaň a teď se svíjelo v trsu sladavy. Podrážděné a naběhlé měřilo téměř půl metru, připomínalo žhavý živý provaz.

Při svých věčných toulkách pralesem se chlapec střetl s mnoha bity. Na vlhkých místech jich pobíhaly desítky. Ale půlmetrové jedové vlákno – z něho se člověku dělalo špatně.

„Pitomče!“ ulevil si Loxias. „Jestli tě příště vezmu s sebou, tak mám o deset koleček víc!“

Chlapec mu ještě třesoucími se prsty ukázal úlovek.

„Pěkný kámen,“ připustil strýc.

„To je briliant?“ Odysseovi unikal smysl šperků, na druhé straně však z prstenu čišelo kouzlo. Představil si ho na ženské ruce.

Jedové vlákno v trsu trávy zvolna ztrácelo barvu, naposledy se zachvělo a smrštilo se ve smrtelné křeči. Z tenkého konečku vytrysklo několik kapek téměř průzračné tekutiny.

„Počkej, jednou dostaneš za vyučenou!“ komentoval fascinující pohled lovec. Stáli jeden vedle druhého, téměř se dotýkali rameny. Odysseas byl už teď, v osmnácti, o dva palce vyšší, podoba se však odrážela ve štíhlých postavách a tmavých, hustých vlasech.

Chlapec sotva stačil zasunout úlovek do kapsy, když se ozval znovu dupot, který se před několika okamžiky kolem nich přehnal houštinami. Jen skočili za nejbližší kmen, modrozelená stěna se rozevřela a objevilo se statné dvounohé zvíře, úplně podivné.

„Filippe!“ první se vzpamatoval Loxias.

„Sakra!“ zuřil mohutný lovec. „To na mě nemůžete zakřičet? Proč jste mě nechali běhat kolem dokola jako blázna?“

„Mysleli jsme, že dobří lovci v pralese nebloudí.“

„Krucifix!“ Filippos neměl náladu na legraci. „Byl jsem přesvědčený, že z ní muselo něco zbýt. Aspoň něco, boty nebo…“

Odysseas mu na dlani přiblížil prstýnek. V šeru se zdálo zlato matné, bezcenné.

„V tomhle období jsou bílí boáci žraví jak čerti,“ podotkl Loxias.

Filippos se zatahal za zrzavý mušketýrský knír a polkl nasucho.

Loxias se odvrátil. „Taky bych to místo přešel,“ přiznal. „Jenom Od, ten má ještě mladé oči.“

„Slyšeli jste taky to ticho?“ nečekaně se otázal mohutný lovec.

„Ticho?“ Odysseas se poplašeně zaposlouchal: Nad hlavami jim celou dobu krákorala stále stejná delta, asi se někde poblíž vznášel dravec, kara nebo možná velký relos, nad vrcholky stromů. Jinak však měl Filippos pravdu, zelení a červení durové se kupodivu nehašteřili a neprali, odnikud se neozývalo troubení ani cvrkot, dokonce ani věčně hladoví bakosové mlsně nepobíhali a nechrochtali.

„Jenže na bouřku ještě není doba,“ namítl Loxias.

„Ale všiml sis, jak byl bit nervózní?“

„Aby ne, Ode, když jsi mu bral kořist.“

Loxias měl ovšem pravdu, do každoročního období letních elektrických bouří scházelo přinejmenším deset dní. Přicházívaly s neúprosnou pravidelností, a když se první zpozdila jen o tři dny, celé lokridské laboratoře polykaly prášky nebo polehávaly s mokrými hadry omotanými kolem čela.

„Asi před deseti lety se stalo něco podobného.“ Filippos zaklonil zrzavou hlavu a marně se pokoušel proniknout zrakem klenbu pralesa, aby zachytil sebenepatrnější náznak dění vysoko na obloze. „Už si nevzpomínáš? Chytali jsme tehdy v oitských jeskyních seleny pro toho Leontia. Jak do nich pak pouštěl elektřinu a tys mu děsně vynadal a oni nás dali vyvést a já jsem pak měsíc seděl?“

„Tys seděl?“ nevěřil Odysseas. „Jako v base?“

Oba lovci se nahlas rozchechtali.

„Jednomu skřetovi jsem prostě dal facku.“

„A způsobil mu patnáctidenní pracovní neschopnost,“ doplnil Loxias.

„Copak jsem mohl vědět, že nic nevydrží?“ bručel Filippos. „Jenže to nic nemění na tom, že první letošní bouře vypukne dnes v noci.“

Loxias se nerozhodně zamračil.

Odysseas se zamyslel, vzpomněl si, jak mu Glauka kdysi vyčetla, že by za Loxiem šel do ohně, a povídala mu: „Víš, Ode, strýček Lox taky býval biolog. Ale neměl výsledky, a tak radši utekl do pralesa. Vezmi si příklad z Charmidy. Na svoje mládí má výtečné publikace a citují ji už dnes některé autority. A jestli někdo dokáže projít až k řece Achel, v bažinách ho přitom žerou pijavice a bůhvíjaký hmyz, co z toho? Čím je lidstvu prospěšný?“

Odysseas tehdy kývl, taky se stane vědcem. Všichni kolem byli vědci. Ostatně první krok už udělal – před týdnem obstál v přijímacích zkouškách na Aristotelovu univerzitu v Athénách a docela se těšil na změnu ve svém životě. Ačkoli zároveň litoval, že opouští akarnanský prales. Glauka to na něm samozřejmě poznala, snad proto se nechala uprosit a pustila ho na výpravu s oběma lovci. Že chtějí zkoumat život chiméry, to jí ale radši nepovídali.

Loxias se stále kabonil. „Trvalo nám čtyři dny, než jsme se probili takhle daleko. Teď jsme dokonce narazili na chiméru, mnohem dřív, než jsme očekávali. Máme jedinečnou příležitost ji tady, ještě v poměrně přehledném terénu, vystopovat. Přece se teď neobrátíme a nepoklušeme nazpátek?“

Ještě v přehledném terénu? uvažoval Odysseas. Jak to teda musí vypadat dál?

Filippos taky váhal. „Jenže už jsme v záplavové oblasti. Jestli bouře doopravdy přijde, Achel určitě vystoupí z břehů a my se buď utopíme jak koťata, anebo nás sežerou empové.“

„Máš pravdu,“ neochotně připustil strýc.

Chlapec cítil, jak pokořením rudne. Stal se přítěží, kvůli níž výprava ztroskotá na samém začátku. „Jestli se bojíte o mě, tak slibuju, že vydržím zrovna tolik co vy,“ řekl rozechvěle. „A jestli mi nevěříte, klidně se sám vrátím domů. Já se v pralese nebojím.“

„My víme,“ chlácholil ho Loxias. „Ale…“

„Možná bych věděl o řešení,“ skočil mu do řeči Filippos. „Není to tak daleko, měli bychom to stihnout.“

Viseli mu na rtech.

„Pamatuješ přece na ty šeleny?“

„No a?“ pokrčil Loxias trochu podrážděně rameny. „Už jsme tu historku dneska slyšeli jednou.“

„Nejde o historku, ale o jeskyně.“

„Do těch podělaných šelenských jeskyní mě nedostaneš ani párem volů.“

„Jsou už v předhůří Oity a záplavy tam určitě nedosáhnou,“ tahal se Filippos za zrzavý mušketýrský knír. „A je jich tam nekonečná spousta a některá třeba podělaná nebude.“

„Jsou všechny,“ ponuře trval na svém strýc. „Jenže asi nic chytřejšího nás nenapadne.“

„Ještě jeden háček.“ Odysseas se sám děsil své troufalosti. Napovídat těmhle lovcům, kteří prošli celý prales křížem krážem od delty řeky Achel až daleko na sever k hoře Parnas, se špičkou zahalenou věčným sněhem a ledem!

Při zátopách, pravidelně následujících po období bouří, řeka Achel, sbírající vodu z celého pralesa – na dolním toku byla široká šest kilometrů – zalila nedohledné prostory džungle. Směrem k moři se po několik dní valily proudy kalné vody, unášející všechno, čeho se zmocnily. Ještě dlouho po nich pak přetrvávaly močály a bažiny, pro člověka neprostupné.

V té době dostávali zelení rhodové jed. Jenže v močálech se rodilo ještě jedno nebezpečí, mnohem strašnější.

„Empové.“

„Já vím,“ zavrčel Filippos a zatahal se za knír silněji než obvykle. „Musíme hejbnout kostrou. Vystopovat chiméru, nasekat obrázky a hajdy domů. Než se ty bestie vyrojí.“

Hodili si krosny na záda a vyrazili, mohutný zrzavý lovec v čele. Oháněl se mačetou, jako by se s ní narodil. Pravidelně se však střídali, jen tak se dalo udržet ostré tempo.

Prales se skutečně zdál temnější než obvykle, jakoby vyčkávající, zaražený.

„Proti kráteru sopky tohle není žádné vedro,“ odpověděl Filippovi Loxias, když krátce odpočívali pod krásným, košatým lodínovým trojstromem s několikametrovými podlouhlými listy a z tváří si stírali proudy potu.

„Ani v pekle není hůř!“ postěžoval si Filippos, nejtělnatější z nich, pro něhož bylo vedro největší překážkou. „Přijde boží dopuštění!“

„Jdeme!“ zavelel Loxias.

„Za tři hodiny už nám to spadne na hlavu,“ prorokoval Filippos.

„Jak to víš?“ vyptával se chlapec. „Podle toho vedra?“

„Podle ramena,“ šklebil se mohutný lovec. „Kdysi mě totiž jeden neurotický nemejský lev podezíral, že mu chci lovit v rajónu, a než jsme se dohodli, trochu mě masíroval drápy.“

„Někdy nedávno?“ Odysseas si ho přeměřil novým pohledem.

„Ale kde. Už to bude nějakých patnáct roků. To ještě pobíhali lvi v samém sousedství Athén. Jenže od té doby mě vždycky před bouřkou trápí rameno. Levé rameno, odneslo to tehdy nejhůř.“

„Že jsme nikde nenarazili na novou stopu chiméry?“ zeptal se Odysseas při následujícím odpočinku. „Není to zvláštní?“

Filippos se krátce uchechtl.

„Nesmíš věřit všemu, co se povídá,“ vysvětlil mu Loxias. „Chiméra je nesmírně plaché zvíře. Z těch hrůzyplných historek je ohromná většina výplod strachu.“

„Rozhodně se neschovává za stromem, aby v pralese přepadala pocestné,“ chechtal se Filippos a stíral si pot z čela.

Tíseň, jež je přepadla při setkání s mrtvou, zvolna vyvanula. Odysseas znovu pociťoval radost z nekonečně proměnlivých tvarů pralesa, z jeho bizarních a překvapivých podob. Ukazoval jim neznámé oranžové důry v podobě kulatých talířků, kteří uměli nehnutě ležet ve vzduchu a samozřejmě ani na okamžik nezavřeli zobák. Míjeli ohromné masožravé bakchantky, na dně jejichž kalichů se daly rozeznat zbytky peří a kůstky, napůl už rozpuštěné ve zlatých šťávách, ohromná bílá ucha cizopasných hub, s hlasitým zapraskáním vystřelujících spory jako černé pingpongové míčky. Poprvé ho zvuk vyděsil, avšak po čase ho přestal vnímat jako nebezpečí, slil se s ostatními.

Loxias vpředu náhle zůstal stát. Všichni tři hleděli na nepatrné stříbřité vlákénko, nitku, jež se táhla přes špičky vykrajovaných listů, aby znovu zmizela v houštinách.

A prales zase mlčel jako kostelní klenba, očekávající prvý úder zvonu.

Filippos nervózně vyťukával na kůru jakýsi složitý rytmus.

„Kolik je chimér v celém pralese?“ zeptal se chlapec. „Co myslíš?“

„Copak někdo ví, co všechno se tu skrývá?“ zavrčel mohutný Filippos. „Jdeme! Třeba už brzy chiméru uvidíš na vlastní oči.“

Jenže Odysseas už ji spatřil. Moc si toho nezapamatoval, to ne. V podstatě jenom její blankytně modré oko.

Zároveň si také připomněl jednu z Loxiových návštěv, první, která mu uvízla v paměti. Strýček se ho tehdy zeptal, kolik má rok měsíců, jenže Odysseas si marně lámal hlavu – nebo spíš prsty.

„S deseti měsíci se přece počítá dobře,“ nevydržela netrpělivá Glauka a pohodila vlasy v barvě ušlechtilého dřeva maronské jedle. „Opakuj pomně: gamelión, authestérión…“

„Kdysi to bývalo jinak, že?“ vmísil se Loxias.

Podle pohledu, jímž ho Glauka sjela, chlapec pochopil, že tohle je jakýsi způsob provokace.

„Jestli máš na mysli Zemi, nejdřív bys musel dokázat, že nějaká taková planeta vůbec existovala,“ povídala s odstupem. „Je ti jistě známé, že tohle je předmět sporu mezi největšími vědeckými kapacitami. A že dokonce většina z nich ji považuje za mýtus.“

„Mytická kolébka vesmírné inteligence.“

Podruhé se Glauka už vyprovokovat nedala, jenže Odysseas věděl, že zakázaných témat je na světě víc. Anebo alespoň ještě jedno: otec.

Jen jednou mu stiskla rameno a pochválila ho: „Tátovi by se určitě líbilo, jak jsi statečný!“

Tehdy přesekl vlastnoručně vybroušenou mačetou – Gorgias si udělal taky takovou, možná ještě hezčí – zeleného rhoda, který spadl z větví rovnou na schodiště stanice.

Strýček Lox si nikdy nic neodpustil. „Ode, copak ty nevíš, že chudáci rhodové jsou v munychiónu jedovatí míň než zralé ořechy ko-run? A taky chutní,“ povídal, když se chlapec svým hrdinským činem pochlubil.

„Tys opravdicky jedl hada?“ vyvalil oči Odysseas.

„Loxi!“ okřikla ho Glauka, „dostaneš vůbec někdy rozum?“

Potom, už starší, Odysseas někdy přemítal, jak může maminka tak úspěšně zkoumat prales, když se do něho bojí jen vkročit, a pokud se vůbec expedic účastní, vždycky s největším sebezapřením. Odysseas viděl, že to, co se dostalo na laboratorní stoly, to už dávno nebyl prales, jen střepy a střípky z úžasné modrozelené vázy, vybroušené přírodou. A o střepy on nestál, toužil poznat a pochopit prales v celku, prales s gigantickými kmeny blusků, s lodínovými několikastromy, s černou kůrou ořechů ko-run, s kořenovými krysami bitrami a s vřeštivými opicemi tomel, se čtyřdenní smrtelnou spavou nemocí a několik kilometrů širokou řekou Achel.

A taky s chimérou.

Zabila mu otce, ale o tom se vůbec mluvit nesmělo.

Loxias byl zato na tapetě často, zejména od chvíle, kdy opustil laboratoř a jako jeden z prvních získal loveckou licenci.

„Zoolog, a chce zabíjet zvířata pro peníze!“ blýskala na něho Glauka maronovýma očima.

„Víš dobře, že jich zabíjím míň, než jich zahyne po injekcích acetylfenylhydrazinu v laborce. A chytám je pro vás. Někdy jenom fotografuju.“

Pro matku však věda znamenala jedinou činnost hodnou člověka. „Je mnohem lepší být průměrný vědec než průměrný básník,“ tvrdila. Průměrný lovec do jejího žebříčku hodnot ovšem vůbec nepronikl.

Kde na něm stával otec, to Odysseas nikdy přesně nepochopil.

Brzy zvládl techniku útěku z celodenní družiny, kde se nudíval s ostatními dětmi z lokridské stanice. Nejraději se toulával okrajem pralesa, kde ještě nebyl tak cizí a záhadný a nešel z něho tolik strach. Samozřejmě pokud se nevyrojili po záplavách empové. To pak nevycházel nikdo a všechno pokrývaly husté sítě. Jenže i tak lidé umírali. Bývaly to dny naplněné hlubokým tichem a samotou.

Když se skamarádil s Gorgiem, kterého taky otravovaly krásné barevné stavebnice a řiditelná autíčka a ohromná obrazovka videa, společně se odvažovali hlouběji. Vůdcem se stal Gorgias, mohl se svlékat za bičem, a proto vklouzl do každé nory nebo skalní pukliny, vyšplhal na sebeslabší větev, která by se pod

Odysseem ulomila.

Ačkoli vydat se až do Maronové rokle, to napadlo Odyssea.

Dlouho předtím se scházeli mezi neškodnými bakchantkami, protože uprchnout musel každý zvlášť, počítali hmyz lapený zlatavou tekutinou v kališích a plánovali. Jednou si už dokonce nacpali do chlebníků nějaké sušenky a masovou konzervu, avšak strach je zastavil v prvních ostřínových houštinách. Měli dobrý důvod, Gorgias si rozřízl o trn celou dlaň a sami neuměli krvácení zastavit.

On už samotný záměr, s nímž se do rokle vypravovali, probouzel hrůzu.

„A kdo to tvrdí?“ vyptával se drobný Gorgias.

„Loxias, můj strýček.“

Pochybovačný Gorgiův pohled si musel vykládat jako urážku. „Loxias je náhodou nejlepší lovec na světě!“

„A povídal, že v Maronové rokli žije chiméra?“

„V Maronové rokli,“ potvrdil Odysseas.

„Kecá. Chiméra žije jenom v nejhlubším pralese, kam se žádný člověk nedostane, protože by ho uškrtil hroznýš Ofis. A Maronová rokle vůbec není daleko!“

Maronová rokle byla nejméně třikrát dál, než se dosud odvážili. Pouštěli se na gumovém člunu přes oceán.

Narazili na ni polovičním zázrakem, postupovali podle busoly a počítačem zpracovaného plánu, který Odysseas získal od Nika, zabývajícího se právě studiem empů. Z Nika proto šel tak trochu strach.

Rokle se zužovala pozvolna. Většinou pro hustý porost její stěny ani nezahlédli a už se začínali bát, že zabloudili. Znenadání se však tyčily nad jejich hlavami jako nedobytný hrad.

V nejužším místě by se do rokle sotva vešel stan. Ticho ševelilo a vznášelo se jako rozvívané chmýří celiolů, tady durové nelétali. Vegetace z obou stran srostla a vytvořila šerý tunel, jímž postupovali vpřed.

Gorgias v čele strnul a Odysseas pochopil, že právě tady, mezi pokřivenými maronskými jedlemi, které všude jinde rostly štíhlé, rovné a elegantní, se jejich odvaha vyčerpala do dna, vysátá pralesem jako hmyzí tělíčka na dně kalichů bakchantek. Na krok před nimi ležela mrtvola jakéhosi zvířete, možná mladého fota podle zbytků pruhované srsti, obsypaná bílými tečkami. Boáci pracovali tak, že se zdechlina rozpadla před očima, jako by se pod jejich kusadly rozpouštěla. Objevily se narůžovělé kosti se zbytky kloubů a šlach.

Nezmrazila je smrt, té bývali v pralese častými svědky, ale zánik, pomíjivost a nečekané poznání, že ani oni se jí nikdy nevymknou, neboť už překročili práh světa. A navíc pochopili, že v jeho nekonečnosti a proměnlivosti naleznou jen pramálo jistot.

Obrátili se naráz a prchali tak daleko, dokud se stěny rokle nerozestoupily. Zase zaslechli důvěrně známé a uklidňující krákání delt, těch pitomých ptáků, a funění věčně hladových bakosů, kteří se nedaleko, a přesto dokonale neviditelní, ryli v zemi a vyhrabávali kořenové hádky, ačkoli proti jejich jedu nebyli imunní.

Bezpečně ukrytí v hustém lodí novém trojstromu s listy dlouhými několik metrů se zastyděli a odvrátili se jeden od druhého.

„Dál se stejně nedalo,“ opatrně povídal Odysseas, „určitě tam sídlí manaida.“

Gorgias však podávanou ruku odmítl. „Manaida? Manaidy jsou jenom hloupý výmysl do pohádek! Stejně jako Žhavec a Šedí trpaslíci.“

„Nepleť věci dohromady,“ protestoval Odysseas. „Šedí trpaslíci, to je pitomost…“

„A manaidy ne?“ posmíval se Gorgias.

„Ne, protože jsou krásné,“ začervenal se Odysseas. „Dospělí tvrdí, že neexistují, protože se jich bojí.“

„Hlavně když ty se nebo…“

Obluda vyplula z modrozeleného šera, na nepatrný zlomek chvíle se vynořila z horkého moře tetelících se stínů jen jako přelud, o němž si člověk nemůže být jistý, jestli ho nesvedly bizarní tvary těžkých listů posetých oranžovými skvrnami v místech, kde sluneční paprsky prosakovaly všemi poschodími pralesa až do jeho suterénu.

„Viděls to?“ zakoktal Gorgias s očima navrch hlavy.

Tehdy spatřil Odysseas chiméru poprvé. Jeho svět se tím zásadně proměnil.

Přízraky si v něm dobyly své pevné místo.

Když se v pralese, dosud rovném jako laboratorní stoly na stanici, objevily jednotlivé balvany a terén začal stoupat, prudce se zešeřilo. Vzduch zhoustl a pohltil všechny zvuky, už ani delta nezakrákala, nezaštěbetali durové, jindy tak veselí a hašteřiví. Hnali se vpřed, stromy však náhle jako by zahučely údivem a zapraštěly pod prvním nárazem vichru. Setmělo se úplně. Odysseas zakopl o vystupující kořen a upadl. Na nebi se zažehla zlatá jiskra a s ohromným rachotem se jako po toboganu svezla do pralesa. Zadunělo to.

Filippos se přitiskl ke kmeni ohromného blusku. Cosi na ně křičel, ale řev vichřice, rvoucí listí a odlamující koruny stromům, které by ani ve třech neobjali, pohlcoval slova jako povodeň. Ukázal rukama: stan!

V běsnícím živlu ho postavili zázrakem, díky Filippově síle a Loxiově houževnaté zručnosti. Jen se Odysseas nasoukal dovnitř, nebe neudrželo tíhu černých mračen a protrhlo se. Blyštivě černá voda zaduněla do korun, o skály, o atlenitovou látku. Poslední Loxias to nestihl o malý zlomek chvíle a voda z něho crčela jako z utopence.

„Co já,“ neztrácel humor, „ale chiméra dostává pěkně do těla!“

Zášlehy blesků se daly vidět i přes hustou látku. Tu a tam zapraskal požár, ale proudy vody ho naštěstí okamžitě uhasily.

K ránu je však humor přešel docela. Nejprve poryvy elektrické bouře přervaly jedno z ukotvovacích lan a stan se proměnil v pytel, pohazovaný ze strany na stranu. Zoufale se chytali, čeho se jen dalo, a přesto byli za pár minut samá modřina. Když se začali domnívat, že se jim už nic horšího nemůže přihodit, atlenitová látka nevydržela a pod ostrými hranami kamení povolila.

Bouře okamžitě vtrhla dovnitř a opanovala poslední místo v pralese, které ještě neměla ve své moci. Vítězoslavně zavyla a zasypala je proudy deště a vším ostatním, co nesla v náručí: servaným listím, větvemi, kusy lián i ptačími hnízdy. V následující chvíli se stan proměnil v cáry.

Pokusili se najít nový úkryt v lodínovém několikastromu, ale kombinézy v mžiku prosákly na kůži. Lovci křičeli a gestikulovali do tmy.

„Jdeme!“ zakřičel kdosi Odysseovi do ucha.

První vyrazil Filippos. Když se na něho člověk díval, všechno se zdálo snadné jako přejít přes křižovatku. Silák se jen sehnul, zatáhl hlavu mezi ramena as krosnou v náručí jako s děckem letěl vpřed.

Odysseas ho napodobil, přikrčil se, ale zdálo se mu, že ještě ani nevykročil, když se válel na povlovné kamenité stráni, porostlé lodíny a houštím celiolů. Udeřil se do kyčelního kloubu a vlna bolesti ho na okamžik ochromila. Dříve než se vzpamatoval, vítr ho uchvátil znovu a jako svou kořist ho vlekl po stráni. Ostré hrany kamení ho bodaly a řezaly, marně zatínal prsty kolem sebe.

Nakonec se přece jen o cosi zarazil, o skálu.

„Ty jseš ale tříska!“ zavrčela skála Filippovým hlasem.

Našli skalní výstupek, který je chránil před nejhorším. Všichni byli zbití a promočení, neměli náladu na řeči. Jenom Loxias povídal: „Kdybych měl bydlet v pralese, tohle bych vzal jako sprchový kout.“

Tenhle název už výklenku zůstal.

Potom ještě řekl třetí den, když se déšť řinul ve stále stejných nekonečných proudech a zdálo se, že se z těch bílých vláken člověk musí každou chvíli zbláznit: „Co mi scházelo, když jsem v suchu přelíval vodičky ze zkumavky do zkumavky?“ Zaposlouchal se, šumění lijáku podbarvil ještě další, jemný a vzdálený hluk.

„Povodeň!“

Už to slyšeli všichni. Řeka Achel se vylila z břehů a přesně tak, jak se toho obávali, zaplavila nekonečné rozlohy pralesa.

Filippos jen zachrčel, tvář měl vyvrácenou proti šedivé nízké obloze, jejíž barva jako by stekla dolů rovnou do jeho nepříčetných očí. Zdálo se, že vnímá jen vodu, vlahou, sladkou, čistou vodu. Mírnou vodu, jíž nic na světě neodolá.

Nereagoval, ani když otevřeli pár konzerv. Možná měl pravdu, neboť jídlo se stejně hned smísilo s kapkami, ztratilo všechnu chuť i vůni a proměnilo se v břečku.

Navečer, když bílé proudy zeslábly a svitla naděje, že kdosi zatáhne kohoutek u nebeské sprchy, vypukla nová elektrická bouře. Leželi namačkaní pod skaliskem, ohlušení praskáním výbojů, oslepení gejzíry světel vybuchujících na obloze, drcení hřmotem lámajících se mohutných kmenů.

„Měli jsme z pekla štěstí,“ shrnul Loxias odkudsi z promočené tmy, když se živly vybily v pralese a na skaliskách. „Jenže další bouři už tady nemusíme přežít.“

Vydali se za lepším úkrytem ihned, jakmile se trochu rozednilo. Téměř nedočkavě se zvedli do bělavých nitek, spojujících nebe se zemí, hodili si promočené krosny na záda a Filippos vyrazil první, jako obvykle.

Brzy však museli zastavit k odpočinku, byli ochablí a skleslí. „Že bysme teda narazili na moc jeskyní…,“ povídal Odysseas a svalil se na zem.

„Ještě o kus dál,“ odbyl ho Filippos.

„Jseš si tím jistý?“

Mohutný lovec se zplihlým nazrzlým knírem přikývl. „Tábořil jsem tu kdysi celých deset dní.“

„Jenže selenové můžou být nebezpeční. Aspoň se to v Lokridě povídá.“

„Ve dne ne,“ ujistil ho Loxias. „A na noc se nějak zařídíme.“

„Jestli si můžu vybrat mezi seleny a tímhle deštěm, tak ať si mě třeba sežerou!“ praštil Filippos pěstí do kamene.

„Akorát ti vysajou krev,“ upřesnil Loxias, věčný provokatér.

Terén poskytoval stále stejný obraz, šedivá skaliska, obnažená milióny roků trvajícím deštěm, se střídala s ostřínovými a celiolovými houštinami a se skupinkami zakrslých maronských jedlí. Neustále stoupali, drápali se po balvanech nebo přelézali ohromné vývraty. Vrcholky pralesa zůstaly hluboko pod jejich nohama.

Zanedlouho skutečně narazili na jeskyni, Filippos se zatvářil spokojeně. Jenže byla to spíš jakási puklina ve skále, dýchalo z ní vlhko a temno, zřetelně slyšeli zurčení tekoucí vody. Nerozhodně na sebe pohlédli.

„Takových děr je tu jak chlupů na bitřím kožichu,“ sebevědomě uzavřel váhání Filippos, přihladil si promočený knír a pustil se dál.

Měl pravdu. Uprostřed skupiny vysokých skalisek postřehli temný otvor, který hodně sliboval. V přímém směru se však jako překážka tyčil vyčnělý, a.hlavně deštěm úplně kluzký val. Bylo to místo skutečně divoké, rozhlížel se Odysseas, skály, balvany, rozsedliny i hluboké pukliny vytvářely dojem dokonalého kamenného bludiště.

Pokusili se val obejít zleva, ale vstup do jeskyně se jim okamžitě ztratil z očí. Chvíli se dohadovali, jaký přístup by byl nejsnazší.

„Zkusím to tudy,“ netrpělivě ukázal Odysseas na kamennou špici, oddělenou od valu rozsedlinou. „Kdybych neprošel, prostě se vrátím na tohle místo.“

„Dobře,“ souhlasil Loxias, „Filippos to vezme zleva a já okolo té hlavy.“ Myslel tím nízkou, nahoře zakulacenou skalku.

Za rozsedlinou následovala hladká stěna, sahající Odysseovi po ramena. Protínalo ji několik matně žlutých žil a žilek, možná zlatých, možná to byl jen pyrit. Neztrácel čas, zachytil se a hbitě jednu nohu vyšvihl nahoru. Když se tam vydrápal, vchod do jeskyně se černal přímo před ním.

Upoutal ho však jiný lesklý proužek, jako by před krátkým časem přelézal skálu slimák.

Nejistě, s narůstajícím pocitem strachu zvedl hlavu, aby se střetl se známým modrým pohledem.

Blankytné oko jako by se na šedavém pozadí skalisek rozpilo, objevila se v něm slza. Zároveň chiméra černě mžikla a proti němu vzlétle sprška, jež se okamžitě smísila s deštěm.

Vzápětí ho přepadla bolest. Nejprve pálení v očích, hned nato však už rezavá, pronikavá, krutá bolest, která se mu prodírala přímo do hlavy, až ho ochromila.

Bolest a tma.

Když se probral, svět se kolébal.

Jen nadzvedl víčka, jako by ho až do mozku udeřil zlatý blesk a oslepil ho nadobro. Z úst se mu vydral výkřik.

Vzápětí kolébání ustalo.

„Slyšels? Snad nepřichází k sobě?“ Povídal to známý hlas. Loxiův hlas.

„V tomhle případě to vůbec není dobré znamení,“ odvětil Filippův hlas, ten hlubší.

„Píchnu mu ještě jednu dávku séra.“

„Ale pohni kostrou!“

Nejhorší byla hlava, tu mu chiméra roztříštila na tisíc střepů. Cítil, že dýchá rychle a povrchně. Souviselo to se žaludkem, zvedal se mu stejně jako tehdy, když Gorgias přinesl láhev korunovky a společně ji vypili mezi bakchantkami na okraji pralesa. Nehrozilo žádné nebezpečí, že by je objevili. Vědci měli stejně jako zvěř svoje vyšlapané cestičky. Tehdy zvracel a byl si jistý, že umírá.

Po dávce séra se však Odysseovi ulevilo, dokonce i zničující bolest v hlavě polevila. Ruce se mu přestaly nezvladatelně třást, jen otevřít oči – to se podruhé neodvážil. Postupně si uvědomoval, co se děje kolem něho, co znamená všechno to kolébání a čvachtání. Lovci ho pravděpodobně nesli na jakýchsi improvizovaných nosítkách bažinou, která na mnoha místech přetrvávala po povodních. A znovu ztratil vědomí.

Ještě houpání. Rozpomínal se: jeho stavu se říkalo opožděný šok. Podle zaznamenaných případů probíhala otrava u všech postižených víceméně podobně. V jednu chvíli se všem navrátilo vědomí, docela jasně, většina postižených dokonce uměla své stavy popsat. Jenže konec, ten byl taky ve všech případech stejný.

Neměl žádnou naději.

Propadl se do snu. Bloudil pralesem, za bezhvězdné, neproniknutelné noci, plné tajemných zvuků, šelestů, skřeků a vytí, z něhož šel mráz po zádech. Avšak Odysseas klidně uhýbal z cesty neslyšně se plazícím rhodům, kteří už zas měli v zubech jed a byli celí podráždění dusnem a nutností založit a opatrovat rodinu. Jako by se byl v pralese narodil, rozuměl si se svou nocí, proměnil se v její součást a spoluvytvářel ji jako každý z nesčetných stromů, kořenů, skalisek. Konečně si připadal šťastný a svobodný jako bílý dravý kara, plachtící s rozepjatými křídly vysoko nad vrcholky stromů.

Upoutalo ho však horké světlo, jež do jeho pro člověka nedostupného světa nepatřilo. Přišel blíž, déšť konečně ustal a okolo ohýnku z talonového dřeva mlčeli dva lovci. Třetí, bezduchý, ležel na improvizovaném lehátku z větví a z mechu. Tábořili hodně jednoduše, na několika bouří skosených kmenech, vyčnívajících z močálu. Dokonce by možná opodál nalezli sušší místo. Loxias měl stále stejné tmavé vlasy kudrnatící se na koncích i svou štíhlou postavu. Lámal talonové větve, hořící dokonce i úplně nasáklé vodou, na kousky, které přihazoval do plamenů. Korkovité dřevo prskalo, oheň skomíral, až znenadání vyšlehl zlatavým plamenem a vykreslil ze tmy tvář spočívající na lehátku.

Byla to jeho vlastní. Sotva k poznání, opuchlá, plná krevních podlitin v místech, kde ji zasáhl rozptýlený jed, s rudými, těžce zanícenými víčky.

Loxias vhodil do plamenů poslední úlomek a uchopil ho za zápěstí. Ruka zůstala bezvládná.

„Ještě žije?“ Filippos opatrně srkal vřelý nápoj přímo z kotlíku a snažil se přitom nepřiložit rty na kov.

Strýc mlčky pokývl. Opatrně, téměř něžně mu odložil ruku podél bezvládného těla.

„Zázrak.“ Filippos mu podal nádobu a přidržel si před očima zápěstí s hodinkami. „Znáš případ, že by někdo přežil uštknutí šest hodin?“

„Možná mu pomohl déšť,“ uvažoval Loxias nahlas. „Spousta jedu se odklonila v kapkách, něco možná spláchl přímo z tváře.“

„Taky se nám podařilo okamžitě aplikovat antisérum. Musíme ještě jednou poděkovat Charmidě, že ho připravila.“

„Tady léky nepomůžou, jenom zázrak,“ pronesl Loxias odevzdaně. „Sám dobře víš, že letální dávka toho neurotoxinu je směšně nepatrná.“ Rozlámal další talonovou větev. „Kromě toho jsme už všechno sérum spotřebovali.“

„Povídá se, že chiméra vodu nesnáší,“ navázal Filippos po odmlce.

Loxias jen pokrčil rameny.

Mohutný lovec se nejistě rozhlédl. „Myslíš, že by nás mohla pronásledovat takhle daleko?

Oheň vykrajoval z nesmírné říše pralesa směšně nepatrný kroužek.

Filippos se natáhl ke své krosně a vylovil oválný předmět, pokrývající celou jeho širokou dlaň. Oba muži se na něj dlouze zahleděli. Připomínal tvarem vejce, porostlé namísto skořápky tuhou blánou, nebo dokonce kůží, pod určitým úhlem pohledu poloprůhlednou. Filippos podal vejce Loxiovi a vyňal z krosny další, úplně stejné.

Loxias mu podivný předmět vrátil a zvedl další talonovou větev. Udržoval oheň při síle. „Byl to idiotský nápad,“ rozlomil mlčení.

„Nic si nevyčítej. Proti nešťastné náhodě jseš bezmocný, jako bys to nevěděl.“

„Myslím, že jsem ti to nikdy nevyprávěl,“ Loxias hleděl do narudlého ohně, „ale můj bratr Kallias, Odysseův otec, taky zahynul v pralese.“

Ani Filippos nezvedl zraky. „Nevyprávěl, ale slyšel jsem o něm odjinud. Zabila ho chiméra, že?“

Loxias sotva znatelně pokývl. „Jak já to jenom Glauce řeknu?“

„Taky jsem slyšel, že byl známý zoolog. Na chiméru narazil náhodou? Ksakru, to je smůla!“

„Ne. Kallias se naštval, když po prvních střetnutích lidí s chimérou začaly teleprinty psát o krvelačné bestii, postrachu pralesa, ne-polapitelném přízraku a další blbosti, však víš.“

Filippos se uchechtl. „Teleprinty nemůžeš brát vážně.“

„Dobře. Jenže v Lokridě, v laboratořích, žádný z takzvaných renomovaných vědců naopak nepřipouštěl, že takový tvor existuje, a všechny zprávy prohlašovali za novinářské kachny. Neuměli to vysvětlit, chiméra jim nezapadala do systémů a do škatulek, a tak ji jednoduše nebrali na vědomí. Věda se umí chovat podivuhodně nafoukaně. Kallia štvaly oba přístupy, a proto si řekl, že nejlepší jsou vlastní oči. Chtěl, abych ho doprovázel, ale zrovna jsem lovil fota pro zoologickou zahradu a měl jsem se vrátit až za deset dní. To bylo Kalliovi příliš pozdě.“

„Už v bibli stojí – kdo s čím zachází, tím taky schází,“ zašklebil se Filippos. „Za luxus mít na věci vlastní názor, za ten se musí platit. Často tvrdě. Ale počkej, vzpomněl jsem si… Nepovídalo se tehdy, že našel v pralese jakési pohozené děcko?“

„To víš, že povídalo,“ zlostně souhlasil Loxias. „Že ho s Glaukou vychovali. Nechápu, kdo a proč si takové pomluvy vymýšlí.“ Přihodil do ohně, z mokrého talonového dřeva stoupal do noci dým bělavý jako poloprůhledný závoj.

„To je Odysseas?“ Taky jsem ještě slyšel, že má mít na noze nějaké podivné mateřské znaménko. Zůstalo mu tam prý po Krajkové ženě, jeho skutečné matce.“

„Na patě, ne na noze,“ opravil ho Loxias. Usmál se: „A jinde je nezranitelný, žádný přírodní jed na něho nepůsobí. Bůh ví, jak takové pomluvy vznikají. Glauce se narodil, když tábořili pod horou Pentelikon. Nedala si říct a musela s expedicí. Jenže vypukl třídenní žhavý orkán, a to žádné vznášedlo nedostane povolení kletu.“

„Hlavně že to dobře dopadlo.“ Filippos zauvažoval: „Jisté je, že uštknutí snáší obdivuhodně.“

Byl to výjimečně podivný sen. Odysseas se zřetelně pozoroval, jak bezvládně spočívá na větvích, prostřených u ohně. Ležel s rukama i nohama ochrnutýma jedem a obrna prosakovala stále hlouběji do těla. Věděl, proč oba lovci nečinně sedí okolo ohně. Čekali. Čekali už jenom na to, až ochrnutí postoupí i k dýchacím svalům…

Byl to klidný sen, bez sebelítosti. Neuvažoval ani o minulosti, ani o budoucnosti.

Až do něho vstoupilo cosi rušivého, nebezpečného. Řekl nahlas: „Pozor, Loxie, chiméra!“

„Cos říkal?“ obrátil se strýc na Filippa.

Mohutný lovec se rval za knír a nervózně se rozhlížel. „Abys pořádně přiložil! Teď mám mizerný pocit.“

„Chiméra!“ opakoval chlapec.

„Ode?“ vyskočil Loxias. „Jak je ti? Můžeš mluvit?“

„Něco se mi zdálo.“ O čem vlastně? Pokusil se otevřít oči, avšak víčka měl zanícená a slepená. Přesto zřetelně viděl: ohýnek z talonového dřeva, prskající a čadivý, bledý závoj kouře, stoupající do korun stromů, číhavé, pokroucené stíny. Viděl Filippa, pátrajícího pohledem v neprostupné tmě. Filippa, s kuší připravenou k výstřelu, v kombinéze, jež pod nánosem černého bahna ztratila svou původní modrozelenou barvu.

„Jsem naživu?“ Stále tomu nemohl uvěřit.

Strýc se trochu zaraženě pousmál. „Jseš na tom líp než ten nejživější tomel, co přeskočí desetimetrovou mezeru ze stromu na strom.“

Odysseas se s úlevou usmál. Tohle už nebyl sen, určitě ne. Zkusil zvednout ruku, ale jako by tahal půlmetrákovou činku. „Vždyť ani nezvednu ruku,“ málem se dal do pláče.

„Nemůžeš zvednout ruku? Aspoň máš důkaz, že nejsme stíny v Hadově říši. Přízraky nemají takhle banální problémy.“ Loxias uměl brát věci z lepší stránky. „Uvidíš, ráno to bude lepší.“

„Já jsem se ti tak bál, že umřu!“

Strýc se odvrátil od ohně. „A víš, kolikrát já jsem si vyčítal, že jsem se přimluvil u Glauky, aby tě s námi pustila?“

„Chiméra!“ zařval náhle Filippos.

Loxias se vrhl k zemi a přikryl chlapce tělem. Zaslechli zabzučení Filippovy tětivy a svist šípu, který zmizel v temnotě pralesa.

Odysseas očekával, že ho znovu zasáhne obláček jedu, a připravoval tělo na bolest, avšak stále dýchal volně a v nose cítil jen vůni talonové pryskyřice.

Filippos zasakroval.

„Minul jsem ji, bestii!“

Když chlapec zvedl hlavu, spatřil oba lovce, jak s napjatými tětivami upřeně zírají do tmy. Nikde se nepohnul ani lísteček.

„Je tu pořád,“ vycítil.

„Jak to můžeš vědět?“ podezíravě se zeptal Filippos, aniž jen na okamžik polevil v pozornosti.

Jenže Odysseas to doopravdy věděl. Jak to ale vysvětlit? Smetl téměř čtvrtmetrovou růžovou pijavici, která se vynořila z promočeného listí a svíjela se mu na nohavici.

„Buďte radši zticha!“ okřikl je Loxias. „Tady jde o život!“

Jitro se přihnalo za oslavného pokřiku durů, ješitně si čechrajících své nádherné, lehoučké a barevné peří, přiřítilo se s dupáním a chrochtáním bakosů a v krákání hloupých delt. Všichni tři se chvěli únavou a nevyspáním. Odysseas se pokusil zvednout pravou paži a skutečně se mu to podařilo. Byl to ovšem jenom slabý důvod k jásotu, nohy měl stále beznadějně ochrnuté.

„V noci se mi zdál příšerný sen,“ obrátil se na stále ještě podřimujícího Loxia. „Že nás pronásledovala chiméra, dokonce na nás zaútočila a Filippos po ní vypálil, ale bohužel ji minul.“

Filippos si zakroutil mušketýrské kníry. „To nebyl sen.“

Odysseas se zaraženě odmlčel. Mnohému stále nerozuměl. Když se dotkl víček, hmat mu sděloval, že je má opuchlá a zavřená. Přesto zřetelně viděl Loxia, jak zívá a přikládá do ohně, který pečlivě udržoval po celou dlouhou noc.

Rozhovor uvázl hned zkraje. Seděli a netečně hleděli, jak vycházející žhavě rudé slunce odpařuje z promočeného pralesa moře vody, stoupající k obloze v podobě bělavého oparu.

Na zemi si připadali jako v prádelně, v plicích je pálilo každé nadechnutí.

„Takhle tu nemůžeme zůstat navěky!“ první se vzpamatoval Filippos a prudce se vztyčil na silné nohy. „Vstávat! Jde se!“

„Nevíš, jak rád bych vstal!“ hořce se ozval Odysseas.

„To se zařídí!“

„Čeho se bojíš? Pijavic? Nebo empů?“ vložil se Loxias.

Odysseas se nejistě rozhlédl.

Každý čtvereční metr bahna teď už jistě obsahoval několik tisíc larev. A štípnutí infikovaným empem, ačkoli je člověk sotva pocítil, mělo tragické následky. Hned zpočátku ne, naopak, postižený býval dokonce živější a veselejší než obvykle, jenže třetího dne začal zničehonic zvracet černě, otrávenou krev, a čtvrtý den ho z bolestí vysvobodil spánek, aby poslední týden svého života – pokud se to ještě dalo životem nazvat, protože se už nikdy neprohrál k vědomí – prospal. A žádný nemocniční chróm, žádné kapačky s umělou výživou a životodárnými roztoky, žádné transfúze na tom nedokázaly změnit ani to nejmenší.

Drobní černí bzučiví empové naštěstí žili jenom padesát hodin v roce. Vždycky asi týden po záplavách.

„Empům, věřím, unikneme,“ mračil se mohutný lovec. „Mám strach z chiméry.“

„Začals věřit těm výmyslům, že chiméra je krvelačná bestie, rafinovaně vraždící lovce v pralese?“

Jenže Filippos neměl náladu na žertování. „Odyssee,“ zeptal se, „slyšels někdy o Megaklově zprávě?“

„O Megaklově zprávě? Aby ne!“

„Takže víš…“

„Byla nalezená v kovovém pouzdru, a proto taky odolala bílým boákům. Jinak to bylo všechno, co se z Megaklovy výpravy zachovalo.“

„Takže víš,“ neochvějně pokračoval Filippos, „že Megakles byl s největší pravděpodobností první člověk, který se s chimérou střetl. Nesmírně statečně popisuje příznaky otravy až skoro po svou vlastní smrt. Také uvádí, že chiméry na něho zaútočily nečekaně – měl dojem, že už předtím se s podobným zvířetem v pralese setkal, aniž by se chovalo agresivně, – a v páru.“

„V páru?“ Odysseas nechápal, proč Filippos tahle slova zdůrazňuje.

„Megakles totiž narazil na hnízdo.“

„Narazil na hnízdo,“ opakoval si chlapec. „Co tím chceš říct? Že v té jeskyni…?“

„Jistě,“ zatahal se za knír lovec. „Náhodou jsi jim vlezl rovnou do hnízda. Jednu se mi podařilo zastřelit, jenže druhá se nám skryla. Nemohli jsme ji pronásledovat, museli jsme se postarat hlavně o tebe.“

„Ale to ještě nevíš všechno,“ vložil se Loxias, až dosud mlčky naslouchající. „Filippos dostal skvělý nápad, totiž…“

„Prostě jsem jim to hnízdo vybral,“ zasmál se mohutný lovec. „Kdo by nevyužil takovou příležitost? Víš, co to bude za senzaci? Chiméří vejce!“

„Vzal z hnízda dvě vejce. Možná proto nás teď zbylá chiméra pronásleduje.“

„Představ si,“ Filippos neskrýval nadšení, „kdyby se z těch vajec podařilo něco vypěstovat! To by byla bomba! To přece stojí za trošku rizika! No řekni!“

„Na tohle se ovšem naše názory různí,“ dost ostře nesouhlasil Loxias. „Snažil jsem se ti vysvětlit, že když… Že musíme vynaložit všechny síly, abychom zachránili život Odysseovi!“

„Loxie, já tě nepoznávám!“ hřímal Filippos. „Mluvíš jako kniha. Přál jsem si snad něco jiného? Ale nechápu, proč by mělo jedno vylučovat druhé!“

Loxias se však nedal tak snadno uchlácholit. „Jednu noc jsme přežili zázrakem. Ale co dnes? Chiméře stačí, aby si počkala, až nás únava a nevyspání přemůže a necháme vyhasnout oheň. Pak nás tu má všechny tři jako na talíři. A vůbec už nemluvím o tom, že nemáme co do úst.“

„Jak to?“ podivil se Odysseas.

„Dvě krosny jsme tam museli nechat, v močále. Neunesli bychom tě.“

„Mně se zdá, že tu došlo k nějakému nedorozumění,“ tahal se Filippos za kníry. „Tohle přece jsou všechno důvody, které mluví pro mě. Abychom se sebrali a pokračovali v cestě.“

„Bude to strašné,“ Loxias už jen podotkl.

A měl pravdu. Jakmile se žhavý sluneční kotouč vyhoupl nad vrcholky stromů, prales se proměnil v mučírnu. Z černé hladiny močálu stoupala oblaka sirnatých par, rozebírajících plíce. Bláto klouzalo při každém kroku, lovci zakopávali o uražené větve nastražené pod hladinou a setřepávali ze sebe ohromné pijavky, dlaně je pálily od improvizovaných nosítek a oči od rozstřikujícího se bahna. Pot se z nich jenom lil.

Před polednem se další pochod zdál nemožný. Vyčerpaně se zastavili pod bluskem, jen o několik poschodí menším než průměrný mrakodrap. Sotva složili nosítka s Odysseem, oba lovci se svalili na zem.

„Nezdá se, že bychom chiméře utekli moc daleko,“ zahučel Loxias z posledních sil.

Močál jim doslova vysychal před očima. Filippos si zblízka prohlížel jednu z černých louží, jež po sobě zanechával. Připomínaly jezírka rozlité tuše.

„Bojíš se empů?“ komentoval Loxias.

Filippos zavrtěl rezavou hlavou. „Určitě máme k dobru ještě čtyři dny. Horší je, že nám nezbyla ani jedna konzerva. A co ty nechutné suchary?“

„Přes noc se rozmočily. Co se dalo, snědli jsme k snídani.“

„Ať už na mě sedne infikovaný emp,“ rouhal se Filippos. „Jaká smrt je horší než pojít hlady?“

Před setměním, které se sneslo, jako by si prales přehodil přes hlavu pytel, se uložili do ostřínového houští. Hekali sice bolestí a ruce měli samou krev od trní, zato však také jistotu, že k nim nepronikne ani myš. Oba lovci se přesto celou noc střídali v bdění u ohně. Ani Odysseas neusnul, potácel se mezi skutečnými nočními šelesty a skřeky a běsy ze snů. Bolesti hlavy střídavě ustupovaly anebo narůstaly, jako by se mu do mozku zabodávaly desítky neviditelných hrotů, přesně do těch nejcitlivějších míst.

Jitro se opět přihlásilo křikem ptáků, dávno před východem slunce. Loxiovi se ještě za šera podařilo chytit bitru, holou rukou. Veliká byla pomalu jako kočka, hlodavé zuby měla odporně zažloutlé a černé drápy jako nalakované.

„Radši hlady chcípnu, než abych žral krysy,“ odvrátil se Filippos. A to ji ještě neviděl staženou z kůže, nafialovělou svalovinu na hřbetě a na nohách.

„Podívej!“ radoval se naopak Odysseas a ukazoval Loxiovi, který už stačil krysu vyvrhnout, své pokrčené nohy.

„No vidíš,“ chválil ho strýc, „pozítří už nebudeš o ničem vědět.“ Uřízl prut a postavil improvizovaný rožeň. „Otáčet s ním, na to bys ještě asi nestačil, viď?“

„A proč ne?“ Odysseas zřetelně cítil, jak se mu vracejí síly, jak povoluje napětí ve svalech, jak ustupuje ochrnutí. Už měl zase hmat v konečcích prstů,“ cítil vůni pralesa, viděl…

„Kam zmizel Filippos?“ podivil se.

Loxias se zasmál. „Nejspíš si pokouší obstarat chutnější snídani, než budeme mít my. Tak, můžeš točit.“

Po chvíli stáhl krysí pečínku z ohně, ořezal svrchní vrstvu propečeného masa a zbytek ještě vrátil zpátky.

„Nechutná to špatně,“ pochválil Odysseas. „Dokonce mi to voní.“

„Bitra taky není nic špatného,“ ohradil se strýc. „Ale hlavně mě těší, že nepatříš k lidem s předsudky. S takovými jsem nikdy nevycházel.“

Když se opět objevil Filippos, vypadal navýsost spokojeně. „Krysožrouti a hadožrouti vždycky patřili do té nejnižší kasty,“ prohlásil, „hlouběji už klesnout nejde. Máte štěstí, že dnes už žádné nejsou.“

„Jseš si tím jistý?“ Loxias ho pozval: „Zbude i na tebe.“

„Dík, už jsem po jídle,“ usmíval se Filippos a natáčel si mušketýrské kníry.

„A cos měl?“ zvědavě se zeptal chlapec.

„Páni, to byla dobrota!“ pochvaloval si. „Co jsou proti tomu římské páví jazýčky!“ napínal jejich zvědavost.

„Tamhle se cpal housenkama a dělá na nás ramena,“ posmíval se Loxias, ale jeho společník se vyprovokovat nedal. Smál se a pečlivě si čistil kombinézu od zbytků bahna.

„Jsem první člověk na světě, který jedl takovou pochoutku!“ předhazoval jim.

Po jídle Odysseas se strýcovou pomocí vstal, a dokonce udělal první nejisté krůčky. První etapu ho sice ještě nesli, ale odpoledne byl už schopný jít sám. Bez nosítek jim cesta ubíhala mnohem rychleji, i proto, že od včerejška terén opět vyschl a byl mnohem schůdnější než močály po dešti.

Když se už rozhlíželi po vhodném místě k nočnímu táboření, opozdil se náhle Filippos.

„Cítíš chiméru?“ vyptával se Loxias, když na něho čekali. „Teď budeš v pralese k nezaplacení.“

Odysseas jen zavrtěl hlavou. Prohlížel si blížícího se Filippa, který měl do tváře zřetelně vepsánu bolest.

„Co je ti?“

„Já nevím… asi žaludek…, už to snad bude dobré.“

Chtěl vykročit, ale podlomila se mu kolena a mohutné tělo se zhroutilo mezi kořeny, kořínky a tlející listí.

Loxias ho převrátil na záda. „Filippe! Slyšíš, Filippe?“

Velkým lovcem zalomcovala bolest. Začal zvracet, žluč a hned nato i krev. Zmítal se v hrozných křečích, dokud Loxias nerozbalil krosnu a nepíchl mu obsah jakési nažloutlé ampulky. Odysseas mu aspoň otřel rty gázou.

Filippos jimi s námahou pohrnul, jako by se odhodlal povědět něco obzvlášť důležitého, jenže z klenutého hrudníku nevyšel ani hlásek.

Zbělel ve tváři jako papír a lícní svaly, stejně jako svaly na nohách a na rukách, mu začaly neovladatelně škubat. Křeče trvaly chvilku, ačkoli Odysseovi ta doba připadala jako půlka jeho života.

Když konečně pominuly, bylo jasné, že Filippos současně zemřel.

II

To je v pořádku, když za dobré služby dostane

člověk od společnosti dobře zaplaceno.

Kydias z Hermiony

„Tomu říkám volební vítězství!“ povídala Glauka jedovatě, když seděli všichni společně na oslavách Loxiových čtyřicátin. „Devadesát devět a třiasedmdesát setin procenta hlasů! Čímpak jsi naše spoluobčany tak okouzlil?“

„Máš pravdu,“ souhlasil klidně. „Na mém skvělém křesle měla sedět Charmida.“

Charmida namísto toho seděla pod dokořán otevřeným oknem.

„Prosím tě,“ zeptal se jí potichu Odysseas, který měl k ní nejblíž, „jak to? Kam ho vlastně zvolili?“

Glaučiny jemné uši by se však hodily i do pralesa. „Představ si, Ode, že nám ho zvolili za archonta! Copak jsi to nečetl v teleprintech?“

„Počkej,“ Odysseas se pokoušel zorientovat, „není to přece tak dávno, co byly nějaké volby.“

„Máš pravdu,“ Loxias si přidal porci dortu, „jenže archón Kleón zemřel. Přišli za mnou, abych kandidoval na jeho místo. Timareta, ta hlavně.“

Jenže Odysseas nevěděl, kdo je to Timareta. Všichni ostatní se však tvářili zasvěceně, a tak se neodvážil vyptávat.

„Že prý jsem strašně populární,“ pokračoval Loxias. „Rozumíš, poté, co se ze zbylého vajíčka skutečně vylíhla chiméra. Namítal jsem, že všechno je zásluha Charmidy, že jsem obyčejný lovec. Ale nedali si říct. Prý právě takového člověka potřebují, nezatíženého a odvážného.“

„To se musíš odstěhovat do Athén, viď?“ zeptal se chlapec.

Všichni se rozesmáli, nechápal proč.

„Vždyť ty taky,“ odvětil strýc.

Změnil se. Hodně se změnil.

Odyssea mnohokrát napadlo, že ho takhle poznamenala zbytečná Filippova smrt. Mnohem víc než láska k Charmidě.

„Víš, Ode,“ potvrdil mu dohady pozdě večer, když spolu povídali v šeré Charmidině buňce, osvětlené jen stojací lampou, „myslím, že už mě do pralesa nikdo nedostane. Ani kdyby mi sliboval hodinky s vodotryskem.“

„A Charmidu za ženu?“

Loxias se pousmál. „Rychle ses poučil, že nás život staví před těžká dilemata. Ale určitě se tam vrátím, až oslepnu.“

„Až oslepneš? Co to povídáš?“

Loxias se zasmál, ale neznělo to příliš upřímně. „Je pozdě a zdá se, že jsem tu horkou čtyřicítku příliš snaživě hasil korunovkou. Nejvyšší čas rozpustit debatní kroužek.“

Odysseas byl při tom, když po návratu z tragické cesty za chimérou předal Loxias zbylé vejce Glauce.

Odmítla ho vůbec vzít do ruky. „Je mi to odporné,“ prohlásila. „Víš dobře, že jsem tě varovala. Ale Kallias si taky nedal říct. Asi to máte v rodině.“

Charmida se však tvářila na vejce úplně jinak. „Kdyby se to podařilo, Loxie,“ zaplály jí chytré oči, „to by byla publikace! Za pokus to rozhodně stojí.“

A tak se vejce přestěhovalo do Charmidiny laboratoře a Loxias do Charmidiny buňky. První bylo pro Odyssea zajímavé, avšak druhé přímo úžasné, nastaly mu totiž zlaté časy: Prázdniny se strýčkem, který věděl o pralese, co se jen vědět dalo, a přitom nemajícím často vůbec nic na práci. Protože Charmida trávila v laboratoři a u klecí nejen celé dny, ale často i večery. Náladu kazilo Odysseovi jenom to, že strýc svému slovu dostál, a nikdy ho nepřiměl k delší výpravě než do Homillského údolí, rozsáhlého háje ořechů ko-run. Ko-runy zároveň kvetly, nasazovaly na plody i dozrávaly, takže se daly trhat po celý rok. Představovaly báječný artikl a poptávka mnohokrát převyšovala nabídku. Jenže ani Odyssea, ani Loxia opičí práce – jak strýc nazval šplhání v závratné výšce mohutných korun – příliš nebavila.

Občas také dostávali zakázku chytit bitru, kořenovou krysu, kterou tehdy v pralese společně snídali, ale tady zájem naopak postupně opadával. Laboratoře si začínaly pěstovat své vlastní kmeny, či dokonce šlechtit, neboť na geneticky blízkých jedincích se samozřejmě lépe porovnávaly výsledky pokusů. Takže Loxias se živil především pijavicemi. Za jeden exemplář dostával čtvrt drachmy.

„Nemohl by sis už konečně najít pořádnou práci?“ obrátila se na něho podrážděně Charmida. „Živíš se jako somrák!“

„To se ti nemůže vyplatit,“ pochyboval Odysseas.

Ale Loxias se na všechny jen šklebil a myslel si svoje. „Potřebuju akorát ten správný kámen,“ povídal. „A nevíš náhodou o nějakém minovi?“

„V téhle části pralesa jsou hádci všude. Hlavně mívají nory v kořenech celiolů, vědí, že tam na ně nikdo nemůže.“ Odysseas zavedl strýčka na okraj nevelké mýtiny, lemované houštím a spalované letním sluncem.

Loxias se položil na zem a vsunul se opatrně do trní.

Chlapec pozoroval, jak našel mezi dvěma kořeny noru a vrazil do ní klacík. Nebylo to tak úplně bez nebezpečí.

Min taky vylítl, jako by mu plivli na vyleštěné okno. Vynořily se dva páry rudých očí a z tlamy mu vyšlehly jazýčky, v nichž měl uložená všechna ostatní čidla. Byl nabroušený na nejvyšší míru, zjevně vyrušený z poledního klidu. Připomínal sice rozkaceného neškodného čertíka, ale jeho uštknutí mohlo skončit pro Loxia šeredně.

Současně kámen udeřil.

I s rozdrcenou hlavou se hadí tělo ještě pořádnou chvíli zmítalo. Nebyl to příjemný pohled. Loxias je pak vytáhl z nory celé a hodil Odysseovi k nohám. Když se vydrápal z houští, čelo i tváře měl jeden krvavý šrám.

Min byl parádní, s úžasnými ornamenty na šupinách, měl po sobě černé, žluté, rudé i hnědé vzory. Podle délky a objemu těla měl letos mimořádně vydařenou loveckou sezónu.

Když došli k tůni, Loxias prořízl hádkovi břicho a řezem se vyvalily bledé vnitřnosti, zalévající se krví.

„Je mi z tebe nanic,“ ošklíbal se Odysseas, ale zvědavost mu nedala.

„Co nalezneš v přírodě, všechno je čisté,“ hájil se strýc. Odřízl kus střev, svázal nití a hodil do vody.

Tůňka byla křišťálově čistá, jen na hladině plavalo pár opadaných listů. Byla tak hluboká, že se kameny na dně zdály rozmazané. Když ji návnada zčeřila, po okolních stromech se rozlétlo několik zlatavých paprsků, odražených vlnkami. Jinak se nestalo nic.

„Dodatečně ti k narozeninám věnuju žebráckou mošnu,“ stihl si ještě zavtipkovat chlapec, ale právě v tom okamžiku se tůň dočista proměnila. Voda jako by začala vřít, celá zrůžověla dlouhými tenkými těly. Loxias vylovil ven ohromný svíjející se propletenec.

„Ty bestie už nikdo neodtrhne,“ vhodil pijavice do široké nádoby s vodou.

„Lidi, kam na ten hnus chodíte?“ Nákupčí lokridských laboratoří jim s odporem odpočítal stanovenou cenu. „Tohle bych teda do ruky nevzal!“

Nakoupili si spousty čokolády, několik lahví mátového kykeónu a v klimatizované Charmidině buňce se všemu zasmáli.

Charmida byla samozřejmě s chimérou. Chiméra vyžadovala asi větší péči než Loxias.

„Že se nestydíš!“ zaútočila na Loxia po několika dnech Glauka, jako by se byly s Charmidou domluvily. „Lovit pijavice, to považuješ za odpovídající zaměstnání pro vysokoškolsky vzdělaného člověka?“

„Jsi šťastná, Glauko?“ odpověděl jí Loxias otázkou.

„Co je tohle zas za pitomost,“ znervózněla. „Asi jako každý, jednou…“

„No vidíš, a já jsem!“

„Jenže co tvůj přínos pro společnost?“ vrazila mu.

„Když najdeš někoho jiného, schopného nachytat víc pijavic… Přece je nutně potřebujete na pokusy, ne?“

Vrčela však dál. Asi považovala Loxia spíš za staršího syna než za švagra.

A pak, během chvíle, bylo všechno jinak.

„Co budeš v radě dělat?“ vyptávala se ho Glauka ironicky. Odysseas si uvědomoval, že to pro ni musela být strašná rána, když se dozvěděla, že Loxia zvolili za archonta. Lovce, který už dokonce ani nelovil, chytal v tůni pijavice… „Veřejným pracím nerozumíš, na architekta nemáš vzdělání, právník taky nejseš, abys mohl dělat thesmotheta. Snad aby tě rovnou vybrali za epónyma, jedině šéf nemusí ničemu rozumět.“

„Víš, podle ústavy musí být archontů stále devět a já jsem byl po Kleontově smrti jediný člověk v celé Heladě, který neměl nic na práci – kromě chytání pijavic,“ klidně odvětil Loxias, který se snad nikdy neurazil.

„Ale vážně, co tam chceš dělat, aby sis nepřipadal trapně?“ pokračovala Glauka v útoku.

Tím si však jen řekla o poslední, nejtěžší ránu. „Zdědím všechno po Kleontovi, dokonce i stůl. Budu mít na starosti vědu a výzkum.“

„Máma se toho večera dlouho nemohla vzpamatovat,“ potvrdil Odysseas, když seděli jeden proti druhému v novém Loxiově athénském bytě. „Zato musím říct, že Charmida se tě často zastávala.“

„Ne, Ode, to není k smíchu,“ zavrtěl strýc hlavou. „Věř, že Glauce velice dobře rozumím. Nemá nic jiného než vědu – i když třeba vlastní vinou – a tak si ji postavila na piedestal a udělala si z ní bůžka.“

Deipnon, stejně jako o prázdninách v Lokridě, připravovali společně. Oba měli rádi černou polévku z bakosí krve, s plovoucími kousky masa, a mazu, placku z hrubé ječné mouky, kterou však Loxias odpoledne koupil čerstvou u pekaře Theariona. Vůbec nejvíc si však Odysseas pochutnal na ořechách ko-run, které schoval od léta, a na medových koláčcích.

Po takové večeři se chlapec na kolej už nevracel a přespával u strýce; Charmida se totiž za Loxiem do Athén nepřestěhovala – a asi to ani nikdo neočekával – zůstala ve své lokridské laboratoři s chimérou a navštěvovali se jen zřídka.

„Podívej,“ ukázal Loxias na mošnu, zavěšenou na stěně naproti oknům, „tvůj dar mám stále na nejčestnějším místě.“

Odysseas svá slova splnil a věnoval strýci tašku ušitou z hrubé, šedivé pytloviny. „To mě těší.“

„Žebrácká mošna je totiž důležité memento. Uvědomil jsem si to například při dokimasii.“

„Při dokimasii? Co to je?“

„Podrobné přezkoumání tvé způsobilosti zastávat funkci. Dokimasii musí projít každý, dřív než složí přísahu.“

Odysseovi pohasla tvář. „Víš, co se stalo? Už se rozkřiklo, že jsi můj strýček.“

Loxias zaváhal, potom přikývl. „Rozumím: dobře postavený strýček. Najednou máš spoustu kamarádů.“

„Štve mě to.“

„Mám dojem, že dřív se lidi dívali jenom na to, co ten druhý umí, co má v hlavě a jak se k nim chová. Jenže já s archontováním neseknu, ačkoli tě mám rád.“

„A proč ne?!“ vyjel na něho Odysseas s Glaučinou neomaleností. „Bojíš se, že by ses v pralese neuživil?“

„Protože mě to začalo bavit,“ klidně mu odpověděl strýc.

Odysseas spal mizerně, jeho hrubost ho mrzela, ale ještě ani navečer nenašel dost síly na to, aby vhodil minci do videofonu a omluvil se. Když se přece jen rozhodl, že sejde dolů do haly, a našel si peníz, překvapilo ho rázné zaklepání.

Dovnitř vstoupil Ifikrates, světlovlasý mladík s modrýma čestnýma očima, z posledního ročníku fakulty. Odysseas ho znal od první chvíle, kdy vstoupil na akademickou půdu. Ifikrata bylo všude plno, zorganizoval seznamovací večírek. Když se člověk chtěl stát členem videoklubu, musel za Ifikratem. Když se chtěl zúčastnit šachového turnaje, musel za ním taky. A stejně by si měl počínat, i kdyby mínil začít soutěžně tancovat anebo hledal možnost, jak si trochu přivydělat.

Že za ním přichází s pozváním, to však Odyssea nenapadlo.

„V sobotu ráno?“ rychle uvažoval. „To mě mrzí…, víš, napůl jsem slíbil mámě, že za ní zajedu. Do Lokridy.“

„Tvoje máma žije v Lokridě?“ zeptal se hezký blonďák se zájmem. „Pracuje v laboratořích? Škoda. Třeba se ti to podaří příště.“ Zvedl se k odchodu.

Odysseas ho zadržel.

„Kam tě zvu?“ Ifikrates se vrátil ke stolku „Užs někdy plul na plachetnici? Po jezeře Kópais?“

Odysseas zavrtěl hlavou.

„Oč nám jde,“ pokračoval blonďák a modré oči se mu usmívaly. „Rádi bychom, aby jedna naše kamarádka… prostě přišla na jiné myšlenky. Zemřel jí otec, na kterého byla tak trošku zafixovaná, rozumíš?“

Návštěva Lokridy se rozhodně dala o týden odložit, to ano. „Ale proč jste se rozhodli pozvat právě mě?“ Odysseas se nemohl zbavit podezření. „Protože mám strýčka archonta?“

„To já vůbec nevím,“ potřásl Ifikrates světlými, kudrnatými vlasy. „Co blázníš?“ Jestli lhal, byl mistr v přetvářce.

„Kde ses naučil plachtit?“ honem se vyptával Odysseas.

„Abych ti řekl pravdu, plachetnicím rozumím jako koza petrželi,“ přiznal se rovnou, způsobem, kterým si určitě lidi získával, „Ale Efialtes, ten je machr!“

Efialtes byl skutečně machr. V jedné ruce svíral kormidelní kolo, druhou hrdlo láhve s pryskyřičným vínem a mezi předními zuby dýmku. Upil, podal láhev Odysseovi a otřel si tmavou bradku.

Snad protože ho přivedl Ifikrates, všichni přijali Odyssea na palubě jako dobrého přítele. Do Peiraia, až dolů k přístavu, vedla magnetická rychlodráha, a jakmile je eskalátor vynesl z betonových stěn konečné stanice, udeřil Odyssea závan pachu, jaký pokaždé vydává množství vody, ryb, bahna, pachu tlení. Slunce se už dralo pralesem vzhůru, ještě zarudlé jako po pořádné koupeli v chladném nočním jezeře. V přístavu sportovních lodí kotvila jedna plachetnice vedle druhé, mlčky a zasněně se pohupovaly na vlnkách, šplouchajících u mola. Jejich bílá Thetis byla však už plná života, křiku a nadšení. Ifikrates s Odysseem by dorazili dokonce jako poslední, kdyby po nich ještě nepřiběhla pohledná tmavovláska, ve chvíli, kdy už doopravdy odráželi od přístaviště.

Když Odysseas vzal od Efialta láhev pryskyřičného vína, břehy Peiraia se za zádí už proměnily v pouhou hnědavou tkanici na obzoru. Slunce se postupně rozpálilo do modra a svou silou zarovnalo hladinu jezera do blyštivé skleněné tabule. I svěží ranní větřík se před žhavými paprsky ulétl skrýt a plachty visely na ráhnech zplihle jako oběšenci.

„Nevadí,“ prohlásil uznávaný kapitán Efialtes. „Tohle počasí je vůbec nejlepší na úhoře. Pojďte, nachytáme si oběd!“

Přepnul kormidlo na autopilota a zmizel v kajutě. Odysseas by se byl rád zúčastnil lovu, ale oslovila ho hezká tmavovláska, která skočila na palubu v poslední chvíli.

„Myslím, že tady patříme k sobě,“ přelétla ho trochu zamženým úsměvem a nabídla mu z krabičky velký čokoládový bonbón. „Jak ti říkají? Mně Aristonika. Prostě Aris.“

„Jak to víš, že patříme k sobě?“

„To přece vidí každý,“ rozhlédla se, jako by hledala svědky.

Odysseas si z rozpaků nacpal do úst celý bonbón najednou.

„Na to, jak ti jede čokoláda, jseš dost hubený,“ studovala ho zamženýma očima. Měla na sobě čistě bílé plavky, přitažlivě kontrastující s opáleným, pružným tělem.

„To bys viděla, Aris,“ zasmál se přihlouple, „co čokolády spořádáme my dva se strýčkem!“ Zavzpomínal, přál si, aby se ty šťastné dny, strávené v tichu pod kupolí zelenomodrého chrámu pralesa, ještě někdy vrátily.

„Tvého strýčka asi neznám.“

„Možná znáš,“ řekl Odysseas a sám nevěděl, co ho to najednou popadlo. „Je archontem. Nedávno ho zvolili archontem, při doplňovacích volbách.“

Aristonika se zarazila a sklopila zamžený pohled k svým hezkým kotníkům. „Tak aspoň víš, proč jseš tady na palubě.“

Měl chuť se zeptat, proč je na ní ona, ale namísto toho ji vyzval: „Nechceš se podívat, jak se chytají úhoři?“

Zapila čokoládu hořkým vínem. „Úhoři jsou Studení, kluzcí a koušou. Obejdu se docela dobře bez úhořů.“

„Koušou?“ podivil se.

„Nevěříš?“

Rozpačitě zavrtěl hlavou.

Dívka se pousmála, zvedla paži a ruku obrátila hřbetem dolů. Nad zápěstím ji hyzdila dlouhá, světle rozšklebená jizva. „Sice jsem ho snědla, ale nevím, jestli jsem se pomstila dost.“

Když se konečně dostali na palubu, Efialtes se už vracel.

„Povídal jsem, že budou brát jako diví!“

Nesl dřevěnou tyčku se třemi černými, dlouhými hady, navlečenými na ni dýchacími otvory.

Jemné bílé maso chutnalo všem vyjma Aris, která poobědvala pryskyřičné víno a možná zbytek bonbónů. Když potom zase vystoupili na palubu, všech osm, míjela je právě jiná plachetnice obsypaná mládeží. Mávali na sebe a halekali. Přehnala se kolem nich v několika náhlých závanech větru a brzy se proměnila v šedavou tečku, ztrácející se v oparu. Přístav i s hnědým proužkem pobřeží se už dávno ztratil za obzorem.

Aris náhle zbledla.

„Není ti dobře?“ vyptávala se jedna z dívek, vyšší blondýnka, které říkali Kora. „Slyšíš mě, Aris? Není ti dobře?“

Aristonika k ní obrátila svůj zamžený pohled. „Co by mi bylo? Moc piju, jako obvykle.“ Zarazila se. „A myslím, že přijde bouřka.“

Kora se obrátila na Odyssea: „Odveď ji do přední kajuty. A seber odtamtud všechno pití.“

Aris se na schůdcích potácela tak, že ji do kajuty donesl. „Teď tu zůstaneš se mnou,“ řekla mu, když ji složil na spodní palandu. Měkké opálené paže s jizvou po úhořích zubech mu ovinula kolem krku.

„Teď si musíš odpočinout, aby se ti udělalo líp,“ jemně ji uchopil za zápěstí a složil jí ruce podél těla.

„Mně už nikdy nebude dobře,“ prohlásila dívka a usnula.

„Víš, Aris je moc hodná holka,“ obrátila se na něho Kora, když se vrátil na palubu. „Jenom trochu přecitlivělá. Nesmíš jí ubližovat.“

„Ale já přece…“

Jenže Kora si ho už víc nevšímala, usmívala se na Efialta.

Plachetnice zase stála na místě, takřka bez hnutí.

„Do vody!“ zavelel Ifikrates a plácl sebou o hladinu, až všechny postříkal stříbrnými krůpějemi. Okamžitě ho následovali a náhle bylo všude plno křiku, smíchu a vodní tříště. Odysseas podplaval dřevěný kýl a hned zas nazpátek. Ještě se však nestačil ani pořádně nadechnout, když ho jakási neodolatelná síla vzala za ramena a strhla hluboko pod hladinu. Zděšeně pil vodu, ale pak se přece jen vysmekl a vydrápal se nahoru. Zalykal se a kašlal, neměl ani dost sil, aby smějícímu se Ifikratovi vynadal. Nemohl se vzpamatovat, musel se zachytit za okraj paluby a odpočívat.

Když se znovu ohlédl po Ifikratovi s myšlenkou na pomstu, zdálo se mu, že se od ostatních vzdaluje. Ne, nebyl to klam, Thetis se zcela nepochybně dala do pohybu.

Odysseas hmátl po nízkém zábradlí, aby se zachytil pevněji. Když se vytáhl horní polovinou těla na palubu, zahlédl na protější straně Efialta. Předběhl Odyssea a křičel: „Ke kormidlu!“

Sám se vrhl k plachtě, poryvem větru nadmuté jako balón.

„Neumím s ním zacházet.“

„Doleva! Pozor, ty blázne, převrátíš nás!“

Nakonec se jim přece jen podařilo otočit loď proti větru, ačkoli Odysseas přestál ještě pár okamžiků hrůzy, když leželi téměř na boku a plachetnice se chvěla a sténala jako zvíře v posledním tažení. Poryv však ustal stejně náhle, jako se na ně vyřítil odkudsi z tajemné sluje vánků, větříků, vichřic, meluzín, uragánů a tajfunů.

Plachta se naposledy zatřepotala a zvadla. Odysseas si nevěřícně měřil očima vzdálenost, kterou za těch několik letmých chvil Thetis uběhla: Kolébali se v bezvětří skoro půl hodiny, než vytáhli na palubu Frynu, poslední z děvčat, úplně vyčerpanou.

Všichni toho měli dost, i svalnatý Ifikrates. Přidržoval se stěžně. „Ta pitomá loď se splašila, nebo co?“

„Mám obavy, že se splaší počasí,“ zavrčel Efialtes.

Všichni jako na povel zvedli oči k nebi. Už nebylo čistě modré, nad hlavou jim pluly bělavé cáry mračen. Plachta se znovu napjala a o kýl zašplouchaly rozrážené vlnky.

„Kde jsme?“ zeptal se Odysseas.

„Na tom tolik nezáleží,“ Efialtes si nacpal dýmku a zapálil. „Kdesi uprostřed. Ifikrate, poslouchals včera předpověď, jak jsi mi slíbil?“

Blondýn nezaváhal. „Že pochybuješ! Sice jsem zrovna musel volat jednoho kámoše z prytaneia, ale…“

„Nic se neděje,“ povídal Efialtes tónem, který měl uklidňovat. „Vane jižní vítr, zajedem teda k akarnanskému břehu. Je to přece jedno. Znám tam zátoku, kde se výborně schováme, kdyby doopravdy přišla bouře.“

„Prosím tě, jaká bouře?“ odfrkl Ifikrates. „To jsem neviděl, jednou zafouká vítr a všichni jsou zelení strachem!“

„Copak na jezeře jsou bouře?“ podivil se Odysseas.

„On je z pralesa. Domorodec,“ šklebil se Ifikrates.

Některá z naslouchajících dívek se zachichotala.

„Jak kdy,“ zavrčel Efialtes a vykročil ke schůdkům. Ale ještě než došlápl na první, Thetis sebou znovu škubla, jako by jí vítr vrazil ostruhy do slabin, a vyrazila jako o závod. Dívky pištěly a chytaly se všeho, co měly při ruce. Od schůdků se ozval tlumený úder a hned nato zasténání. Když tam Odysseas seskočil, Efialtes se těžce sbíral na nohy. Pravou ruku držel strnule před sebou.

„Nemůžu s ní hnout,“ drtil mezi zuby. Z odřeného ramena mu prosakovala

krev.

„Ukaž.“

„Asi zápěstí,“ sykal Efialtes.

Začínali se sbíhat ostatní.

„Pusť, musím ke kormidlu.“

Zápěstí a celé předloktí však rychle otékalo. Efialtes zbledl a svaly ve tváři mu škubaly. „Je mi zle. Musíš to vzít za mě, Odyssee.“

„Jenže já jsem z pralesa.“

„Stačí, když udržíš loď v přímém směru. To přece není nic těžkého.“

Odysseas nejistě uchopil kormidelní kolo a pohlédl na ručičku kompasu. Připadlo mu, že Thetis se žene vpřed stále rychleji, na hladině narostly vlny jako hory a naskákaly jim hřebínky s bílými čepičkami. Plachetnice se mezi nimi zmítala, doháněla je, narážela do nich, divoce poskakovala a prodírala se vpřed.

„Musíme skasat plachtu,“ vyzval Efialtes, tisknoucí si zlomenou ruku k tělu, Ifikrata a Kritobula. „Povím vám, jak na to.“

Zahřmělo a spustil se liják, dupající po palubě tisíci nožek. Po chvíli se šílený let zbrzdil, plachetnice už nenajížděla na vlny s takovou zuřivostí. Zřejmě se jim podařilo plachtu svinout. Zato však sebou Thetis začala házet ze strany na stranu, a to vůbec nebylo příjemné. Přímo před nimi se zvedla vlna jako mrakodrap, vznesli se do nebe a vzápětí propadli kamsi na dno.

Odysseas křečovitě svíral kormidlo a cítil žaludek, jak se mu dere hrdlem. Snesla se tma jako o půlnoci, jen podle bílých závojů tříště hádal, že loď neuvázla v propasti a žene se dál.

Do kajuty se vpotácely dvě postavy, crčela z nich voda proudem. Ifikrates se držel za čelo, mezi prsty mu prosakovala krev.

„Kroupy!“

„Taky jsem jich pár koupil,“ stěžoval si Kritobulos.

„Co je s Efialtem?“ vyptával se Odysseas, ale neodtrhl oči od skla před sebou.

„Omdlel!“ trpce si postěžoval blondýn. „Představ si, klidně si omdlí a nechá nás, abysme se tu utopili jak koťata!“ Zlostně odstříkl krev z prstů.

„Běž za holkama, třeba budou mít náplast,“ zbavil se ho Odysseas a byl radši, protože se mohl soustředit na řízení. Kormidlo ho poslouchalo stále méně, vlny si s plachetnicí pohazovaly, jak se jim zachtělo. Citelně se ochladilo, Odysseas v plavkách jektal zuby.

V naprosté tmě se hnali k jihovýchodu. Pohltila celý svět, vyjma říše zvuků. Všude kolem to burácelo, dunělo, hvízdalo a skřípělo. Dokud ho Kora neoslovila, nepostřehl, že už není v přední kajutě sám.

„Co říkáš?“

„Není ti zima?“ zakřičela mu přímo do ucha. Jak se k němu naklonila, svět se zase celý zhoupl a Odysseas ji jemně zachytil za loket.

„Strašná,“ křičel. „A přitom se potím.“

„Taky mám strach. Počkej, přinesu ti něco na sebe.“

Když se za hodnou chvíli vrátila, postřehl, že má na sobě letní šaty s krátkým rukávem, dosahovaly jí do půlky stehen. Možná byly červené.

Převzala od něho kormidlo, aby na sebe mohl naházet tričko a kalhoty. „Kde jsou ostatní?“

„Zvracejí,“ odpověděla distingované.

Když měli hlavy těsně jeden vedle druhého, rozuměli si docela dobře.

„Tedy spíš blijou. Jeden přes druhého.“

„Taky k tomu nemám daleko,“ postěžoval si.

„Mně se to už podařilo,“ povídala trochu rozpačitě. „Musela jsem odtamtud pryč.“

Než Kora přišla, cítil se unavený. Dostával křeče do prstů, protože držel kolo příliš zarputile. Její přítomnost ho povzbudila, způsob, jakým tiskla nos na sklo, jako by ve tmě a v dunění bouře pátrala po záchytném bodu.

Nadobro ztratili pojem o čase. Jednou se k nim připlazil Kritobulos, ale zdálo se, že začne zvracet, a Kora ho nemilosrdně vyrazila. Pak kamsi zmizela, už o ni dostával strach, jenže nemohl opustit kormidlo, aby se po ní šel podívat. Ulevilo se mu, když se konečně objevila vedle něho.

Krupobití vystřídal už dávno déšť a nakonec i ten ustal, na rozdíl od vlnobití. Temnota se rozjasnila v šero, a když se setmělo znovu, Odysseas pochopil, že nastala noc. Z dálky k nim dolehlo mocné dunění. Nejistě na sebe pohlédli.

„Další bouřka?“ Už se mohli dorozumívat normálně.

Hukot se přiblížil a náhle Odysseas spatřil všechno jako na dlani: Nekonečný pruh vařící se bílé pěny, vlny tříštící se o vrcholky skalisek, která vyčnívala tu a tam z příboje.

„Útesy!“

„Kde je vidíš?“

Tudy se proplout nedalo, zuby skalisek byly sotva několik metrů od sebe a jediný náraz by je rozdrtil na třísky. Strhl kormidlo na stranu, ale přehnal to, v okamžení se vlny začaly valit přes palubu, hrozily je potopit. Vrátil kolo zpátky a Thetis vlétla do strašidelného pole zvířené bělavé pěny. Rovnou proti nim se vynořila ohromná, černá skála. Vařící se voda po ní stékala jako znovu a znovu našívaná krajka. Skalisko ukazovalo ostré, rozeklané hrany, vybroušené vodou jako dýky.

Kormidlo ho přestalo poslouchat, loď klouzala pěnou jako po ledě a pravým bokem se řítila přímo na kamennou horu.

Kora vykřikla a pevně uchopila Odyssea za ruku. Následující vlna zvedla Thetis do výšky a hodila ji vpřed. Když se jim oběma zdálo, že už slyší praskot drceného trupu a hukot vody, která je zaplavuje, plachetnice se jako namydlená chomáči pěny prosmýkla mezi útesy.

Mihly se kolem nich jako černý, zlý sen na černém pozadí noci. Hukot měli náhle za zády. Kora odtáhla dlaň.

Odysseas však spatřil nový bílý pruh. Táhl se od pravého obzoru k levému. „Břeh,“ pochopil.

Současně se otevřely dveře a dovnitř se vpotácel Efialtes. Vrhl se ke kormidlu. „To byly přece Skyllské skály!“ křičel na Odyssea. „Málem jsi nás všechny zabil!“

„Skyllské skály?“

„Co tě to napadlo?“

„A co jsem měl v tom vichru dělat? Hnalo nás to jak kus korku!“

„Skyllským skalám ses měl na hony vyhnout!“ zatvrzele opakoval Efialtes. Na zlomené ruce měl improvizované dlahy z ozdobné maronové překližky, převázané obinadlem. Na dané podmínky to byla obdivuhodná práce.

Odysseas zauvažoval, které z dívek se to podařilo. Ohlédl se po Koře, avšak jeho pozornost upoutalo něco jiného. „Pozor, Efialte, něco je před námi!“

„Nic nevidím.“ Všemi uznávaný kapitán upřel oči na sklo, neustále zalévané vodní tříští. „Jak mám vidět, když je tma jako v pytli?“ povídal vztekle.

„Skalisko. Ještě víc doleva!“

Efialtes poslechl a Thetis se za okamžik přehnala okolo nízkého útesu utápěného v pěně.

„Oči máš tedy jako dravec,“ podezíravě si přeměřil Odyssea. „Už jsem slyšel o robotovi s lokátorem, ale o člověku…“

Nikdo se vtipu nezasmál. Napjatě hleděli do tmy, plynule plující loď vnikla do pásma příboje a vlny, s hukotem se valící proti povlovným břehům, si s ní začaly pohazovat. Hnaly plachetnici na písčinu, avšak vracející se voda ji naopak strhávala do jezera. Ovšem Efialtes manévroval kormidlem tak zručně, dokonce i jednou rukou, že se krůček po krůčku ke břehu přibližovala.

„Teď se držte!“ upozorňoval. „Nebo,“ obrátil se na Odyssea, „radši skoč do zadní kajuty. Dohlédni na ně, přistání vůbec nebude jako po másle.“

Jakmile otevřel dveře, Odyssea udeřil do nosu zápach zvratků. Stěží se opanoval. Navíc mu nikdo nevěnoval pozornost, ačkoli v Aris by nevyvolalo žádnou reakci ani oznámení, že právě vplouvají do bran pekelných. Dřív než vyhledal ostatní, zaduněl náraz, který mu podsekl nohy a smetl ho do toho nejhoršího, co se rozlévalo a páchlo na podlaze. Při pádu se udeřil do hlavy, až mu před očima vyskočily hvězdičky. Slyšel, jak se lodní trup smýká po ostrém písku a po kamíncích, mocná ruka, spravující běh světa, otáčela klikou a celým osudím, v němž byli uvěznění. Když se konečně osudí zastavilo, Odysseas se zmámeně vysoukal ven z kajuty. Dalo mu to spoustu práce, protože všechno nacházel jaksi nepatřičně – dveře, schůdky i palubu.

Thetis ležela na boku a příboj ji zaléval hučící vodou, která s čvachtáním vnikala do kajut.

Jeden po druhém seskákali do vln, vybíhajících v dlouhých jazycích až na okraj pralesa. Tyčil se nad vším jako černá hradba, o několik odstínů temnější než noc samotná. V drobném mrholení se všichni sešli uprostřed pláže, promočení, otlučení. Nikomu nebylo do řeči, Aris tiše vzlykala. Šaty jim zapáchaly.

„Pojďte, schováme se,“ navrhl Odysseas, když nerozhodnost začala přerůstat v jakési zoufalství. Přestože postávali v houfu, viděl jen obrysy postav a bledé skvrny obličejů. „Až se rozední, všechno bude snazší.“

„Ty ses zbláznil!“ vyjela hystericky Fryna.

„Neboj se, v pralese se ti nic nestane,“ vysvětloval trpělivě. „Naopak, nefouká tam vítr a pod velké stromy vůbec neprší. Chvíli se vyspíme.“

„Ale…“

Následovali ho po mokrém písku, který se nebořil. Odysseas si vyhlédl ohromný blusk hned na kraji, jehož koruna vytvářela dvojitou chrámovou loď.

„Docela příjemné,“ přerušila mlčení Kora, když se rozesadili.

„Určitě tu jsou hadi!“ chvěla se Fryna.

Jakmile zaslechla o hadech, Aris se rozbrečela nahlas.

Odysseas ji vzal za ruku. Sice mu ji ponechala, ale rozplakala se ještě usedavěji. „Hady jsme už dávno všechny vyplašili,“ řekl trochu navztekaně. „Opravdu by bylo nejrozumnější zkusit spát. Potmě se nic podnikat nedá!“

„To jsou výmluvy!“ nedala si Fryna pokoj. „Přece tu nemůžeme jenom tak… na zemi… To je šílenství!“

„Dej pokoj!“ okřikl ji hrubě Efialtes. Asi to bylo jediné, co na ni platilo.

„Budu držet hlídku,“ nabídl se Odysseas, jemuž byla přítomnost cizích lidí náhle protivná. Jemňoučký písek mu skřípal mezi zuby a pálil v očích, poodešel kousek do nitra lesa a našel si měkký koberec sladavy. Když se natáhl, připadal si, jako by právě vypadl z mlátičky. A víc o sobě nevěděl.

Probudil ho blízký hovor a cizí, upřený pohled.

„Hned jsem věděl, že když budeš na stráži, všichni jsme v naprostém bezpečí,“ povídal mu Efialtes.

Rozespalý Odysseas se nezmohl na odpověď, zprvu vůbec nechápal, kde je a co tu dělá. Teprve pak začal rozpoznávat jednotlivé tváře, pohledného Ifikrata, Efialta s improvizovanou dlahou, tmavovlasou Aristoniku a trošku obtloustlou Frynu. Došel se opláchnout k jezeru, hladina se mírně čeřila a včerejší bouře musela každému připadat jako divoký sen. Nebe bylo vysoké a modré v očekávání slunce, jež se teprve prodíralo pralesem vzhůru. U břehu se čvachtala plavovláska Kora s Kritobulem.

Voda byla chladná jako balzám.

Jenže také Ifikrates byl už úplně ve své kůži.

„Všichni ke mně! Všichni ke mně!“ řval na celý akarnanský prales, až hejno durů poplašně vzlétlo, připomínali úžasné oranžové, zelené, modré i zlaté vánoční ozdoby. „Schůze trosečníků!“

Shromáždili se na pláži právě ve chvíli, kdy se rudý sluneční kotouč vyhoupl nad vrcholky stromů. Okamžitě se udělalo horko, příjemné po prokřehlé noci. „Úvodem dávám slovo kapitánu Efialtovi,“ prohlásil schůzovní profesionál Ifikrates.

Efialtovi se dokonce podařilo zachránit i dýmku. S Kořinou pomocí před nimi rozložil mapu. „Jsme tady,“ ukázal náustkem dýmky, „v zálivu Maia. Podle tamté písečné kosy na jeho jižním konci. Tohle není žádný Zapadákov. Navrhuju sebrat se a vyrazit podél pobřeží k severu. Jsem si jistý, že během několika málo hodin narazíme na lidi. Na pomoc.“

„To jako chceš jít pralesem?“ hašteřila se Fryna. „A co loď? K čemu ji máme?“

„Loď je mimo provoz, víš,“ vmísil se Ifikrates.

„Moje chyba,“ vyndal si Efialtes dýmku z úst. „Zapomněl jsem vám vysvětlit, že Thetis vlastníma silama nedokážeme spustit zpátky na vodu. Vlny ji vynesly příliš vysoko. A možná je poškozená, nevím. Nerad bych ji ztratil.“

Teprve nyní si Odysseas povšiml, kam až vyhodilo rozbouřené jezero lodní trup.

„Jasné?“ vzal si opět slovo Ifikrates. „Tedy bod druhý: diskuse.“

„Doufám, že nepůjdeme pralesem.“ Fryna mlela stále totéž. Nikdo ji neuznal za hodnu odpovědi.

„Doufám, že nepůjdeme hladoví!“ změnil téma Kritobulos.

Všichni se trochu přihlouple zasmáli.

„Moc nám toho nezbylo, Kritobule,“ odpověděla Kora. „A to se ještě budeš muset s námi rozdělit.“ Ukázala tři láhve pryskyřičného vína, zázrakem nerozbité, a kus uzeného. „Artos se všechen rozmočil, ale ten asi stejně nejíš. A ještě zbyl nějaký džem… a čokoláda. Kam se poděla?“

„Teda, chováme se k sobě jako opravdoví kamarádi,“ komentoval naštvaně Kritobulos. Nikdo mu to nevyvracel.

„Efialte,“ ozval se Odysseas s výsledkem svých úvah. „Neměli bychom radši na opačnou stranu? Na sever dojdeš akorát k deltě řeky Achel.“

Efialtes zjevně zaváhal. Když však postřehl, že se na něho upírají všechny pohledy, rezolutně prohlásil: „Samozřejmě na sever! Kdo ti říkal, že chci až do delty?“

„Tam se neodvažují ani nejzkušenější lovci. V deltě řádí bahenní encefalitida…“

„Jenže na jih, to znamená do pralesa! Ty se tam nejspíš cítíš jako doma, podle Ifikrata ses narodil v nějakém doupěti, ale my hledáme civilizaci! Rozumíš? Tak vstávat a jde se!“

„Ani mě nenapadne!“ prohlásila Aris.

„Oni se zbláznili, Aris,“ přidala se Fryna. „Chtějí jít pralesem. To radši zemřu tady, na slunci!“

Efialtes přistoupil k Fryně a vrazil jí takovou facku, až se jí zatřásla hlava. „Písek za chvíli vyschne a nikam bys po něm nedošla. Tak mazej!“

Obtloustlá dívka padla do písku, zmítala se v něm a kvílela. Efialtes se však ani neohlédl a v čele malé skupinky vstoupil do modrozelené stěny pralesa.

Odysseas s Frynou osaměli. Náhle však zaslechli Efialtův hlas: „Tak ty už taky vyvádíš, Koro? Tebe jsem vždycky měl za rozumnou. Na rozdíl od těch rozmazlených hysterek!“

„Nenechávejte mě tady!“ zoufale vykřikla Fryna.

„Odvedu si tě násilím!“ slyšel Odysseas neviditelného Efialta. „Koro! Koro?“

„Nenechávejte mě tady!“ vřískala Fryna, zvedla se a zmizela v modravé zeleni.

Efialtes funěl a dupal jako celé stádo bakosů, jistě vyplašil všechno živé na míle daleko. Odyssea napadlo, že jestli se některý min nestačí jeho tlapám uhnout a uštkne ho, nemusí to dobře skončit.

Efialtes se naštěstí brzy vyčerpal, anebo dostal strach. Život v pralese se okamžitě vrátil do svých kolejí, durové se hašteřili a nadávali si, deltové krákali o několik poschodí výš a ozvaly se desítky dalších důvěrně známých zvuků.

Odysseas se připlížil k místu, kde zaslechl upadnout velkého tvora.

Schoulená na zemi zdála se Kora docela drobná. Červené šaty mu připomněly velké květy bakchantek.

„Ty ale umíš chodit tiše!“ zvedla hlavu.

„Vstávej! Rychle! Ležíš skoro v mraveništi!“

Zpola nechápavě se zvedla, ale vzápětí se začala plácat do stehen, po celém těle. Byla plná hemžících se bílých teček.

„Do vody, utíkej do vody!“

Vystoupila jako utopenec, z vlasů jí crčelo a červené šaty měla přilepené k tělu. Přesto se dál zuřivě drbala. „Já se snad zblázním! To bolí!“ Měla slzy na krajíčku.

„Ty šaty musíš shodit,“ poradil jí. „Bílých boáků se člověk tak snadno nezbaví.“

„To pálí! Nedívej se!“ Vyhrnula si šaty do pasu, a než se stačil odvrátit, měla je dole a znovu se ponořila.

Potom seděli vedle sebe na nízké skalce, Kora ve zmáčených bílých kalhotkách a s velikými rudými štípanci po celém těle, na stehnech, na břiše i na ramenou. „Co mám dělat,“ sykala. „Pořád to pálí jako čert.“ Zuřivě se drbala. „Nedívej se na mě, prosím tě.“

„Nech toho drbání, tím si nepomůžeš. Najdu ti v pralese něco proti svěděni.“

„Tak ale rychle, než přijdu o rozum!“

Měl štěstí, už po několika krocích narazil na mravenčí bobule.

„Nejdřív je musíš rozemnout v prstech a tou šťávou se potírat.“

„Fuj, to ale vypadá jedovatě! „komentovala dívka hustou fialovou tekutinu, která jí ulpěla na prstech. „A jak to smrdí!“

„Je to lepší?“

Kora s úlevou přikývla. „Zázračné!“ Pohlédla mu do očí. „Odkud tohle všechno znáš? Nenatřel bys mi záda?“ požádala ho rozpačitě.

„Netušila jsem, že je v pralese tak příjemně a že se v něm chodí tak snadno,“ řekla mu asi po půlhodince.

Odysseas se upřímně zasmál. „Víš, měli jsme velké štěstí,“ vysvětlil jí. „Narazili jsme na loveckou stezku. Zřejmě je tady podél břehu čilý ruch. Prodírat se opravdovým pralesem, to vůbec není procházka.“

„Tohle že je stezka?“ rozhlédla se. „To bych nepoznala.“

„Proč jsi nešla s Efialtem?“ odvážil se k otázce.

Zarazila se. „Vůbec mu nezáleželo na tom, která cesta je nadějnější. Chtěl jenom prosadit svou, za každou cenu. Už to na něm poznám.“ Zaváhala: „Doopravdy ses narodil v pralese?“

„Kdo ti to povídal?“

„Ifikrates. Všichni.“

Odysseas se rozpačitě zasmál. „Až donedávna jsem bydlel v Lokridě. Sto metrů od pralesa. A můj strýc, Loxias, je jeden z nejlepších lovců na světě. Právě ten mě všechno naučil.“

„Loxias? Ale ne ten, co ho nedávno zvolili archontem?“

„Proč ne?“ usmál se.

Mlčela. Nečekaně jí zaškubalo v koutcích a z oči jí vytryskly slzy.

„Co je ti?“ Nerozhodně přešlapoval, až si dodal odvahy a vzal Koru za ramena. Rozplakala se nahlas.

„Promiň,“ otřela si po chvíli tváře a nos. „Asi nevíš, že mi nedávno zemřel táta. Archón Kleón. Můžeme pokračovat.“

„Úplně jsem to pustil z hlavy,“ zakoktal Odysseas. „Ifikrates povídal…, že si uděláme výlet…“

„Abych přišla na jiné myšlenky,“ hořce řekla dívka. Vlasy jí už uschly a zesvětlely.

Odysseovi konečně všechno došlo. „Podívej, Koro, Loxias přece nemůže za to, že ho zvolili na místo po tvém otci. Někdo to dělat musí a on to bude dělat poctivě, za to ti ručím!“

„Někdo to. dělat musí,“ opakovala trpce. „Ach, Odyssee… Víš, nač otec zemřel?“

Zavrtěl čelem. „Teleprinty moc nečtu a na multivizi koukám jenom sem tam.“

„Nemluvilo se o tom ani v multivizi, ani v teleprintech.“

„Jak to?“

„Zemřel na čtyřdenní horečku.“

„Nerozumím,“ zeptal se Odysseas. „Myslel jsem, že Kleón zemřel až někdy počátkem měsíce boédromiónu.“

„Správně.“

„Jenže v boédromiónu žádní empové nelítají. A vůbec, co dělal tvůj otec v pralese?“

„Pochybuju, že vůbec tušil o existenci nějakého pralesa. Znal jenom svou pracovnu a prytaneion. Do práce ho vozil naprogramovaný robot stále stejnou cestou v tutéž hodinu.“

„Hm.“

„Nevěříš?“ upřela na něho modré oči.

„Ale ano,“ váhal. „Povím to Loxiovi, ten…“

„Nikomu ani slovo! Tátovi stejně už nikdo život nevrátí a ty by sis jenom nadrobil nepříjemnosti.“

Asi po dvou hodinách chůze se pobřežní stezka rozšířila a rozrostla se v mýtinu obrácenou k jezeru, na jejímž horním konci se bělaly tři budovy. Ústřední, s kupolí, dominovala. Na příjezdové cestě, vysypané štěrkem, parkovala elektrická dodávka.

„Pěkní trhani!“ obhlédla je oba Kora.

„Trosečníci!“ hájil se. Střetli se očima a zasmáli se.

„Ze které jste plachetnice?“ přivítal je silný muž neurčitého věku. „Všichni vás hledají!“

„Copak jich ztroskotalo tolik?“ překvapilo Koru.

„Snad pět nebo šest, ani pořádně nevědí. Co vás to napadlo? Přece jsme už v noci ohlásili bouři s pravděpodobností osmdesát šest procent. Jste jak malé děti!“ zlobil se vědec.

„Ale my… my,“ koktala dívka a začervenala se.

„Jsme z lodě Thetis,“ rychle se představil Odysseas.

„Thetis? No dobře, ohlásím to.“ Znenadání mu přísnou tvář oživil úsměv. „Jmenuju se Menandros. Je nás tu pár – meteorologů, hydrologů, geologů. Víc vás nebylo? Jen dva?“

„Ostatní se pustili na opačnou stranu,“ vysvětlil.

„Cože? Na sever? Do delty?“ nechápal Menandros. „A proč jsi jim to dovolil?“

„Tak to bylo vždycky,“ zuřivě gestikuloval Ifikrates, když se o pár dní později setkali na fakultě v komplexu Akademie, „pokaždé musí mít pravdu. Naštěstí holky, Fryna s Aris, nepřestaly fňukat, takže jsme se nikam nedostali. Jinak nás všechny zabil!“

„To jsem si oddechl.“

„Jasně, byli jsme doma dřív než ty s Korou,“ smál se Ifikrates. „A ještě se stačili vykoupat. To víš, že se Efialtes s Korou rozešel? Nemáš v tom takhle prsty?“

Odysseas se nezmohl ani na slovo, jen zavrtěl hlavou. Určitě to působilo přesvědčivě.

Ifikrates si ho taky pořádně přeměřil. „A to víš, že je Kleóntova dcera?“

„No a co?“

„Nic. Jenom aby ses do něčeho nezapletl. Docela kamarádské varování.“

„Ne, Odyssee,“ odpověděla mu Kora z obrazovky sotva o půl hodiny později, „jseš milý kluk, ale sejít se s tebou nechci.“

„To je škoda,“ plácl. Líbila se mu i na dálku, světlé vlasy jí obtékaly hrdlo a v dlouhé, vzrušující křivce spadaly na ramena.

„Nechci se scházet s nikým. Mámě není dobře, nemůžu od ní pryč.“

Taky si mohla vymyslet méně průhlednou výmluvu, tahle zněla skoro urážlivě. „To nevadí,“ povídal přesto smířeně. „Ale ještě jednu věc: Rád bych se zmínil Loxiovi o podezřelých okolnostech kolem smrti tvého otce. Dovolíš mi to? A vůbec nejlepší by bylo, kdybys mu všechno vyprávěla sama. Na něho se doopravdy můžeš spolehnout.“

„O čem to mluvíš?“ zaskočila ho. „Jaké podezřelé okolnosti? Zas jsi poslouchal nějaké drby? Řeknu ti, nemáš moc taktu, když mi můžeš takhle jitřit bolest!“

A přerušila spojení.

Máš, co sis vykoledoval, pomyslel si Odysseas, ale nálada se mu nezvedla. Nepovzbudilo mu ji ani setkání s Ifikratem, hned následujícího dne.

„Koukáš, že by tě na místě vzali ke skytským lučištníkům,“ zastavil se s ním blondýn. „Nebo jsem tě včera tolik vystrašil? Tak jsem to nemyslel. Nezaskočil bys ke mně na skleničku kykeónu?“

Odysseas váhavě souhlasil. „Stejně jsem se chtěl vrátit na kolej.“

„Tam už nebydlím, pronajal jsem si podnájem ve městě, poblíž Ódeionu.“

Měl příjemné bydlení, velkou místnost s gaučem a stolem, oddělenou od miniaturní pracovny jen žlutým závěsem.

„Pro velký úspěch bychom měli zopakovat výlet, co říkáš,“ nalil Ifikrates hustý nápoj, vonící mátou. „Plachtění je dnes tak v módě, že už ani víc být nemůže.“

„Museli bychom si pospíšit,“ namítl Odysseas, „každou chvíli může vypuknout období dešťů.“

„To si ještě pár dní počkáš. Posledně nenašli dvě lodi, ani třísku.“

„Psalo se o tom. Celkem devět nezvěstných.“

„Řada našich spoluobčanů se v podstatě nudí. Vědí, že mají všechno, co mít mohou, včetně milenek a milenců. A tak hledají další dobrodružství. Ale mně vlastně jde o něco úplně jiného.“

Odysseas už vypil půl sklenice, kykeón mu chutnal za všech okolností.

„Letos končím tuhle naši felčařinu,“ pokračoval Ifikrates a sledoval napjatě Odysseovu reakci. „Budu potřebovat rozumné zaměstnání.“

„Co si pod tím představuješ?“

Pohledný blonďák zaváhal. „No, přiznám se, že bych nerad pobíhal po světě jako tuctový ranhojič.“

„Výzkum?“

„Třeba,“ váhavě přitakal. „Nebo cokoli jiného zajímavého. Může to s naším oborem souviset i docela okrajově. Pro tvého strýce Loxia by jistě byla maličkost, aby mi něco podobného zprostředkoval. Kdyby ses přimluvil.“

„Těžko ti teď něco slíbím, ale zeptám se.“ Nakonec na tom nebylo nic špatného. „Na jaké téma děláš diplomku?“

„Čtyřdenní horečka. Celkem aktuální.“ Ifikrates zvedl láhev a oběma dolil.

Odysseas souhlasil. „Dokonce se povídá, že na ni zemřel archón Kleón.“

„Kleón? Toho přece pochovali v září,“ zdvořile zapochyboval Ifikrates se sklenicí na půl cesty k ústům. „Už jsi někdy slyšel o čtyřdenní horečce v září?“

„Ne,“ připustil Odysseas. „Taky mi to nejde na rozum,“ přiznal se.

„Všichni vědí, že se empové líhnou v kroniónu a v kroniónu taky vychcípají. A ne v boédromiónu, to dá rozum!“ důrazně pronesl Ifikrates. „Nechápu, kdo tyhle fámy vymýšlí. Nepovídala ti snad něco Kora?“ zeptal se podezíravě.

„Kora? Ani slovo!“ rychle zalhal Odysseas, a ani nevěděl proč. „Copak ji neznáš, jak je uzavřená?“

„Pravda,“ souhlasil Ifikrates a odložil sklenici. „Uzavřená a taky trochu namyšlená, že?“

Tohle zrovna nebylo téma, o němž by Odysseas mohl bezbolestně konverzovat. „Jestli máš čas, můžu tě s Loxiem seznámit hned. Máme se sejít za hodinu.“

Setkali se na Dromu, chvíli na Loxia čekali, opření o kamenné zábradlí lemující nábřeží. Hladina Eridanu se krvavě blýskala posledními odlesky zapadajícího slunce.

„Vsadím se, že jseš jediný archón, který se po Athénách producíruje pěšky,“ povídal trochu zaraženě Ifikrates, když je Odysseas seznámil.

„Povšechné konstatování?“

Blondýn zavrtěl hlavou. „Uvažovals, že trhat partu může být nebezpečné?“

Zvolna se přiblížili k Dipylské bráně, u níž se spojovaly široké hlavní komunikace od Akademie a Eleusíny, v podvečerní špičce přetížené. Davy lidí se hrnuly do stanice magnetické rychlodráhy, jiné naopak ven.

„Podívej, co jsme dokázali,“ ukázal Loxias na elegantní propletenec mimoúrovňové křižovatky, přes niž se právě řítil blankytně modrý vlak aerodynamických tvarů. „Tady bývala step, ještě když mě sem vodili na procházku jako dítě. Jen křoviska ostřínů a celiolů, sem tam trčel osamělý blusk, a vedla tu silnička do Eleusíny. Tenhle je určitě původní,“ ukázal na strom, obrovský jako celá katedrála, jehož silné, mastné listoví se zachvívalo ve večerním vánku.

„V parku Akademie je několik takových,“ podotkl Ifikrates. „Vždycky mi připadaly jako nějaké relikvie.“

„Proč to od Ifikrata zní tak hanlivě?“ povídal v žertu Odysseas.

„Z úplně jednoduchého důvodu,“ odvětil mu stejným způsobem strýc. „Mnoho lidí opovrhuje minulostí, aby se vyrovnali sami se sebou v přítomnosti.“

„Vynechals budoucnost,“ namítal Ifikrates, „a přece jsou lidé, kteří do ní zřetelně vidí.“

„Budoucnost by měla zůstat za všech okolností nejasná.“

„To vůbec není nutné, nevěříš? Pojďte, odsud to není ani deset minut.“

Vrátili se kousek směrem k Dipylské bráně, minuli stanici magnetické rychlodráhy, kde se museli prodírat mezi prodavači pražených oříšků ko-run a neustále proudícími zástupy, a za ní vstoupili do řídkého hájku, tvořeného hlavně štíhlými, elegantními maronskými jedlemi. Narazili na nízkou budovu z šedivých plastikových prefabrikátů, za níž pokračovala už jen úzká stezka. Rychle se šeřilo, a když se konečně Ifikrates vpředu zastavil, celý park tonul ve tmě. Také ozdobné sloupořadí, vydlážděné hladkým kamenem. V jednom místě klesalo do podzemí schodiště. Ifikrates se po něm bez zaváhání pustil.

Schody halila tma, avšak jakmile sestoupili – tápali a rukama hledali oporu –, obklopila je mihotavá, čadivá záře loučí. Stáli v labyrintu úzkých křižujících se chodeb. Jedna z nich se znenadání rozšířila a zavedla je do prostorné jeskyně, připomínající svatyni.

Uprostřed doutnal v kovové nádobě oheň. U zadní stěny stál dlouhý stůl pokrytý suknem s černým a červeným vzorkem, na němž se matně leskl pták delta s otevřeným zobákem, a bylo přímo slyšet, jak vydává charakteristický krákavý pokřik. Soška byla ze stříbra.

„Zdravím tě, Bendis,“ uklonil se Ifikrates.

„Vítám vás. Hlavně tebe, Loxie,“ pronesla příjemným hlasem žena, obrácená k nim zády. Do řady kovových nádobek rozlévala tekutinu, která vždycky prudce vzpěnila. „To mě těší, žes konečně ke mně nalezl cestu.“

Tady už nepociťovali podzemní vlhko, jen štiplavou pachuť dýmu a zvláštní, sotva postižitelné aroma.

„Odkud mě znáš? Jak jsi věděla, že přijdu?“

Žena klidně odložila džbán, obrátila se a přistoupila k nim. „Jsem jako Persefona,“ povídala úzkými, výrazně vykrojenými rty. „Dřív nebo později se setkám s každým.“ Žluté a červené plaménky, olizující doutnající aromatické dřevo v kovové nádobě, jí vrhaly do bledé tváře desítky proplétajících se stínů. Vlasy měla tmavé, nejspíš úplně havraní, a v bohatých proudech jí spadaly na záda. Zato oči…

„Už určitě pochopils, že jsem slepá. O to lépe vidím do věcí, kde ti oči k ničemu nejsou. Co bys rád věděl?“

„Jsem tu náhodou, Bendis.“ Dokonce i Loxias byl prostředím trochu vyvedený z míry.

„Všichni jsme tu náhodou,“ pousmála se mladá žena. „Jde o to, co si s ní počít. Cítím, že se především potřebuješ očistit a proniknout k podstatnému. Pojď blíž, Loxie, sem k ohni. Poklekni!“

Vrátila se dozadu a přinesla jednu z nádobek. Dvěma prsty pokropila sebe i archonta, klečícího se sklopenou hlavou. Náhle se zarazila, a aniž obrátila svou nevidomou tvář k ostatním, rozkázala: „Ifikrate, vím, proč jsi přišel, ale budeš nás muset opustit“

„Proč? Neříkalas, že za tebou můžu kdykoli?“

„Rušíš můj pohled. Běž radši domů, ať se ti nepřihodí nějaké neštěstí!“

Blondýn se zachvěl, zjevně nezůstal lhostejný ani k velice skryté a jemné pohrůžce. „Bendis, čím jsem si tě znepřátelil? Pověz, co mě čeká? Budu mít dobré časy?“

Žena s nereagujícími zorničkami staženými do špendlíkových hlaviček mlčky usedla na svou trojnožku těsně u ohně. Vložila si mezi bílé zuby jakýsi sušený list a zamyšleně ho začala žvýkat.

Nikdo se ji neodvážil vyrušit ani hlasitějším dechem.

Pak prohrábla uhlíky očazeným pohrabáčem, položeným vedle nádoby s ohněm. „Lidi jako ty, Ifikrate, na tom vždycky bývají dobře,“ povídala znenadání. „Jenom si dávej pozor, aby ženská ruka nerozdrtila oko chiméry!“

Seděla nehnutě ještě poté, co se Ifikrates z věštírny vytratil. Vrátila se pro další z nádobek a část jejího obsahu vylila do ohně. S hlasitým syčením a praskáním se vyvalilo mračno hořkého, palčivého dýmu. Odysseas s Loxiem se rozkašlali.

„To by mohlo být dobré znamení,“ pravila žena s černými vlasy. Přistoupila k jednomu po druhém a vložila jim do úst po kousku zahnědlé, vyschlé, nepoddajné hmoty.

„Žvýkejte,“ vyzvala je. „Žvýkejte syrového hada, aby opanoval vaše mysli, vaše srdce, vaši krev. Od dnešního dne vás chrání před všemi jedy, které vniknou do vašich těl.“

Odysseas se také zhroutil na kolena, blížil se k mdlobám. Ovzduší plné dýmu a těžké vůně se stalo nedýchatelné. Hlava se mu točila tak, že už vůbec nerozeznával jednotlivé podrobnosti, hlas slepé věštkyně k němu doléhal jakoby z nesmírné dálky.

„Tak ty nechceš nic vědět, Loxie? Tvrdíš, že budoucnost musí zůstat nejasná? Jsi chytrý, ale ještě ne dost moudrý, abys chápal, že vždycky taková zůstane.“

Loxias mlčel, ale nebylo divu. Žádný člověk by se v omamné atmosféře nezmohl ani na to, aby otevřel ústa.

„Mnohé jsem pochopila, protože jsem dlouhou dobu žila v pralese. S tvory, kteří jsou od nás velice odlišní, ale… ale tomu bys sotva porozuměl, skvělý archonte.“

Hovořila dál, avšak slova se Odysseovi v hlavě rozpíjela a vytrácela jako kapky, dopadající na průzračnou hladinu. Když se mu opět vrátilo vědomí, oheň zasyčel a stoupala z něho oblaka bílého dýmu.

„Stejně jako všichni kolem tebe jsi oslněný svou jednostrannou civilizací. A poznamenaný návratem. Budeš muset oslepnout, abys prohlédl.“

Vyčerpaně se odmlčela. Dým se postupně rozplýval, až Odysseas zase spatřil poměrně mladou, třicetiletou černovlasou ženu s bledými tvářemi a otřesně prázdnýma očima téměř bez zorniček, jak shrbeně sedí na své trojnožce a zamyšleně si objímá pažemi kolena.

„Nač ještě čekáš? Víc se ode mě nedozvíš, povídala jsem ti přece, že lidský život je příliš krátký, než aby mohl být doopravdy vědoucí.“

Loxias vrávoravě povstal a sáhl do kapsy.

„Nech si svoje peníze, archonte. To, po čem toužíš nejvíc, si za ně stejně nikdy nemůžeš koupit.“ Hořce se pousmála: „A nemysli si, že jsem levná. Nemohl by ses dopustit horšího omylu!“

„Co jí říkáš?“ svalil se Loxias do jednoho ze svých čtyř křesel a natáhl nohy.

Odysseas měl v hlavě zmatek jako ještě nikdy. Přímo pod čelem jako by se mu otáčela ozubená kolečka a zoubky zachytávala o citlivá, napjatá vlákénka. „Je mi nanic,“ shrnul všechny své pocity dohromady.

„Nejsi sám,“ souhlasil strýc. „Určitě pálila nějakou sušenou drogu. Jednu chvíli jsem měl doslova vidiny, nevěděl jsem o sobě.“

„Ty taky? Byla to hrůza.“

Loxias přikývl a zavřel oči, jako by hledal soustředění. „Dokonce se mi tam zdál dost příšerný sen, že ji zajali jacísi podivní lidé a jakýmsi nápojem ji připravili o zrak, aby o nich nemohla nic prozradit. Kdybys viděl ty barvy: purpurová krev, akvamarínové listí, durové jako zlaté koule…“

„To je zvláštní,“ zarazil se chlapec, „už bych si to sám asi nevybavil, ale jak jsi ten sen začal vyprávět… Zdálo se mi něco podobného. A ještě další věci.“

Loxias souhlasil. „Za tohle všechno můžou drogy.“

„Bůh ví, co nám to dala sníst,“ přidal se Odysseas. „Není ti špatně od žaludku?“

„Na druhou stranu,“ ozvala se v Loxiovi jeho dobrodružná povaha, „kde jinde uděláš takovou zkušenost jako se slečnou Bendis? No řekni! A když už jsme u jídla, sušeného hada tady sice nemám, ale kus masa bych si dal!“

„Seď, přichystám něco k večeři,“ nabídl se Odysseas.

Strýc svraštil čelo. „Neslyšels něco?“

Odysseas se zaposlouchal a zavrtěl tmavou hlavou. Vykročil směrem ke kuchyňce, když se vysoký pištivý zvuk ozval docela zřetelně.

„Emp!“ řekli oba naráz.

„Čtvrt roku po sezóně?“ vzápětí namítl Loxias. Vyskočil z křesla, jeden i druhý se napjatě rozhlíželi.

„Já vím, je to nesmysl,“ souhlasil chlapec. Nato však ukázal do kouta k závěsu z těžké vzorované látky. „A přece – vidím ho!“

Komár se jim vznášel nad hlavami a mířil v širokých kruzích ke světlu. Bzučel tenounce jako motor vzdáleného závodního vozu v nejvyšších otáčkách.

V následujícím okamžiku se po něm vrhli oba současně. Vypukla divoká štvanice, avšak emp proplouval mezi jejich dlaněmi elegantně jako droboučké sportovní letadýlko, zmítané vzdušným víry a znovu nabývající rovnováhu. Honička se proměnila v šílený rituální tanec, zakopávali o křesla, sráželi se navzájem, překáželi si, skákali, rozhazovali rukama a křepčili.

„Mám ho!“ vítězoslavně zařval Odysseas. Pomalu, pomaloučku rozevíral

zaťatou pěst, připravený okamžitě skočit, kdyby se malé černé tečce podařilo znovu vzlétnout.

Ale z komára zbyla jen rychle zasychající červená šmouha na dlani.

„Pil krev,“ řekl Loxias zbytečně. Otřel si zpocené čelo. „Ten nám dal!“

Uvolněně se rozesmáli.

„Taková mrňavá bestie!“ povídal Odysseas. „Nevadí, aspoň budeme mít větší chuť k jídlu.“

„Řeknu ti, že mě pomalu přešla,“ odvětil strýc starostlivě. „Emp teďka! Víš co to znamená?“

Odysseas mlčky uvažoval.

„Nevíš, viď. Já taky ne. Nikdo to neví. Vím jenom tolik, že to je největší malér za posledních sto let!“

„Myslíš…“

„Myslím, že kde je jeden, tam je určitě druhý. Na to vem jed!“

Odysseas se vrátil z kuchyňky s podnosem, rozdělil talíře a sklenice. „Musím ti něco povědět,“ obrátil se na Loxia, když oběma nalil kykeón.

„Podle toho, jak tragicky se tváříš, musí to být opravdu strašlivé tajemství,“ pousmál se strýc. „Žes choval empy v krabičce, abys je teď vypustil? Ačkoli z takových věcí by si člověk neměl dělat legraci,“ napomenul sám sebe.

„Musím se ti omluvit. Za posledně. Vím, že jsi nejlepší lovec na světě a že ses nestal archontem proto…“

„Jestli tě trápí jenom tohle,“ skočil mu Loxias do řeči, „tak ti tvoje starosti závidím. Klidně to pusť z hlavy. Natolik se přece známe.“

„A potom…,“ chlapec zaváhal.

„Ano?“

„Víš, slíbil jsem, že to nikomu neprozradím, ale teď, co jsme viděli živého empa na vlastní oči… Souvisí to přímo s Kleontovou smrtí.“

Loxias mlčky upil hustý nápoj, vonící mátou. Odysseovo vyprávění nepřerušil ani slovem, i pak seděl ještě chvíli zamyšleně.

„Věřil jsem jí tak napůl,“ přiznal se chlapec. „Dokud – až do dneška.“

„Je to velice zvláštní,“ připustil Loxias. „Nejenže je dávno po sezóně, ale tady, v Athénách, empové nikdy nelítali, dokonce ani v týdnu, kdy se žádný lovec neodvážil vkročit do akarnanského pralesa, protože to znamenalo jistou smrt na čtyřdenní horečku.“

„Nikdy?“

Strýc odložil prázdný talíř zpátky na podnos. Ještě pomalu žvýkal. „Proto taky stojí město na tomhle místě. Archívní dokumenty jsem sice nikdy neviděl, ale je jisté, že první Athény byly založené na opačném břehu jezera, a právě kvůli empům přenesené sem.“

„To by mě zajímalo, kdybych se někdy mohl podívat do archívů,“ zvedl Odysseas podnos.

„Myslím, že mě taky.“

„Byla jsem hloupá,“ mračila se Kora z obrazovky. „Někdy sama sobě nerozumím.“

„Kam míříš?“ zeptal se opatrně. „Odkud máš číslo Loxiova bytu?“

„Přece je v seznamu,“ potřásla světlými vlasy, které se jí rozestřely po ramenou.

Zavrtěl hlavou.

„Co ti na tom tak záleží?“ řekla podrážděně. „Copak už se nechceš se mnou sejít?“

„Až mi povíš, jak ses dostala k tomuhle číslu,“ trval na svém, ačkoli mu srdce bušilo až v hrdle.

„Ty jseš ale tvrdohlavý!“ Kora se odmlčela a opřela si bradu do dlaní. „Povídals přece, že většinou bydlíváš u strýčka.“

„Ale ne, kde Loxias bydlí.“

„Jseš nejen tvrdohlavý, ale taky podezíravý! Napadlo mě, že jako archón nejspíš bydlí ve státním bytě,“ povídala nabroušeně, „když to teda musíš vědět. A tak jsem vyzkoušela pár čísel, která měl táta v zápisníku. Spokojený?“

Ale chlapec bůhvíproč nebyl. „Státní byt?“

„Celou dobu tam bydlel Autolykos,“

„Kdo?“

„Autolykos. Tátův sekretář. Dokonce jsem byla vevnitř, pánové mě často používali jako poslíčka. Moc si toho už nepamatuju, jenom taková čtyři křesla, každé jako půl slona.“

Odysseas se usmál.

„Ačkoli tvůj strýček se jich třeba už dávno zbavil. Vůbec bych se mu nedivila.“

Sešli se na Agoře, na jedné z laviček pod monumentem Nalezení domova, stylizovaným do podoby ohromného blusku. Jeho koruna chránila před nepohodou a nepřátelským, cizím světem jako mateřská náruč.

„Taky před prázdnotou vesmíru,“ doplnila Kora, když jí odpověděl na otázku, jak si symbol vysvětluje.

Souhlasil. „Narážíš na to, že jsme přiletěli ze Země.“

„Možná.“

„Jak to – možná?“

„Možná žádná mateřská planeta nikdy neexistovala a není to nic víc než mýtus. Třeba máme domov v úplně jiných končinách vesmíru. A možná, že pocházíme přímo odsud – z pralesa. Co nás učili ve škole?“

„Ve škole?“ vzpomínal Odysseas. Překvapeně řekl: „Ve škole nám nepovídali vůbec nic.“

Zasmála se, jako by se dozvěděla něco bůhvíjak směšného, popadla ho za ruku a odtáhla pryč. „Pusť to z hlavy, mě nesmíš brát moc vážně. A pomníky taky ne.“

Vzal ji kolem pasu. Nebránila se, a proto ji přitiskl k sobě. Rty měla měkké, chladivé. Když vzhlédl, uvědomil si, jak se zešeřilo.

„To je otrava – s tím zákazem vycházení. Nejvyšší čas, abych tě odvedl domů.“

„Zákaz vycházení?“ podivila se modrýma očima. „O čem to mluvíš?“

„Kde žiješ? Od včerejška platí každý večer zákaz vycházení. Od osmi hodin.“

„Kvůli těm pitomým komárům?“

Přikývl. „Vyletují až po setmění. Tak pojď. Jestli jsi to ještě neudělala, měla by sis opatřit repelent. A taky ho používat.“

„Tos mě převezl,“ zastavila se. „Chtěla jsem ti něco ukázat. Proto jsem se s tebou sešla, ne proto, abys mě líbal,“ prohlásila skoro s odporem.

„Tak mi to ukaž,“ dotčeně odstoupil.

„Copak můžu?“ povídala nakvašeně a vzhlédla k obloze, nasávající šedavý přídech večera. „A nemusíš mě doprovázet, domů trefím.“ Obrátila se, a jak se vzdalovala, Odysseovi zůstal jen pohled na štíhlá lýtka a lem bílé sukně, pohupující se ze strany na stranu.

„Jak to povídala ta vědma?“ zeptal se Loxias, když konečně dorazil pozdě v noci domů. Na archonty se zákaz vycházení samozřejmě nevztahoval. „Budeš muset oslepnout, abys prohlédl?“

„Divím se, že ty, zaneprázdněný archón, nosíš ve své skvělé hlavě takovou pitomost!“ Odysseas se rozvaloval v jednom z Atolykových křesel, velkých jako polovička slona. „Všechno to přece byl strašlivý žvást.“

„Nevím, nevím. Na pohled to vypadá jako žvásty…“

Odyssea dráždila i jeho bohorovnost. „A co jste dneska v radě nadekretovali? Jestlipak jste už v zájmu bezpečnosti úředně zakázali empům, aby se rojili před osmou hodinou večerní a po páté ranní?“

„Copak?“ zahleděl se na něho strýc. „Nějaké problémy? Snad na tebe nebyla Kora zlá?“

Vzplála v něm neodolatelná chuť Loxia zabít, jenom za tuhle jedinou větu. „Ano, poraď mi!“ řekl mu se vší ironií, na kterou se zmohl. „Ty určitě víš o lásce všechno!“

„Každý ví o lásce všechno,“ klidně odpověděl Loxias. „Dokud na ni skutečně nenarazí a nezjistí, že o ní netušil vůbec nic.“

„To jsou kecy,“ řekl Odysseas už napůl zoufale. „Ale co mám dělat?“

„Jednoduše ji zítra zavolej, omluv se a pozvi ji na zmrzlinu.“ Strýc se posadil naproti, rozepjal si sako a povolil kravatu. Odysseas věděl, že všechny vázanky bez rozdílu tvarů a barev od srdce nenávidí.

„Proč bych se měl omlouvat, když jsem nic špatného neudělal?“

„Když je na tebe žena naštvaná, je to vždycky tvoje vina. Že neznáš důvod, to si jenom přičti k tíži.“

Odysseas se zasmál proti své vůli. „Ty jseš mrcha, Loxie!“

„To ne, ale začíná se ze mě vyklubávat politik. Konečně,“ povzdechl si. „Budeme večeřet?“

„Jenže Kora není z těch, co se dají koupit.“

„Potom se jí drž. Takových lidí dnes už moc není.“

„Loxie!“ vydechl chlapec překvapené. „Co to povídáš? Ty ses teda v tom pitomém úřadě změnil! Ještě nedávno…“

„Ještě nedávno jsem takové věci vůbec netušil. Dnes se pokusili uplatit mě.“

„Uplatit? Archonta? A kdo? Proč?“

„Pozor, přeliješ a kykeónu je škoda za každého režimu. Vezmeme si to jídlo ke stolu, ať žijeme jako lidé.“

„Kdo se tě pokoušel podplatit?“

Loxias odpověděl nerozhodným gestem. „Nevím.“ Váhal. „Nevím ani proč. Neměj mě za blázna. Udělali to chytře. Musí s tím už mít svoje zkušenosti. Dostal jsem od notáře dopis, že na mé jméno byl převeden pozemek tam a tam, o rozloze té a té, se stavením v hodnotě tolik a tolik drachem, celková hodnota daru tolik a tolik drachem. Abych podepsal všechna čtyři vyhotovení smlouvy, originál si ponechal.“ Nabral dech: „Darovací poplatek činí – i tohle bylo přesně uvedeno.“

Chlapec na něho hleděl vykulenýma tmavýma očima.

„Samozřejmě jsem zavolal notáři. Ten mě odkázal na jednoho známého advokáta, který je teď velice v kursu. Advokát byl nesmírně milý, ujistil mě, že po právní stránce je všechno v naprostém pořádku, za to že mi ručí svou ctí. Nemám si prý dělat nejmenší starosti. Avšak dárce, jeho klient, si přeje, aby zůstalo zachováno jeho inkognito, a dává se zastupovat svým právním zástupcem.“

„Co za tím může být?“

„Takže jsem poslal nazpátek všechna čtyři vyhotovení,“ zašklebil se strýc. „Co bys dělal na mém místě?“ Pustil se do jídla, aby dohnal, co zameškal hovorem.

Odysseas netušil. „Bylo to… hodně peněz?“

Loxias zamručel s plnými ústy. Když polkl, dodal: „Na něco takového se nikdy nezmůžeš. A já taky ne.“

„Musíme před spaním prohlédnout celý byt,“ upozornil chlapec po trochu trapné odmlce. „Jestli sem náhodou nevlítla návštěva. Přišel jsem totiž do obchodu pozdě, moskytiéry už byly vyprodané. Aspoň na pultech.“

„To snad ne?“ podivil se archón. „Poslední dny jsem nedělal nic jiného, jen jsme společně se Sófrosynou zajišťovali dostatek moskytiér, repelentů, feromonových pastí. Moskytiér by například mělo dnes být o deset tisíc kusů víc, než je všech athénských obyvatel.“

„Ve skutečnosti je všechno trochu jinak.“

„Nerozumím.“

„V Athénách se začalo šmelit, jestli to nevíš. Archonte. Lidský strach se dá vždycky výhodně podojit.“

„A co mám dělat?“ roztrpčeně povídal Loxias. „Není to věc Timarety a jejích skytských lučištníků? Mně úplně stačí moje vlastní problémy. Dostal jsem od rady za úkol co nejrychleji zajistit přípravu séra proti čtyřdenní horečce.“

„Jednou odpovídáš za vědu, tak se nediv. Ještě štěstí, že zatím nikdo neonemocněl.“

Strýc zaváhal. „Bohužel, už to není pravda. Ví se zatím o třech případech.“

„Dnes jsem poslouchal Poslední hodiny v Athénách, ale v multivizi o čtyřdenní horečce nepadlo ani slovo.“

Archón přikývl. „Rada odhlasovala, rozumíš, aby nevznikla panika…“

„Myslíš, že je lepší skutečnost utajovat? Zacházet s lidmi jako s malými dětmi?“

„Asi ne,“ odvětil Loxias. Znělo to poctivě.

„A nerozumím tomu,“ zuřivě se drbal Odysseas v hustých, tmavých vlasech, „stejně ničemu nerozumím. Empové by teď měli být jenom v močálech, hluboko v pralese. A to ještě jako malé larvičky.“

„Larvy nejsou zas tak malé,“ opravil ho Loxias, „některé měří až centimetr. Ale v tom ostatním máš pravdu. Naštěstí nežijí komáři – málokterý – víc než padesát hodin. Mělo by být po všem dřív, než dojde ke katastrofě.“

„Ale jseš si jistý, že teď, když se empové vůbec nechovají jako opravdoví empové, že to nebude jinak?“

Nezdálo se, že by jeho slova strýce zaskočila.

„Něco podobného jsem dnes povídal na radě… Jenže doteďka si nejsem jistý, jestli mě vůbec pochopili. Snad Sófrosyna.“ Zaváhal, jestli má pokračovat. „Chvílemi jsem nevěřil svým uším. Nejvíc se dohadovali o jakýchsi sto beden mucholapek a dvě hodiny jsme se přeli, jestli by zákaz vycházení neměl platit o hodinu dřív, už od sedmi.“

„Musíš něco podniknout!“

Loxias se trpce zasmál. „Máš o mně příliš vysoké mínění. Nejsem všemohoucí. Kromě toho, abych vůbec věděl, kde začít, musel bych pochopit, co se to vlastně kolem mě děje.“

Jako na povel obrátili pohledy po zvuku. K lampě mířilo tenoučké bzučení, jako by se z nesmírné dálky blížilo závodní auto. V paprscích se opile třepotala drobná černá tečka.

„Nejmrňavější, a zároveň nejjistější smrt v celém vesmíru,“ zvedl se Loxias z křesla a jediným tlesknutím rozdrtil komára mezi dlaněmi.

III

Pokaždé, jakmile uzraje doba, připlíží se odkudsi vlci.

Kora

„V pralese žádní vlci nejdou,“ smál se jí Odysseas, když usedli k odpočinku. „Jenom psi drakano, jenže ti žijí ve stepích. Jméno mají divoké, ale žádný lovec se jich nebojí.“

„Myslím taky svoje vlky, a ne z pralesa. Vím už předem, kterou noc se objeví. Zabili tátu.“

Kora s batůžkem byla legrační. Červené přiléhavé šponovky jí zdůrazňovaly boky a klín a připomínaly Odysseovi, že vzal do pralesa ženu.

„Koro,“ hledal slova, aby se jí nedotkl, „jestli budeš takhle pokračovat, brzy se zblázníš.“

Pousmála se. „Víš, co se mi na tobě líbí?“

Asi mimoděk zareagoval, protože povídala: „Žádný krasavec nejseš, to si proboha nemysli.“ Odmlčela se a složila tváře do dlaní, tak, jak to měla ve zvyku.

Když zavolal, také nejprve mlčela a podpírala si bradu pěstí. „Rozhodl ses, že mě utáhneš na zmrzlinu?“

„Prý osvědčená metoda,“ plácl.

„Kdo říkal?“

„Multivize. Dokonce i archonti.“

„Zas ten tvůj Loxias?“

„Co proti němu pořád máš?“

Mlčela. „Ifikrates povídal, že se dobře vyznáš v pralese,“ řekla nečekaně a pohodila světlými vlasy, které se jí rozestřely po ramenou.

„Můžeš přece posoudit sama.“

„Myslím hluboko v pralese, ne na pobřežní stezce.“

Jen pokrčil rameny.

„Odvážil by ses tam se mnou?“

Než si udělali první odpočinek, prodírali se nekonečným mořem listoví, vzdušných kořenů, větví a trnů dobré tři hodiny. Prales jim nad hlavami křičel, hašteřil se a štěbetal. Naštěstí už prakticky nastalo období vegetačního klidu, a prales jako by se stahoval do sebe. Ačkoli listí nikdy neopadávalo ani nežloutlo, modrozelená stěna se přece jen nezdála tak neprostupná, zelení rhodové byli líní a jejich jed by neublížil ani kryse bitře. Přesto se už teď dost opožďovali za Kořiným časovým plánem, o němž měl však Odysseas své pochybnosti od samého začátku. Ale proč Koře dobrodružství rozmlouvat, když ji takhle mohl mít celý den jenom pro sebe?

Postupovali pouze podle busoly, protože mapka, kterou mu přinesla, nebyla uprostřed modrozeleného moře k ničemu. Vlastní cíl cesty navíc udržovala v tajnosti.

„Pořád trváš na tom, že nevíš, co tam máme najít?“ zeptal se, když se zvedali na další cestu.

„Proč mi nevěříš? Tuhle mapu jsem našla, když jsem se probírala tátovými věcmi.“

„A na ní bylo tužkou zakreslené kolečko. Už jsem slyšel.“ Dost nevraživě jí hleděl do modrých očí.“A jseš tak zvědavá, že mě kvůli tomu ženeš půl světa.“

„Ženu. A netvař se, jako bys mi chtěl dát facku.“

„Zasloužila bys něco mnohem horšího.“ Ale zvědavost se vznítila i v něm. Znovu se zahloubal do mapy. Kolečko bylo v místech, kde se pozvolna zvedalo předhůří pohoří Oita. Všechno se mu vybavilo, jako by se to odehrálo včera: bouře, chiméra, Filippova smrt. Jenže na jaře dospěli k pohoří Oita z opačné strany. V těchto místech ještě nikdy nebyl a necítil se právě nejjistěji.

Odpoledne se už na nich na obou projevovala únava. Kořiny světlé vlasy ztmavly potem, lepily se jí k čelu i zezadu na krk.

„Jedna hodina,“ zastavil se Odysseas a zabodl špičku mačety do země. „Pořád nic.“

„Ještě kousek. Ukaž!“ sáhla po mapě. Otřela si dlaní poškrábané čelo. „Už nemůžeme být daleko.“

„Ne, Koro. Máme nejvyšší čas obrátit se a mazat nazpátek. Jestli se chceme dostat z pralesa za světla.“

„Potmě se bojíš?“

Zachoval klid. „Jít pralesem potmě je nemožné. Museli bychom přenocovat.“

„No a? Nejsem ti dost dobrá na noc? „ pokračovala předchozím tónem, ačkoli celá zrudla.

„Nevíš, co povídáš,“ řekl nešťastně. „Kolik tu musí být empů, když ohrožují Athény, kde jakživ…“

„Dobře, Odyssee. Navrhuju kompromis. Půl hodiny. Když do půl hodiny nenarazíme na nic, co by stálo za řeč, bude po tvém.“

Kromě kompromisu to bylo zároveň i rozhodnutí.

Šlo se špatně, obklopovalo je vlhké dusno, a také začali stoupat do hor. Protáhli se mělkým sedlem, avšak dál byl prales téměř neprostupný, a proto uhnuli do povlovné, dlouhé stráně. Nahoře se překvapeně zastavil.

„To neplatí, zdržuješ!“ protestovala dívka. „Nastavím tři minuty!“

„Podívej!“

Stáli nad hlubokou, dnes už téměř zacelenou ránou. Zarostla novou kůží pralesa, který byl zvyklý podmanit si všechno. Ve strmém svahu na protější straně údolíčka, kdysi obnaženém až na kamennou kost, se dnes už uchytily trsy sladavy, houští ostřínů a celiolů, spletence hadích akácií a tu a tam dokonce pokřivený kmen maronské jedle, zázrakem se držící v téměř kolmé stěně.

„Co tam vidíš?“ zašeptala mu přes rameno.

„Naproti!“ ukázal.

Potřásla do krve podrápaným čelem. Únava jí hleděla z očí.

„To přece není přírodní útvar!“

Rázem okřála. „Vážně?“

„Řekl bych, že snad nějaký – lom,“ váhal. „Ale v životě jsem neslyšel, že by se v akarnanském pralese těžila nějaká ruda Zní to jako úplný nesmysl.“

„A nemohl by to být třeba kráter po meteoritu? Nebo po nějakém výbuchu?“ navrhovala.

Na to si netroufal odpovědět. Navrhl: „Zkusme se spustit dolů. Třeba na něco přijdeme. Řekl bych, že tohle místo může docela dobře odpovídat kroužku na mapě.“

„Jenže jestli bylo něčím zajímavé, muselo to být už hezky dávno,“ podotkla. „Kromě toho – nepovídals, že strávit noc v pralese může být nebezpečné?“

„Ne může být, ale určitě to nebezpečné je!“ opravil ji.

„Tak co teď?“

Pohlédli si navzájem do očí. Potom se beze slova začali spouštět ze svahu dolů. Půda se jim drolila pod nohama a šaty jim rozdíralo trní. Odysseas si na sebe před odchodem natáhl svou loveckou kombinézu, kterou dostal od Loxia k sedmnáctým narozeninám, takže se mu pohybovalo mnohem snáz než Koře. Už teď měla košili roztrženou hned na několika místech, hlavně na pažích a na ramenou.

V poslední chvíli zaslechl varovné syčení a vyhnul se pořádnému zelenému rhodovi, který se líně odplazil do neprostupné houštiny celiolů. Hadí akácii úplně přehlédl a napomenul se, že si musí dávat lepší pozor. Ačkoli možná ani tak velký had neměl v tuhle dobu dost jedu, aby ublížil. Jenže prales skrýval tolik neznámých nebezpečí!

Na druhou stranu však skýtal dobře známý obrázek: Nad hlavami jim krákali deltové a zaslechli i hašteření durů, ačkoli ti milovali především ohromné koruny blusků, jež tady v údolí scházely. Mezi kořeny a kořínky se míhaly bitry, s úžasnou hbitostí se vyhýbající velkým, roztodivně tvarovaným kloboukům cizopasných hub, které při podráždění vystřelovaly černé pingpongové míčky spor.

Ještě se nedostali ani do poloviny svahu, když Koře uklouzly nohy a svezla se rovnou na něho. Strhla ho s sebou, povalila a společně se kouleli hezkých pár metrů, dokud je nezastavil lodínový trojstrom.

Stáli proti sobě, zpočátku trochu vyvedení z míry, potlučení a odření. Kora vytřepávala hlínu odevšud, i ze světlých vlasů, které zešedly prachem. Odysseas vzhlédl po stopě, kterou jejich pád zanechal, zdálo se mu, jako by se v ní cosi zatřpytilo.

„Podívej!“ upozornil dívku, která si mezitím stačila nadělat ve tvářích legrační šmouhy, když si z nich stírala hlínu. Odhrnul zbytky listí a humus.

Skála zablýskala v odpoledním slunci.

„Jú,“ povídala. „Snad to není zlato? Vždyť je to úplně růžové!“

Měla pravdu, skála byla celá prostoupená jakýmsi blyštivým růžovým nerostem, ale ne kovem, spíš jakýmisi šupinkami připomínajícími slídu.

Na dně kráteru – anebo lomu – jim pod nohama začvachtalo bláto a louže. Byla to jedna mokřina, s ohromnými kapradinami převyšujícími člověka a pronikavě, omamně a kořenné vonícími, s neznámými květinami s hlubokými sněhobílými květy, s kmeny korkových talonů porostlými jakýmsi mechem či lišejníkem. Byl to prostě úplný empí ráj, napadlo se zamrazením Odyssea; ale třeba ani komár se nemůže do svého ráje dostat zaživa? Koře se však se svými úvahami raději nesvěřil.

Stačilo několik kroků, aby poznali, že zdaleka nepronikli do přírodního ráje dosud nedotčeného lidskou nohou. Nacházeli kusy kovu zřejmě železa či oceli, roztroušené na mnoha místech. První, na který Odysseas narazil, byl utopený v bahnité louži a jeho pohled přilákal nezvyklou načervenalou barvou. Považoval ho proto za kámen, a teprve zblízka pochopil, že má před sebou kus železa.

„Už tady musí ležet hezky dlouho,“ řekl Koře, která si k němu přidřepla.

„Čemu říkáš dlouho?“

Nevěděl. „Snad sto roků nebo dvě stě…“ Jen krčil rameny.

Tím však zdaleka nekončila všechna překvapení. Čekala je na každém kroku: Objevili rozpadlé budovy, kdysi sestavené z prefabrikovaných betonových dílců, jež porostly mechem nebo zapadly do bahna, ale jinak jim zub času neuškodil ani v nejmenším. Narazili na kovové monstrum a v něm na zbytky horniny, velké kusy skály prorostlé růžovou slídou.

„Drtička,“ hádal chlapec.

Považoval už skoro za jisté, že se dostali na dno velikého lomu, opuštěného před celými desetiletími, anebo možná dokonce staletími, v němž se za neznámým účelem těžil nerost, blýskající jako růžová slída.

„Jak se o něm mohl tvůj otec dozvědět?“

„Vůbec ničemu nerozumím,“ nešťastně rozhodila pažemi v rukávech rozedraných od trní. „Ode, musíme být strašně opatrní! Nesmíme zopakovat chybu, kterou udělal on.“

Byla krásná: špinavá ve tváři, s rozcuchanými vlasy šedivými prachem, unavená, v potrhaných šatech. Věděl, že ji má hrozně rád.

Cítil se silný, neporazitelný. „My na to přijdeme!“

Od drtičky vedl široký, nízký násep, zarostlý sladavou, celiolovým trním a ostříny, ale tyčily se nad ním také elegantní kmeny maronských jedlí a lodínové trojstromy. Přesto nepůsobil jako přírodní útvar.

Odysseas se vyšplhal nahoru a zvedl nejbližší kámen, porostlý modravým mechem. Na místě, kde ho sloupl, okamžitě zablýskaly růžové šupinky. Hned při následujícím kroku o cosi zakopl. Byl to opět kov, tentokrát zkorodovaná kovová stužka, vinoucí se po náspu. Zato betonové pražce, na nichž byly obě kolejnice uchycené, zůstaly nedotčené.

„Železniční trať? Tady v pralese?“

Vůbec se nedivil, že Kora o jeho objevu pochybuje. Sám nevěděl, co si o něm pomyslet.

Násep mizel v houštinách. „Tady beztak zůstat nemůžeme,“ obrátil se k dívce, ale raději nic nerozváděl. „Vyzkoušíme, kam nás to zařízení dovede. Ať už je to doopravdy trať, anebo bůhvíco.“

„Ale nejdřív se najíme,“ souhlasila.

Na náspu bylo sucho, tím se nejvíc lišil od okolí. Usedli proti sobě a rozvázali batohy.

Odysseas hladově ukusoval artos, až po chvíli si všiml, že Kora upřeně pozoruje jeho malíček. Stáhl z něj zlatý prsten, který mu zbyl po Chrysalis, a podal jí kroužek těžkého kovu s lesklým briliantem. Stručně Koře pověděl o mladé ženě, kterou chiméra připravila o život. „O její věci se nikdo nepřihlásil, a tak mi prsten zůstal. Na tvojí ruce mu ale bude mnohem líp.“

„To přece nejde,“ bránila se. „To jsem nechtěla.“

„Jen si ho vezmi,“ vtiskl jí kroužek zlata do dlaně, „bude ti aspoň připomínat náš dnešní bláznivý výlet.“

Nemohl si vymyslet horší cestu. Násep vedl úzkým kaňonem plným mokřin, kapradí a trní. Když se údolí konečně rozevřelo, Kora měla košili a kalhoty napůl na cáry a slzy bolesti v očích. Ruce a tváře měli do krve rozpíchané oba.

Trať se zároveň rozvětvila do malého nádraží. Na několika kolejích stály zborceniny vagónů, zarostlé divokou květenou, ostřínovým křovím i kmeny pořádně vzrostlých stromů. Mezi jejich kořeny se všude blýskaly růžové šupinky podivné slídy. Hned vedle nádraží se zvedala poměrně vysoká budova ze stejných panelů jako stavby v lomu, jejíž kostra však odolala času a udržela tíhu cementových stěn porostlých mechem a popínavými rostlinami. Nahoře trčely celé sady mohutných bílých izolátorů, od nichž visely silné provazy zpřetrhaných vodičů.

„Tady tekla elektřina jako voda,“ zbytečně komentoval Odysseas.

Uvnitř ohromné haly je nepřivítalo šero, jak bezděky očekávali, protože ocelové nosníky na několika místech zkorodovaly, silné tabule skla vypadly a roztříštily se na myriády střepů a střípků. Mezi nimi pobíhali velcí brouci s černými krovkami a štírci bitové, kmitající růžovým jedovým vláknem. Větší část haly osvětlovalo slunce, lámající se na hranách střepů na, drobné kousky duhy. Hala se dělila na několik částí, v každé z nich zabíralo největší plochu zařízení připomínající vanu nebo spíš bazén. Když nahlédli dovnitř, spatřili jakousi tvrdou, jakoby kamennou krustu.

„Musíme dál,“ připomněla Kora.

Trať u továrny nekončila, pokračovala i za nádražím. Proměnil se však charakter krajiny, unikli z kopců a násep se místy úplně ztrácel v hustém pralese. Nové stavby z oceli a z betonu proto postřehli teprve ve chvíli, kdy se přiblížili až k jejich úpatí.

Byly vysoké, kdysi propojené širokými asfaltovými komunikacemi, jež ovšem už dávno rozerval a pohltil prales. Rozhodně to byly velice zvláštní stavby, o jejichž původním účelu neměli ani potuchy.

„Zkusíme se podívat nahoru,“ vyzval Koru.

Stoupl na ocelový žebřík, jehož příčky překvapivě dobře odolaly horké a vlhké atmosféře pralesa. Všechno zařízení tady bylo ve velice dobrém stavu, stavitelé nelitovali nákladů na úžasně kvalitní ocel. Po nekonečném šplhání zadýchaně vystoupili na kruhovou plošinu, přesahující vrcholky pralesa. Uvnitř kruhu, v hloubce, bylo cosi jako betonový bazén s několika přítokovými a odtokovými otvory, jiný, než jaký viděli v továrně.

Ohlédl se po dívce. Seděla na plošině, špinavá a otrhaná, únava potlačila zájem. Nezlákal ji ani nevídaný obraz západu slunce do zelenomodrého moře pralesa, které zalilo celý svět nesčetnými odstíny rudé, purpurové a nachové.

Jakmile prales žhavý kotouč pohltil, nebe rychle chladlo a šedlo snášejícím se soumrakem. Odyssea přepadl strach a výčitky svědomí. Náhle byl v úzkých a marně se rozhlížel, jak se bránit proti noci, jež se na ně hnala jako černý dravý pták.

Kousek od nich stálo na úrovni plošiny podivné zařízení, připomínající kovovou bednu, přichycené na čtyřech ocelových líštách. Bylo o něco vyšší než člověk a mělo dveře, které Odysseas otevřel pootočením mosazného knoflíku.

Nepochybně měl před sebou výtah.

Přenesli do něj všechny své věci, pečlivě za sebou zavřeli a složili se na podlahu. Chvíli povídali, ale Koru brzy přemohl spánek. Odysseas si přísahal, že bude bdít celou noc, a napínal sluch do nočního ticha, přerývaného občas houkáním či divokými skřeky, aby je nepřekvapil vysoký komáří pískot. Náhle jich bylo v kabině plno, bzučeli, sedali mu na tvář a na ruce, bolestivě píchali do kotníků, kam kombinéza nedosahovala Marně bil pažemi kolem sebe, empů přibývalo a přibývalo, až měl celý obličej pokrytý jejich droboučkými černými tělíčky. Znamenalo to jistou smrt.

Probudil se zmáčený potem, bylo mu nanic.

Kora vedle něho klidně oddechovala.

Prales ani vánkem nezaševelil, také ještě podřimoval a očekával první paprsek, který zasáhne hejno durů, a v okamžení všechno živé, co nelovilo kryté temnotou, vyskočí s halasem do nového dne. Odysseas si pátravě pohladil tváře dlaní, ale nikde nenalézal stopy po empích sosácích. To se mu ulevilo!

„Zasloužil bys naplácat!“ rozčiloval se Loxias nad jejich podnikem. „A ta holka taky. Že ty nemáš rozum, o tom se ví, tak aspoň ona ho mohla mít!“

„Nepřenocovat v pralese,“ hájil se Odysseas, „nikdy bychom se nedozvěděli to nejdůležitější.“

Prošli Dipylskou branou, tentokrát se nepustili přímo do Akademie, ale na křižovatce zabočili doprava, do Kerameika.

„Že v pralese teď žádní empové nejsou?“

„Nepřipadá ti to přinejmenším záhadné?“

„Je to zajímavé,“ připustil archón, „ale jsem přesvědčený, že se to dalo zjistit méně dramatickým způsobem.“

„Jistě. Jenže by nás nikdy nenapadlo ověřovat si samozřejmou věc. Když jsou komáři v Athénách, jak by mohli nebýt přímo v pralese?“

Loxias jen cosi zavrčel a prošel kovovými vrátky na hřbitov. Jednotlivé schránky umového háje stály na kamenných podstavcích i volně mezi trsy pečlivě stříhané sladavy. Kráčeli mlčky, hřbitov je rázem naplnil svou melancholickou atmosférou. Nebe se zamžilo a zvedl se čerstvý větřík. Strýc se zastavil až v odlehlém koutě před zvláštním kamenem s bílými, růžovými a bledě modrými žilkami.

„Kde jsi vzal takový kámen?“ divil se chlapec. „Něco podobného jsem jakživ neviděl!“

„V pohoří Oita narazíš na zvláštní věci. Upozornil mě na něj právě Filippos. Hrozně se mu líbil, a když jsme lovili poblíž, obyčejně chtěl, abychom se na něj šli podívat. Měl na něho úplně magické účinky.“

„Dobře, ale jak jsi ho sem dopravil?“

„V krosně.“

„Nejsi blázen?“

Odysseas přidřepl, do kamene byl vyrytý velice stručný nápis Filippos VI. Ilisský, 501 až 542, lovec.

„Lovili jsme společně sedm let,“ pronesl Loxias klidně, avšak chlapec přesto cítil jeho pohnutí. „Sedm let je dlouhá doba, víš. Zvlášť v akarnanském pralese, kde můžeš přijít o život dnes a denně a nevíš, co tě čeká na příštím kroku. Neumíš si představit, kolik povolení jsem si musel opatřit, než jsem mohl uložit sem do toho kamene jeho lebku nespálenou. Přiznám se, že jsem poprvé v životě zneužil svého postavení athénského archonta.“

„Nespálenou? Celou lebku?“ vyhrkl Odysseas.

„Když jsem se vrátil, víc jsem z něj už nenašel. Boáci odvedli čistou práci, jako obvykle. Proč bych ji měl pálit? Čistší přece být nemůže!“

K tomu nebylo co dodat. Obrátili se na zpáteční cestu.

„Nemáš už náhodou výsledky rozboru?“ vyptával se chlapec, když nechali hřbitovní zeď a sklíčenou atmosféru za sebou. „Co to je, ta růžová slída?“

„Křemičitan lithný.“

„Cože?“

„Povídám křemičitan lithný. Měls přece ve škole chemii?“

Jenže Odysseas se nemohl vzpamatovat z překvapení. „Ale k čemu může být dobrý? Přece jsem ti to všechno vyprávěl: Ohromný důl, trať natažená pralesem, a navíc v napůl neprůchodných mokřinách, továrna, která přímo polyká elektřinu…, a to všechno kvůli nějakému banálnímu křemičitanu lithnému?“

Loxias pokrčil rameny. „Nemůžu si pomoct. Třeba jsi to hlavní přehlédl a přinesl špatný vzorek?“

Nejspíš měl pravdu. Odysseas by si nejraději nafackoval.

„Nevím,“ pokračoval strýc, „nebyl jsem tam. Nedává mi to dohromady žádný smysl. Ale divné to je.“

„Myslíš?“ ožil chlapec. „Vydám se tam znovu a přinesu ti celý ruksak kamení!“

„O tvém objevu jsem nikomu neřekl ani slovo. Sám jsem šel do archívu. Hledal jsem jako blázen, ale po nějakém dolu na úpatí pohoří Oita nikde není sebemenší zmínky. Natož o dalších technických zařízeních.“

„Třeba o tom, na kterém jsme přespali?“

Loxias pokývl. „Prostě ticho po pěšině. Opatrně jsem se vyptával Timarety, která archívy spravuje. Nepomohla mi. Tvrdí, že je převzala v děsném stavu. Část je prý dodnes v soukromých rukách. Z prvního století se prakticky nedochoval jediný záznam a druhé na tom prý není o moc líp.“

„Nevěříš jí?“

„Určitě by nelhala,“ odmítl Loxias. „Ví, že bych si mohl její slova snadno ověřit. Jiný problém je to, kdo staré dokumenty zničil či skryl

a proč. Napadlo tě, odkud se o existenci dolu dozvěděl Kleón?“

„Říkal jsem si, že jako archón měl přístup k různým věcem…“

„Já jsem taky archón,“ povídal Loxias nečekaně hořce. „Ale někdy mám dojem, že zároveň jsem nastrčená figurka, které půjčili pero na podpisování dekretů na udělení Archimédovy ceny s prémií tolik a tolik drachem a která může případně přepočítat, jestli souhlasí součet jednotlivých položek v celoročním rozpočtu na vědu a výzkum. Jenže i na tohle mám sekretáře… A tak se mi zdá, že Kleón byl archón, který vyšťoural něco, co se žádný athénský archón dozvědět neměl.“

„Jenže jaká síla je v Athénách nad archonty?“

„Síla, která ovládá empy,“ navrhl Loxias.

„Jaká to je?“

Archón pokrčil rameny.

„Včera si tě teleprinty kvůli empům pěkně podaly,“ vzpomněl si Odysseas. „Pro neschopnost. Ale Timaretu a její skytské lučištníky ještě hůř, že nejsou schopní nalézt líheň…“

„Málokdo si uvědomuje, že k tomu stačí pár zapomenutých louží nebo ucpaných kanálů. A taky uveřejnily hodně nadsazený počet smrtelných případů.“

„Nediv se, kde nejsou informace, vznikají fámy.“

„Zdá se mi, že nás může zachránit jenom doba dešťů. Tu snad nemůže přežít žádný emp, ani kdyby lítal s pláštěnkou.“

„Musíš něco podniknout!“ oponoval Odysseas. „Jsou tu přece laboratoře, které zkoumají empy i čtyřdenní horečku. Zrovna Ifikrates v jedné takové pracoval, dělal diplomku.“

„Ode, proboha! Myslíš, že mě tohle nenapadlo? Moji nohsledi prolezli všechny takové laborky. Vytahali balík důležitých informací o nejnemožnějších pokusech. Jenže když to všechno přečteš, stejně nemáš, čeho by ses chytil.“

„Za deset minut osm!“ podíval se Odysseas na ciferník. „Zas budeme mít průšvih!“

Město se rychle vylidňovalo, jako by očekávalo příchod elektrické bouře. Okna se zavírala, přes ně se ještě natahovaly husté sítě.

Kora zbledla. „Opravdu tolik? Musíš k nám, dál už to nestihneš.“

„Ale…“

„Honem!“ vykřikla a rozběhla se ulicí. Dorazili opravdu na poslední chvíli.

Její matka, Faidra, postávala ve dveřích. „Kde vězíte? Vy dva opravdu nemáte rozum!“ Držela se zpříma a Kora v mnohém připomínala její mladší kopii, nejen barvou očí, tvarem čela a nosu, ale i vlasy, které však Faidra nosila ostříhané.

„Mohl bych zavolat domů?“ požádal chlapec, když ho Kora představila. „Aby o mě neměl Loxias obavy?“

„Loxias je totiž Odysseův strýček,“ vysvětlovala dívka.

Faidřino čelo rázem potemnělo. Prohlížela si ho docela jinýma, pichlavýma očima.

„Faidro, ujišťuju tě, že můj strýc nemá s Kleontovou smrtí společného ani to nejmenší. Můžu ti to odpřísáhnout, když si budeš přát!“ Nabral dech: „Koru jsem už o tom, doufám, přesvědčil.“

Dívka sklopila oči. Mlčela.

„Z toho jsem tvého strýce ani nepodezírala,“ pronesla Faidra velice zvolna.

„Pak bys mi asi měla vysvětlit, proč na něho nevražíš!“

„Proč?“ Žena si přejela prsty po spáncích. „Jak se Loxias cítí?“

„Jak se cítí? Nerozumím.“

„Jak se cítí vedle Pygea? Jak se cítí vedle Timarety?“

Odysseas stále nebyl o mnoho chytřejší. „O Timaretě říká, že je schopná. Ambiciózní. Má ráda, když se věci dějí podle jejího přání. No ale která žena…“

„Má něco proti tomu,“ dopověděla Faidra. „Musíš si, Koro, na něho dávat pozor. Už toho o ženách ví podezřele mnoho!“

„Vyptáváš se mě, aby sis ze mě mohla dělat legraci?“

„Vůbec ne,“ okamžitě zvážněla. „Promiň.“

„Pygeus je thesmothetes a zároveň místopředseda rady. Myslím, že ho Loxias nemá dvakrát rád.“

„Proč?“

„Jestli si dobře vzpomínám, několikrát o něm povídal, že je kluzký jako černý úhoř z jezera Kópais. Nevím, oč konkrétně šlo.“

„Aha. Koro,“ zeptala se nečekaně Faidra, „proč našemu městu říkáme Athény? Proč si všichni dáváme taková zvláštní jména?“

„Ale mami, tohle nám přece vysvětlovali už jako prvňáčkům!“

„Pověz!“

Dívka rozpačitě pohlédla na Odyssea, jako by u něho hledala pomoc. „Athény… Athény se jmenovalo město na mytické planetě Zemi, ze které vzešli naši dávní předkové. Bylo to místo s první demokratickou vládou v celém vesmíru, ačkoli se demokracie vztahovala jenom na svobodné občany. Protože tehdy ještě prý existovali takzvaní otroci. A my, tady na Heladě, jsme se také rozhodli vybudovat spravedlivé uspořádání, kde by si všichni lidé byli rovni.“

„Je to tak, Odyssee?“

Chlapec klidně přikývl. Tak se to učili.

„Ptám se, jestli je to tak ve skutečnosti,“ upřesnila Faidra.

„Určitě… jenom…“

„Jenom co?“ naléhala.

„Někdy mi připadá, že jenom málo lidí zajímá něco dalšího kromě toho, jestli mají dost bohatý deipnon a dost barevnou multistěnu. Zvolí za archonta každého, kdo jim zaručí, že jejich etnos bude zítra ještě lahodnější, pryskyřičné víno jim ještě víc zpříjemní večery a multistěna bude doopravdy dosahovat od okna ke dveřím.“

Faidra se úsečně zasmála. „Dobře, Odyssee! Umíš se rozpálit! Začínáš se mi líbit.“

„Oč ti jde, mami?“ zeptala se Kora podezíravě. „Připadá mi to všechno trošku teatrální.“

„Asi máš pravdu, děvenko. Kolik je hodin?“

„Tři čtvrtě na devět,“ ohlásil Odysseas.

„Tolik? Tak pojďme, honem!“

Faidra je odvedla po trochu rozvrzaném dřevěném schodišti do prvního poschodí. Jižní stěna pokojíku byla prosklená od podlahy až do stropu. Odysseovi připomněla zborcený strop v záhadné továrně utopené v pralese.

„Mami, zbytečně se zas rozrušíš!“

„Aha, Kora už ví, co přijde,“ obrátila se Faidra na Odyssea s dívčím úsměvem. „A myslí to se mnou dobře. Ještě je moc mladá na to, aby pochopila, že člověk může nacházet štěstí i ve smutku.“

„Zas máš dnes náladu, mami!“

„Podívejte!“ vykřikla náhle Faidra. „Támhle.“

Zprvu Odysseas neviděl nic, co by opravňovalo takové vzrušení. Obloha byla jako černý samet, osazený nažloutlými diamanty hvězd. Ale potom si toho všiml také: vysoko, aspoň sedmdesát stupňů nad jihozápadním obzorem plulo drobounké světýlko, menší než emp, jako by je neviditelná ruka táhla na provázku.

„Vidím, žes nikdy neuvažoval, jak se naši předkové na Heladu dostali,“ povídala Faidra se zakloněnou hlavou, aniž odtrhla zraky od stříbrné svatojánské mušky, plachtící vysoko na obloze.

„Je to možné? Půl tisíciletí!“ Ale dobře si uvědomoval, že kosmická loď může obíhat okolo planety celé věky.

„Tak takhle moje máma trápí sama sebe!“ vložila se Kora. „Pak často pláče až do rána.“

„Copak mě slyšíš? Chtěla bych se vrátit!“

„Vrátit,“ namítla nemilosrdně její dcera. „Vždyť ani nevíš, odkud pocházíme!“

Ifikrates ho opět očekával před menzou. Podupával si do taktu a předstíral, že nevnímá vyzývavé pohledy některých procházejících děvčat. Avšak Odyssea si odvedl stranou a srdečně mu stiskl ruku.

„Vím, že máš rád přímé jednání,“ povídal mu. „Zeptám se tě proto rovnou: Zaslechls někdy o věci, které se říká Dračí skříňka?“

Překvapený chlapec zavrtěl hlavou. „Co to má být?“ Ifikrates naznačil posunkem, že ani on neví. „Souvisí ta tvoje skříňka s empy?“ Každé ráno se sice sluneční paprsky musely prodírat hustým mlžným oparem a občas se objevovala na obloze i mračna, jenže tohle všechno samo o sobě ještě zdaleka neznamenalo příchod tak toužebně – tentokrát – očekávaného období dešťů. Denně umírali lidé, jimž nikdo neuměl pomoci, a atmosféra ve městě byla stále nervóznější a napjatější.

„Jak tě to napadlo?“ podivil se blonďák. „Můj dobrý známý by ji rád získal. Královsky se odmění za každou sebemenší informaci. Je to doopravdy vlivný člověk!“ zdůraznil Ifikrates s významným pohledem.

Odysseas zauvažoval, jestli není jeho přítel tak trochu hochštapler. Ale i kdyby to byla pravda, teď se na to nemohl ohlížet. „Počkej, Ifikrate!“ zastavil ho. „Taky bych se tě rád na něco zeptal. Nedávno povídals, že děláš diplomku o empech a čtyřdenní horečce.“

Hezký blondýn zvedl hlavu, a do očí jako by mu prosákla ostražitost.

„Zaplať pánbůh, už pomalu končím. Aktuální téma, co?“

„Jak si vysvětluješ, co se teď děje v Athénách?“

Ifikrates se zasmál a přátelsky položil Odysseovi ruku na rameno. „Ach Odyssee! Copak se nedíváš na multivizi?“

„Samozřejmě – jako všichni.“

„A neviděls rozhovor s Leontiem?“

„S kým?“

Leontios byl drobný, nervózní mužík s odstávajícíma ušima a úzkými ramínky. Bylo na první pohled patrné, že sportem hluboce opovrhuje. Bílý plášť mu dosahoval skoro ke kotníkům, zčásti ho měl rozepjatý a klopy žmoulal v dlaních.

Byl to šéf výzkumu empů, avšak nejen administrátor, skutečný vůdčí duch. „Ano,“ připustil, „Ifikrates u mě dělá diplomku. Ale řekl jsem mu rovnou, že z něho nic nebude. Že se minul povoláním. Kdyby se byl býval dal na práva, mohl to třeba dotáhnout až na thesmotheta. Na vědeckou práci se nehodí. Tak ty bys rád u nás dělal ročníkovou práci?“

Předal Odyssea Nikovi, štíhlému pětatřicátníkovi, který neztrácel čas a hned zkraje ho poučil o bezpečnostních opatřeních. „Ber to vážně! Pár lehkomyslných lidí už leží na hřbitově v Kerameiku. Tady jsme taky měli v poslední době dva úrazy. Naštěstí ani jeden smrtelný.“

Odysseas se zatvářil nechápavě.

„Jistě, za normálních okolností je každé štípnutí smrtelné. Jednoho spolupracovníka zachránila okamžitá amputace paže po loket. Komár ho totiž štípl do malíčku na levé ruce. A druhý si vstříkl antisérum.“

„Copak existuje…?“

Nikos se uchechtl. „Jistěže ne. Od té doby jsme tu látku vyzkoušeli mnohokrát, ale už nezabrala ani jednou. Podezírám Themistokla, že tehdy ve svůj preparát věřil natolik, až ho jeho víra uzdravila. Ale do laborky se už nikdy nevrátil. Jestli chceš, můžeš to po něm převzít. Tady o to nikdo nestojí a jeho stůl zůstal tak, jak ho opustil.“

Odysseas začal denně docházet do laboratoře a pečlivě prostudoval všechny protokoly a poznámky, co po Themistoklovi zůstaly. Hlavní účinná látka snad měla být výtažek z listů červeného ořechu ko-run. Samozřejmě že se pokoušel Themistokla vypátrat, aby si všechno ověřil, ale po něm jako by se slehla zem.

Hned následující odpoledne znovu přijel velikánský multivizní elektrobus. Všude bouchaly dveře a na chodbách člověk zakopával o kabely.

„To je neštěstí,“ znechuceně povídal Nikos, který se ne a ne soustředit. „Podívej, jak se Leontios před tou kamerou natřásá! Přitom je to docela inteligentní člověk! Celá léta si nás tu nikdo ani nevšiml. Když přišli na to, jak se přenáší čtyřdenní horečka a kdo je jejím původcem, lovci si začali dávat pozor. Teď je všechno vzhůru nohama. Jedni nám nadávají, že jsme neschopní, druzí by nám chtěli pomoct, jenže nechápou, že by nám nejvíc prospěli, kdyby nás nechali v klidu pracovat. A je nás málo.“

Povzdechl si, ale hned se zas usmíval. „Jak pokračuje tvoje ročníková práce?“

Hned v sobotu se Odysseas vypravil domů do Lokridy a nacpal si plný batoh listí z červeného ko-runu.

„Jistě, vysvětlit ti to můžu, ale sám nic nenajdeš,“ ujistil ho Loxias. „Nejlepší bude, když si zas jednou vyjdeme společně.“

„Ty bys to pro mě udělal?“ zeptal se Odysseas nedůvěřivě, neboť strýc – archón pracoval sedm dní v týdnu. Věděl, že se nevypraví ani za Charmidou.

Loxias přinesl druhý batoh.

Za dne vypadal kouzelný strom docela prozaicky.

„Fakt tomu věříš?“ zeptal se Odysseas. „Těm povídačkám o Žhavci, manaidách, Krajkové ženě, která trhá zbloudilé lovce…“

„Ovšemže ne. Ale…“

„Ale?“

„Kdysi jsme – s Filippem – narazili v pralese na úplně zuhelnatělé tělo. Dokonce jsme toho lovce i po smrti poznali, byl to Meton, Filippův bývalý parťák. Bílí boáci se těla ani netkli, ani kousek plísně se na něm neuchytil, ačkoli jsme odhadovali, že zahynul už před několika dny.“

„Proč jsi mi o tom neřekl nikdy dřív?“

„Co to dokazuje?“ namítl strýc.

„V tomhle máš taky prsty?“ vyptávala se Glauka, když po návratu do Lokridy

shodili batohy.

„Dokonce jsem mu to rozmlouval,“ odvětil Loxias po pravdě.

„Ty? Takový dobrodruh?“ divila se.

Obavy o syna však do značné míry vyvažovala mateřská pýcha, neboť téma empové se teď ve vědeckém světě nosilo. Glauka zařídila Odysseovi exkurzi v té části lokridských laboratoří, jež se rovněž zabývaly výzkumem pralesních komárů. Sice ho provedli všude a zřejmě před ním nic netajili, přesto se nijak neobohatil. Kam pohlédl, všude se nadýmaly stále stejné voliéry se sítěmi z umělého hedvábí, v nichž bzučely drobné černé tečky. Všude bylo horko a vlhko. Takové klima smrtonosným tečkám vyhovovalo nejlépe.

Lovily se po setmění, proudem vzduchu se nasávaly do hedvábných vaků. Předtím si Odysseas s Loxiem velice pečlivě navzájem zkontrolovali kombinézy.

Ráno volal strýc Odyssea vnitřním spojením od Charmidy. „Moje milá tě zve, aby ses přišel podívat na chiméru. Roste jako z vody a je tisíckrát pohlednější než tvoji empové. V neděli prý chodí s Červenou mašličkou kolem krku.“

„Loxias si umí dělat ze všeho legraci,“ povídala Charmida maličko rozladěně, když vstoupili všichni tři do rozlehlé místnosti. Páchla tlejícím listím a pižmem. Od zvířete je oddělovalo ocelové pletivo a silná skleněná deska, uzavírající prostor mezi podlahou a stropem.

„Chiméra teď špatně snáší jasné denní světlo, zvlášť dopoledne,“ vysvětlila hluboké šero, panující v laboratoři.

„Myslíš, že by to mohla být nějaká forma zimního spánku?“ vyptával se Loxias.

Když se Odysseas adaptoval na špatné osvětlení, ve vzdáleném koutě rozeznal brloh z hlíny, větví a cárů barevné tkaniny.

„Jestli ji chcete doopravdy vidět,“ šeptala Charmida, „musíte chvíli zůstat jako solné sloupy. Registruje sebemenší otřesy půdy v okolí dobrých pětadvaceti metrů.“

Odysseas se na okamžik zasnil. Usmívala se na něho Kora, modrýma očima, a světlé prosluněné vlasy v barvě suchých stonků sladavy jí lemovaly štíhlý krk a stékaly na ramena a na záda.

Potom se před ním objevilo skutečně modré oko, upíralo se na něho lhostejně a jakoby bez zájmu o dění na odvrácené straně skleněné hranice.

Náhle se v něm však vytvořila bezbarvá slza, oko černě mrklo a sklo se orosilo sprškou jedu.

Chlapec nedokázal zadržet výkřik.

Charmida se také zamračila, čelo skloněné k zemi.

„Zdá se, že jsme ji čímsi rozrušili,“ povídal Loxias s nepatrnou špičkou ve hlase.

„Nelíbili jste se jí,“ Charmida všechno postřehla. „Nejspíš poznala, že jste lovci.“

Při obědě se Odysseovi vybavila bouře, liják, bezútěšné skály pohoří Oita a stejná slza v modrém oku. A potom nekonečná bolest, oheň a Filippova smrt.

„Copak, že jste takoví zamlklí?“ dobírala si je Charmida a potěšeně pohodila hnědavými krátkými vlasy. „Nějak vás to sebralo. Ti mužští toho teda moc nevydrží!“

Když je nevyprovokovala, vysvětlila: „Je teď trošku nervózní. Poslední dobou strašně vyrostla a klec jí už začíná být těsná. Jenže co počít, když v celých lokridských laboratořích nic většího nenajdeš?“

Glauka souhlasila. „Jsme tu už nacpaní jeden na druhého jak slanečci.“

„Přitom chiméra zaujala i Timaretu. Dokonce se na ni přijela podívat. S ní se samozřejmě přihnala i multivize, najednou všechno vzhůru nohama, umíte si to představit. Ale možná na tom vydělám.“

„Timaretě se chiméra líbila?“ zeptal se Loxias.

„Jak to víš? Nabídla mi, abych se s ní přestěhovala do Athén. Měla bych tam mnohem lepší podmínky. Copak já – ale hlavně chiméra, to je rozhodující!“

„Timareta mi fušuje do řemesla,“ ušklíbl se archón.

„Opravdu,“ vrátila mu, „jako největší šarže přes vědu jsi toho pro mě moc neudělal. Zdá se, že jiní mě ocení víc.“

„Třeba ani tak nejde o ocenění, jako o platné právní normy. Pokud se nemýlím, existuje zákon, podle něhož se nebezpečná zvířata nesmějí v Athénách chovat.“

„Prosím tě!“ obořila se na něho. „Víš, kolik amatérů chová v nezajištěných bytech třeba i desítku smrtelně jedovatých rhodů nejrůznějších druhů? Možná žes jim je dokonce jako lovec sám prodával, že?“

Celé pondělí Odysseas extrahoval ko-runové listí, a přesto zpracoval jen část množství, které s Loxiem z pralesa přinesli. Zato získaná tekutina, extrakt v chloroformu, měla úžasnou sametově rudou barvu, jako by se mu podařilo rozpustit samotné rubíny.

„Nachytal jsem si i empy,“ oznámil Nikovi, když na něho přišel dohlédnout.

Mladý vědec se hořce zasmál. „Konjunktura, že? Člověk by ani nevěřil, že bývaly doby, kdy jsme měli krutou nouzi o pokusný materiál.“

„Asi jste mohli experimentovat jenom pár dní v roce?“

Nikos přikývl a opřel se o Odysseův pracovní stůl. „Proto se taky do těchhle laborek nikdo nehrnul a proto toho taky víme o empech relativně tak málo.“

„Copak se jim nikdo nepokoušel prodloužit život?“

„Jistě. Vyzkoušelo se na tisíc způsobů. Experimentovalo se s teplotou, s vlhkostí a s prouděním vzduchu, dospělí jedinci i larvy se chovali v hyperbarických či naopak hypobarických komorách, kde se také zvyšoval nebo snižoval obsah kyslíku. Dávala se jim za potravu lidská krev, kterou si experimentátoři sami odebírali…“

„Bez úspěchu?“

„Prakticky. Relativně nejlepší výsledky se dosáhly po zásahu přímo do genomu.“

Za bělostným hedvábím voliér to tenoučce, vzdáleně bzučelo.

„Samozřejmě že se vedla zdlouhavá akademická diskuse, jestli by to za nějakých okolností nemohlo být nebezpečné. Jenže byla tak bezbřehá, že řada podnikavců docela určitě nečekala na žádné závěry a utíkala nazpátek do laboratoří. Potom to proniklo až ke Kleontovi, a ten všechny takové pokusy dal jednoduše zapsat na černou listinu.“

„Aha, takže proto nikdy nebyly žádné výsledky publikované! A tady se taky někdo pokoušel?“

Nikos se obrátil k odchodu. „To víš, mezi vědci je spousta fanatiků,“ řekl vyhýbavě.

„Rozhodl ses zahrát si na detektiva?“ posmíval se Loxias.

„Nebudeš věřit, ale baví mě to.“

„Máš strach z nudy? Jak se to snáší se školou?“

„Ročníkovou práci bych musel dělat tak jako tak. A jsem úspěšný.“

Strýc vzhlédl a v zelených očích mu probleskl zájem. „Kdo říkal?“

„Posuď sám. Za prvé: Dozvěděl jsem se, že okolo Helady stále ještě krouží kosmická archa, kterou jsme sem před polovinou tisíciletí přiletěli.“

Loxias se zahloubal. „Když jsem byl malý kluk, ukázal mi ji táta. Vzal nás tehdy oba, s Kalliem, bylo to poprvé, co jsme byli v noci venku. Myslím, že jsme vůbec nic nepochopili. Mě mnohem víc zajímali selenové, lítali tam jako stíhačky a šelestili křídly. Tehdy už jsem věděl, že pijí krev.“ Odmlčel se. „Víš, existují věci, které jsou strašně důležité a přitom jako by se tě vůbec netýkaly. Už jsem dávno a dávno pustil z hlavy, že mi nad hlavou každý den přeletí kosmická loď.“

„Myslíš, že to je důležité?“

Archón váhal. „Nejspíš vůbec ne. Jak se k ní dostat? Musel bys překonat spoustu technických překážek. Mít prostředek, který tě vynese na orbitální dráhu. A archu oživit, pokud to ještě je možné. O cíli nemluvě – kam bys chtěl letět?“

„Dobře. Tedy bod dvě: Nejméně ve třech laboratořích se prováděly pokusy s komářím genomem, řada z toho za účelem prodloužit komárům život.“

„To je zajímavější!“

„Taky bych řekl.“

„Nějaké podrobnosti?“

„Bohužel, zatím nic podstatného, ale pracuje se na tom. Uvažovals o účelu toho zařízení, co jsme s Korou objevili v pralese?“

Loxias se zatvářil omluvně. „Ne že bych to podceňoval, ale doopravdy jsem neměl kdy.“

„Jsem čím dál víc přesvědčený, že jsem se nechal svést na slepou kolej,“ přiznal Odysseas. „Ta růžová slída není podstatná, jen součást hlušiny. Opatřil jsem si všechnu dostupnou literaturu. Lithium je zcela bezcenný prvek, kromě léčení dny neexistuje lidský obor, kde by bylo zapotřebí.“

„Ovšem zařízení by odpovídalo,“ namítl strýc. „Lithium se vyrábí elektrolyticky z roztavených solí, hlavně chloridu. Tomu by obrázek van se zaschlou krustou a elektrická instalace přizpůsobená na ohromný příkon báječně vyhovovaly.“

„Poučil jsem se, že elektrolýzou se vyrábí celá spousta věcí, tohle ještě vůbec nic neznamená. Proto se domnívám, že to hlavní – nerost, rudu – jsem přehlédl. Rád bych se tam vypravil znovu.“

„Co ty věže? Pro ně taky máš vysvětlení?“

„Čtyři věže… Nevím. Nedokončené multivizní vysílače? Nic chytřejšího mě nenapadlo.“

„Proč v pralese?“

„Třeba se původně předpokládalo, že by pokryly signálem nejen Athény, ale taky Lokridu a další nedaleká města.“

„No,“ povídal Loxias dost pochybovačně.

„Ostatně stavbu brzy přerušili. Ale víš, co je zajímavější,“ rozpomněl se chlapec na rozhovor s Ifikratem. „Už jsi někdy slyšel o Dračí skříňce?“

„Dračí skříňka?“ archón zvedl tmavé obočí. „Má snad něco společného s magií?“

Stejnou otázku položil na druhý den Koře. Vytáhl ji ze skupinky jejích kamarádek na hlavním nádvoří Akademie.

„Skříňka na draka?“ podezírala ho, že si z ní dělá legraci. Vůbec občas mívala sklony k podezíravosti. Pak s ní nebyla řeč.

„Mám o tebe strach,“ radši změnil téma. „Každý den jsou hlášené nové a nové případy.“

„Ach, zas ta pitomá čtyřdenní horečka!“ stiskla rty, až jí zbělely. „Umíte se, lidi, bavit taky o něčem jiném?“

„Nediv se…“

„To se teda divím! Řečma beztak nezabiješ ani toho nejmenšího a nejhloupějšího komára.“

„Podívej se kolem sebe: Všichni se už doslova potácejí. Bledí, nevyspalí, protože se budí desetkrát, stokrát za noc, jestli nezaslechnou ve tmě pískot. Někteří zemřeli, a ani nespatřili svoji smrt, tak je droboučká a tak dokonale splynula s temnotou.“

„Co nevidět přijde doba dešťů… Kromě toho, Athény už plavou v dezinfekci, v insekticidech a ve všem možném.

Ty blázne,“ chytila ho za ruku, „myslíš, že já se nebojím?“

Tím mu vzala řeč.

„A proto myslím na úplně jiné věci. Například na to, odkud se táta dozvěděl o tom místě v pralese?“

„Kdybys třeba prohlédla jeho věci…“

„Kdybych to udělala jenom jednou!“ skoro vykřikla. „Měl bys vidět, co všechno po něm zůstalo. Táta nepatřil zrovna mezi ty nejpořádnější.“

„Jak ses teda dostala k té mapě?“

„Náhodou. Ležela na jeho pracovním stole. Úplně nahoře.“

„To by mohlo znamenat, že se tím zaobíral,“ dedukoval Odysseas.

„Snad u někoho jiného. U mého otce to může znamenat cokoli.“

Ráno dorazil do laboratoří velice časně. Vytáhl z Nika, že v tuhle dobu tam kromě uklízecího robota nalezne jen Mormolyku, a ta ho zajímala.

Mormolyka byla spíš milá než pohledná nebo chytrá.

Zajímala ho, neboť pracovala jako Leontiova laborantka.

„Nemůžeš dospat?“ Zívala docela nepokrytě. Stejně tak dávala najevo, že ho považuje za další přírůstek k nejctižádostivějším, k těm, co s nimi jsou vždycky nějaké trable a co nikdy nedají laborantce pokoj.

„A co ty tady strašíš?“

„Mě straší Leontios,“ zakryla si ústa a znovu zažívala. „Kdybych mu nemusela připravit pokus, měla bych právě půlnoc.“

Rozvažovala jakési chemikálie a v kádinkách z nich připravovala roztoky. Na tři kroky od nich bzučeli nejvytrvalejší empové, kteří se ještě neuložili ke spánku.

„Poslední dobou je nějaký přetažený,“ povídal Odysseas. „Nezdá se ti?“

„Myslíš šéfa?“ ujistila se a odložila skleněnou tyčinku do nejbližší kádinky. „Možná. Ale hlavně to asi má na svědomí multivize. Jsou tu teď pečení vaření, v tomhle se nedá pracovat. A kdo to nakonec odskáče? Samozřejmě…“

„Laborant,“ doplnil Odysseas. „A proč si vlastně multivize bere na mušku Leontia? Copak nemáme ještě jiné kapacity?“

„Přes empy je dobrý,“ ocenila ho Mormolyka a začala zvolna míchat roztok tyčinkou. „Ale proč chodí jenom za ním… Třeba ten redaktor nikoho jiného nezná. No a pak, děláme přímo na problému.“

„Vážně? Na jakém?“

„Přece na boji proti empům. Na genetické stránce věd. Dokončujeme práci, jak se přesně liší DNA komárů chycených dnes v Athénách od DNA těch původních, z pralesa. Budeme to mít hotové ve vražedně krátkém termínu. Proto taky tady blbnu denně už od rána.“

„Šéf tito nezapomene.“

Mávla štíhlou, skoro hubenou rukou. „Jako bys to neznal. Panská láska po zajících skáče.“

„A Leontios… Už dlouho se zabývá komářím genomem?“

„Postavím na čaj, nedáš si?“ Natočila vodu do litrové kádinky a postavila ji na vařič. Obrátila se zpátky na Odyssea: „Proč se ptáš? Víte to přece všichni.“

„Zapomínáš, že tu jsem druhý týden,“ Odysseas vzal dvě kádinky a šel je vymýt do výlevky.

„Abys teda věděl, takové pokusy tady jednu dobu dělal kdekdo. A najednou ho pomlouvají, že celý ten malér má na svědomí právě on. Stačí, aby ho jednou vzali do multivize. Z lidské závisti by ses zbláznil, Odyssee.“

„Počkej, jak tomu mám rozumět? Že snad některý emp s pozměněným genomem uletěl ven?“

„No právě!“ uchechtla se dívka. „Takový nesmysl!“

„Počkej… Opravdu je to nemožné?“

„Bodejť! Všechny podobné pokusy se musí provádět a provádějí v biohazardu. A odtamtud nemůže uniknout jediná bakterie, natož komár velký jako slon!“

Znělo to logicky. Proti bakterii vypadal emp opravdu jako slon.

„Ale počkej,“ namítl Odysseas. „A co kdyby se to podařilo nějakému diplomantovi. Znáš Ifikrata?“

Mormolyka přikývla. „Souhlasím s tebou, že Ifikrates je v laborce pěkný lempl a že by diplomku nikdy nedokončil, kdyby na něho tak neletěly všechny ženské.“ Trochu se začervenala, nejspíš měla sama podíl na Ifikratových úspěších. „Jenže to, z čeho Ifikrata podezíráš, to by nedokázal, ani kdyby chtěl.“

„No a – co kdyby chtěl?“

Trochu nazlobeně potřásla bledým čelem. „Už vymýšlíš detektivku. Buď tak hodný a slij ten čaj!“

„Ta holka má pravdu,“ přidal se Loxias, když se navečeřeli, nalili si mátový kykeón a Odysseas nasypal na misku pražené oříšky ko-run obalované karamelem. Jakmile se přestal kontrolovat, cpal si je do úst plnými hrstmi.

Autolykova křesla byla měkká, až uspávala.

„Nemá,“ odporoval Odysseas možná jenom ze sportu, „Když chceš, vyneseš z biohazardu cokoli. Sám dobře víš, že žádné osobní prohlídky neexistují.“

„Jenže kdo by to dělal? A proč?“

„Aby zabil Kleonta,“ navrhl Odysseas. „To tě nenapadlo?“

„Proč? A jak?“

„Jednoduše. Vrah vzal empa z laboratoře, vložil do jakékoli krabičky, o níž věděl, že ji Kleón vbrzku otevře, třeba do nějaké té Dračí skříňky, a položil mu ji k ruce.“

„Proč by bral zrovna komára z laboratoře? Venku v pralese si jich může nachytat, co hrdlo ráčí, pokud na to má odvahu. A tvůj vrah nemůže být zbabělec, žádná taková operace není bez rizika.“

„Není to tak nebezpečné, jak si představuješ,“ opravil strýce Odysseas. „Zvlášť pro člověka s určitými návyky. V laborce často pracuješ s kyanidy i s mnohem silnějšími jedy a netřeseš se strachy. A druhá námitka… Odpovídám: Nemohl! Nemohl si chytit ani jednoho jediného empa. Protože v měsíci boédromiónu prostě v pralese nelítají! Musel k vraždě použít komára z laborky. Ať už schválně, či omylem, vzal zmutovaného. Pravděpodobně hned několik. Z Kleontovy pracovny pak jednoduše vyletěli oknem, rozmnožili se třeba v jediné louži a teď se jich nemůžeme zbavit.“

„Budiž,“ váhavě přiznal archón, „mohlo by na tom něco být. Jenže nechápu to – nakonec – hlavní. Proč a kdo…“

„Chtěl Kleonta zavraždit?“

Zadrnčel videofon.

„Takhle pozdě?“ podivil se Loxias. „Asi to bude pro mě. Zas nějaký malér.“

Spěchal zbytečně. Na obrazovce, ozářené mléčně modravým přísvitem, se objevila jemná Kořina tvář.

„Je tam Odysseas?“ napůl nepřítomně vzhlédla modrýma očima.

Chlapec předstoupil před snímač, tížila ho jakási nevyslovitelná obava. „Co je ti, Koro? Jseš v pořádku?“

„Našla jsem to,“ povídala skoro šeptem.

„Ale cos našla?“

„No přece tu tvoji skříňku!“

„Moji skříňku?“ Zarazil se. „Myslíš Dračí skříňku?“

Neodpověděla, odvrátila pohled a s čímsi manipulovala, jenže mimo záběr kamery.

„Jak se taková Dračí skříňka pozná?“ zeptal se skeptický a ironický Loxias.

„Slyšíš, Koro?“ naléhal Odysseas.

Náhle se ozval neznámý, sebejistý mužský hlas, podmalovaný elektrickým praskáním ve spojení. „Tady můstek, volám rampu jedna.“

Odysseas se obrátil po Loxiovi, avšak ten zíral kamsi do prázdna. Cítil, že mu neovladatelně klesá spodní čelist.

„Rampa jedna, slyším.“

„Připravte výsadkový člun Alfa.“

„Člun Alfa připraven. Parciální tlak kyslíku sto procent.“

„Zahajte odpočítávání! Doba startu T plus patnáct minut.“

„Odpočítávání!“

Nato uslyšeli nový hlas, hlubší, avšak zdaleka ne tak sebevědomý. „Kdo velí výsadku?“

„Korvetní kapitán Hubron,“ promptně odvětil ten, co si nepřipouštěl žádné pochyby.

„Seznámili ho dopodrobna s naší situací?“

„Samozřejmě, podle rozkazu!“

„Řekli jste mu, že jsme v kritické situaci? Pověděli jste mu to? Já vám moc nevěřím.“

„Ale veliteli…“

„Víš co, ať mi ho dají!“

„Korvetní kapitán Hubron, veliteli!“ Podle hlasu byl Hubron opravdový sympaťák. „Vím všechno!“

„To je dobře, Hubrone. Takže taky víš, že se musíš vyhnout konfliktu za každou cenu. Loď není schopná další plavby. Kdybys narazil na vyspělou civilizaci…“

„Naše telemetrie nic takového nezjistila, veliteli!“

„Povídám,“ opakoval ten hluboký, velitelský hlas trpělivě, „kdybys narazil…“

Pak cosi cvaklo. Kora záznam vypnula.

„Pusť to!“ chlapec napůl vykřikl. „Koro! Přece…!“

„Tady jsou mnohem zajímavější věci,“ odvětila klidně, staletím zaraženým, tichým způsobem. „Tady je všechno.“

„Co všechno?“

Sklonila se nad neviditelným přístrojem. Dlouhé vlasy jí spadaly přes uši kolmo dolů, leskly se v elektrickém světle.

Celým bytem se rozlehlo zaječení sirén. Odysseas přímo nadskočil, podrážděné nervy dostaly další příděl.

Zlověstný zvuk samozřejmě vycházel z reproduktorů.

„Pozor, pozor!“ zněl jakoby z hluboké šachty školeny ženský hlas, pravděpodobně havarijní program nahraný na magnetofon. „Na palubě lodi došlo k dekompresi.“

Ze záznamu se ozvalo zakvílení divoké meluzíny, sténání namáhaných přepážek, svist a praskot, v němž ženský hlas téměř zanikal. „Zachovejte klid! Vaše pracoviště i obytné prostory jsou naprosto bezpečné. Pokud se nacházíte jinde, okamžitě použijte nejbližší kyslíkovou sprchu. Najdete ji za dvířky, označenými šikmými modrými pruhy. Zároveň zapojte identifikační signál na stěně kabiny. Pozor, pozor!“ opakoval program. „Zachovejte klid!“

„Tady můstek,“ ozval se do změti zvuků už známý sebejistý hlas. „Jednotlivé sekce, potvrďte příjem!“

„Motorová sekce,“ ozvalo se z velké dálky společně s rachotem, bubláním a kvílením, které skoro přehlušovalo slova. „K dekompresi došlo..,“

„Ve které části?“

„Lithiový tank číslo dva, aspoň podle čidel. Pokusíme si to ověřit.“

Exploze přehlušila všechno, slova i zvuky ničení, spouště, kterou po sobě zanechávala unikající atmosféra.

„Motorová sekce, tady můstek. Ozvěte se!“

„Motorová sekce…!“

Cvaknutí.“Jak jsi k tomu přišla, Koro?“ přiskočil Loxias k mikrofonu.

„Odysseas po mně chtěl…, V otcových věcech.

„Povídej, Koro!“ vmísil se chlapec. „Co tam ještě všechno je? Co ses dozvěděla? To je senzace!“

Loxias ho tvrdě vzal za rameno a odtlačil do jednoho z Autolykových křesel. „Podařil se ti opravdu významný objev,“ obrátil se zpátky ke Koře. „Zřejmě jsi našla původní nahrávky… Jsou tím důležitější, že řada archívních materiálů schází. Jestli dovolíš, zítra bych si je u tebe vyzvedl.“

„A proč ne hned?“ vyskočil Odysseas. „Co nám brání? Copak ty nejsi zvědavý?“

„Zapomínáš na empy.“

Odysseas zklamaně zavrčel. „Koro,“ zatrnulo v něm. „Jak vypadá… no, to zařízení?“

„Proč? Taková plochá černá skříňka.“

„Doufám, žes nic neotvírala?“

Odysseas s Loxiem na sebe pohlédli.

„Nevím jak. Víko nemá. Jsou tu nějaké šroubky, ale bojím se, abych nic nepoškodila.“

„Dobře,“ pochválil ji Loxias. „Vydrž do rána. Pak se na všechno podíváme.“

„Trochu se bojím,“ překvapila je. „Vím, je to hloupost, ale v té skříňce… jako by tam ti lidé byli ukrytí, a až zhasnu, tak mě odnesou do svého světa.“

„Tak si jdi lehnout k mámě,“ navrhl Loxias.

„Je na návštěvě, vrátí se až zítra. Neměla jsem to vůbec říkat, že. Ale nelámejte si se mnou hlavu. Nic mi neschází.“

„Loxie, nemohli bychom přece jenom…?“

„A jak?“ zamručel strýc podrážděně. Už jich měl obou dost.

„Mám nápad! Co tam doběhnout?“

„Myslíš vyjít na ulici a dát se do běhu?“

„Přesně tak. Totiž…“

„Poněkud sebevražedné na můj vkus.“

„Nedívej se na mě jak na blázna!“ ohradil se chlapec. „Copak sis nevšiml, že na běžícího člověka komáři nikdy nejdou? A nemáme to daleko, Kora bydlí pět minut od Agory.“

„Pro tebe to možná není daleko…“

„Nedělejte to, Odyssee,“ vložila se dívka. „Moc mě mrzí, že jsem k tomu dala podnět. Prostě tu skříňku někam zamknu a půjdu spát. Teď hned.“

„Počkej, Koro,“ ozval se nečekaně Loxias. „Do dvaceti minut budeme u tebe. Buď připravená u dveří, a hlavně žádný zmatek. Vím, že Odysseas to bere jako príma dobrodružství, jenže tady už jde o život. Byl bych moc rád, kdybyste si to oba uvědomovali!“

„Budem u tebe mnohem dřív než za dvacet minut,“ pohladil chlapec Koru úsměvem.

„Nemysli si, že mě uštveš!“ pohrozil mu Loxias. „Už jsem starý pán a jako s takovým se mnou musíš zacházet.“

„Já tě znám! Starý pán, který udělá za den šedesát kilometrů pralesem.“ – Když Odysseas vyrazil ze dveří, vzduch byl chladný a příjemně hustý. Bok po boku klusali liduprázdnými ulicemi jež znali přes den přecpané přelévajícím se davem a hustým provozem. Byl to nezvyklý a vzrušující zážitek.

Protože si vzali lovecké kombinézy, navlékli kapuci i rukavice, brzy se začali potit a pocit lehkosti vyvál, zejména jak se terén zvedal do mírného svahu směrem k Agoře. Zadýchaně odbočili do ulice Trojnožek, širokého bulváru se šesti jízdními pruhy, která dávala stejný obrázek jako všechny předchozí – jako by se tudy přehnala epidemie dýmějového moru.

Znenadání se však v protisměru vynořila dvě světla. Stáhli se ke zdi, jenže světlům neunikli. Zablikala na ně a v příštím okamžiku už u nich brzdil bílý hlídkový vůz.

„Malér!“ vyhrkl Odysseas.

„Uvidíme.“

Z elektromobilu se vysunuly silné paže a jednoho po druhém vtáhly do kabiny. Okamžitě se rozstříkl oblak štiplavého insekticidu, rozkašlali se.

Velitel hlídky byl štíhlý mladý muž, určitě ještě ne třicetiletý. Tvářil se komisně. „Nevím, co vás to napadlo!“ spustil zhurta, „Občani! Nemáte čas na provozování sportu ve dne? Rád bych viděl vaše průkazy!“

Loxias si otřel dlaní slzy, které mu do očí vehnal kašel. „Tady!“ zasípal a podal mladému lučištníkovi průkaz.

„A ty?“ ukázal velitel hlídky na Odyssea. Vzápětí ztratil z obličeje všechnu krev. „Ty jsi člen rady? Proč jsi to neřekl hned?“

„Plníme důležitý úkol,“ Loxias už hovořil plynule a důrazně. „Musíme okamžitě do Periklovy ulice, číslo jedenáct. Budeš velice laskav, když nás tam dopravíš. Postarám se, aby se o tvé pomoci dozvěděla nejvyšší místa. Přímo v radě.“

Velitel hlídky mu vrátil průkaz. „Archón Loxias?“ zeptal se s bledou, kamennou tváří.

„Ovšem. Máš to černé na bílém. Je to opravdu neodkladná záležitost.“

„Lituju. Právě jsem dostal rozkaz, abych tě zadržel.“

Rozhostilo se šokované ticho.

„Zadržel?“ Loxias nevěřil svým uším. „Rozkaz? Od koho?“

„Přímo od vrchního velitele.“ Bledost ve tváři se mu ještě prohloubila. Nikdy by ho nenapadlo, že bude zatýkat člena rady, a nezdálo se, že ho to těší.

„Od Timarety? K tomu nemá právo ani ona. To je možné až po thesmothetově rozhodnutí o ztrátě mé imunity.“

„Já to vím. Jenže jsem povinen splnit rozkaz.“

„Rozkaz odporující ústavním zákonům je neplatný. Budu si stěžovat.“

„Na to máš právo,“ pravil mu chladně a neoblomně mladý velitel hlídky. Bylo na něm poznat, že košile je mu mnohem bližší než kabát.

Na místě je zavedli do místnosti se stolkem, dvěma židlemi, a dokonce i s pohovkou. V oknech visely husté moskytiéry.

„Rád bych informoval předsedu rady, epónyma Ischomacha,“ rozhlédl se Loxias, jako by očekával, že ho skutečně zavedou rovnou k videofonu.

„Nepřeceňuješ se trochu?“ ironicky se na něho obrátil mladý velitel. Výrazně mu stouplo sebevědomí, když všechno probíhalo tak hladce, do tváří se mu vrátila krev. Byl to typ, který se potřebuje holit sotva jednou za týden. „Pochybuju, že bys zajímal epónyma. To bys měl tu drzost, vyrušovat ho takhle pozdě večer?“

„Když dovolíš,“ odsekl mrazivě Loxias, „o čem má či nemá být zpraven epónymos, o tom nebudeš rozhodovat ty! Zapomínáš, že jsem stále ještě archón!“

„Bohužel, v tomhle případě o tom rozhodovat budu! Výslovně jsem dostal rozkázáno, že ti nesmím umožnit žádné hovory. Kdybys měl náramkový přístroj, musel bych ti ho odebrat!“

Pak dveře bouchly a zůstali sami dva.

„Mám jenom strach o Koru,“ ulevil si Odysseas. „Myslíš, že jí můžou něco udělat?“

Loxias nazlobeně mašíroval místností. Prudce se zastavil. „Seberou jí skříňku, o ni přece jde! O nic jiného. Tos nepochopil?“

„Ale ano…“

„Timareta si přece nemůže dovolit všechno.“

„Třeba se jí podařilo převzít moc. Převrat.“

„Pitomost!“ odmítl Loxias. „To je v Athénách nemožné! A mlč, určitě nás tady odposlouchávají stejně jako doma náš videofon.“

„Loxie, ty mě rozřežeš na kousky,“ povzdechl si chlapec a pověděl mu všechno, co mu před časem vyprávěla Kora. O tom, že před nimi bydlel ve stejném bytě Autolykos, Kleontův sekretář, který se po smrti svého šéfa ztratil neznámo kam. „Kora povídala, že určitě ze strachu, ale já jsem myslel, že přehání. Že se takové věci dějí jenom v těch nejbláznivějších multivizních filmech, kterým se každý směje, ačkoli se na to lidi docela rádi dívají.“

„Ano,“ zlostně souhlasil archón. „Odposlouchávají nás od samého začátku. Ale všechno je moje chyba. Lenost!“

„Nerozumím?“

„Když jsem přišel do Athén, bylo mi na obtíž shánět bydlení, víš. Proto jsem souhlasil, když za mnou poslala Timareta člověka, který mě zavedl sem.“ Rozmáchl se rukama, jako by skutečně byli doma, a ne vlastně ve vězení.

Za dveřmi se ozvaly kroky a pár slov. Blížilo se několik osob, podle zvuků. Oba upřeli oči na kliku.

K jejich velikému překvapení vstoupila dovnitř žena a dveře za ní zase zapadly.

Odysseas ji živou ještě nikdy nespatřil, ačkoli ji viděl mnohokrát na multivizní obrazovce. Dosud ho taky nezajímala. Náhle se všechno změnilo.

Nikdy by neočekával, že je ve skutečnosti drobná, s úzkými ramínky, banálně hnědovlasá. Zřejmě si dávala velice záležet na svém vzhledu, měla na sobě úpravný hnědý kostým a kolem krku drahé růžové perly, které lovili potápěči s nasazením života v Egejském oceánu.

Přátelsky pozdravila. „Neposadíš se, Loxie? Musíme spolu probrat několik důležitých záležitostí.“

Chvílemi jí nebylo úplně dobře rozumět, drmolila a hovořila velice rychle. Zřejmě i rychle myslela. Nevypadala zvlášť panovačně, a přece byla hlavní velitelkou Jedenácti, skytských lučištníků i všech ostatních pořádkových oddílů na Heladě.

„Chvilku postojím,“ odmítl Loxias.

„Jak si přeješ.“ Držela se vzpříma, hodně vzpříma, ale na výšce jí to samozřejmě nepřidalo. „Nevím, jakým zázrakem, ale podařilo se ti to. Předběhl jsi mě,“ zadrmolila, „ale není ti to nic platné. Vydej mi skříňku! Obsahuje tajemství, která tě přesahují.“

Loxias se jí nevěřícně zahleděl do hnědých očí. „Jakou skříňku máš na mysli?“

Žena – Odysseas ji odhadoval na takových pětatřicet – se zasmála. Znělo to hořce i zlobně zároveň. „Vždycky jsi byl takový skromný, nenápadný, až přihlouplý – a podívej, co se z něho vyklubalo!“ Nabrala dech. „Myslím samozřejmě Dračí skříňku! Okamžitě mi pověz, kam jsi ji dal ukrýt!“

Loxias se však nedal zaskočit. „Chceš na mě svalit odpovědnost za to, žes překročila svou pravomoc? To se ti nepodaří! Hned z těchhle dveří jdu požádat o přijetí u archonta epónyma. Samozřejmě že to předložím i radě. Vím, že jsi Dračí skříňku ukradla ty.“

„Jsi směšný!“

„A navěky mě tady držet nemůžeš,“ dodal.

„O tom, co můžu a co ne, nevíš vůbec nic!“ vyjela už pěkně zostra. „A teď mi povíš, kam tví lidé Dračí skříňku ukryli! Jestli ne, tak uvidíš!“

Takhle skutečně zahnala Loxia do kouta, kdosi třetí je očividně předhonil.

Archón zareagoval tak, že ji šokoval: Rozesmál se.

„Co je na mně k smíchu?“ změřila si ho zlostně, ale její sebevědomí se náhle zdálo silně otřesené.

„Celá jsi k smíchu,“ Loxias se předklonil a rukama se opřel o stolní desku. „Čeho chceš dosáhnout? Čeho? Ty tvoje šílené ambice tě jednou zničí! Abys věděla, máš jiného soupeře než mne,“ vysvětlil jí. „Buď jsi ho podcenila, nebo ho tví špehové přehlédli.“

Mlčky se obrátila a zabušila drobnou pěstičkou na dveře. Když se otevřely, ještě vmetla Loxiovi: „Je naopak ve tvém zájmu, aby se Ischomachos o dnešku nedozvěděl. Tys překročil svou kompetenci, ne já!“

„Dračí skříňka je zásadní historický dokument,“ odsekl Loxias. „Velice pravděpodobně obsahuje všechny základní údaje o našem příletu na Heladu a o prvních fázích jejího osidlování. Tedy údaje, které nadobro zmizely z našich archívů. Dobře víš, jakou si dal kdosi práci, aby všechny doklady o tomhle období zničil. Začínám se domnívat, Timareto, že stejně dobře víš, proč máme zapomenout!“

„A právě z tohoto důvodu,“ odvětila klidně a chladně, „je Dračí skříňka politická záležitost, a ne historický dokument. Patří tedy do mého resortu a byla bych strašně ráda, kdyby se naše cesty už nikdy nezkřížily!“

Na svou postavu bouchala dveřmi opravdu razantně.

Odysseas si však nestačil vyměnit se strýcem ani jednu celou větu, když se znovu objevil mladý velitel stráže. „Velice se ti omlouvám, archonte Loxie,“ povídal ještě chladněji než Timareta a to byl poloviční zázrak sám o sobě, „ale zákrok byl nutný v zájmu bezpečnosti Helady. Doufám, že všechno zůstane jen mezi zúčastněnými. Samozřejmě vás teď okamžitě dopravíme domů.“

„Domů? To ne,“ namítal Odysseas, „my potřebujeme do Periklovy…“

„Lituji, ale rozkazy mám jednoznačné. Prosím, následujte mne!“

„Buď klidný. Zajdeme za Korou hned po rozednění.“

Loxiovi se to řeklo! Chlapec se krátký zbytek noci bezesně převaloval pod moskytiérou, která ho přímo dusila. Zdály se mu divoké a pitomé sny, třeba o velkém uchu, jež do sebe nasávalo všechna slova v Athénách vyřčená, mezerami mezi pevně stisknutými bílými zuby, jimiž postupně začínali mizet i předměty a celí lidé, taky o černé skříňce z ryzího zlata, vykládané démanty, v níž přebýval nesmrtelný emp, nemilosrdně zabíjející každého, kdo podlehl lakotě a skříňku otevřel.

Bál se, že se jitra nedočká.

„Kdo volá,“ ozval se rozespale Kořin hlas, když vyťukal kód. „To jsi ty, Odyssee? Ty máš odvahu objevit se mi na očích?“

„Ukradli ti tu skříňku?“ vyhrkl.

„Vždyť to dobře víš! Tvůj povedený strýček je poslal, že?“

„Jak si to můžeš myslet, Koro! Když jsme utíkali za tebou, zatkla nás hlídka.“ Pokusil se stručně vylíčit noční zážitky.

Dívka seděla se sklopenou hlavou, v zelené noční košili, a nahé bílé paže měla složené v klíně. „Vážně chceš, abych ti tohle věřila?“ zvedla velké oči. „Zapomínáš, že i můj táta býval archón. Ani tisíc skytských lučištníků nad ním nemá žádnou moc. Kdybyste si bývali řekli, ráda bych vám tu pitomou skříňku dala. Tvému skvělému strýčkovi. Právě jsem mu začínala věřit. Tak sbohem!“

A byla pryč, na mléčně modravé obrazovce se honilo jen pár pavoučků poruch. Okamžitě vyťukal její číslo znovu, ale aparát vyzváněl marně.

Do místnosti ospale vstoupil Loxias, v pyžamu a celý rozcuchaný. Nejspíš taky nespal zvlášť klidně.

„Takový nesmysl!“ obořil se na něj Odysseas. „K čemu nám to bude, když se dozvíme, co se stalo před polovinou tisíciletí? No pověz, k čemu? Není stokrát důležitější to, co se děje teď?“

Archón mlčky přistoupil k přístroji a vypnul ho. Pokoj se čtyřmi mohutnými Autolykovými křesly se opět ponořil do ranního šera.

IV

Přítomnost dává smysl jenom tehdy, když pochopíme minulost.

Loxias

„Ne,“ povídal Loxias, když se konečně přestěhovali, „pořád mi to žádný smysl nedává.“

Do nového bytu by se pohodlná Autolykova křesla snad ani nevešla, vypadal zato útulně a měli odsud nádherný výhled na šedavě stříbrnou hladinu Eridanu a elegantní maronské jedle, lemující společně s modrozelenými koberci sladavy říční břehy.

Ráno je ještě na předchozí adrese zastihla pošta a přinesla Odysseovi pečlivě zabalenou krabičku z plastické hmoty.

„Prsten?“ podivil se Loxias.

„Už si nevzpomínáš? Jmenovala se Chrysalis… Věnoval jsem potom prsten Koře.“

„Vím, že to není snadné, ale zkus vzít věci z rozumného konce. Byla zaujatá od samého začátku. Beztak by mezi vámi dřív či později došlo k roztržce.“

„Snadno se zůstává nad věcí, když člověk má Charmidu. Dokonce se ti přistěhovala do Athén. Budu asi zase brzy bydlet na koleji, viď?“

„Neboj, Charmida se mnohem víc potěší s chimérou než se mnou. A kdybych ji přece jen dohnal k nejhoršímu, aby žila se mnou, zas se přestěhujeme do většího. Dokud v Athénách lítají empové, nebude nouze o byty. A pak, než se nadějeme, zazvoní nějaký elektrikář anebo opravář videofonu.“

„Zlobíš se na Charmidu?“

„Že přijala Timaretino pozvání?“ Loxias rozpačitě pokrčil rameny. „Víš, jsem hrozně rád, že nejsem pánbůh a že se zúčastním posledního soudu na opačné straně. Charmidu dobře znám, její sobectví a ctižádostivost. Co chceš ještě slyšet?“

„Asi by ráda Archimédovu cenu.“

„Snad chápe, že ode mne návrh vzejít nemůže.“

Než v novém bytě našli pro všechno svoje místo, pečlivě rozvěsili moskytiéry a vysprchovali se, nastal večer. Celodenní únavu jako by smyli a dravě se pustili do jídla přímo v malé kuchyňce, kam se stěží vešly dvě židle z maronového dřeva.

„Jestli jsem dobře pochopil, pořád jsi přesvědčený, že zmutovaní empové pocházejí z Leontiova chovu,“ povídal Loxias, když se v hovoru dostali na komáří problém. Ostatně nebylo večera, aby k němu nezabrousili.

Chlapec s plnými ústy přikývl. „A taky, že sami uniknout nemohli. Bezpečnostní opatření jsou dokonalá.“

„Jenže člověk, který nemá se zacházením s empy vůbec žádné zkušenosti, docela určitě se neodváží vůbec voliéru otevřít.“

Odysseas souhlasil. „Je nemyslitelné, že by se k voliérám dostal někdo cizí a nevšimla si ho ani laborantka. Aspoň Mormolyka to vylučuje a moje zkušenosti jí dávají za pravdu.“

„Takže hlavním podezřelým je sám Leontios.“

„Víš, jak mu teď říkají v laboratoři? Samozřejmě za jeho zády: multivizní hvězda!“ Chlapec se zasmál, ale vzápětí zmlkl a zahleděl se nepřítomně do talíře. „Říkáš Leontios, jenže tak jednoduché to zdaleka nebude. Každý v laboratoři má svou práci a moc se nerozhlíží po druhých. V zásadě mohl do Leontiovy voliéry proniknout kdokoli, kdo si dal tu námahu a navlékl bílý plášť.“

„Tímhle jsi mě moc nepotěšil. Škoda že se Autolykos doslova propadl do země. Třeba i od něj jsme se mohli dozvědět něco zajímavého.“

„Autolykos?“ rozpomínal se Odysseas. „Aha, Kleontův sekretář.“

„Řekl bych, že skoro jistě něco věděl, nebo aspoň tušil, když si dal takovou práci, aby se po něm slehla zem.“

„Máš pravdu, moc jsme nepokročili,“ souhlasil chlapec, „ale na druhou stranu – před týdnem jsme nevěděli vůbec nic.“

„Nejsme na tom zas o tolik líp,“ vrtěl hlavou Loxias.

„Především jsme zjistili, že takzvaná Dračí skříňka skutečně existuje. Nevíme sice, proč se tak dramaticky jmenuje, ale s největší pravděpodobností je to takzvaná černá skříňka z kosmického korábu, kterým přiletěli na Heladu naši předkové.“

„Aby se tu usadili,“ rozvedl strýc.

„Víme, že loď měla poruchu. Jestli jsem slyšel dobře, mluvilo se přímo o výbuchu nádrže s lithiem. Nepřipadá ti to zajímavé? Neměl jsem zatím moc času o tom o všem uvažovat, ale co když se v pralese skutečně vyrábělo lithium?“

„Zdá se,“ nejistě souhlasil Loxias. „Jenže k čemu je lithium v kosmické lodi dobré? A v takovém množství?“

„Jedině jako palivo,“ řekl nahlas Odysseas, co je napadlo oba zároveň. „Pak je ovšem zřejmý i smysl těch věží z betonu a oceli.“

„Startovací rampy?“

„Jistě, spojení s mateřskou lodí, která musela zůstat na parkovací oběžné dráze.“

„Zapomněl jsem ti povědět,“ změnil strýc směr hovoru, „že zítra v jedenáct mě přijme archón epónymos.“

„Je otázka, jestli si můžeme od Ischomacha něco slibovat. Timareta se ti dodatečně omluvila. Souhlasí dokonce s tím, aby se důsledně vyšetřila loupež skříňky. Tak co bys ještě chtěl?“

„Objasnit Kleontovu smrt. Ale ani proti tomu nic nenamítala, musím přiznat.“

„Vidíš. Nevěřím, že se Dračí skříňky zmocnila Timareta. Kdyby měl být zásah proti tobě jen zastírací manévr, určitě by se v něm sama neangažovala. To je příliš nebezpečné.“

Zadrnčel vyzváněcí tón. Odysseas vyskočil a stiskl klávesu. Rozzářila se obrazovka a ukázala starší, příjemnou ženskou tvář.

„Jsem Sófrosyna, členka athénské rady,“ představila se. Chtěla samozřejmě strýce.

„Zemřel Ischomachos,“ vyhrkla, když se Loxias vynořil z kuchyňky a posadil se před snímač.

„Kdy?“

„Před chvílí. Volala jsem Trygeia a pák hned tebe. Co budeme dělat?“

„Zabili ho?“ uniklo Odysseovi.

Sófrosyna se pohoršeně ohlédla po hlase. „Kdo by ho zabíjel? Co tě to napadlo?“

„Co se mu stalo?“ zeptal se Loxias.

„Zahynul na srdeční selhání. Zasažená oblast byla bohužel tak rozsáhlá, že se nám ho nepodařilo resuscitovat. Netuším, jestli jsi věděl, že celá léta trpěl srdeční angínou. Osobně jsem mu nosila léky. Pořádné vyšetření a léčení odmítal, to je pak těžká práce. Snad abych požádala, aby mě zbavili funkce.“

„Uklidni se, Sófrosyno!“

„Podle Trygeia měl prý pozdě odpoledne nějakou bouřlivou výměnu názorů s Timaretou. Znáš Timaretu, když ta si něco vezme do hlavy…“

Sófrosyna se nejspíš potřebovala vymluvit. Odysseas jí hádal kolem padesátky. Vypadala, že si barví vlasy, asi už jí prokvétaly.

„Taky když zemřel Kleón, hodně to s ním otřáslo. Velice si Kleonta vážil. Ani možná nevíš. A pak hned ti empové. A atmosféra… Loxie, proč se toho najednou tolik změnilo? Proč je najednou tolik nedůvěry, podezírání, osočování? Proč všichni hledí jenom na to, aby si nahrabali?“

„Měli bychom svolat schůzi rady ještě v noci,“ uvažoval Loxias nahlas. „Zavolám Trygeiovi, to je starý profesionál, všemi mastmi mazaný.“

Nemusel se namáhat, sotva Sófrosyna přerušila spojení, na obrazovce se objevila povadlá tvář státního tajemníka s kapsami vytahané kůže na spodní čelisti. Vypadal jako pes boxer. Jednání rady mělo začít už za hodinu.

„A do postele!“ poručil archón chlapci. „Chápu, že jsi zvědavý, ale my sotva skončíme do rána.“

„Budete volit nového archonta epónyma? Co bys dělal, kdyby vybrali tebe?“ Odyssea taková myšlenka pobavila.

„Opatřil bych si zlatou korunu posázenou rubíny a diamanty, stejné žezlo a jablko a vládl bych spravedlivě a mírně až do konce svých dní. Protože kdo jednou přičichne k moci, už se jí nerad vzdává. A tebe bych oženil se Zlatovláskou.“

Ozval se zvonek.

„Á, Trygeois už je tady! Náš státní tajemník by se měl jmenovat Hádes, taky mu nikdo neunikne!“

Když se Odysseas probudil, zjistil, že o půlhodinku zaspal. Vrhl se do koupelny a naházel na sebe šaty. Letmo přitom nahlédl do vedlejší místnosti, zvědavost mu nedala.

Loxiova postel zůstala nerozesílaná, buď tedy nabyly athénské problémy takových rozměrů, že se do rána vyřešit nedaly, anebo si zasloužily jinou, schopnější radu.

Když se vplížil do posluchárny, Kora seděla ve druhé lavici. O přestávce vycházela ven obklopená celým houfem kamarádek. Ani mu neodpověděla na pozdrav.

„Koro, počkej!“ dodal si odvahy. „Nech si to vysvětlit!“

Jeho slova zaslechla i jedna z dívek a zachichotala se. Kora zrudla: „Tak honem,“ povídala se sklopenýma očima. „Když to musí být, ať to mám co nejrychleji za sebou!“

„Proč mi nevěříš? Copak jsem ti někdy lhal? Co je s tebou?“

„Co se mnou je? Můžeš se podívat!“ Prudkým pohybem si vyhrnula rukáv.

Všichni okolo povzdechli překvapením. Předloktí hrálo všemi barvami, od žluté až po černé morové skvrny.

„Spokojený?“

„Koro, jenže já za to doopravdy nemůžu!“ Věděl, že má poslední příležitost, nebylo co skrývat. „Loxiovi odposlouchávali videofon, a tak věděli všechno. Zatímco nás zastavovala hlídka, k tobě vtrhli ti druzí.“

„Jací druzí?“ zeptala se hořce. „Co se mi pokoušíš namluvit? Nevěřím na žádná spiknutí.“

„Říkej si tomu, jak chceš, na tom nezáleží. Ale jsem přesvědčený, že s tímhle vším určitá souvisí i smrt tvého otce.“

„Tos přehnal, takový kalibr!“ odsekla, otočila se zády a byla pryč. Odysseas ještě zahlédl vlající modré šaty, nad Athénami se zvedal vítr.

Několik hodin si počínal jako tělo bez duše, zpětně by neuměl říct, jestli tu dobu strávil na přednáškách, v pitevně, anebo kdesi úplně jinde.

Z napůl nepříčetného stavu ho vytrhl známý hlas. Zprvu nevěděl, ke které osobě si ho má přiřadit.

„Co je s tebou?“ zatřásl s ním Ifikrates. „Chodíš jak živá mrtvola! Křičím na tebe, vezmu tě za ruku a ty nic!“

„Co by se mnou mělo být?“

Blonďák si ho podezíravě změřil.

„Všechno je na nejhorší cestě, nemůžu si stěžovat,“ dodal Odysseas.

Ifikrates se rozesmál, přímo od srdce. „Líbíš se mi. Vždycky ses mi líbil, Odyssee. I Efialtovi jsi byl sympatický. Posílá ti dárek.“ A vytáhl z tašky na píď velkou krabičku.

„Dárek? Co ho k tomu vedlo?“

„Musel nahonem do Milétu, a tak mě požádal, abych ti ho předal. A tlumočil jeho díky. Žes mu zachránil loď. Povídal, že mu nikdo nechtěl věřit, když to vyprávěl. Žes za bouře proplul jakýmisi proslavenými útesy, jméno si nepamatuju, mezi které se bojí většina zkušených jachtařů i za úplně klidného počasí.“

„To byla náhoda. Měli jsme štěstí.“ Odysseas odklopil víko. Hleděl na skvostně vypracovaný model plachetnice, slepený z dřívek jako z elegantních kmenů maronských jedlí. Thetis byla lehoučká jako vánek.

„Efialtes tvrdí, kudy chodí, že musíš mít v hlavě radar.“

Odysseas se trochu nuceně zasmál. Svou schopnost, kterou už tušil, si chtěl rozhodně nechat pro sebe.

„Strýček se účastní volby nového archonta epónyma, že? Co bys říkal, kdyby to byl právě Loxias?“

„To je nemožné. Nemá žádné zkušenosti.“

„Od toho by měl starého lišáka Trygeia. Vážně, myslím, že má dobré šance. O něm všichni vědí, že nepeče s žádnými, ani s těmi, ani s oněmi, a to by ho právě mohlo vynést nahoru.“

„Nakonec – brzy uvidíme.“

„Počkej, ještě něco. Vím, že Loxias už lovit nechodí, ale možná bys znal nějakého lovce, kterého bys mi mohl doporučit.“

„Co bys potřeboval, Ifikrate?“

„Ale, mám zajímavou nabídku. Víš, jaká je to teď móda chovat hady a všelijakou jedovatou chamraď…“

„Každou chvíli je někdo smrtelně uštknutý. Divím se…“

„Je to přece jejich věc. Takové uštknutí není levná záležitost,“ smál se Ifikrates. „Právě teď bych měl hotový zlatý důl. Jen najít někoho, kdo by ty bestie nachytal. Podívej se po někom, Odyssee! Když mi někoho dohodíš, dám ti deset, ne, pět procent!“

Loxias dorazil až po deváté, bledý vyčerpáním. „Maratón,“ komentoval jedním slovem. „Navíc teď za mnou přišla multivize, a než ty ze sebe setřeseš, to bys dřív zbavil psa blech.“

„Na co se tě ptali?“

„Za hodinku si to poslechneme. V příloze Posledních hodin. Už jsem sotva věděl, co povídám.“

„Podívej!“ Chlapec mu podal model Thetidy. „Co tomu říkáš?“

„Krása.“ Strýc obhlédl plachetnici ze všech stran. „Ani se mi nechce věřit, že by sis takhle hrál sám.“

Odysseas se upřímně zasmál. „Nemáš velké mínění o mojí trpělivosti. Pravda, donesl mi to Ifikrates. Od Efialta.“ Připomněl Loxiovi celou historku. „Potěšil mě. Už jsem se ho chtěl zeptat, jestli neví něco o empech, ale pak jsem nenašel odvahu.“

„Nejsi blázen?“ Loxias si modelem pohazoval v dlani. „Pokud ví něco důležitého, myslíš, že ti to poví? Pro tvoje krásné oči?“

„Beztak nic neví. Obyčejný hochštapler.“

„I hochštapler se může pěkně zaplést,“ rozváděl Loxias, a jak zvedl pohled k Odysseovi, model plachetnice mu vyklouzl z dlaně.

Chlapec varovně vykřikl, ale bylo pozdě, křehoučké dílo už dopadlo na zem..

Několik vteřin oba překvapeně mlčeli.

„No tohle! „sehnul se strýc a zvedl nepoškozenou loďku na stůl. „Člověk by

pomalu zadržoval dech, aby tomu neublížil…“ Vyskočil a vrátil se s kapesním nožíkem.

„Co děláš!“ protestoval Odysseas, Napjatě sledoval, jak špička čepele zajela do škvíry a Loxias zapáčil. „Chceš to zničit?“

Loxias se opřel větší silou, ale model, tak křehoučký napohled, byl neuvěřitelně odolný. Vtom v něm ostře křuplo a rozlomil se vedví.

„Á máš to!“ zlobil se chlapec. „Proč jsi ho zničil?“

„Promiň,“ omlouval se strýc. Z ukazováčku mu stékala kapka krve.

„Nedivil bych se, kdyby ti bylo pět…! Co to je?“ Odysseas zvedl jednu z trosek. Zespodu bylo k palubě přilípnuté jakési drobné zařízení, kovově se lesklo.

Loxias neodpověděl, odloupl je od modelu a vyšel z místnosti. Vzápětí se ozvalo hučení vody ze splachovacího zařízení.

„Kdo by to do Ifikrata řekl?“ Odysseas mimoděk složil přelomený model dohromady, ale jakmile uvolnil sevření, obě půlky od sebe zase odpadly.

„Ifikrates třeba nic netuší,“ upozornil archón. „Copak je zač ten Efialtes?“

„Nemám ponětí,“ přiznal chlapec.

„Zkus zjistit něco bližšího. Pořád jsem doufal, že tímhle nebudu muset ztrácet čas a síly, ale…“

Oba se odmlčeli.

„Loxie,“ uvědomil si Odysseas, „vždyť jsi mi ani neodpověděl, koho jste zvolili? Kdo se stal novým athénským epónymem?“

„Tys neposlouchal zprávy?“

Chlapec zavrtěl hlavou. „Vsadím se, že vyhrála Timareta, Ta se nenechá odstrčit.“

„No – prohrál bys.“

„Tak… Pygeus!“

Loxias opět zavrtěl hlavou.

„Tak… ten, co pod něj spadá multivize, teleprinty a všechny tyhle…“

„Myslíš Harpala? Ne. Je to Sófrosyna.“

„Sófrosyna? Aha, ta doktorka. Je dobrá?“

„Určitě.“

„Ale nezdáš se dvakrát nadšený,“ podotkl Odysseas.

„Pusť multivizi, za chvíli to bude. Jsem jenom trochu unavený, nenech se klamat. Už mi není dvacet. Volbu Sófrosyny považuju za vůbec nejlepší možnou. Jedině snad mám trochu obavy, jak se dokáže prosadit v komplikované situaci. Kolikrát jedni jsou přesvědčení, že by se to mělo udělat takhle, a druzí právě naopak. Pak je na archontu epónymovi, aby rozhodl a rozhodnutí prosadil.“

Odysseas stiskl dálkové ovládání a obraz naskočil okamžitě. Stále ještě šly zprávy, kamera jistě už posté zabírala nově zvoleného epónyma. Sófrosynino inteligentní čelo, výrazné, jiskrné oči. Komentátor právě hovořil o jejích vědeckých úspěších a připomněl, že měla rozhodující zásluhu na vymýcení zhoubné bahenní komiózy.

Kamera ustoupila a zabrala celek. Sófrosyna zvolna vystupovala po schodech do Asklépieionu, následoval ji zástup Odysseovi neznámých tváří. Otevřela dveře, které ihned kdosi přidržel, na okamžik se zastavila a s úsměvem se ohlédla přímo do kamery.

Nato se obraz zatměl, objevil se komentátor s mikrofonem v ruce a po jeho pravici Loxias.

„Nástupní projev pronese Sófrosyna pozítří v deset hodin v prytaneiu,“ informoval reportér, „a díky multivizi budete při tom i vy, milí diváci. Nyní bych vám však rád představil archonta Loxia, který vyhověl – velice laskavě – našemu pozvání ke krátkému rozhovoru.“

Obrátil se k Loxiovi: „Tvůj pracovní obor má jistě řadu styčných bodů se Sófrosyniným. Můžeš nám prozradit, jak se ti s ní spolupracovalo?“ A strčil mu kouli mikrofonu před ústa.

„Jsem velice rád, že se athénská rada jednomyslně shodla na volbě Sófrosyny a prohlásila ji novým archontem epónymem. Mám k tomu celou řadu důvodů. Především si vážím jejího charakteru. Za druhé se zasadila o řešení mnoha problémů našeho zdravotnictví, včetně několika takových, které jsme považovali za víceméně zatím neřešitelné, ačkoli bychom se k tomu nahlas asi nepřiznali. Spolupracovalo se s ní výborně, je to praktická a věcná žena. Nejlepší dojmy jsem si odnesl i ze složitých jednání o obraně proti empům…“

„Bohužel naše nejtíživější starost nás ještě stále pronásleduje a ztrpčuje život všem Athéňanům. Copak opravdu nemáme žádné jiné prostředky v boji proti komárům než chlorové vápno a zákaz vycházení?“

„Řada našich spoluobčanů dokonce o život přišla, a my jsme skutečně bezmocní,“ řekl Loxias otevřeně. „Je to ohromná tragédie, jejíž příčina dodnes není objasněná. Abychom zabránili vzniku nové generace empů, použili jsme celé tuny insekticidů, feromonů a dalších prostředků. Vyvinuli jsme feromonové lapače, které se velmi dobře osvědčují, stejně jako feromonové mucholapky. Na druhé straně je pravda, že dosud schází nejen preventivní sérum, ale i jakýkoli léčebný prostředek.“

„Kritická situace tedy trvá i nadále. Považuješ Omniempacid, nový prostředek uvedený na trh v těchto dnech, za účinnější než předchozí?“

„Rozhodně. Omniempacid je stoprocentně účinný kontaktní jed, který napadá a rozkládá nervovou soustavu empů.“

„Bohužel opět jen kontaktní prostředek. Takže se nadále budeme před spaním i po probuzení natírat smradlavými vodičkami a mastičkami a spát radši v moskytiérách. Jak dlouho tohle ještě potrvá? Optimisté prorokují, že komáry zahubí nadcházející období dešťů. Pesimisté, že těm bestiím neuškodí vůbec nic a že vodičky, kterými je dává polévat rada, jsou pro ně tou nejoblíbenější lahůdkou. A tak se Athény rozštěpily na dva tábory.“

„Nevím, který z nich má pravdu,“ připustil Loxias zachmuřeně. „Jisté je, že se můžeme pochlubit některými dílčími úspěchy.“

„Co považuješ, Loxie, za dílčí úspěch? Že se včera a předevčírem neobjevil žádný další případ čtyřdenní horečky?“

„Jistě, možná že nastane zásadní obrat. A dál považuju za úspěch zjištění příčin současného stavu.“

„To je zajímavé. Jaké jsou to příčiny?“

„Odhalili jsme, že se v některých laboratořích prováděly pokusy s ovlivňováním genetického potenciálu komárů. Považuju za velice pravděpodobné, že právě jejich výsledkem je mutace, která dnes ohrožuje životy athénských obyvatel.“

„Tohle je ovšem velice závažné sdělení. Jak mu mám rozumět?“ tázal se vzrušený reportér. „Že se neučinila dostatečná bezpečnostní opatření? Kdo je za to odpovědný? Ty, nebo Kleón? Veřejnost by samozřejmě taky jistě zajímalo, jestli bude zveřejněna podrobná zpráva, označující viníka či viníky?“

Loxias zachmuřeně přikýval. „Okamžitě, jakmile skončíme vyšetřování. V současné době však ještě mají moje informace o celém případu víc mezer, než mi je milé. Přestože byly zabaveny všechny protokoly o experimentech, přestože jsme už vyslechli celou řadu svědků. Chce to ještě špetku trpělivosti.“

„Není podivné, že první obětí čtyřdenní horečky se stal archón odpovídající právě za vědeckou oblast? Zejména v těchto nových souvislostech?“

„Nerozumím.“

„Neusiloval náhodou Kleón o zákaz zmíněných genetických pokusů?“

„Události a vztahy předcházející mému zvolení do funkce jsem ještě nestačil prostudovat,“ odvětil Loxias prkenně. „Opravdu k tomu nemám co dodat.“

Reportér mu obligátně poděkoval.

„Fuj,“ povídal Loxias, „honem to vypni. Vůbec z toho nemám dobrý dojem.“

„Proč? Myslím, žes odpovídal chytře. A po pravdě.“

Rozezněl se volací signál videofonu. Když Odysseas stiskl tlačítko a naskočil obraz, objevila se hnědá Timaretina hlava.

„Právě jsem si tě poslechla, Loxie,“ zadrmolila, že jí bylo stěží rozumět. A dál nic.

„Doufám, že jsem dosáhl milosti v tvých očích.“ Loxias oproti ní mluvil velice zvolna, skoro těžkopádně.

„Co záleží na mém oku? Ale nejsem si jistá, jestli tě pochválí náš nový epónymos.“

„Sófrosyna? A co jsem řekl tak závadného?“

„Ovšemže nic závadného. Ale nevystoupils dost rázně. Proti pomluvám. Jestli se objeví zas nové fámy, máš na nich bezesporu vinu!“

„Vinu? Jaké fámy?“

„Kde je tvoje politické myšlení? V multivizi, prostředku ovlivňujícím masy našich spoluobčanů, se naznačuje možnost spiknutí proti archontovi, možnost úkladné vraždy. Dokonce jsou z ní obviněni vědci, kteří údajně prováděli nehumánní pokusy! Takový nesmysl, a ty ses proti němu nepostavil?“

„Ne – dokud komise neuzavře vyšetřování, nemůžu ani nic potvrdit, ani vyvracet.“

„Bojíš se zodpovědnosti?“ vyjela Timareta.

„Chci, aby se zjistila pravda.“

„To znám, tyhle byrokraty, jako jseš ty, co zjišťují pravdu – údajnou pravdu – z papírů!“

„Pokud se týká Kleonta, nemám zatím v ruce žádné důkazy o tom, že by byl zavražděný, ani o žádném spiknutí, ale…“

„To je taky samozřejmě naprostý nesmysl! Copak sis mohl vážně myslet něco jiného?“

„… ale o jednom spiknutí jsem přesvědčený – jestli to chceš nazývat tímhle slovem. Kdosi velice stál o to, aby zmizela ze světa určitá informace o událostech z počátku rozvoje naší civilizace tady na Heladě. Proto zničil nebo skryl archívní materiály, proto schovával Dračí skříňku. Proč, oč se jedná, to zatím nevím. Pravděpodobně to však pochopil Kleón, objevil anebo získal Dračí skříňku – a zároveň ho to stálo život.“

„Tvoje utkvělé představy ti nemůžu vyvracet!“ řekla Timareta náhle docela zřetelně a vztekle přerušila spojení.

„Přesně!“ souhlasil Odysseas. „Tak to určitě bylo! Spiknutí! Jeden člověk by to rozhodně nezvládl.“

„Zatím dohady,“ trval na svém Loxias. „A hlavně mě mrzí, že jsem se nechal strhnout a vůbec o tom mluvil. Tahle ženská mě vždycky dostane tam, kde mě chce mít.“

„Co se děje? Aspoň ví, že tu neběháme jak tupé ovce.“

„To je právě špatné, že ví,“ mínil strýc starostlivě. „Udělali bychom mnohem líp, kdybychom se tvářili, že počty do pěti pro nás znamenají nepřekonatelný problém.“

„Nechci vypadat jako idiot!“ odmítl Odysseas. „Ani kdyby mě to mělo stát život.“

„Silná slova,“ krotil ho Loxias. „Idioti si vždycky žiji báječně. Dokonce se celá řada skvělých mozků mohla doslova přetrhnout, aby jim směla sloužit.“

Aparát se znovu rozezvonil.

Tentokrát je poctil sám čerstvě zvolený epónymos. „Nezlob se, Loxie, že ti to řeknu na rovinu, ale některé výroky nebyly zrovna šťastné.“

„To máš ze své hlavy?“ zavrčel archón. „Anebo ti už stačila zavolat naše společná přítelkyně?“

Sófrosyna se na obrazovce zřetelně ošila. „No, vidíš v tom nějaký rozdíl? Já ne. Ty dohady o Kleontově smrti…, znáš lidi. Nikdy nevíš, jaksi co vyloží.“

„Proč by si vykládali? Když jim vždycky povíme pravdu, nebudou mít co si vykládat. Proč s nimi pořád zacházet jak s nemluvňaty? Naopak čím méně jim povíme, tím víc toho pak můžeš slyšet v athénských ulicích. Pokud se po nich někdy projdeš.“

„Loxie, kde bych na to vzala čas? Od rána do večera nevím, kde mně stojí hlava!“

„Vím, Sófrosyno, jsi obětavá. Všichni si tě vážíme. Jenže lidé jsou plnoletí.“

„Jenom jestli…,“ povídala unaveně a zavěsila.

Odysseas se zapřísáhl, že se jen tak nevzdá, a celé dopoledne se rozhlížel po Koře. Její světlé vlasy, stékající dolů po ramenech, která rád hladil, však v posluchárnách scházely. Nakonec se přece jenom objevila, v doprovodu té věčně se chichotající kamarádky, která mu šla už dávno na nervy.

„Kora ti vzkazuje,“ zachichotala se, „ať už ji konečně necháš na pokoji! Chodí teď s Efialtem.“

Nezmohl se ani na slovo, natož k akci.

Probral se pod krásným, symetrickým lodínovým trojstromem, ukrytý pod všemi jeho několikametrovými listy. Uplynuly víc než dvě hodiny.

Možná ho přivedl k sobě sílící chladný vítr, ženoucí oblohou mléčné a sírově žluté páry, po zemi zase prach, útržky papíru a plastikové pytlíky. I lodínové listy ztratily ve větru svůj sytý modrozelený odstín, prosvítaly z nich houževnaté zlatavé žilky a narudlé skvrnky jako otisky krutých prstů.

Když znovu vzhlédl, nebe se už potáhlo celé, opar se proměnil v hustou mlhu. Současně se v něm rozlil známý pocit, jako by vstoupil do elektrického pole. Zdroj brnění měl hned za čelní kostí, odtud se rozlévalo dolů podél páteře až do konečků prstů, kam dospívalo v podobě horkého, svědivého mravenčení. Cítil neodolatelné nutkání třít si jednu dlaň o druhou, ale dobře věděl, že se brnění a mravenčení nezbaví, ani horkosti v krvi, která mu duněla ve spáncích a v krčních tepnách.

Těžká mlha se valila z nebe rovnou na zem a pohlcovala cestou naprosto všechno, koruny nejvyšších stromů, vrcholky budov, pak i okna v prvních poschodích, lavičky a odpadkové koše. Odysseas cítil, jak mu zvlhla tvář, viděl drobné krůpěje, kondenzující na listech i přímo na šedé, jakoby mastné kůře lodínových kmenů.

Natáhl ruku před sebe a ztratila se mu.

A tehdy se dalo do deště.

Do něžného, sladkého deště, na nějž všichni s takovou netrpělivostí čekali. Do deště, který měl očistit vyprahlé město a zlikvidovat empy.

Odysseas věděl, že nezbývá moc času. Vyrazil přímo přes trávníky, avšak ještě nedoběhl ani na hlavní třídu Akademie, mezi mramorové budovy jednotlivých fakult, když se déšť proměnil v liják a liják v bělavou a taky nazelenalou stěnu, spojující nebe se zemí. Po chodnících i mezi zaparkovanými elektromobily se rozběhly špinavé stružky, které se kroutily jako hadi a nesly na hřbetě celoroční prach, odhozené počmárané papíry, celoroční vyprahlost a únavu. Hádci bleskurychle dorůstali v potoky, které drnčely prázdnými, promáčklými plechovkami od kykeónu, aby se vzápětí proměnily v příval.

Odysseas vrazil do prvních dveří, jež se mu naskytly. Udělal to naprosto pudově, proti logice, která by napovídala, aby cestu k zastávce magnetické rychlodráhy dokončil na jeden zátah, mokřejší už beztak být nemohl. Zdaleka však nebyl sám, zároveň s ním vtrhlo dovnitř deset patnáct jiných chlapců a dívek. Všichni si otírali tváře do kapesníků či jen do dlaní, posmrkávali a posmívali se jeden druhému.

Zezadu se vynořil holohlavý knihkupec a nevraživě zaznamenal ťápoty, které po sobě zanechávali na celé podlaze.

„Mokrýma rukama!“ okřikl jednu z dívek, která první podlehla zvědavosti a zvedla do dlaní knížku. Na pultech se jich tísnily desítky, vyrovnané v nevysokých sloupcích. Ještě cosi zavrčel, ale pak se raději odvrátil.

Odysseas věděl, že by se měl okamžitě sebrat a doběhnout zbytek cesty na stanici, ale přinutit se nedokázal. Pohled na vodní stěnu snášející se z bílých oblak jako by ho ochromoval. Naprosto mechanicky napodobil děvče a zvedl knížku z nejvyšší hromádky. Jen ji otevřel, na papíře naskákaly tmavé skvrny a rozlily se do nepravidelné mapy.

S provinilým pocitem se ohlédl a střetl se s káravým pohledem holohlavého knihkupce. „Koupím si ji,“ rychle mu knížku podal a očím se raději vyhnul.

Ačkoli si doma okamžitě napustil plnou vanu horké vody, trochu posmrkával. Prudkou změnu počasí však nikdo nesnášel úplně bez potíží. Radši si vlezl do postele, cestou znovu objevil svou novou knížku. Zapomněl ji na rohu stolu, v původním igelitovém pytlíku, v němž mu ji prodal holohlavý knihkupec.

Sáček ji přece jen nedokázal uchránit docela, měla teď stránky navlhlé a zkrabacené. Jmenovala se Nepřítel z Aldebaranu, celkem přitažlivě. Zešeřilo se tak, že si musel na čtení rozsvítit, pod hlavu si strčil dva velké polštáře a celý se zabalil do deky.

Loxias se vrátil až večer, zastihl ho ve stejné poloze. Sám připomínal uzlík chaluh, právě vytažených z jezera Kópais.

„Tohle si po sobě utřeš!“ napodobil Odysseas Glauku.

Oba se rozesmáli, strýc několikrát kýchl.

„Tys na to přišel!“ závistivě povídal Odysseovi, „taky si hned vlezu do postele!“

„Jestli to bude jako včera, tak si moc nepoležíš,“ strašil ho chlapec.

„Ne, v multivizi už jsem se vypovídal, budeme mít klid a pokoj,“ archón ze sebe strhával promočené kusy oděvu. „Taky si vezmu nějakou knížku. Co to čteš?“

„Nepřítele z Aldebaranu.“

„To neznám…, ačkoli, něčím je mi to povědomé. Víš co? Nejdřív si pustíme zprávy.“

„Zítra má Sófrosyna pronést nástupní projev. Poví něco zajímavého?“ chtěl vědět Odysseas, když se strýc vrátil převlečený do suchého.

„Prý se tomu kdysi říkalo trůnní řeč,“ usmál se tmavovlasý archón. „Proseděli

jsme nad ní větší část dneška.“

„Řekl bych, že Sófrosyna má z pekla štěstí. Jen nastoupila, začalo lít. Empové nevystrčí hlavu přinejmenším čtrnáct dní. A pak se uvidí, nejspíš bude po nich.“

„V lepším případě.“

Na rozdíl od včerejška se na obrazovce objevila silně nalíčená komentátorka. Relací Poslední hodiny v Athénách prováděla poprvé, nervozitu zastírala úsměvy a hlubokými pohledy zpod modravých víček.

„Ta nám toho pověděla!“ postěžoval si Odysseas, když se rozloučila a namísto ní se objevily reklamy.

„Okurková sezóna, co bys chtěl. Jakmile se dá do deště…“

Vzápětí však zmlkli.

Po reklamě na ořechy ko-run v karamelu zabrala kamera sličnou plavovlásku, usazenou v pohodlné lenošce s nohou přes nohu a s knížkou na klíně. Neodolatelně se usmála a příjemným hlasem povídala: „Taky máte rádi intimní chvilku? Každý ji chce strávit po svém, aby ji využil co nejlíp, ale vůbec nejšťastnější jsem s dobrou knížkou. S jakou? Samozřejmě s tou, co letos získala Homérovu cenu. Je to Nepřítel z Aldebaranu spisovatele Kydia z Hermiony. Tohle dílo, navazující na nejlepší tradice helénského realismu, si nesmíte v žádném případě nechat ujít!“

„Vidíš!“ obrátil se strýc na Odyssea. „Pořád jsem si nemohl vzpomenout, kde jsem o tom Nepříteli slyšel.“

„Kde?“

„Harpalos mi o něm povídal. Předsedal totiž porotě, která Homérovu cenu uděluje.“ Vzal knížku Odysseovi z ruky. „Zajímavá?“

„Ještě jsem ji nestačil dočíst. Koupil jsem ji tak trochu náhodou. Dneska. Vůbec jsem netušil, že získala nějakou cenu,“ přiznal se.

„Pak máš ještě lepší vkus, než jsem si myslel.“

„Když mně…“ Odysseas se rozpačitě navrtěl, „mně se moc nelíbí.“

„A proč?“ podivil se Loxias. „Je špatně napsaná?“

„Ale to ne… Posuď sám: Jakási skupina lidí, Kteří se liší barvou vlasů od ostatních, se rozhodne, že rozloží vzkvétající athénskou společnost, a sama se zmocní vlády. Vymyslí a rozšíří proto legendu o vzdálené rodné planetě, která se jmenovala Země. To je pravá kolébka lidstva, odtud se rozlétly lodi do celého vesmíru, aby jej prozkoumaly a osídlily.“

„Počkej, co je na té legendě tak nebezpečného?“ nechápal strýc.

„Všechno. Podlamuje morálku. Mnoho usedlíků, zejména charakterově slabších, žen a podobně, nepřestane po celý život toužit po návratu na svou rodnou planetu, do té mytické kolébky. Novému prostředí se nikdy nedokážou přizpůsobit, nejsou schopni žít plnohodnotným životem, navázat plnohodnotné vztahy ke svým spoluobčanům, trpí náladami, depresemi.“

„Touží po návratu?“

„Jistě. Právě touha po návratu na neexistující rodnou planetu je dohnala k jejich počínání, ke snaze po uchopení moci. Spiknutí se rozrůstá, uchyluje se i k terorismu. Například komando složené z jeho příslušníků zavraždí archonta, kterému se podaří ve veřejné diskusi dokázat, že jejich ideologie je nejen prázdná, ale dokonce lživá.“

„Zavraždí archonta?“

„Mají ve svých řadách bývalého výtečného lovce, který uloví chiméru, a teroristé připraví strašnou zbraň: Jedem z jejího oka napustí šípy.“

„Člověče, kam na ty nápady chodí?“

Odysseas však jen vrtěl hlavou. „Nápady někdy má, ale jinak právě neznalost našich, heladských reálií mi na Nepříteli z Aldebaranu vadila nejvíc. Například na mnoha místech se vypráví o pralese, ale podle textu jsem přesvědčený, že tam autor sám jakživ ani nevkročil. Možná si nechal vyprávět od lovců…“

„U láhve pryskyřičného vína,“ dodal Loxias.

„Nikde se nedočteš o té zlatavé tekutině na dně rudých květů bakchantek, ze které jde děs, a zároveň tě její nádhera okouzluje, stejně jako ty úžasné motýly, kteří v ní našli smrt. O celiolech se dočteš, že mají trny a že jejich houštiny jsou prakticky neprostupné, ale nikde už o lehoučkém bílém chmýří s nepatrnými semínky, která vítr na podzim rozvívá po pralese. Bakosové jsou podle autora tupá a žravá zvířata, která nemají zájem o nic jiného než o hlízy a kořínky, o to, jak si naplnit teřich. Bitové jsou zlí a záludní, zato pociťuje jakýsi mystický obdiv k hadům. Krákání delt mu jde na nervy. Krajková žena, manaidy, Šedí trpaslíci a Žhavec – to jsou jen antropomorfní výmysly, myšlenkový brak.“

„Už vidím, že si budu muset Nepřítele z Aldebaranu přečíst.“

„Prostě – Kydias tvrdí, že jsme děti Helady, že jsme s ní srostlí jako matka s děckem, a přitom nepochopil ani tolik jako Glauka.“

„Odyssee, musím se tě zeptat: A kdo pralesu rozumí? Je to svět sám pro sebe, divoký a cizí, a některé dny, když jsem se jím prodíral sám a sám, cítil jsem, jak mi říká: Sem patří jenom ten, kdo se tady narodil!“

„Ale jednou se s ním sžiješ, uvidíš!“ řekl Odysseas s přesvědčením.

„Rád bych tomu věřil…,“ zamyslel se strýc. „Ty ses v něm vlastně narodil, tobě by se mělo podařit prozkoumat ho!“

„Milión čtverečních kilometrů? To je nemožné!“

„Jednou se to člověku podaří. Jednou se narodí takový lovec, který projde i deltou řeky Achel.“

„Chtěl bych to zkusit,“ přiznal se Odysseas šeptem.

Loxias však nechal jeho slova bez povšimnutí. „Zítra se v radě zeptám Harpala, co Nepříteli z Aldebaranu říká. Pokud ovšem čte knížky, které odměňuje výročními cenami. Možná že to spíš odpovídá vkusu některé z jeho milenek.“

„Nejlepší způsob, jak si udělat dalšího nepřítele.“

„Harpalos je obdařený smyslem pro humor, to by ses divil! V soukromí, samozřejmě. Jen tak se neurazí. Ale ještě mi vysvětli – proč se to jmenuje Nepřítel z Aldebaranu? Musíme se bránit nějaké invazi?“

„Ale ne. To je přece jasné: Ta Země se nachází blízko Aldebaránu.“

Na obrazovce multivizoru běžel krátký dokumentární film, oživený kolosy kombajnů. Sklízely akantové plantáže severně od jezera Kópais a komentář si pochvaloval letošní rekordní úrodu, kterou se podařilo díky mírně opožděnému příchodu dešťů skoro celou sklidit. Následovaly statistické cifry, dokládající neustále stoupající spotřebu akantové mouky, bohaté na bílkoviny a minerální látky. Poté se znovu objevila znělka pořadu Poslední hodiny v Athénách a pohledná dívka v bílé blůzce s výšivkami. Už se dokázala zbavit předchozí nervozity. Kamera nabídla aktuální žánrové obrázky: nazelenalé proudy vody, valící se z oblohy a po schodech do podchodů, po kolejích magnetické rychlodráhy, zapomenutá proutěná křesílka před jednou z athénských kavárniček, osamělé chodce, křečovitě svírající deštníky.

„První den to je zajímavé,“ komentoval Odysseas. „Ale počkej za týden, za dva. Vždycky se mi zdá, že z té vody zešílím.“

Strýc souhlasil. „Nejen to. Vzpomínáš, jak se sesula promočená půda do Ilisské přehrady a desetimetrová vlna smetla Stadión?“

„To jsem byl ještě skvrně.“

Mladá hlasatelka se začala loučit, náhle se však zarazila.

„Vážení posluchači, právě jsme dostali do studia velice důležitou zprávu. Nevím, nakolik je ověřená,“ povídala a nervozita se jí vrátila. „Nedávno zvolená Sófrosyna se vzdala své funkce archonta epónyma. Po dobu dešťů, kdy, jak je známo, athénská rada devíti nezasedá, nastoupila do čela našich archontů zkušená Timareta.“

A zároveň Timareta vstoupila do studia.

Dívka v bílé blůzce s výšivkami utrpěla šok, zbledla a rty se jí nezvladatelně rozechvěly. Vypadala, že se každým okamžikem rozpláče. Zírala na nevelkou hnědovlasou ženu s útlými rameny jako na přízrak. Nakonec se přece jen ovládla, aspoň natolik, že povstala a stiskla podávanou pravici.

Obě ženy usedly nazpátek k multivizní vázičce uprostřed stolku. „Velice si všichni ceníme, Timareto,“ vykoktala dívka uvádějící pořad, „že jsi neváhala obětovat osobní pohodlí a přijala naše pozvání do studia dokonce i v takovém nečasu. Především by naše posluchače nepochybně zajímalo, proč došlo k náhlé změně ve vedení rady devíti?“

Odysseas se přistihl, že vyskočil z postele a zírá na obrazovku s otevřenou pusou. Ale ani athénský archón Loxias nevypadal, že umí počítat do pěti. Zelené oči měl doširoka rozevřené, skoro vytřeštěné, seděl v hlubokém předklonu a dlaněmi se opíral o kolena.

Timareta zabubnovala prsty o stolek s vázičkou. Zářily v ní tři bílé květy orchideje dálila. „Události nepřekvapily jen vás, milí diváci. Zaskočily i mne. Sófrosyna bohužel náhle onemocněla a její choroba je natolik vážná, že svou důležitou funkci nemůže v žádném případě dál vykonávat. Museli jsme vzniklou situaci řešit okamžitě, právě s ohledem na nastupující deště. Obávám se, že dokonce i někteří členové rady se dovídají o našich problémech až teď, ale nemohli jsme si počínat jinak. Athény nemohou osiřet na tak dlouhou dobu. Sice nás v těchto dnech osud nemilosrdně pronásleduje, ale my se přece nevzdáme!“

Loxias přiskočil k videofonu a zuřivě ťukal do kláves.

„Nejprve nás oslabila tragická smrt epónyma Ischomacha…“

Timareta si však nenechala vzít slovo. „Bohužel Sófrosynina nemoc je nervového původu. Vyžaduje absolutní klid, aspoň po určitou dobu, a dlouhodobé vysazení. Měli bychom se kriticky zamyslet: Jako bychom si svých nejlepších lidí necenili. Jinak bychom nemohli dopustit, aby se přepracovali tak jako Sófrosyna.“

Obrazovka videofonu modravě zamrkala, aparát vyzváněl.

„Máš naprostou pravdu,“ povídala televizní děva, jak se od ní očekávalo. „Zítra měla Sófrosyna přednést nový program. Termín se ovšem odkládá, že?“

Timareta rázně zavrtěla hnědou hlavou a semkla výrazně formované rty. „Není důvod! Dokonce jsem Sófrosyně slíbila, že zítra přednesu její myšlenky. Vždyť jsme znění programu připravovali kolektivně, není a nemůže být dílem jednotlivce.“

„Haló? Kdo volá?“ zeptal se neočekávaně tichý ženský hlas.

Oba sebou trhli, poděšení, jako by spatřili hosta ze záhrobí. Odysseas přiskočil k multivizi a ztlumil zvuk.

„To jsem já, Loxias!“ ohlásil se archón naléhavě. „Sófrosyno, co je s tebou? Máš puštěnou multivizi? Slyšíš, co povídá Timareta?“ chrlil na ženu.

Chlapec ji skoro nepoznával. Vypadala o dobrých deset roků starší než posledně, před dvěma dny. Vyčerpaná do dna sil, poloviční stařena. Zplihlé vlasy, vrásky okolo očí i úst.

„Co bys rád, Loxie? Víš, já už dál nemůžu. Musím vypnout. Aspoň na nějakou dobu.“

„Co se ti stalo?“

„Mně?“ Zavrtěla hlavou.

„Vzpamatuj se! Tohle s tebou provedla Timareta?“

Zdálo se, že se nakonec Sófrosyna přece jen vymaní ze svého vlastního světa, od svých přízraků a démonů. V očích jako by se jí zažehly jiskérky.

„Vzchop se, Sófrosyno!“ naléhal Loxias. „Ničeho se neboj, všechno zvládneme! Empové nepřežijí dobu dešťů a ostatní problémy…“

„To vůbec není tak jisté,“ povídala potichu, sotva jí rozuměli. „A hlavně to není to hlavní.“

„A co je to hlavní?“

„Netoužím po tom, říkat lidem, co mají dělat, a co ne. Na rozdíl od Timarety.“ Jiskérky zase vyhasly, celá její tvář zešedla a jako by ztratila výraz. To byl konec.

„A co tehdy, když jsi musela rozhodovat,“ naléhal však Loxias dál, „jak v medicíně rozdělit omezené finanční prostředky. Dobře jsi věděla, že nejde jen o peníze, ale za tím vším že jsou lidské životy. Podle toho, kam prostředky vliješ. Když nebude dostatek dialyzačních center, odsoudíš k smrti pacienty, kterým selhaly ledviny. Když…“

„To je něco úplně jiného, Loxie. Vycházela jsem ze statistik, a taky z dlouholetých zkušeností. Dělala jsem to podle svého nejlepšího vědomí a svědomí… Timareta je schopnější než já. Víš to sám. Je schopnější než ty.“

„Ale…“ Loxiovi náhle jako by došla slovní zásoba.

„Zítra přednese program. Náš společně připravený program. V období dešťů se rada neschází, ale to přece není problém, to trvá jen několik týdnů. A když se ukáže, že jsem se zmýlila, když se Timareta jako archón epónymos neosvědčí, máte podle ústavy právo žádat novou volbu. A teď už bych chtěla mít klid. Jsi poslední, s kým jsem mluvila, Loxie. Měj se hezky.“

A vypnula spojení.

Když znovu obrátili oči k multivizní obrazovce, namísto hnědé Timarety se na ní proháněly cvičeně opičky tomel. Skákaly jako gumové, létaly na hrazdičkách, praly se a děkovaly za ovoce krotitelce v červeném kostýmu.

Opičky zářily štěstím.

„Co se jí stalo?“ nechápal Odysseas.

Strýc se znovu předklonil, stiskl ovládání a elektronická podívaná odplynula. Sklesle pokrčil rameny, i na něm zřejmě rozhovor zanechal následky.

„Myslíš, že jí Timareta vyhrožovala? Nebo že jí podala nějakou drogu?“

Loxias mlčky zavrtěl hlavou.

„Chápeš to?“

„Ano,“ překvapil Odyssea.

Ozvalo se zazvonění. Mimoděk se ohlédli po videofonu, ale tentokrát se zvuk nesl od dveří.

„Pro jistotu připrav sprej,“ nakázal mu strýc, „až otevřu.“

Návštěva netrpělivě tiskla zvonek.

„Aby to tak nakonec byla sama Timareta,“ žertoval Loxias, když přistoupil ke dveřím a bral za kliku.

„Nelíbí se mi to. Co kdybychom neotevřeli?“ navrhoval Odysseas. Položil ukazováček na spoušť tlakové nádobky.

„Máš z ní strach? Jenže dveře tě před tvým vlastním osudem neochrání.“

Loxias trhl za kliku.

Dovnitř se vevalili tři chlapi v čele s mladým velitelem hlídky, na něhož ještě měli čerstvé vzpomínky.

„Archonte Loxie,“ pravil slavnostně, jako by s tichým sebeuspokojením, „zatýkám tě jménem athénské demokracie. Tady je písemný příkaz thesmotheta k uvalení vyšetřovací vazby a k provedení domovní prohlídky,“ vytřepal ze záňadří navlhlý list papíru.

Odysseas stiskl tlačítko a z nádobky vystřelil štiplavý nažloutlý proud Omniempacidu. Dřív než se všichni rozkašlali, než jim vytryskly slzy, nejbližší z trojice mu jediným úderem vyrazil sprej z ruky.

Jako největší křivdu Odysseas pociťoval, že ho zanechali samotného. Lhostejné ticho nahlodávalo jen šumění nekonečných proudů deště. Záplavy se hnaly opuštěnými ulicemi a přetížené kanály, nestačící příval odvádět, hučely jakoby námahou.

Odstoupil od okna, a když zvedal tlakovou nádobku se sprejem, připadal si trapně. Celou noc se na lůžku převaloval a zdálo se mu, že ho v pralese pronásleduje jakési dravé zvíře. Mělo růžové zuby, ostré jako dýky, a oči plné jedovatých slz. Pronásledovalo ho po točitém schodišti až na vrchol věže, dosahující do mračen. Tam už bestie otvírala tlamu a Odysseovi nezbývalo, než se vrhnout přes cimbuří. Plachtil dolů lehce jako list, dokonce ho namísto strachu z pádu prostoupil sladký pocit euforie, jenže jak se země blížila a začal rozeznávat ulice, stavení, parky a v nich jednotlivé stromy, uvědomil si, že mu cosi schází v tomhle klidném a šťastném světě.

Byl pustý, kam oko dohlédlo, nespatřil ani jediného človíčka. Odysseas zůstal na světě sám.

Probudil se zpocený.

Jitro bylo šeré, pršelo. Pršelo, když si ohříval mléko k snídani, a lilo, když vyhlédl oknem do liduprázdné ulice. Co by dal za to, kdyby mohl jít na přednášky! Avšak město udržovalo jen činnost absolutně nezbytnou.

Zavzpomínal na šťastné dny s Loxiem, jak společně chytali pijavice a nalezli mrtvou dívku Chrysalis. Kam založil prsten, který mu Kora vrátila? Připomněl si Gorgia a jejich společné výpravy na ořechy ko-run a slavnou expedici za chimérou. Vzpomínal…

Vytrhl ho zvonek videofonu. Ozval se dvakrát, třikrát. Odysseas vyskočil, napadlo ho, že třeba volá Loxias, že v noci došlo k nedorozumění, anebo všechno byla jen hloupá intrika, která mu měla trochu znepříjemnit život.

Objevila se Ifikratova hezká tvář.

Vůbec o ni nestál.

„Mluví o tom celé Athény!“

„Prosím tě,“ nedůvěřoval Odysseas, „odkud by se to lidi dozvěděli?“

„V Athénách se informace šíří rychle,“ odvětil pohledný blondýn s mnohoznačným úsměvem.

„Ale proto jistě nevoláš.“

„Ne. Chtěl jsem se tě zeptat, jestli nepotřebuješ pomoc. Dokázat, že jsem kamarád. Protože vím, jak máš strýčka rád.“

Odysseas překvapeně zaváhal. „Ifikrate, nestydíš se dovolávat kamarádství, když jsi mi předevčírem podstrčil odposlouchávací zařízení?“

„Já? Jak jsi na to přišel?“ vyhrkl s tak nelíčeným překvapením, že pokud lhal, byli všichni heladští herci proti němu žabaři.

„Na mě tvoje divadlo neplatí,“ Odyssea přesto nezviklal. „Dali jste mi krásnou plachetnici, pravda, ale Loxias vás prokoukl.“

„O čem to mluvíš?“

„Zbytečná přetvářka. V té plachetnici byla štěnice, dobře víš!“

„Jak to můžeš říkat? Kdybych to věděl, nikdy bych ti ten model nepředal. Na mou duši! Vůbec – ještě si to s Efialtem vyřídím, neměj obavy!“

„Teď už je všechno jedno,“ mávl Odysseas rukou. „Tak sbohem.“

„Počkej, nezavěšuj!“ vykřikl Ifikrates. „Dokážu ti, že jsme plně na Loxiově straně!“

„Není žádná Loxiova strana.“

„Jak to? Copak nestál v čele spiknutí proti nově zvolenému archontu epónymovi?“

„Ach! Takhle je to? Odkud to víš?“

„Uslyšíš to na každém rohu. Každý se dohaduje, proč zatkli archonta. To přece není jenom tak!“

„Můžu ti říct, že jsou to všechno nesmysly.“

Ifikratovi se zračilo ve tváři překvapení. „Čestné slovo?“

„Máš ho mít!“ potvrdil Odysseas.

„Ale pak… jestli je nevinný, musí ho přece okamžitě propustit!“

„A když ne, co chceš dělat?“ černě se ušklíbl Odysseas.

„Co chci dělat? Rozhodně to nenechám jen tak! Žádný problém! Loxias je nesmírně oblíbený…“

„Myslíš? Pořád ještě kvůli chiméře?“

Hezoun pokývl světlým krátkým účesem. „Taky. Ale teď hlavně pro to multivizní vystoupení.“

„To jsem rád. Můžu tě ujistit, Ifikrate, že nikdo jiný na celém světě si nepřál rozkvět Athén toužebněji než právě Loxias!“

„Už jsem na to přišel! Uspořádáme demonstraci!“

„Ty ses zbláznil! Demonstraci? To myslíš, jako že se sejdou lidi…“

„Nevíš snad, co to je demonstrace?“ zeptal se Ifikrates, jako by byl denním účastníkem.

„Ale já… jak se to dělá? Nemysli si, že mám strach!“ rychle se ohradil Odysseas. „Pro Loxia bych se odvážil i do delty řeky Achel!“

„Nejlepší bude, když necháš všechno na mně. Nebo snad pochybuješ o mých organizátorských schopnostech?“ zeptal se pyšně Ifikrates.

„Ne, to ne. V žádném případě… Jenže teď je doba dešťů.“

„No a?“

„Na ulici nikoho nedostaneš ani párem volů.“

„Povídal jsem ti – tohle nech na mně!“

„Nejsi blázen, Ifikrate?“

Jenže Ifikrates byl všechno možné, ale rozhodně ne blázen. Na pahorku Pryx se mu podařilo – naprostým zázrakem – shromáždit snad tisícihlavý dav mládeže. I v pláštěnkách a pod deštníky měli všichni báječnou náladu, pokřikovali na sebe a smáli se. Nikomu nevadilo, že většina papírových transparentů nevydržela ani tak dlouho, než se seřadili. Z těch plátěných zas hustý zelený liják většinou smyl písmo, a tak je majitelé zahodili sami.

Průvod se dal nedočkavě do pohybu, Ifikrates, nejdůležitější osoba, ani jeho snaživí pomocníci nemuseli nikoho pobízet. Pod vedením chlapce s hlubokým zvučným hlasem se dali do křiku Svobodu Loxiovi, svobodu Athénám! Také skandovali Vraťte nám našeho archonta! Nebo heslo Loxie, nedej se, brzy přestane pršet!, v němž Odysseas nenacházel mnoho logiky. Zahlédl v davu několik spolužáků z fakulty i z jiných oborů, a přesto se v tomto množství cítil osamělý.

Tisícihlavý zástup se valil z kopce čím dál rychleji provázený skandováním hesel, tu a tam hovorem a smíchem, a hlavně mocným čvachtáním. Všichni bez výjimky už byli promočení, jako by je Timareta dala za trest zmáchat v jezeře Kópais. Během několika chvil dospěli do ulice Trojnožek, když se tempo přibrzdilo, až se průvod zastavil. Odysseas se pomocí loktů protlačil kupředu.

Širokou třídu přehrazovaly bílé elektromobily a jeden štít vedle druhého. Za nimi ve žlutých přilbách, stála hráz skytských lučištníků.

V davu to chvíli vřelo, padlo pár nadávek a poznámek, jimž se okolí s chutí zachechtalo. Zelená clona deště však jako by zchladila i nejrozpálenější hlavy, po minutách váhání se do nitě promoklí chlapci a děvčata začali se sklopenými zraky rozcházet.

Šumění lijáku a šumění váhajícího davu znenadání přehlušila hlasitá rána, vzápětí provázená zvukem tříštícího se skla. Ozvalo se několik hysterických dívčích výkřiků. Ohromná výkladní skříň po Odysseově pravici se proměnila v hromadu blyštivých ostrých střepů. Došlo mu, že celou spoušť nenapáchala žádná bomba, ale obyčejný kámen.

Vzápětí se mu však zabodly do uší další výkřiky, provázené vřískotem a ječením. Pohlédl směrem, jímž ukazovala čísi ruka.

Vozidla se skytskými lučištníky se rozjela.

V naprostém zmatku několik lidí upadlo a další je pošlapali. Pak se celý dav obrátil a jako splašené stádo vyrazil nazpátek. Odysseas, který se předtím prodral do čela, klusal nyní na samém konci a v hlavě mu duněl dupot dvou tisíc nohou, promíšený s blížícím se vrčením motorů, jež připomínalo zvuk dravce.

Stonožky se pokoušely uniknout všemi směry, kolem nároží příčných ulic dav ještě víc zhoustl. Demonstranti, pokud se jim tak vůbec dalo říkat, se bezohledně strkali a překáželi si navzájem. Přímo před Odysseem srazili k zemi jakousi štíhlou dívku a ještě přes ni další upadli.

Všichni se okamžitě vydrápali zpátky na nohy, jen děvče zůstalo na asfaltu. Leželo na boku a bolestí zatínalo pěsti. Odysseas se nad ní sklonil, a teprve když jí pohlédl přímo do tváře, poznal Koru.

Snad se nechal zmást barvou vlasů, jež ztemněly deštěm. Ale spíš vůbec neočekával, že by se s ní mohl setkat při téhle příležitosti.

Byl to kotník. Když ji zvedl na nohy, bez jeho pomoci neudělala krůček. Vrčení se jim ozvalo přímo za zády. Kora se zděšeně ohlédla a s kulháním, modré oči plné slz, vyrazila. Přes všechno přemáhání na tom byli beznadějně.

„Tudy!“ ukázala neočekávaně na portál s římsou. Vklouzli dovnitř, dívka s pláčem kulhala a ohlížela se. Nikdo je však nepronásledoval.

Po kluzkých kamenných deskách dospěli ke kamennému schodišti, klesajícímu do tmy.

Dole vstoupili do široké chodby osvětlené zářivkami, větvila se na obě strany a Odysseovi připomněla obydlí věštkyně Bendis. Kora stále kulhala, oči měla plné slaných i sladkých krůpějí, avšak pohybovala se s jistotou, dozajista nebyla v podzemí poprvé.

„Kde to jsme?“

„V podzemí Archívu.“

„Chodíš sem často?“ zeptal se překvapeně. „Jak to, že to tady znáš?“

Vyčerpaně se opřela o vlhkou stěnu. Všechno tu připomínalo mnohem víc vězení než archív. „Tudy vede nejkratší cesta z bulváru Trojnožek k nám domů,“ odvětila.

„Cože?“

„Občas tudy chodívám. Když je Archív otevřený, nemusíš ani sestupovat do podzemí. Pak se dáš přes nádvoří a jednu proluku a jsi v Periklově ulici.“

„Odpočiň si. Ačkoli… měl bych tě dopravit domů dřív, než ten vymknutý kotník přijde k sobě. Pak už neuděláš ani krok, dobré tři dny.“

Opřela se mu o rameno a pomalu se pustili chodbou. Řada zářivek tu byla mrtvých, nebo v nich výboj jen nafialověle poblikával. Všechny dveře, které cestou míjeli, Odysseas zkoušel otevřít, jenže zcela bez úspěchu.

Chodba se zdála nekonečná. Kora vzdychala bolestí.

„Tady se musí válet hory popsaného papíru!“ rozhlížel se Odysseas. „Tady snad člověk musí najít úplně všechno! Určitě sem pošlu Loxia, jestli se ještě zajímá… Ačkoli: Myslím, že se tu asi nedá nalézt vůbec nic, pokud se člověk nenarodil jako opravdické dítko Štěstěny.

„Archív přece není na papíře!“ opravila ho. „Na kazetách, mikrofilmech, disketách a bůhvíčem dalším. Určitě k němu existují perfektní katalogy. Raději tudy!“ ukázala, když se dobelhali na konec.

Zabočili, avšak po několika krocích zmrtvěli zděšením. Přímo proti nim se vynořil zástup několika lučištníků, jejich bílé uniformy se zřetelně odrážely od šedivých cementových stěn.

Vrhli se dozadu, zpátky ke křižovatce, jenže Koře znovu vytryskly slzy bolesti a zpomalila.

„Ponesu tě!“ zašeptal.

„Jsem moc těžká,“ namítla, ale složila mu paže okolo krku.

Měla pravdu, zdaleka se nenesla tak snadno, jak by se podle postavy, křehké na pohled, zdálo.

Odysseas se brzy zadýchal, ale přesto slyšel, že kroky se teď blíží zase přímo proti nim.

Stačili je už obklíčit?

Zastavil se a spustil dívku opatrně zpátky na zem. Podzemí ožilo, zřetelně k nim donášelo dusot kroků. Kora se mu přitiskla do náruče, chvěla se bolestí, strachem i únavou.

Odysseas se zmateně rozhlédl.

A rázem je spatřil! Bílé uniformy opatrně postupovaly z původního směru, na žlutých přilbách nesly silné svítilny, jejichž paprsky v mdlém světle zářivek, většinou odumřelých, oslňovaly. Vtiskl Koru do výklenku a vzal za kliku. Avšak dveře se nepohnuly, ani když jí zalomcoval vší silou.

Vzhlédl s očekáváním, že se lučištníci užuž po nich budou sápat, ale překvapeně zaznamenal, že se zastavili asi ve dvacetimetrové vzdálenosti, zdaleka ne tak sebejistí jako na bulváru Trojnožek.

A všichni jako očarovaní hleděli jedním směrem.

Odysseas se tam ohlédl a zatmělo se mu před očima.

Už se nedivil, že lučištníci znejistěli. Podivný tvor, co se z druhé strany blížil, rozhodně neměl jejich stejnokroj.

Vůbec jako by na sobě neměl žádné šaty.

Taky v nejmenším nevypadal jako člověk.

Nejspíš ho zahalovala srst. Nazelenalá ovčí srst. A stejný porost mělo stvoření i na hlavě, trojúhelníkovitě se rozšiřující dolů ke spodní čelisti.

Nejhroznější, nejnelidštější měl oči, rudě žhavé.

Jako by z nich sálalo teplo.

Odysseas cítil, jak ho Kora křečovitě objala.

Statečně však nevypustila z úst ani hlásku.

Tvor nedal v nejmenším najevo, že by ho lidé zajímali, či že by sympatizoval s tou nebo s onou stranou. Na silných stehnech, nazelenalých jako heladský monzunový déšť, nevšímavě kráčel přímo proti lučištníkům, kteří se shlukli do hejna jako slepice. Někteří odvážlivci dokonce pozvedli hlavně paprskových zbraní, ale vypálit se neodvážili.

Přemohl je pouhým pohledem rudých očí.

Jakmile první ustoupil o krok, byli ztraceni všichni. Vzápětí se dali na překotný útěk.

„Viděls ho?“ zeptala se Kora. „Co to bylo?“

Chtěl odpovědět, ale namísto slov jen zachrčel. Měl dokonale vyschlo v krku.

Odstoupili od sebe, jako by se každý sám potřeboval vyrovnat se svými pocity. A zbytek cesty mlčeli, jen Kora sykala bolestí. Podpíral ji, suverénně ho provedla chodbami. Vyšplhali po schodišti nahoru a zamžourali do deště.

„Můžu ti zítra zavolat?“ zeptal se při loučení.

Po krátkém zaváhání přikývla.

Jakmile za sebou zavřel dveře od bytu, přepadl ho vtíravý pocit, že není mezi zdmi sám. Se zatajeným dechem si zul dočista promočené, čvachtající boty i mokré ponožky.

Zaposlouchal se do ticha. Nic.

Jako duch se připlížil k pootevřeným dveřím do pokoje. Když byl v půli cesty, jako by zašustil obracený papír.

Přitiskl hlavu k veřejím, aby mohl nahlédnout dovnitř.

Instinkt ho neklamal.

Na židli, pohodlně rozvalený, seděl muž středního věku, štíhlý a tmavovlasý. Byl zcela pohroužený do četby jednoho listu teleprintů.

Odysseas ho dobře znal.

Byl to strýc Loxias.

V

Kdyby nás neobklopovalo

tolik nepochopitelného,

byl by i pak život stejně zajímavý?

Odysseas

Nerozuměl vůbec ničemu.

„Kde se tu bereš?“ zeptal se přihlouple. „Přece jsme demonstrovali…“

„Viděl jsem,“ ukázal Loxias proti obrazovce. „Rozprchli jste se jako zajíci. Ačkoli těm vydrží odvaha aspoň tak dlouho, dokud se nevystřelí.“

„To mě dost mrzí, že mě máš za sraba,“ povídal dotčeně Odysseas.

Loxias odložil teleprinty. „Přece nechceš, abych ti vyprávěl, jak jste mě dojali? Že tohle pro mě ještě nikdo neudělal?“

„Ne, to ne… I když…“ Odysseas se začal svlékat z promáčených šatů. Cítil se unavený k smrti.

„Děkuju ti. Něco takového jsem skutečně neočekával.“

„Poděkuj Ifikratovi,“ odmítl chlapec, co mu nepatřilo.

„Ifikratovi?“ nevěřil strýc. „Vážně? Že by Ifikrates riskoval kvůli mně?“

Odysseas přikývl. „Povídej. Jak s tebou zacházeli? Jak vypadají athénská vězení?“

„Asi tě zklamu, protože vím, že máš smysl pro dramatično. Jenže mně se toho moc nedělo.“

„Tak proč tě zatýkali? Přece se při tom oháněli thesmothetovým příkazem!“

Loxias udělal nejisté gesto. „Oblékni se, nebo nastydneš. Mám dojem, že to skutečně všechno spískal Pygeus.“

„Počkej, dojdu si pro suché věci.“ Mokré šaty nacpal do pračky a vrátil se v dlouhém, teplém svetru. Kýchl. „Podívejme na Pygea!“ povídal a kýchl znovu. Náhle pocítil svíravý hlad. „Pygeus nepygeus, jestli do minuty nepolknu nic poživatelného, natáhnu bačkory.“

„Povídals, že tě chtěli jenom vystrašit,“ navázal Odysseas, když dopíjeli po večeři kykeón, a celým tělem se mu rozlila nasycená spokojenost. „Jenže asi nevíš, že byt obrátili vzhůru nohama. Hrozně rád bych ti řekl, že šlo o čistě formální prohlídku, ale uklízel jsem do dvou do rána.“

Loxias pokývl. „V Athénách se stalo největší módou hledání Dračí skříňky. Pygeus by se zřejmě společensky znemožnil, kdyby se choval jinak.“

Chlapec se zasmál.

„Možná je to dokonce k smíchu. Dva dny jsme se společně prohrabovali archívem.“

„S Pygeem?“

„Ano. A dokonce jsme něco našli.“

„Vážně? To říkáš jen tak?“

„Bohužel nic podstatného,“ povzdechl si Loxias. „Například na několika magnetických discích je kompletní technická dokumentace k lodi, kterou sem naši předkové přicestovali.“

„A pořád ještě krouží,“ Odysseas udělal paží kolečko nad hlavou.

„Hlavní motor je termonukleární. Palivo se skládá ze dvou komponent, a to neuhodneš!“

„Lithium!“ střelil Odysseas od boku.

Strýc přikývl. „Vodík a lithium.“

„Tak už víme všechno! V dolech se těžil křemičitan lithný, který se elektrolyticky zpracovával na kovové lithium. Někde vedle zkapalňovali vodík…“

„Nejspíš na břehu jezera Kópais,“ doplnil Loxias.

„Myslíš, že ho vyráběli z vody?“

„Jak jinak? Ale to ostatně není moc důležité.“

„Ne. A ty věže – chápeš?“ Odysseas vzrušením skoro křičel. „Odpalovací rampy! Spojení s orbitální dráhou! Nahoru plné paliva…“

„Jenže to nejdůležitější zas nevíme,“ nečekaně namítl Loxias.

„Jak to?“ načepýřil se chlapec. „Víme všechno!“

„Proč tedy lithium těžili?“

„No přece…“

„Jestli už dopluli k cíli? Pak už přece žádné palivo nepotřebovali!“

Znělo to k vzteku logicky.

„Třeba to nějak souvisí s havárií lithiového tanku. Vzpomínáš? Dračí skříňka!“

Loxias zamyšleně pokývl. „Dračí skříňka… Zvláštní název pro technické zařízení, ne? Proč myslíš, že se jí tak říká?“

„Nemám nejmenší tušení,“ pokrčil Odysseas rameny. „V tom bych ale nic důležitého nehledal.“

„Třeba ne,“ souhlasil strýc. „Dračí skříňka…“

„Všichni po ní pátrají,“ uvažoval Odysseas. „Kdyby se říkalo černá skříňka z kosmické lodi, zdaleka by to neznělo tak tajuplně, dramaticky.“

„Romantik ovšem přichází s romantickým vysvětlením,“ posmíval se Loxias.

„Jasně! Vždyť je znám, Ifikrata i ostatní. Když se řekne Dračí skříňka, všichni mají oči navrch hlavy a jsou pro holky děsně zajímaví.“

Loxias se smál na celé kolo.

„Ptej se, nač chceš, všechno ti vysvětlím!“

Strýc zvážněl. „No, měl bych jednu otázku… Proč, jsme se usadili právě na téhle planetě? Proč jsme si ji pojmenovali Helada? Co tu chceme?“

V těchhle otázkách se skrývalo mnoho záludností a Odysseas musel v duchu připustit, že tu tápe. „Co na tom záleží?“ vyhnul se skutečné odpovědi. „Hlavně že tu jsme doma!“

„Doopravdy se tady cítíš doma?“

„Proč bych neměl?“ podivil se chlapec. „Helada je přece moje rodná planeta!“

„A přece ji řada lidí nenávidí.“

„Proč?“

„Snad to ani sami dobře nevědí. Možná si to dokonce neuvědomují.“

Odysseas s tím musel souhlasit. „I Glauka. Nikdy si nezvykla na období dešťů. Nezvykla si na prales. Loxie, ty jí nejdeš na nervy proto, žes dezertoval z laboratoře, ale protože jsi s pralesem tak dokonale srostl.“

Strýc nevesele zakroutil hlavou. „Nevěř tomu. Prales je pro mne stále dravé zvíře, ze kterého člověk nesmí spustit oči, aby se mu nevrhlo po hrdle.“

„Překvapuješ mě.“

„Ty… ty už patříš k jiné generaci. Pozoroval jsem tě mnohokrát, jak si v pralese počínáš. Spoustu toho o něm ještě nevíš, ale je na tobě poznat, jak volně se cítíš.“

Odysseas seděl chvíli velice zaraženě, v několika vteřinách získal mnoho materiálu k přemýšlení. „Nechceš se podívat na Poslední hodiny v Athénách?“ pohlédl na zápěstí. „Jsem moc zvědavý, jak taková demonstrace vypadá na obrazovce.“

Oba se zasmáli.

„Vlastně ti dlužím konec svého dobrodružství,“ uvědomil si Loxias. „Nikdy bys neuhodl, kdo mě vyrval Pygeovi ze spárů: náš nový epónymos!“

„Timareta?“ Odysseas stiskl dálkové ovládání multivizoru. „To jistě nebylo jen tak.“

„Chytrý! Nabídla mi, abych se vzdal své funkce archonta. Za to mi zaručuje svým slovem, že nikdy v budoucnu nebudu mít žádné potíže s loveckou licencí a povedu klidný život.“

„Timaretino slovo!“

Loxias s mírným úsměvem zmuchlal list teleprintů, který předtím odložil na stolní desku. „Já vím… Takhle přece jenom požívám imunitu, i když třeba papírovou. Odpověděl jsem jí, že jsem se ničím neprovinil. Že se o tom mohl přesvědčit i sám thesmothetes. Za stav Archívu je zodpovědná ona. A Pygeus konečně pochopil, že by mě musel obvinit z něčeho konkrétního, a tak mě s několika výhrůžkami propustil.“

Na obrazovce se objevila zmoklá, směšná demonstrace dekorovaná několika prověšenými a rozmazanými transparenty, a hlavně mořem deštníků.

Loxias zesílil zvuk.

„… dějiny Helady nepamatují,“ ozval se multivizní spíkr. „Je podivným paradoxem, že demonstrace vznikla z naprostého nedorozumění – pokud ovšem odmítneme myšlenku, že od počátku šlo o politickou provokaci, při níž temné síly v pozadí zneužily přirozenou citlivost a smysl pro spravedlnost naší mladé generace? Archón Loxias, mezi mladými oblíbený pro svůj statečný boj s pralesní chimérou a pro své přímé vystupování při řešení problému empů, samozřejmě zatčen nebyl.“

Kamera zabrala Loxia, jak vychází z prytaneia, s kyselým úšklebkem vzhlédne k obloze plné nazelenalého deště a rozevře černé paraple.

„Demonstrace však skončila ještě dříve, než začala,“ pokračoval komentátor a obrazovka ukazovala dezorganizovaný úprk po bulváru Trojnožek, zběsilý a trapný. „Je patrné, že mladí demonstranti si vystoupení vzali za své a věděli, zač jdou do boje,“ povídal spíkr jedovatě.

Loxias se mezitím dal do kroku, spěchal ke schodišti do magnetické rychlodráhy.

„Silám, které by rády po posledních nečekaných událostech situaci v Athénách zkomplikovaly, tedy sklaplo. Věřme, že nyní už nastane období dělného klidu. Jak jsme se dozvěděli z obvykle dobře informovaných kruhů, archón Loxias, jehož krátká nepřítomnost dala k demonstraci záminku – se společně s thesmothetem Pygeem zabývali neutěšeným stavem našeho Archívu. Po několika poradách byl domluven další postup při jeho zkompletování.“

Strýc otočil potenciometrem, až se přístroj rozeřval.

„Neboj se, netrpím stařeckou hluchotou,“ usmál se, když zachytil Odysseův nechápavý pohled. „Potřebuju se s tebou domluvit.“

Zpravodajská relace pokračovala. Vedle mladé multivizní redaktorky se objevil Leontios. V první chvíli ho bez bílého pláště nepoznali, ale pak ho prozradila drobná ramínka a nervózní pohyby.

„Ne, podle našich informací, potvrzených však i z ostatních pozorovacích stanic, empové nelétají,“ zacukal podrážděně ramínky.

„Znamená to, že naše město je nyní zcela bezpečné?“ rovnou se ho zeptala namalovaná žena.

Šéf laboratoře souhlasil. „V situacích, ve kterých jde o život vám však sotva dá někdo záruku.“

„I kdyby dával, asi bych zůstala mírně skeptická. Ale co tak změnilo situaci? Jenom déšť?“

Leontios se nervózně podrbal za uchem a na krku. Připomínal opičku, chytrou opičku, momentálně v rozpacích. „Jako vědec nemám ještě zdaleka dost materiálu, abych se k tomuto problému mohl jednoznačně vyslovit.“

„A předběžně? Ani to ne?“ naléhala s úsměvem.

„V době monzunových dešťů dochází k podstatným klimatickým změnám,“ soukal ze sebe Leontios a zuřivě se drbal na obočí, div si je nevyrval.“ A pak se už jistě začal projevovat pozitivní vliv našich opatření…“

Odysseas pocítil Loxiovu ruku na rameni. Odtrhl oči od opičky na obrazovce.

„Nevím, co se ještě může stát,“ povídal strýc do řevu multivize. „V každém případě by bylo dobré, abychom spolu mohli udržovat spojení i mimo tenhle byt.“

Chlapec přikývl. „A kde?“

„Nejlepší bude schránka s Filippovými ostatky.“ Loxias znovu multivizi ztlumil. Ihned změnil téma: „A proč se vysypala ta výkladní skříň, nevšiml sis?“

Odysseas potřásl hlavou. „Byl to zlomek chvíle… ale…“

„Ano?“ povzbuzoval ho strýc.

„Je to absurdní, rozumíš. Vůbec mi to nedává smysl, protože Ifikrates se sám nabídl, že demonstraci zorganizuje. Povídal přitom, jak si tě považuje, a celou dobu se pohyboval na samém čele, nejvíc na ráně.“

„No a? Co je s Ifikratem?“

„Připadalo mi, jako by právě v tu chvíli udělal jakýsi zvláštní pohyb. Rozumíš?“

„Velice dobře. Jedním slovem: Hodil!“

„Ale ne… Takhle to říct nemůžu. Viděl jsem jenom koutkem oka…“

Na obrazovce se objevil titulek Příloha Posledních hodin v Athénách a hned nato dva muži. Staršímu Odysseas hádal okolo šedesátky nebo mírně přes, přestože byl velmi dobře udržovaný, zbytky kdysi světlé kštice měl pečlivě sčesané dozadu a rovné držení těla. Mladší vypadal jako pravý opak, ačkoli byl zhruba o polovinu mladší, hrbil masitá ramena a z obleku mu vylézalo břicho.

„Milí posluchači, rád bych vám představil zajímavou osobnost,“ povídal mladší a zplihlé kníry se mu rozechvěly. „Spisovatel Kydias z Hermiony se díky svému románu Nepřítel z Aldebaranu stal čerstvým laureátem Homérovy ceny. Jeho nevšední dílo vzbudilo mezi athénskými čtenáři značný ohlas.“ Obrátil se proti Kydiovi: „Váš vynikající román prostupuje několik myšlenkových rovin. Co však vy sám považujete za ústřední, nosné?“

Detail ukázal inteligentní, chladné modré oči. „Především jsem musel vyslovit své přesvědčení,“ zvolna začal Kydias s úsměvem na tenkých rtech, „že ačkoli jsme současníky kosmické éry, jsme zároveň hluboce a nevykořenitelně spjati s naší Heladou, s naší rodnou planetou. Jsme její děti a každé jiné pojetí je zhoubné, podlamuje morálku, vzbuzuje falešné pocity odcizení. Proč se stále rozhlížíme po kosmu? Ani tisíc nejkrásnějších hvězd nemůže přece nahradit jedinou hrst rodné prsti.“

„Hluboká pravda,“ souhlasil redaktor a knír mu poskočil v rytmu slov. „Bohužel, poslední dobou prožíváme my, Athéňané, napjaté časy. Tak rušné, jaké dějiny města nepamatují. Co považujete za příčinu a jak se tato realita odrazila ve vašem díle?“

„Příčina?“ vybafl Kydias. „Jednoduchá! Nedostatek pokory před ústředními silami vesmíru. Zpyšněli jsme, a pýcha předchází pád. Více pokory, více skromnosti! Možná se naše situace – její zvládnutí – neobejde bez obětí. Neváhejme k nim přikročit, nelitujme ani své vlastní krve.“

„Váš román je natolik působivý, že pod jeho vlivem dokonce vzniklo… seskupení lidí stejných názorů. Říkají si Heladisté, že? Jste také jeho členem? A jaké cíle si kladete?“

Kydias si prohrábl zbytky světlé kštice. Pravděpodobně používal pomádu. „Ovšem, podílím se na vedení našeho hnutí. Jaké má cíle? V podstatě jsem je ozřejmil, když jsem odpovídal na předchozí otázky.“

„Když je stručně shrnete?“

„Stručnost má často za následek zjednodušení, zkreslení… Ale povím to takhle: Rádi bychom, aby všichni naši spoluobčané bez rozdílu vedli šťastný,

spořádaný život. A to není možné jinak, než beze zbytku přijmout ducha Helady.“

„Co to znamená?“ zeptal se redaktor s knírem. Pokud snad jeho dotaz vyzněl trochu ironicky, bylo na něm poznat, že to rozhodně neměl v úmyslu.

„Znamená to mnoho: Duch Helady je duchem člověka! A člověk je vrcholem veškerého vývoje, právě v něm dosáhly svého maxima kosmotvorné síly. Proto mi připadají směšné všechny spekulace, doložené velice pochybnými svědectvími, že kromě nás žijí na Heladě ještě jací si inteligentní tvorové. Ústní podání jim dokonce připisuje nejrůznější nadpřirozené schopnosti.“ Kydias z Hermiony se obrátil k tlustému mladíkovi. „I vy jste jistě slyšel nejrůznější povídačky o takzvaných manaidách, Krajkových ženách, Šedých trpaslících a dalších bytostech.“

Tlouštík snaživě přikývl.

„Rozšiřují je hlavně lovci,“ pokračoval Kydias a slovo lovci pronesl se zjevným odporem.

„A ode dneška i já,“ Odysseovi vytanula v paměti bláznivá dvounohá ovce s nazelenalým řídkým kožíškem a s rudýma očima.

Loxias vypnul multivizor a napjatě chlapce poslouchal.

„Nevěříš?“ zeptal se nakonec Odysseas.

„Meton – kdysi mi vyprávěl něco podobného. Jak toho tvora přesně popisoval, to si už nepamatuju. Byl mistr na chytání šelenů a narazil na Žhavce v jedné z oitských jeskyní. Moc jsem mu nevěřil a Filippos se mu posmíval při každé příležitosti. Dokud jsme nenarazili na Šedé trpaslíky.“

„Tys viděl Šedé trpaslíky? Na vlastní oči?“

Loxias rozhodil rukama. „Co by to bylo jiného? Dosahovali mi tak do půli stehen…“

Přerušilo ho vyzvánění videofonu. Odysseas naboso doťapkal k přístroji, objevila se na něm Charmidina oválná tvář.

„Jste naživu?“ vyptávala se. „Nezlob se, Loxie, že jsem se tak dlouho neozývala. Měla jsem toho poslední dobou strašně moc. Sotva jsem se držela na nohách. Jakmile jsem zaslechla slovo postel, v tu ránu jsem spala.“

„Co dělá tvůj miláček?“ povídal klidně Loxias.

„Myslíš chiméru?“ Charmida se krátce zasmála. „Pomalu končím. Bude to solidní publikace.“

„Máš políčeno na Archimédovu cenu?“

„Kdepak!“ mávla paží do neurčitá. „Cena čeká na toho, kdo rozetne ty pitomé empy. Ačkoli oni možná nejsou zas tak pitomí. Sama bych se teď na ně ráda vrhla. Už jsem mluvila s Leontiem. Není proti.“

„A co bude s miláčkem?“

„Proč do mě pořád rýpeš, Loxie?“ zavrčela. „Máme přece zoologickou zahradu. Nepatří snad tam?“

„Pustil bych ji zpátky do pralesa,“ vmísil se Odysseas.

„Možná.“

S překvapením pochopil, že Charmidu už chiméra v podstatě nezajímá.

Přesto je pozvala: „Nechcete se na ni ještě přijít podívat? Třeba zítra?“

Jen vypnula spojení, aparát už zase drnčel. K Odysseovu překvapení volal Efialtes.

„Musím se ti omluvit,“ přistoupil rovnou k věci. „Ifikrates mi pověděl… Na mou duši, že jsem do modelu žádné takové zařízení nevložil.“

„Pak určitě máš nějaké vysvětlení, odkud se tam vzalo.“

Efialtes zaváhal, zastrčil si dýmku do úst a zase ji vyndal. „No,“ jako by zalapal po dechu, „nakonec to tam mohl vložit kdokoli. Třeba Ifikrates.“

Zdálo se, že má pravdu.

Pohrával si s dýmkou. Dlouhé vlasy mu na krku přesahovaly přes bílý chitón. „Rád bych tě přesvědčil, že nejsem podrazník. Můžu tě pozvat mezi nás?“

„Mezi vás?“

„Mezi Heladisty. Už jsi o nás slyšel?“

„Až dost,“ posmrkával Loxias. „Ale nakonec – proč bys tam nezašel? Co zatím o Heladistech víme? Pár frází a výkřiků z multivize,“ odpověděl si.

„Nestačí to?“ mínil Odysseas.

Pustili se dlouhou bílou chodbou.

„Kéž bys měl pravdu. Jenže – víš, co se z nich vyklube? V dnešní situaci se nakonec můžou stát významnou politickou silou.“

V Charmidině pracovně na ně čekalo překvapení. Mělo podobu čtyřicátníka s vysokým inteligentním čelem. Taky mu trochu odstávaly uši. Překvapení se představilo jako Hypereides.

„Charmida tě žádá, abys ji omluvil,“ usmíval se trochu víc než společensky, avšak celkový dojem byl slizký. „Před chvílí si ji zavolala samotná Timareta. A to víš, co je obyčejný vědec proti mocným tohoto světa!“ Položil si dlaň na prsa ve zbytečně teatrálním gestu.

„Oč jde?“ klidně se zeptal Loxias.

„Ach! Archonte, copak je zvykem, aby se mocní tohoto světa svěřovali?“

Ano, odstávaly mu uši.

„V každém případě to je nejistá záležitost,“ pokračoval Hypereides. „Nemám ponětí, jak dlouho se Charmida může zdržet. Přijali byste coby doprovod mne?“ Rozhlédl se po nich, snad mu dělalo dobře, že smí provázet samotného archonta, že patří mezi zasvěcené. „Navrhuju začít chimérou. Je to velký Charmidin úspěch, velký úspěch vědy. Chiméra vás pobaví k smrti.“

Vedl je podobnou bílou chodbou, jakou se dostali do pracovny. „Vsadím se, že vás překvapí prostředí,“ povídal Hypereides.

„Prostředí?“ Loxias zdvořile udržoval konverzaci.

„Jaké jsme jí dokázali vytvořit.“

A Hypereides měl pravdu, přestože mu odstávaly uši.

Očekávali pohled na klec, podobně jako v Lokridě. Jakmile však otevřel poslední dveře, rovnýma nohama vstoupili do skutečného pralesa. S jediným podstatným rozdílem: Namísto hlubokého heladského nebe měli nad hlavou průhlednou či bělavě zakalenou fólii, podle úhlu pohledu. Duněly o ni proudy deště, dna jednotlivých okének, tvořených ocelovou konstrukcí, se prohýbala vahou vody a vytvářela jezírka.

Hypereides jim daroval chvilku, aby se s podívanou vyrovnali, avšak jen proto, aby se zároveň mohl popást na jejich překvapení. Obdivovali eleganci štíhlých kmenů maronských jedlí, dosahujících vrcholky až do plastikové fólie, obdivovali symetrický lodínový trojstrom s listy jako plachetnicemi. I v kouřmu deštivého dne žhly zlaté květy talonů, jež tady ve skleníku vypučely mnohem dříve než v pralese.

Následovali Hypereida úzkou uličkou mezi stromy, klikatící se podle toho, jak se zdejší vzorek akarnanského pralesa rozrůstal.

„Naše chlouba!“ opsal jejich průvodce rozmáchlý kruh paží, dost široký, aby zahrnul celé hektary zeleně. „Měli jsme obavy, ale výsledek překonal všechna očekávání.“

„Tohle nebylo zadarmo,“ rozhlížel se Loxias.. „Nevzpomínám si, že bych si všiml fondu, zvlášť vyčleněného na tenhle účel.“

„Financuje nás projekt Heladské ekosystémy,“ objasnil s nadhledem vědec. „Založil ho Kleón, těžko jsi s ním přišel do styku. Ale máš pravdu, že tenhle vzorek pralesního ekosystému byl nákladný. Jenže je to pouhé minimum, aby vzniklo jakési miniaturní společenství.

Potřebovali bychom pro výzkum mnohonásobek.“

První dojem byl mohutný, teď se však už Odysseas nemohl zbavit pochybností. Akarnanský prales o rozloze větší než milión čtverečních kilometrů představoval svět sám pro sebe, každou vteřinou v něm vznikal nový život, a zároveň se navzájem vraždil, přesto přežíval statisíce, milióny roků v tisíci podobách: v podobě všeničících bílých boáků, věčně hladových bakosů, v podobě hašteřivých durů, v podobě opiček tomel či v podobě chiméry. Tady na všem leželo ticho jako těžká plastiková fólie.

„Ovšemže nemůžeme imitovat prales jako komplexní ekosystém, všechny složité ekologické vztahy, které v něm existují,“ povídal Hypereides, jako by mu četl myšlenky. „Přesto náš experiment rozhodně má dalekosáhlý význam. Ačkoli se vážený archón nejspíš domnívá, že to je jenom rafinované mrhání penězi.“

Loxias pokrčil rameny. „Osobně bych si raději zašel přímo do pralesa, kdybych o něm chtěl něco vědět, ale budiž…“

„Musíš to chápat jako velikou laboratoř. Dají se tu provádět nejrůznější testy, ve volné přírodě nemožné.“

„Ano? Například?“

Hypereides, stále kráčející o půl kroku napřed, zůstal stát. „Tak třeba jsme

zinscenovali střetnutí chiméry s nemejským lvem.“

„Škoda takového krásného zvířete, jako je lev,“ povídal Loxias zachmuřeně. „Každý zkušenější lovec vás ujistí o výsledku. Ale dobrá, tedy velká laboratoř. Nevrátíme se?“

„Proč?“ Hypereidovi už zase odstávaly uši.

„Chtěl jsi nám ukázat chiméru.“

„Chiméra je tady.“

„Cože?“ uniklo Odysseovi. „Chiméru tu chováte volně?“

„Máš strach?“ Hypereidovi se objevil na rtech zlý úšklebek.

Odysseas se váhavě obrátil na Loxia, jako by u něho hledal oporu. „Strach? Když ty se nebojíš…“

„Jak mám tvým řečem rozumět, Hypereide?“ ostře se zeptal Loxias.

Průvodce svěsil ramena, nejspíš si uvědomil, že přestřelil. „Ovšemže ji nechováme volně,“ neodpustil si však ani teď špičku proti Odysseovi. „Jak tě to mohlo napadnout? Máme tu klec a výběh. Hned to uvidíš, archonte.“

Jenže chlapce posedla jakási temná jistota, že Hypereides lže.

„Tudy!“ ukázal mu průvodce.

Odysseas strnul. Už dokonce věděl, odkud jeho jistota pochází: Cosi se proti nim blížilo. Pro běžné oči byla sice i tahle imitace pralesa neprostupná, jenže ne pro smysl, který v sobě objevil, když ho jed chiméry o zrak připravil.

Neviditelné nebezpečí opisovalo okolo nich půlkruh, jako by se je chystalo napadnout zezadu. Chlapec doopravdy nevěděl, co počít. Pozoroval Hypereida, bezstarostně cosi vysvětlujícího Loxiovi. Ačkoli v očích mu přece jen seděl jakýsi číhavý výraz…

O zlomek chvíle později už Odysseas neměl o čem pochybovat.

„Loxie, pozor!“ vykřikl.

Strýc se otočil po hlase, a tak chlapec na okamžik pohlédl přímo do jeho rozšířených, zelených očí.

Měl úžasný postřeh a dokonalou orientaci. Uskočil za kmen nejbližší maronské jedle.

Chiméra však byla rychlejší.

Vynořila se z ostřínového houští skutečně jako přízrak a zaútočila.

V jejím blankytně modrém oku se pro Odyssea soustředil celý svět. Tentokrát, podruhé, stačil dokonce postřehnout, že se uprostřed rozevírá černá studánka a že oko zdaleka není homogenní útvar, avšak složitý a zajímavě strukturovaný celek. Znovu přišlo známé černé mžiknutí a hned nato bolest mířící do hlavy, do očí, dusivá bolest usazená v hrdle a v plicích.

Chiméra zaútočila jako blesk, ale Hypereides byl snad ještě rychlejší. Však se také připravil, dobře připravil. Nemusel udělat žádný zjevný pohyb a před obličejem se mu nafoukl polštář z umělé hmoty, chránící navíc celou horní polovinu těla. Vzduch z vaku mu také zřejmě sloužil k dýchání.

Kmen maronské jedle možná uchránil Loxia prvního výtrysku jedu, přesto však vzápětí zavrávoral a tvář se mu zkroutila bolestí. Udělal krok směrem k Odysseovi, pak ještě jeden a zhroutil se na pěšinu.

Odysseovi stačila vteřina, aby se vzpamatoval ze šoku. Vytryskl mu sice proud slz, avšak bolest zdaleka nebyla tak pronikavá, tak ochromující jako tehdy, když ho uvrhla do bezvědomí.

I chiméru jako by to překvapilo – že se jeden z jejích protivníků udržel na nohách. Podrážděně zachřestila šupinami, jež zároveň změnily barvu z kovově fialové na temně zelenou. Zanechávala za sebou stříbrné vlákno slizu jako ohromný slimák. Posunula se směrem k otřesenému Odysseovi, ale pak jako by si všechno rozmyslela, začenichala stranou. Vystrčila přitom dlouhý červenavý jazyk, na němž měla zřejmě umístěná čidla.

Jazyk se jí rozkomíhal, nato znovu – a zamířil přímo na chlapce. V blankytně modrém oku chiméry se současně začala sbírat nová palčivá slza.

Sám nechápal, kde k tomu sebral odvahu. Skočil po zvířeti, po krku, a nárazem je převalil na bok. Meklo dočista jako koza a zahrabalo ve vzduchu krátkýma, směšnýma nožkama.

Chiméra však měla krk příliš silný, než aby se mu ho podařilo obemknout prsty. Svíjela se a kroutila, pokoušela se obrátit blankytné oko proti němu.

Nalehl na ten hnusný šupinatý krk ze vší síly v hrůze, že se oko znovu černě zavře – anebo to naopak znamenalo rozevření? – a on se v bolestech propadne do nicoty. Pocítil sotva patrné chřupnutí, zvíře se mocně vzepjalo a Odysseas sjel po kluzkých šupinách mezi kořeny a hlínu.

Drápal se zpátky na nohy, ale počínal si hůř než opilec. Vrávoral, hlava se mu točila a plíce se chvěly v bolesti. Čekal poslední úder.

Šupiny zčernaly.

Chiméra ležela nehnutě, ve vzduchu se vznášel nakyslý zápach jedu.

Hypereides byl tentam, jeho plastiková nafukovací ochrana tedy fungovala. Zato archón Loxias ležel bez hnutí, pravým spánkem na kořeni maronské jedle rovné jako prut. Jednu paži pod zkrouceným tělem, pravačku bezvládně ohnutou v lokti.

Už mu nebylo pomoci.

Odysseovi všechno trvalo dlouho, strašně dlouho. Každá myšlenka jako by si musela hledat v rozvráceném světě novou cestu. Umělé nebe nad hlavou se mu otáčelo a strhávalo do vířivého pohybu lodíny, jedle i ostřínové houští, z něhož se chiméra vynořila. V hlavě mu pulsoval rytmický zvuk, ozvěna vlastní krve. Dlaně měl v jednom ohni, naskákaly mu na nich rudé, palčivé skvrny. Avšak stále byl při vědomí. Uštknutí v oitských skalách, které tak zázračně přežil, mu zřejmě zajistilo značnou imunitu.

I první krok trval dlouho, ale nakonec se mu podařil. Přiblížil se k Loxiovi, a když se nad ním pokoušel sklonit, zaslechl kroky.

Nejprve je měl za přelud, za jiný projev působení jedu. Jenže kroky se ozývaly stále hlasitěji – stezkou běželo několik bílých uniforem. Trubky paprskových zbraní je tloukly do prsou a překážely jim.

Odysseas se vztyčil a zavrávoral. Snažil se soustředit, jenže roztěkaná mysl ho neposlouchala. Naopak, zcela ho ovládala.

Bílé skvrny se proměnily v živé tvory, hlučné, funící a hekající. Odysseově mysli byli protivní.

Odysseas vklouzl pod stromy. Ticho tu klíčilo jako bílé chmýří obalující shluky plochých semen celiolů. Motal se mezi kmeny, zakopl o kořen a musel se zachytit nízké větve. Pohyb mu však prospíval, hlava se trochu vyčistila a napadlo ho, že by se měl Hypereidovi omluvit – v mnohém se mu skutečně podařilo napodobit akarnanský prales. I tady se dařilo trní, vzdušným kořenům, liánám, hadím akáciím. Co když se v nich skrývají zelení rhodové?

Kroky! Veliké bílé zvíře dupalo jak půl bakosího stáda. Odysseas tichounce vklouzl do akáciového houští, jen desítky trnů bzunkly o jeho hladkou modrozelenou kombinézu.

Nikde se neozvalo varovné hadí zasyčení. Tenhle kousek pralesa zřejmě patřil jen chiméře. Chiméře a pokusům.

Teď už byl zbytečný, napadlo Odyssea se zadostiučiněním.

Nedaleko pracovalo ostří mačety. Stál jim opravdu za velkou námahu. Ze vzdálenosti čtyř kroků pozoroval, jak se svalnatý lučištník potí, každou chvíli se mu orosil ochranný štít, takže musel přerušit práci s mačetou, odpočinout si a štít čistit kapesníkem.

Byl neohrabaný, hlučný a směšný.

Šel z něho strach.

Odysseas cítil chuť zasmát se nahlas, na kuráž. Namísto toho ho však přepadl nový záchvat bolesti, který mu zkroutil žaludek a všechno tam uvnitř. O cosi se opřel, před očima měl černo, zápasil o dech.

Sesul se na zem a bylo mu v tu chvíli dočista jedno, jestli tropí hluk nebo ne. Svět se proměnil v bolest a tmu.

Ale přesto se rozhodl, že neumře. Kdesi v těle i v mozku měl skryté mechanismy, jež bojovaly v jeho šicích.

Snad proto začalo znovu svítat. Po napůl zetlelé větvičce lezl bílý boák. Podle dlouhých tykadel, tenkých jako vlásky a na koncích se rozšiřujících do dvou bílých oválků, to byl průzkumník.

Odysseas se rozhlédl: Upoutal možná pozornost bílých boáků, ale naštěstí ne bílých uniforem. Ležel na boku v řídkém celiolovém křoví a neměl dost sil, aby se zvedl.

Pak se o to pokusil a zpotil se námahou. Když se dostal na kolena, obrátil se mu žaludek.

Musel při tom dělat větší kravál než všichni bakosové v celém akarnanském pralese, ale jakmile se vyzvracel, cítil se mnohem líp. Kousek se plížil křovím, které tu bujelo stejně nadšeně jako v pralese, a po jednom z kmenů maronských jedlí se vyšplhal na nohy.

Chvíli se rozhlížel, kterým směrem se pustit, neboť se mezi celiolovými keři několikrát zamotal a nadobro ztratil orientaci. Nakonec se opatrně vydal nazdařbůh.

Štěstí ho neopustilo, brzy proti němu přes stromy prosvítala šedobílá zeď. Tyčila se dobře na pět metrů vysoko a nesla ocelovou konstrukci s plastikovou střechou.

Zdála se hladká a nepřekonatelná.

Chlapec se zastavil pod lodínovým trojstromem a zaposlouchal se. Listoví k němu nepropouštělo sebeslabší zvuk – protože v napodobenině pralesa vládlo ticho. Scházeli tu hašteřiví durové, krákavé delty, uvřeštěné opice tomel. Napodobenina pralesa bylo mrtvé místo.

Našel ostřínový keř a po krátkém úsilí – jenže prsty si stejně pořezal – se mu podařilo odlomit nádherný, dobře na píď dlouhý trn, s hrotem jako ocelová jehla. Vyšplhal se na jeden z kmenů lodínu a po silné větvi se od něho pustil tak daleko, jak jen se odvážil.

Začala se pod jeho vahou ohýbat. Propast pod nohama v něm probouzela nepři jemné pocity.

Rozhoupal se a pustil.

Hekl, když narazil celým tělem do konstrukce, avšak dlaně, stále ještě zarudlé a opuchlé od chiméřího jedu, se pevně sevřely okolo chladného kovu.

Stál na vrcholku stěny, věznící chudičký vzorek nekonečného a nekonečně proměnlivého akarnanského pralesa.

Vzal do pořezaných prstů ostřínový trn, který svíral mezi rty, a vrazil ho do plastiku. Fólie byla pevná, avšak trnu by odolal snad jenom kov. Prořízl plastik v kolmém směru na zeď a pak ještě křížem. Dovnitř okamžitě vnikly chladné dešťové kapky, připomínající bezbarvou krev prosakující z rány.

Venku se do něho opřel vítr ženoucí zelenavou clonu deště a málem ho smetl dolů, kdyby se nezachytil proříznuté fólie.

Lilo, a přesto tady venku svět voněl. Byl cítit svobodou nekonečných lesů, proměnlivých barev, životem.

Bílé stejnokroje nikde nezahlédl. V životě neudělal důležitější objev.

Zeď sousedila přes úzkou uličku s nižší, velice rozlehlou budovou s plochou střechou. Vedlo k ní několik vjezdů s betonovými nakládacími rampami. Na dvoře mokly objemné žluté a hnědé kontejnery.

Odysseas se odrazil a bez problémů přistál na ploché střeše. Rukama se zachytil za okraj a spustil se dolů, na jednu z ramp.

V pokročilou hodinu většina vjezdů už osiřela a zelená vrata byla zamčená. O kus dál však k rampě couval ohromný žlutý elektrický kamión s vlekem. Manévru přihlíželo několik postav, i v deštivém šeru však chlapec rozpoznal, že žádný z nich není člověk.

Neviditelný pilot zvládl manévr přesně. Roboti se vrhli na kamión, odpojili vlek, vnikli dovnitř a spustili rachotící pásový dopravník.

Nebyli zkonstruovaní tak, na rozdíl od většiny lidí, aby si všímali věcí, po nichž jim nic nebylo.

Odysseas se proplížil k posuvným vratům, měl vyhráno. Ze skladiště se ještě naposledy ohlédl a zesinal. K vedlejší rampě se hnal hlídkový vůz a ještě za jízdy z něho vyskakovaly bílé stejnokroje. Ty naopak byly placené, aby si všímaly. A aby ho přivedly.

Rozběhl se šerem, v cementovém prachu asi zanechával mokré stopy, ale raději se ani neohlížel.

Zvenčí si dost dobře neuvědomil, jak je budova rozlehlá. Rozdělovala se na různobarevné sektory a ty potom vyplňovaly palety, bedny, krabice, soudky, role jakýchsi fólií a tisíce dalších předmětů, jimž se sotva stačil v běhu vyhýbat. Ale nedostal se daleko, znovu mu žaludek ucpal hrdlo a před očima se mu rozbíhaly černé kruhy, znovu se ozval jed.

Zavrávoral, porazil několik krabic navršených do široké pyramidy. Neměl ani dost sil, aby se odpotácel někam do kouta. V hlavě se mu ozval rytmický zvuk, sílil, jako by se přibližoval. Kroky?

Čirou vůlí se Odysseas přinutil ještě jednou zvednout nohu, ale narazil na jakousi překážku a upadl přes ni.

Kroky se hnaly přímo k němu, ale neměl už v sobě ani tolik energie, aby sevřel ruku v pěst. Náhle mu všechno bylo jedno, necítil lítost nad Loxiovou smrtí, nebál se té své, bylo mu jedno, jak s ním naloží ti bílí, až se jim dostane do rukou.

Kroky se přiblížily na dosah.

Tehdy Odysseas ztratil vědomí.

Když se probral, celý svět se chvěl a drnčel. Dřív než stačil cokoli pochopit, znovu se propadl do mělkých vln, které ho unášely do neznáma. Vlastně ne, byl tu Gorgias, houpali se společně na lodičkách, nebe se Odysseovi rytmicky komíhalo nad hlavou a po tváři mu proudil chladný, čerstvý vzduch. Objevila se další postava, kdosi dospělý, možná Glauka, ale spíš Loxias, a křičel na ně: „Kluci, okamžitě dolů! Copak nevidíte, že to na vás nalíčila chiméra?“

Dostal strach, z jejího blankytně modrého oka a černého mžiknutí, jako by se v té chvíli rozevřela propast. Slza v modrém oku…

Pak se všude rozhostilo ticho. Ticho a tma.

Tehdy přišel Odysseas k sobě. Bylo mu tak zle, že by mnohem raději byl už po smrti. Jenže do Charónova království mu zbýval ještě pořádný kus cesty.

Brzy se sebral natolik, že dokázal prozkoumat svět okolo sebe. Nacpali ho do bedny, to vysvětlovalo i černočernou tmu, která ho neustále obklopovala, ačkoli už vnímal bezvadně. Kdo a proč, to byla jiná otázka. Možná že jedna z jejích stěn byla ta překážka, přes. kterou upadl těsně předtím, než ztratil vědomí. Rozpomněl se i na halucinace. Co z nich byla skutečnost? Převezli ho na jiné místo? Kde je?

Obrátil se na záda, skrčil nohy a vykopl je proti víku. Zachvělo se, ale nepovolilo. Chvíli vyčkával, až zas bude mít dost sil, a taky jestli nezaslechne nějakou odezvu zvenčí.

Nic.

Na čtvrtý pokus víko odlétlo, dunělo a rachotilo po zemi. Na Odyssea se okamžitě snesly přívaly deště.

Ve skladišti teda nebyl.

„Co je to tady?“ ozval se rozespalý bručivý hlas. „To jsou teda vtípky!“

Odysseas se vydrápal na nohy. Připadal si jako vetchý stařeček z pohádky. Celý svět se s ním pozvolna otáčel, zdál se rozpitý deštěm.

„No, ty vypadáš!“ povídal bručoun. „Pryskyřičné víno se nesmí s ničím míchat, to je smrťák!“

Konečně věci zapadly do svých podob, do forem, které na ně čekaly. Proti Odysseovi se zjevila zarostlá, rozespalá tvář staršího muže.

„Kde to jsem?“

„Kde bys byl?“ povídal hlídač. „Tvoji kumpáni mají odporný, smysl pro humor. Zavezli tě před márnici!

Chlapec trochu nejistě překročil bočnici. „Jací kumpáni?“

„Maž domů a koukej se vyspat! A tohle mi tu nenechávej.“

Bedna byla těžká a neskladná. Odysseas měl sto chutí praštit s ní o dláždění a dát se na útěk, ale síly cítil v sobě tolik, že by ho povalila moucha. Když se otočil, vrátný ho stále ještě sledoval pohledem.

Dovlekl bednu za roh, ale dál už to nešlo. Chvíli se o ni opíral, odpočíval a hleděl na prázdné dno. Jako by se před ním odvíjel film o posledních událostech: může být pravda, že holýma rukama zardousil chiméru? Tu, kterou Charmida s takovou slávou vypěstovala z vejce… A Loxias, ne, ten přece nemohl zemřít! Charmida – věděla, co se proti nim chystá? Opravdu dala natolik přednost kariéře po boku Timarety?

Byly to myšlenky, které ho sužovaly tak, že se mu chtělo křičet bolestí. Plakat nemohl, cítil se vyprahlý až do morku. Co zbylo z jeho světa?

Jak se dostal až do nemocničního areálu? Sotva to bylo důležité. Nejspíš ho objevili skladoví roboti, nevěděli si rady s jeho tělem, nejevícím známek života, a dopravili ho až sem. Na omezený program robotů tohoto typu to byl vynikající výkon, přímo světlá chvilka.

Minul hlavní nemocniční bránu, avšak pocit bezpečí nezískal. Naopak, chodec v předjitřním lijáku musel být nápadný už zdaleka. A nepochyboval, že lučištníci mají jeho přesný popis a přesné instrukce, jak s ním naložit.

To bylo jasné, hůř se vymýšlelo, co počít. Vrátit se do bytu, to se rovnalo dobrovolně se přihlásit na nejbližší stanici. Ifikratovi nedůvěřoval – po odposlouchávacím zařízení a roztříštěné výloze – Kora naopak zase jemu.

A Charmidinu ctižádostivost podezříval z vraždy.

V předjitřním šeru zaslechl empa. Zabzučení mu dokonale vymetlo hlavu, ozvalo se mu přímo u levého ucha. Zvuk však zněl o oktávu níž, než jak komáři odjakživa pískali.

Byl to motor. Blížil se a duněl.

Chlapec se bezradně ohlédl. Na jeho straně ulice se táhla fronta domů, zabedněných ve spánku. Protější tvořila asi dvoumetrová zídka, porostlá druhem lián se širokými listy, v létě mívaly úžasné světle či temně fialové květy. Z listů crčela voda dolů na chodník.

Rozběhl se a vyšvihl na hřeben. Přehodil přes něj levé koleno a překulil se na druhou stranu, do neznáma.

Právě včas. V hlavě, ještě zamotané pádem, mu zaduněly pneumatiky projíždějícího hlídkového vozu.

Vstal, trochu si otřel do listů liány bláto z tváře a taky dlaně. Na dotek stále pálily a liána je znovu podráždila. Rozhlédl se a překvapením strnul.

Přímo proti němu se zvedala řada kamenných stínů. Náhrobky působily ve tmě doopravdy strašidelně, ačkoli věděl, že je to všechno hloupost, nemohl se zbavit tísnivého pocitu.

Poznával tenhle hřbitov podle ohromného blusku, jehož koruna vrůstající do nebe jako by střežila písčité cesty, drnovité cestičky i jednotlivé hroby. Docela nedávno ho sem zavedl Loxias, aby mu ukázal, kde spočinula Filippova lebka, ohlodaná od bílých boáků do poslední třásně masa.

Nebylo kam spěchat, dokud se nerozední, na ulici nemohl. Podruhé by to nemuselo skončit tak šťastně, skokem přes zeď. Klidně se vydal k tajné schránce, která už nikdy nebude zapotřebí. Jak to, že ho předtím nenapadlo, jaké strašné je to slovo – nikdy? Nikdy!

Ani ohromná koruna blusku nedokázala uchránit hřbitovní cesty před vytrvalým lijákem. Při každém kroku Odysseas čvachtal v louži, voda se začínala spojovat v jediné bezbřehé jezírko.

Ještě před Filippovou schránkou se stále nedokázal vypořádat s tím palčivým nikdy. Co když se Loxias přece jen zachránil? Třeba smrt jen předstíral, nevěřil, že se dá uniknout? Třeba chiméra chovaná v zajetí neměla tak prudký jed, aby jedním uštknutím zabila člověka? Odysseas sám přece taky přežil! I strýc mohl strávit několik hodin v bezvědomí…

V úvahách zcela mimoděk otevřel schránku, nejspíš se mu domluva vepsala hluboko do paměti, a jen vsunul paži dovnitř, narazil na kov. Nedůvěřivě poklekl: Lebka se ztratila, namísto ní schránka obsahovala nevelkou černou skříňku, jakou ještě nikdy nespatřil.

Jakmile ji vytáhl, na kov zabubnoval proud deště. Zklamaně předmět obracel v rukou, skříňka byla naprosto jednolitá, neměla ani víko, ani otvor. Jen z boku tři zdířky.

Jakmile se rozednilo a ulice ožila provozem, Odysseas si vyčíhl okamžik a přehoupl se zpátky přes hřbitovní bránu, stále ještě zavřenou. V houstnoucím proudu chodců dorazil ke stanici magnetické rychlodráhy, avšak v poslední chvíli postřehl, že se u východu tísní dav cestujících. Několik revizorů jim přehrazovalo cestu, prohlíželi jízdenky a nenápadně okukovali tváře.

Odysseas se musel od ostatních odlišovat na první pohled: bledý únavou a nevyspáním, v promočené a zašpiněné lovecké kombinéze. Poprvé v životě si přál, aby se dvouvozový magnetický vlak coural – a podle zákona schválnosti byli ve stanici Centrum tak rychle, jak ještě nikdy.

Následující hodinu se chvěl zimou – a hlavně strachy – na nástupišti. Potom si ho kdosi povšiml, dost nevraživě ho přeměřil očima, i další cestující se po něm otáčeli. Dál už tu prostě zůstat nemohl.

Turniketem se protáhl připravený okamžitě vyrazit a prchat ze všech sil.

Ale nebylo před kým. Zastavil se a nedůvěřivě, nejistě se rozhlížel. Po revizorech jako by se slehla země.

Stále ještě trochu nechápavě zamířil k mušli videofonu. Objevila se Kora, už oblečená do červenožlutého svetříku.

„Co chceš?“ zeptala se tak chladně, až ho píchlo u srdce. Připomněly se mu poslední společné okamžiky v podzemí Archívu, cítil ji ve svém objetí a její světlé vlasy na svých ramenou. Jak člověk může mučit sám sebe!

„Něco ti nesu.“

„Nic od tebe nechci.“

„Jenže já ti to musím dát!“

„A co?“

Když dorazil, dveře měla na řetízek, škoda že na takovou maličkost zapomněla tehdy, když si pro Dračí skříňku přišli. Ale kdo? To Odysseovi zůstávalo dodnes nejasné.

„Skříňka!“ vyhrkla.

„Tady máš!“ pronesl stroze, donutil se k tomu. „Snad konečně přestaneš podezírat Loxia,“ A obrátil se k odchodu.

„Odyssee, počkej!“ zavolala.

Zastavil se. „Co bys ráda?“

„Odyssee…!“ V modrých očích se jí náhle objevily slzy. „Vím už všechno.“

Uvnitř bylo teplo a klidno. Až teď si naplno uvědomil, jak je zbitý, nevyspalý, vyčerpaný. „Z multivize?“ Sotva vládl jazykem.

„Z ranních zpráv,“ přikyvovala. Kulhala, na kotníku se jí bělal obvaz.

Po jídle nezvladatelně usnul, a když znovu přišel k sobě, seděla u něho a hladila ho po čele a po tvářích.

Odtáhl jí ruku. „Přece mě nemůžeš hladit, když chodíš s Efialtem.“

„Kdes to vzal, prosím tě?“ Zdálo se, že nepředstírá. „Naopak! Řekla jsem mu, aby mě už konečně, jednou provždycky, nechal na pokoji.“

Poslouchalo se to jako hudba.

„Nevěříš? Jak ti to mám dokázat?“ povídala nešťastně.

Únava ho přemohla. Poslepu nahmátl Kořinu dlaň, položil si ji na prsa, a zároveň cele pocítil krutou křivdu, kterou na něm svět páchal: Ačkoli si nepřál nic jiného než zůstat takhle navěky, musel od ní pryč. Musel pryč, dokud nebylo pozdě.

„Je to hrozné!“ řekla, jako by mu četla myšlenky. „Jak se to stalo? Co se vlastně děje?“

Několika slovy jí pověděl o Charmidě, Hypereidovi a jejich směšném pokusu vtěsnat nekonečně proměnlivý prales mezi cementové zdi. Pověděl jí o plastikovém nebi, o trnu a o skladových robotech. „A proč mě hledají?“ zeptal se nakonec. „Musí přece uvést důvod!“

„Thesmothetes Pygeus na tebe vydal zatykač. Hned ze dvou příčin: Za prvé jsi důvodně podezřelý z usmrcení vzácného laboratorního zvířete, pak tě chce vyslechnout jako klíčového svědka události, při které zahynul archón Loxias.“

„Důvodně podezřelý z usmrcení vzácného laboratorního zvířete!“ opakoval po dívce.

„Jak jsi to dokázal?“ pohladila mu opuchlé dlaně. „Bolelo to? Já tě nikomu nedám!“

Uvěznil jí prsty ve svých. „Neboj, v pralese si mě můžou hledat třeba celé století!“

„Žádný prales!“ prohlásila rezolutně. „Zůstaneš tady, u mne!“

„Ach Koro! Tady můžou být každou chvíli. Musím okamžitě pryč!“

„Schovám tě, že tě nenajdou, ani kdyby obrátili celé Athény vzhůru nohama. V podzemí Archívu.“

Posadil se. „Jsem přesvědčený, že mě chtějí jen zastrašit. Když se ztratím a nikde nebudu vytrubovat, čeho jsem byl svědkem, třeba mi dají pokoj.“

„To chceš už celý zbytek života strávit v pralese?“ zeptala se ostře a uhladila si sukni.

„Pak si pro tebe přijdu,“ položil jí hlavu do klína. „Ale nejdřív – musím se dopídit, proč zemřel Loxias. A proč zahynul tvůj otec.“

„Počítej se mnou.“

Nerad, ale souhlasil. „Máš pravdu, nejlepší bude, když se ukryju v podzemí Archívu. Budu potřebovat tvou pomoc – jídlo a vůbec.“

„Sama bych se tam bála,“ řekla neočekávaně.

„Myslíš na Žhavce?“

Sotva znatelně pokývla hladkým čelem.

„Kdyby nám býval chtěl ublížit…,“ namítl Odysseas. „Minul nás přece na krok.“

„Od té doby křičím ze spaní,“ přiznala se.

„Nevěřím na duchy. Bojím se lidí. A teď hlavně našich, athénských. Timarety. Pygea. Charmidy. Ale už musím doopravdy…“

Vzala mu ruce do svých. „Jak se jim chceš postavit?“ povídala mu jako malému, nerozumnému dítěti.

Měla naprostou pravdu. „Nejvíce mi pomůžeš, když ukryješ Dračí skříňku,“ uhnul. „Třeba si ji někdy společně poslechneme.“

Návštěvu jsi minul o dvacet minut, dostal následujícího dne vzkaz na smluveném místě. Byt vzhůru nohama, maminka nadávala. Poprvé v životě jsem od ní slyšela sprosté slovo. Skříňka v pořádku. Líbá Tě Tvoje Kora. Napiš!

Pročítal ty řádky znovu a znovu a vůbec mu nevadilo šero podzemního bludiště. Pak však na něho dolehla osamělost stokrát tíživěji, bolestivě mu scházely Kořiny teplé dlaně a měkké rty a dlouhé světlé vlasy, které si odfukovala z čela.

Dopis mu vynahradil všechno strádání. Jídlo mu nescházelo, dokonce mu ani v noci nebyla zima, neboť Kora mu vnutila přikrývku, kterou proti navlhnutí složila do igelitového pytle. Zato však náhle podléhal opodstatněným i neopodstatněným obavám. K dohodnutému místu se plížil celou věčnost – měl strach, že Koru sledují a že to nepostřehla, ačkoli ji na takovou možnost výslovně upozorňoval. V noci ho pronásledovaly přízraky, upírající na něj ze tmy krvavé oční důlky. Znovu bojoval s chimérou a cítil v prstech tvrdé a přitom poddajné šupiny, a taky chřupnutí, když vyvrátil ještěří hlavu s modrým okem plným jedu. K ránu ho navštívila žena, lehoučká jako předjitřní opar, v bílém oděvu z mlh a z dešťové tříště, zvědavě ho obcházela, dokud ji náhlý závan vzduchu neodvál chodbou pryč.

Odysseovu podzemní nejistotu prohluboval i vítr, který se prudce přehnal, aby vzápětí vlhký vzduch opět ulehl, naprosto netečně, do chodeb a podzemních sálů. Jakmile pocítil na tváři neviditelný dotek, tiskl se ke stěně a marně hledal příčinu. Ale šero zůstávalo tajemné, nevynořilo se z něho nic, ani obyčejná krysa bitra.

Krysy tu žily, ale Odysseovi se vyhýbaly, jen tu a tam zahlédl jejich kožíšky, dokonale splývající s barvou cementových chodeb.

Přízrak se vynořil pozdě odpoledne. Chvíli předtím, než jej spatřil v perspektivě dlouhé chodby ubíhající do jediného šedavého bodu, Odyssea jako by bodlo u srdce a po celém těle pocítil mravenčení, nejsilnější na dlaních, stále ještě popálených chiméřím jedem.

Nepřipadal mu už tak děsivý jako při prvním setkání. Přízrak byl podsaditý, svalnatý, asi o půl hlavy menší než chlapec, a srstí připomínal nazelenalou ovečku – nebo spíš pořádného berana pochodujícího po zadních. Jen hlava, ta Odyssea stále ještě děsila. Sklopil oči a přitiskl se ke stěně.

Jak se Žhavec přibližoval, mravenčení neustále sílilo, až měl dlaně v jednom ohni. Uvědomil si, že je cítil i s Korou v náručí, avšak pro strach je skoro nevnímal. Když už se zdálo, že bytost ho opět mine bez povšimnutí, nečekaně se mu objevila v hlavě slova: „Neměj strach. Nehrozí ti žádné nebezpečí.“

Odysseas o nich přemítal, dokud neusnul. Byla to autosugesce? Nebo s ním tvor skutečně komunikoval? Připadal si, že se mu všechno zdálo v neskutečně živém snu.

Mravenčení!

Doopravdy se mu to jenom zdá?

Pocit byl tak ostrý, že ho nejen pálily poleptané dlaně, ale rozbrněly mu prsty, a dokonce se mu zježily chlupy po celém těle, jakoby zelektrizované.

V hlavě mu pulsovalo jediné slovo: Nebezpečí!

Zvedl se opatrně na loktech. Tohle už nemohl být sen.

Bytost s rudýma očima však nikde neobjevil, marně se rozhlížel na obě strany. Jen na břiše, tam jako by ho cosi tížilo.

Had.

Když se chlapec zavrtěl, hada to podráždilo a zvedl trojúhelníkovou hlavu se zelenýma očima, v úplně, dokonale stejné barvě, jako měl Loxias. Had se natáhl kupředu, jako by si chtěl zblízka prohlédnout zvednutou Odysseovu tvář. Smyčky a záhyby jeho kaolínově bílého těla se přitom zavlnily a zašustily šupinami. Trojúhelníková hlava se ladným obloukem vrátila, aby vzápětí znovu zamířila vpřed, vedená jazýčkem s infračerveným detektorem.

Odysseas napjatě vyčkával do poslední chvíle. Vymrštil pravačku, podařilo se mu uchopit hada za hlavou a stisknout. Bílé tělo se mu okamžitě ovinulo okolo celé paže, ocas vztekle bil o zem a vířil cementový prach.

Dobře si ho prohlédl: Byl to nejspíš docela obyčejný rhod, v pralese nejčastěji vybarvený zeleně anebo s lehkým krycím nádechem domodra, do základní barvy míval jakoby vytetovaný tmavý vzorek, hotové umělecké dílo. Tenhle vypasený, skoro dvoumetrový lovec krys, který nepoznal nádheru pralesa, jen cementový prach chodeb a sklepení, se svému prostředí přizpůsobil i barvou. Rhodi tu tedy museli žít už pěkných pár generací.

Odysseas ho setřásl do plastikového pytle, v němž si přinesl pokrývku. Bylo to snazší, než očekával, dotek chladné umělé hmoty měl na hada přímo paralyzující účinek, dočista ztuhl.

Zbytek noci sebou chlapec zmítal a strávil ho ve vyčerpávajícím polospánku, budil se s palčivými dlaněmi a mravenčením. Ale všude jen uplývalo ticho, v němž se občas zvedl závan nepochopitelného větru, jako tajemný podzemní vzdech.

Ráno tu neznalo pokřik durů ani oslavné krákání delt ani jiskřivou rosu, jako by jezero Kópais rozstříklo své stříbřité krůpěje po celém pralese. Odysseas se malátně pustil do jídla a prohlížel si strnulé, kaolínově bílé hadí tělo. Pohled do zelených očí mu však najednou vnukl nápad.

Okamžitě nechal jídla, shodil košilí a kombinézu navlékl na holé tělo. Košili svázal rukávy a uložil do ní pytel s rhodem. Propletl se bludištěm až k zadnímu schodišti a vyklouzl do deště.

„Kdo je?“ ozval se za dveřmi Ifikratův ochraptělý, ještě ospalý hlas.

„Návštěva.“

„Odysseas?“ nevěřil Ifikrates svým uším. „Vážně? Kde se tu bereš?“

Dveře se okamžitě otevřely. Blondýn měl ještě oči napůl zalepené od spánku, trpěl zřejmě lehkým zánětem spojivek. Ani přímo z postele však nebyl rozcuchaný.

„Honem, člověče!“ zasyčel jako rhod a vtáhl Odyssea dovnitř. „Copak nevíš, že je po tobě vyhlášené pátrání?“

„Vím. Nebojíš se přijmout návštěvu psance? Nebo mě rovnou udáš?“

„Co si o mně myslíš? Nikdy jsem nezradil přítele!“

„Tím si právě nejsem tak jistý,“ povídal klidně Odysseas a pustil se do rozbalování svého rance.

„Přišel jsi mě urážet?“ ohradil se Ifikrates. „Nebo mě chceš taky dostat do maléru? A vůbec – co to máš?“

Rozvázaná košile odpadla, avšak plastik byl poloprůhledný a kaolínové hadí tělo se v něm ztrácelo.

„Hada,“ odvětil Odysseas a vyklopil těžké, skoro dvoumetrové tělo na koberec.

„Ty ses zbláznil!“ Ifikrates hleděl jako hypnotizovaný. „Co to má znamenat?!“

Rhod pozvolna přišel k sobě, protáhl se v několika ladných smyčkách a zasyčel.

„Pozor,“ varoval Odysseas, „uštknutí může být smrtelné!“

„Ty ses fakt zbláznil!“ opakoval blondýn a vytřeštěnýma očima sledoval, jak se trojúhelníková hlava zvolna blíží k jeho nohám, nazutým do ozdobných trepek. Ifikrates dbal i na to, co si obouvá doma. „Okamžitě si ho zas seber do toho pytle a už ať jseš venku!“

Odysseas uhnul ke stěně.

„Bude to?“ rozčilením a strachy Ifikratovi přeskočil hlas. S narůstající hrůzou si uvědomil, že Odysseas nehne ani prstem, ustoupil o dva kroky, při nichž ztratil obě trepky z pravé bakosí kůže, a narazil zadkem do stolu.

Porcelánové víčko cukřenky zarachotilo a sklouzlo na zem, nedaleko hadí hlavy. Rhod bleskurychle uhnul, měkkou smyčkou se stáhl do obrany, aby vzápětí přešel do protiútoku.

Odyssea napadlo, že teď by vůbec nestál o to, vyměnit si místo s tím kouskem porcelánu. Trojúhelníková hlava se kmitla jako šíp.

Ifikrates ukázal, co s člověkem dokáže udělat strach: Rovnýma nohama vyskočil nahoru na stolní desku.

Počínal si rozumně a Odysseas ho následoval. Přitáhl si rychle židli a také na ni vystoupil. Had vypadal doopravdy podrážděně, rejdil po celé místnosti, po červenozeleném koberci i pod nábytkem a vynořoval se na nejméně očekávaných místech.

„Přišel jsem za tebou, Ifikrate, protože potřebuju nějaké informace.“

„Okamžitě zmiz! „křičel blonďák, stále ještě v šoku. „I s tou svojí bestií!“

„Právě proto jsem přinesl hada,“ vysvětlil mu Odysseas. „Teď mi nikam neutečeš, dokonce ani k videofonu. Bojíš se na krok.“

„Kdo by se nebál, ty jseš taky strachy podělaný!“

„Had se za chvíli uklidní a unaví, na stůl za tebou nemůže,“ chlácholil Odysseas blondýna. „Když mi povíš, co budu chtít, zas si ho seberu a půjdu. Ty mi za to slíbíš, že počkáš půl hodiny, než zavoláš…“

„Nedozvíš se ode mě ani slovo!“ vřískal Ifikrates.

„Rozmysli si to!“

„Nevidím žádný důvod, proč bych ti měl cokoli povídat!“

„Jenže já ano… Jestli sis nevšiml, mám to kousek ke dveřím. Docela dobře můžu zmizet a zamknout tě tu. Takový obrovský rhod klidně vydrží bez potravy měsíc a pořád je celkem čiperný. A na kolik se cítíš ty?“

„To bys neudělal!“ zašeptal Ifikrates a v očích mu zaplálo hrůzné poznání.

„Proč myslíš?“ zeptal se Odysseas. Ačkoli se snažil ovládat, ucítil, jak z něho vytryskla nenávist. „Když ses spolčil s těmi, co zavraždili Loxia!“

„Co to povídáš? Já nemám s jeho smrtí vůbec nic společného.“

„Tak kdo?“ udeřil Odysseas.

Ifikrates podřepl na stolní desce. „Prosím tě, co si myslíš? Jak bych to mohl vědět?“

„Ifikrate!“ pohrozil mu.

Blondýn vztekle zaťal pěsti, až mu zbělely. „No dobrá. Víš, že má pozítří pohřeb?“

„Budeš muset něco přihodit, jestli si toho hada neoblíbíš,“ řekl mu ironicky Odysseas. „Tohle prý už odvysílali v multivizi.“

„A víš, že to bude pohřeb se všemi poctami, které patří athénskému archontovi? Dokonce s velkou pompou?“

„Ifi…“

„A víš, že s celou tou pompou spálí prázdnou rakev?“

Odysseas cítil, jak se mu naprázdno otevírá pusa a jak mu oči lezou z důlků. „Počkej, co to má znamenat?“

Bílý had objevil pohovku, vysoukal se na ni a prozkoumával nově dobytá území.

Blondýn pokrčil rameny. „Víc ti stejně říct nemůžu.“

Odysseas s očima upřenýma na rhoda sestoupil ze židle, otočil klíčem v zámku a vložil si ho do kapsy modrozelené lovecké kombinézy.

„Ne, Odyssee!“

„Čekám!“

„Nic nevím!“ tvrdohlavě opakoval Ifikrates. „Mluvil jsem jenom s jedním… člověkem. Něco se děje okolo Loxiova těla. Drží ho pod zámkem jako bůhvíjaké tajemství. Jako by umřel na mor, a ne na uštknutí.“

„Nechápu, proč ho nechtějí pohřbít?“

„No a já?“ krčil rameny Ifikrates. „Ten člověk povídal, že ho snad mají odnést do pralesa.“

„Chtějí utajit místo, kde bude pohřbený?“

Kaolínový had se pohodlně uvelebil na polštářích. Jestli nepoznal nikdy nic víc než tvrdý a prašný beton, jistě si připadal u Ifikrata jako v ráji. Trojúhelníková hlava mu klesla do smyčky těla.

„Možná.“

Odysseas opatrně přešel přes místnost, co nejdál od pohovky. Had sice trhl hlavou, ale zase jí spustil nazpátek. Zjevně ho nic neohrožovalo.

Odysseas se zastavil před žlutým závěsem, oddělujícím obytnou místnost od pracovny – jak si vzpomínal ze své první návštěvy u Ifikrata, kdy spolu popíjeli kykeón a probírali Kleontovu smrt.

„Něco v tom určitě je, ale nic víc už nevím. Věř mi, Slyšels někdy o lidech, co si říkají Velebitelé návratu?“

Odysseas zavrtěl hlavou. „O Heladistech, to ano.“

„Heladisté a Velebitelé návratu se mají k sobě jako oheň s vodou,“ rychle navázal Ifikrates. Ve tváři se mu zračilo napětí. Když Odysseas sáhl na žlutý závěs, aby ho odhrnul, trhlo to s ním a vypadal, že by se nejraději na něho vrhl a zabránil mu v tom, jenže strach z hada byl ještě silnější, nepřekonatelný, Ifikrates se rázem zpotil. Dostal ze sebe, s vynaložením všech sil: „Velebitelé návratu tvrdí, že Helada je lidem naprosto nepřátelská, že s ní nikdy nesplynou, že její duch jim navždycky zůstane cizí a nepochopitelný. Proto by ji měli co nejdřív opustit.“

Odysseas zvolna, aby netropil zbytečný hluk a nevyplašil rhoda, odhrnul závěs. Pracovna byla těsná, stolek s lampou a židlí, několik poliček s knihami a stojánek na časopisy. Na židli barevný polštářek. Ifikrates nepohrdl pohodlím za žádných okolností a při žádné činnosti.

Poličky s knihami stály na zavřené hnědé skříňce.

„Že jsem o těch Velebitelích nezaslechl ani slovo?“

„Je jich pár a jsou to blázni,“ Ifikrates klečel přímo na hraně stolu a sledoval jeho počínání. „Když jim došlo, že z nich všichni mají legraci, utekli do pralesa.“

„Aha, tak proto mi to vyprávíš! Jenže pořád nechápu žádné souvislosti.“

„Něco v tom je, docela určitě!“ trval Ifikrates na svém. „Třeba chtějí provádět s Loxiovým tělem…“

„Zhanobit?“ Odysseas stále nechápal, proč je jeho nedobrovolný hostitel tak nervózní. Přiblížil se ke skříňce. Neviděl odsud na hada a trochu ho zamrazilo v zádech. „Kdyby byl Pygeus opravdu šílený a chtěl Loxiovo tělo zhanobit, mohl by je přece pak dát zatlouct do rakve a konec. Není důvod, aby je dopravoval do pralesa.“

„Myslím – černou magii.“

„Kdo provádí na Heladě černou magii?“

„Divil by ses,“ vědoucně se pousmál blondýn. „Odyssee, už víš všechno. Zabij toho hada, mně se dělá špatně.“

„Jen povídej!“

„Ale já… Víš, proč se Velebitelé návratu dobrovolně vystěhovali z Athén? Ne? Pátrají po kosmodromu.“

„Po kosmodromu?“ Vzápětí Odysseovi došlo.

„No právě! Kosmodrom v pralese! Jenže oni tvrdí, že tam kdysi stával. Oni prý ho obnoví, dopraví se na mateřskou loď a odletí, Odyssee, nech tu skříňku! Neotvírej ji!“ vykřikl.

Byla poloprázdná. Za pozornost stála jediná věc: paprsková zbraň s dobíječkou. Kraťoučká hlaveň ze speciální slitiny se matně, leskla.

A ještě nevelká drátěná klícka, z jemné kovové síťoviny. Uvnitř to tenoučce bzučelo, jako když se v dálce ženou závodní auta.

Ifikrates znovu cosi vykřikl.

Odysseas zpozorněl. Zaslechl šelest, jako by se k němu blížilo bílé hadí břicho. „Konečně vím aspoň jedno. Kdo má na svědomí Kleontovu smrt!“

VI

Dnešní doba všechno změnila – kromě

našich představ o tomhle změněném světě.

Kleón

Ifikrates na něho hleděl z výšky stolní desky a z očí mu žhla nenávist. A zájem – rozhodně viděl cosi, co jemu zůstávalo skryté.

Odysseas neváhal a vyšvihl se na psací stolek.

V poslední chvíli, bílý had projel okolo a zas se ztratil.

Odysseas opatrně spustil nohy na podlahu, na jeden z Ifikratových koberečků. Byl by rád empy zabil, jenže v těchhle podmínkách, zvláště když netušil, kolik jich klícka obsahuje, by to byl příliš riskantní podnik. Beztak už nemohli přežít delší dobu. Vyňal proto ze skříňky kvantovou zbraň a vyplížil se z pracovny.

Hada vidět nebylo.

Sledoval Ifikratovy oči, ale ani z těch se nic nedozvěděl. Podařilo se mu proklouznout ke dveřím. Rychle odemkl, překročil práh a oddechl si. Potom otevřel zásobník a vyprázdnil z něj těžkou červenou baterii.

„Chytej,“ hodil zbraň Ifikratovi.

Podařilo se mu to, ale přesto Odysseovi vztekle nadával. „Jestli si chceš odnést baterii, tenhle krám nemá cenu ani jako kapslovka!“

Obloučkem poslal Ifikratovi ještě červený válec a rychle za sebou zabouchl.

Venku ho čekalo další překvapení – déšť ustal. V tomhle čase to sice nemohlo být nadlouho, přesto se toho však dalo využít. Zauvažoval, co podnikne Ifikrates, jenže v něm se člověk nevyznal. Na okamžik zalitoval, že si nevzal paprskovou zbraň s sebou, ale to by se asi rovnalo vraždě. Navíc měl ke zbraním příliš hluboký odpor. Ještě že je lovci nesměli používat.

V podzemí zanechal Koře vzkaz, že se vrátí do týdne, a okamžitě vyrazil. Proč se taky zdržovat?

Na konečné magnetické rychlodráhy zpozoroval partu mladších lidí, nakládající mikrobus bedýnkami a různým zařízením. Povídali, že jsou hydrologové, a bez vyptávání ho vzali až na okraj pralesa. Vůbec se nestarali, koho to vezou, o takové hlouposti jako o pátrání po komsi se zjevně nezajímali.

Trasu, po níž putoval s Korou, měl uloženou v hlavě. Jen přemítal, jak si cestu ke kosmodromu ještě zkrátit. Kdyby nenarazil na žádné komplikace, plánoval, mohl by být na místě dřív, než se setmí.

Prales byl jako přešlý mrazem. Durové se jen pozvolna otřepávali, nehašteřili se mezi sebou a jen svorně a přichcíple hartusili na déšť. Občas zakrákala nějaká delta. Zelení rhodové i ohromný škrtič ofis leželi ztuhlí, napůl bez života, a vyčkávali, až bude období monzunových dešťů za nimi. Zato si musel Odysseas dávat pozor na dravé bystřiny, které ještě před několika dny vůbec neexistovaly. Podrážely nohy a párkrát se tak pěkně vymáchal.

Bahniska a slatiny, ačkoli v nich člověku nehrozilo utonutí, byly ještě nebezpečnější. Rejdily v nich ohromné pijavky, které dobře znal. Byly po krvi jako divé, nalezly sebemenší skulinku v oděvu a zůstávaly po nich ošklivé záněty.

Odysseas měl usnadněnou orientaci, zamířil proti proudu potůčků, potoků, říček a bystřin, vzhůru k pohoří Oita. Voda z něho brzy crčela, ale nezmírnil tempo. Občas se zastavil, aby secvrnkl pijavku, která se udržela na kombinéze. V poledne taky proto, aby spolykal mazu, placku, kterou upekla Kora a kterou si nesl ve vnitřní kapse kombinézy. Vzpomínka na Koru ho roztesknila, zatoužil po jejím úsměvu, po jejím teple…

Pozdě odpoledne, když se už krajina zvlnila, brodil se přes jednu z nesčetných říček, které toho dne musel překonat, a na okamžik polevil v pozornosti. Prales mu však pod hladinou nastražil – asi větev. Odysseas zakopl, proud ho v mžiku uchvátil a unášel ho pryč. Plácal se v prudké vodě, až se mu podařilo zachytit převislé větve z lodínového trojstromu.

Vydrápal se ven mokrý jako myš. Ze silné větvě sledovala jeho počínání opička tomel a dala se do křiku. Spousta jich poskakovalo vedle, v obrovské koruně blusku. Dokázaly ztropit kravál, který musel slyšet celý prales. Navíc, když se Odysseas, pokusil projít okolo stromu, několik statných samců, ze kterých šel trochu strach, se spustilo po vzdušných kořenech a liánách a začali po něm cosi házet.

Jeden z předmětů ho zasáhl přímo do prsou. Rozstříkl se mu po kombinéze, která už dávno nebyla modrozelená. Odysseas poznal houbu, jednu z mnoha, které po deštích v pralese vyrůstaly a někdy dosahovaly člověku po kolena.

Pod bluskem se projít nedalo čímsi se opicím znelíbil. Vzal to proto širokou oklikou, ale urazil sotva padesát kroků, když narazil na cosi docela zvláštního.

Nejprve nic nechápal. Viděl jen jakési opracované kamenné kvádry, zčásti pobořené, mezi nimiž už dávno a dávno prorostl všudypřítomný prales. Teprve když se přiblížil a zvedl hlavu, spatřil paláce, kamenné hradby, schodiště a věže jakéhosi tajuplného, fantastického města. Odysseas se nedůvěřivě dotkl vlhkého, zešedlého, časem rozežraného povrchu kamenného kvádru a došlo mu, že prales nepohřbil tu tesanou nádheru před staletími či tisíciletími, ale určitě před celými desítkami milénií.

Procházka kamenným městem byl čarokrásný zážitek, při němž člověku zároveň naskakovala husí kůže. Kamenné portály zdobili hadi s otevřenými čelistmi, zřejmě předvěcí ofové, a nevítaného návštěvníka si prohlíželi úzkými štěrbinami svých nelidských očí. Hlavice sloupů, jež nesly dávno zborcené stropy, zdobily květy neuvěřitelných tvarů, snad vzdáleně připomínajících krásu rudých masožravých bakchantek. S takovými se Odysseas ještě nikdy v pralese nesetkal.

Všude kolem něho se vznášeli draví kamenní ptáci, nosorožci očekávali vetřelce s výhružně skloněnou hlavou, po zemi pobíhali štíři. Fantastická zvířata, nikdy ještě nikým nespatřená, napůl draci a napůl kozorožci, zápasila se sluncem, plivala proti němu žíravý jed a sama byla spalována kamennými šípy paprsků, prohrávala a vítězila.

Poslední překvapení očekávalo Odyssea uprostřed dvorany zarostlé celiolovým trním i vzrostlými lodínovými trojstromy, jejichž kořeny se uchytily mezi kamennými deskami dláždění. Stála tam socha, na nízkém podstavci. Houští mu bránilo, aby zdálky poznal, co představuje.

Byla to chiméra, s kamenným okem namířeným přímo proti němu…

Až se zapotácel.

Na severní straně rozlehlého náměstí stála stavba, dozajista dominující celému kamennému městu. Odysseas ji v duchu označil za katedrálu, ačkoli o jejím skutečném účelu neměl ani ponětí. Ten znali jen původní obyvatelé a tajemství si vzali s sebou do hrobu.

Neboť ve městě už žily jen opice tomel, chápající ještě méně než Odysseas. Když ho zpozorovaly, pokaždé ho pronásledovaly aspoň křikem.

Dnes město patřilo jim.

Pralesem začal prosakovat soumrak a Odysseas se stále okouzleně procházel mezi kamennými zdmi, po kamenných schodištích, pod kamennými viadukty a věžemi. Kamenné kvádry byly věčné, největší škody napáchal prales, který bezohledně vnikl do ulic i do paláců a svými kořeny vyboulil dlažbu.

Jakmile soumrak zhoustl, tomelové se ukryli do svých kamenných příbytků. Ztichli i durové, jejichž barevné polštářky oživovaly všechny pralesní koruny, a dojem tísně se ještě prohloubil. Odysseas se vrátil do dvorany, kterou pojmenoval náměstí Chiméry. Socha se tyčila uprostřed a nemohl se zbavit dojmu, že ať se hne kamkoli, oko chiméry si ho vždycky najde. Její kamenné šupiny, zpodobněné starověkým mistrem do posledního detailu, mu symbolizovaly nerozluštitelné tajemství původu stavitelů úžasného kamenného, a přesto jakoby přízračného města. Vznikla tu podmaňující směs krásy a hrůzy, dokonale vystihující akarnanský prales a celou Heladu.

A tím se zatím žádný umělec z Athén pochlubit nemohl.

Odysseas zaslechl varování. Jeho rozrušené smysly zachytily cosi, co sem nepatřilo. Kamenné město ještě z posledních sil balancovalo na rozhraní mezi dnem a nocí. Kamenná chiméra jako by proti němu zvedla své modré, kamenné oko.

Zahlédl první z přízraků. Beze spěchu opouštěly úkryty, vynořovaly se z houštin, ze škvír mezi kamennými kvádry. Nemohli to být lidé, jejich dech byl neslyšný a jejich nohy ani ve tmě nezavadily o kořen.

Měli nohy, měli hlavy a v nich pár zářících očí. Byli velcí asi jako lidé.

Byli to lidé. Skupinka snad deseti dvanácti mužů. Obklíčili ho a prohlíželi si ho, zamračeně a beze slova. Byli vousatí, s vlasy na krku slepenými vodou, kterou na sebe setřásli, když se k němu plížili pralesem, vesměs v loveckých kombinézách, stejně odřených a špinavých, jako měl Odysseas sám.

„Kdo jste?“

Neočekával takovou odpověď. Odkudsi ze tmy přilétla síť a strhla ho k zemi. Udeřil se do lokte a do hlavy. Vrhli se na něho, v mžiku ho svázali a přes oči mu připevnili šátek. Pomyslel si, že ve tmě je to skoro zbytečné. Nebo jsou tak opatrní? Cítil, jak ho zvedají a nesou, houpalo to s ním a provazy se mu zařezávaly do masa. Nejspíš ho přivázali na kmínek nebo na oštěp, jako ulovenou kořist.

Ztratil pojem o čase.

Na zem ho shodili stejně nešetrně, ale do měkkého. Snad na trávník, dohadoval se. Pouta mu nesňali. Donesla se k němu vůně jídla, pečeného masa, a připomněla mu, že jedl naposledy v poledne mazu. Kořinu mazu.

Zastavily se nad ním kroky. „Jak se jmenuješ? Co tady chceš?“

Hlas zněl panovačně.

„Jsem Odysseas. Z Athén. Hledám Velebitele návratu.“

Opodál se ozval šepot. Zdáli se překvapení.

„Můžeš to dokázat?“

„Buď mě rozvažte, anebo mi rozepněte kombinézu. Ve vnitřní kapse mám loveckou licenci.“ Když po prázdninách skládal zkoušky, kde by ho napadlo, že mu licence poslouží tímhle způsobem! Přihlásil se k nim, aby se aspoň trochu vyrovnal Loxiovi. A protože miloval prales, jeho proměnlivost, jeho barvy, jeho volnost.

Zip zaskřípěl a cizí ruce mu nepříjemně zašátraly po těle.

„Hm,“ povídal nad ním kdosi po dlouhé odmlce.

„Proč je na tebe zatykač?“ zeptal se panovačný hlas.

„Zabil jsem chiméru.“

Znovu šepot.

„A proč nás hledáš?“

Odysseas uvážil, že nemá co ztratit, když bude mluvit pravdu. „Za prvé jsem se dozvěděl, že ten, kdo dal zavraždit athénského archonta Loxia, nenechal jeho ostatky pohřbít ve městě, ale dopravil je sem, k vám. Rád bych Loxia pohřbil. Když už pro něj víc udělat nemůžu.“

Rozhostilo se překvapené mlčení.

„Kde ses to dozvěděl?“ vyptával se rázný hlas.

„Od Ifikrata.“

„Kdo to je?“

„Já nevím… Takový hochštapler… Asi donašeč. Jenže pro koho pracuje, to opravdu nevím.“

„Jak jsi to z něho dostal? Nebo jsi s ním tak zadobře?“

Odysseas jim vyprávěl příhodu s bílým hadem. Kdosi se rozesmál, několik dalších mužských hlasů se k němu přidalo.

„Rozvažte ho!“

Jakmile mu strhli z hlavy šátek, zvědavě se rozhlédl. Uprostřed noci a rozlehlé mýtiny plála hranice a vrhala rudé a zlaté odlesky na temné koruny stromů, vrůstající do nebe. Pod nimi se krčila nízká dřevěná stavení. Tu a tam se míhaly světlušky loučí z talonového dřeva.

„A ten druhý důvod?“

Paže a nohy, na dlouhou dobu odkrvené, přicházely k sobě. Odysseas se snažil palčivou bolest nevnímat, jenže stále sílila. „Prostě se tu na nějaký čas ukrýt,“ procedil s tváří zkroucenou grimasou. „Pokud mě přijmete.“

„Jak jsi nás našel?“ zeptala se mladá žena s dlouhými, rozcuchanými vlasy, která se procpala do popředí a upřela na něho pronikavý pohled.

„Objevila ho naše hlídka ve Skalním městě,“ odvětil velitelský hlas. Patřilo k němu už i tělo: Byl to podsaditý chlapík, menší než prostřední velikosti. Měl silná stehna i paže. „Tomelové řvali jako diví.“

Odysseas se posadil. Bolest zvolna odplývala. „Ifikrates mi prozradil, že byste rádi zrekonstruovali kosmodrom. Usoudil jsem, že se budete zdržovat poblíž.“ Pověděl jim také o Kleontově značce na mapě.

„Takže se o kosmodromu přece jenom ví!“ překvapeně jeho slova komentovala žena s dlouhými vlasy.

„Dnes už skoro nikdo,“ opravil ji vůdce, malý podsaditý chlapík s orlím nosem. Obrátil se k chlapci: „Můžeš vstát?“

Nikdo mu nepomohl, ale přesto se mu to podařilo.

„Taky tě něčím překvapím!“ Pokynul Odysseovi, aby ho následoval.

Minuli hranici, sálající teplem a vůní masa, ze které se sbíhaly sliny. Vůdce s orlím nosem ho dovedl k jedné z chatrčí, její stěny tvořilo pletivo, velice umné, z lián a jedlových větví.

Uvnitř seděl na špalku shrbený stařík, mihotavá záře talonové louče odhalovala jeho šedivou, vrásčitou tvář a netečný pohled.

„Buď zdráv, Loxie!“ pozdravil ho hlasitě orlí nos. „Vedu ti návštěvu.“

Stařec vzhlédl, ale v jeho zelených očích neprobleskla ani jiskřička zájmu. „Kdo to je, Strepsiade? Co po mně chce?“

Muselo dojít k nějakému omylu, napadlo Odyssea. Loxias nemohl přes noc zestárnout o třicet let. Tenhle stařec nemohl být athénský archón Loxias, jeden z nejlepších lovců v celém nekonečném akarnanském pralese.

„Loxie, copak mě nepoznáváš?“

„Neřekli ti, že jsem oslepl?“ povídal stařec se zničující vyrovnaností, která Odysseovi vehnala slzy do očí.

„Jsem tvůj synovec, Odysseas!“

„Nepovídej, Odysseas je mrtvý. Můj bratr Kallias už taky zemřel. Uštkla ho chiméra. V pralese. Našel jsem jen jeho luk a toulec se šípy.“

„Jenže já žiju!“ vykřikl mu Odysseas do vrásčité tváře a cítil, jak se mu hrnou slzy po tvářích. „Žiju! Žiju! Žiju!“

Jeho hysterický výlev však vyvolal u starce jen sotva patrné zavrtění hlavou. „Říkáš Odysseas? Jestli jsi skutečně Odysseas, o tom se můžeme snadno přesvědčit.“

„Jak?“ zeptal se věcně Strepsiades.

„Jak? Odysseas měl mateřské znaménko. Vím to přesně.“

„Kde?“

Odysseas si zul botu a otočil se tak, aby mohl Loxiovi položit chodidlo na klín.

Strýc je obemkl nejistými, třaslavými prsty. Oběma palci se vcítil do pokožky. „Na levé patě,“ odpověděl Strepsiadovi. „Tady!“

Jeho prsty se zastavily jako zmagnetizované.

„Už věříš?“ zbytečně se zeptal chlapec.

„Nechte mě o samotě!“ Loxias odtáhl prsty a nevidoucí zelené oči upřel do stěny.

Ráno donesla jedna z žen, kterých tu možná bylo víc než mužů, Odysseovi misku s jídlem. Avšak dřív než dosnídal, objevil se v chatrči Strepsiades.

„My jsme tvému strýci neublížili, v takovém stavu nám ho Pygeus dopravil,“ povídal téměř omluvně. Od chvíle, kdy Loxias potvrdil Odysseovu totožnost, se jeho chování podstatně změnilo.

„Nesmíš se divit,“ vysvětlil ještě večer, „už nám sem poslali několik špehů. A vypadals pěkně vyděšeně, když jsme si pro tebe přišli do Skalního města.“

„Tehdy na kosmodromu jste o nás taky věděli?“

„Jistě. To jsi byl ty – s tím děvčetem?“

„Copak jsem ti nevyprávěl o Kleontově značce?“

„Máš pravdu,“ souhlasil Strepsiades. „Ale proč jsem za tebou přišel: Myslím, že Loxiovi tvoje včerejší návštěva pomohla.“

Odysseas si přeměřil orlí nos a srostlé obočí, které Strepsiadovi skutečně dodávalo vzhledu ptačího dravce. „Ani se mi nezdálo. Já vím, uštkla ho chiméra.“

„Rozhodně přežil svou smrt. Ale myslím to vážně! A co víc – přeje si s tebou mluvit.“

„Jak ses vyspal, Odyssee?“ přivítal ho Loxias, našel si jeho ruku a potřásl mu s ní. „Byls hodně unavený po cestě? Prales je teď samá bažina, viď?“ pokračoval konverzačním tónem jako u sklenice kykeónu.

„Měl jsem štěstí, že zrovna nepršelo,“ odvětil chlapec stejným způsobem.

A pak se odmlčeli, jako by vyčerpali všechna témata.

Odysseas měl chuť vstát a uprchnout, utíkat daleko, tak daleko, kam už by ho nemohla pronásledovat vzpomínka na muže v plné síle, jehož proměnil jediný okamžik ve stařečka nad hrobem. Snad ho už nikdy neměl potkat, snad byla smrt milosrdnější.

„Víš, Loxie,“ řekl nahlas, neboť hrozilo, že se bariéra mezi nimi rozroste do nepřekonatelných rozměrů, „musíš proti tomu bojovat. První dny po uštknutí jsou příšerné. Poznal jsem to přece na vlastní kůži.“

„O čem mluvíš?“ zeptal se strýc po chvíli rozmýšlení.

„O uštknutí. O uštknutí chimérou.“

„Kallia uštkla. Proto zemřel.“

„Mě taky. A tebe. U Charmidy. Nevzpomínáš si?“

„Kdyby mě uštkla chiméra,“ pousmál se Loxias, „vesloval bych teď už přes Styx a brzy bych se sešel s Kalliem.“

„Jen si vzpomeň na věštkyni Bendis! Tu slepou, co ti prorokovala, že musíš oslepnout, abys prohlédl a vrátil se do pralesa. Nepamatuješ? Dala nám tehdy sežvýkat kousek jakéhosi sušeného hada. A povídala, že nás to ochrání před všemi jedy.“

„To říkala?“

Ale Loxias stále měl zelené oči prázdné a Odysseas v nich marně hledal jiskérky života.

Trávili teď spolu skoro všechen čas.

„Už zas prší, Odyssee? Připomnělo mi to… Kdysi dávno, snad jako desetiletý kluk, jsem v pralese zabloudil. Nevšiml sis, že za deště jako by se prales proměňoval? Jako by si navlékal novou kůži? Najednou bloudíš ve známých zákoutích, nedaří se ti zorientovat v místech, která bys měl znát jako svoje boty… Zkrátka, domů jsem se dostal až hodně pozdě, za tmy. Tvoje babička, strachy bez sebe, stála ve dveřích s talonovou loučí a vyhlížela mě. Pokusila se mi natlouct, ale nedopadlo to zvlášť slavně. Říkal jsem deset roků? Nejspíš jsem byl starší, chytil jsem ji za ruce. Bezmocně na mě křičela: ‚Loxie, ty skončíš na šibenici!‘“

Odysseas postřehl, že se mu přestaly třást ruce. Loxias seděl na svém jedlovém špalku a podpíral si jimi bradu, ale pak zagestikuloval a sevřel pěsti, znovu prožíval okamžiky své vzpoury.

„Prší,“ souhlasil Odysseas, který nevěděl, jak znovu prolomit mlčení. „Teď bude pršet ještě dlouho.“

„Mám monzun docela rád.“ Náhle se Loxias zeptal: „Tak mě tedy uštkla chiméra?“

Chlapec přikývl, neuvědomil si zpočátku, že došlo ke změně.

„Proto mě asi tolik bolí hlava… A jak se to stalo?“

Odysseas zaváhal. „V jedněch laboratořích mají kousek pralesa a tam chovali chiméru…“

„Počkej,“ zarazil ho Loxias. „Od začátku. Volala Charmida… Charmida… Kdo to je?“

„Nevzpomínáš si na Charmidu?“

„Za koho mě máš?“ ohradil se, avšak jako by bez souvislosti, z hlubin, do nichž ho uvrhl jed chiméry, dodal: „Taková ctižádost zahubí všechno na světě. Zničí i ten nejhlubší cit.“

A přestal Odysseovu přítomnost vnímat.

Přesto se jeho stav postupně lepšil, brzy se rozpomínal na mnohé ze svého předchozího života – až do kritického dne. Jeho události se mu naopak z hlavy dokonale vymazaly, jako z magnetického pásku, a další vzpomínku měl až z pralesa, z osady Velebitelů návratu, kde se konečně probral z bezvědomí. Jen v jediném z předchozího života nechtěl Odysseovi uvěřit – že se kdy stal archontem.

„Byl jsem přece lovec!“ smál se chlapcovu přesvědčování. „Co bych dělal ve městě? To by mě zničilo jak monzun kostku cukru!“

Nato ustrnul na mrtvém bodu, zrak se mu nevrátil a také jiné nervy či partie mozku měl poškozené, chodil špatně a jen s velikou námahou. Zbavil se stařeckého vzhledu, ale jeho ruce stále přepadal v nevypočitatelných záchvatech třes, jako by trpěl Parkinsonovou chorobou.

Bydleli společně, Strepsiades vyhověl Odysseově žádosti, pohled na Loxia však býval občas tak deprimující, že chlapec prchal z chatrče pryč, pokud to deště dovolily. Toužil po Koře, nebo aspoň po kamarádovi, jenže lidé z osady se mu stále vyhýbali. Mladých tu bylo poskrovnu, jen pár dětí, které se s křikem honily na prostranství mezi chatrčemi.

Nastal šestý den od jeho odchodu z Athén a Odysseas se rozhodl, že se vrátí. Loxiovi byl už sotva co platný, jeho stav buď mohl zlepšit čas, anebo… Na to raději ani nemyslel. Větší bezpečí než v osadě mu taky nikde jinde nemohl zaručit, naopak.

K rozhodnutí dospěl na okraji pralesa, kde nepřítomně pozoroval průzkumnou jednotku bílých boáků, kteří objevili utopenou bitru, kořenovou krysu. Vzápětí se přihnal nový příval deště, první náraz míval sílu jako rána kladivem, celý prales zapraštěl a zasténal. Odysseas se rozběhl a chtěl vtrhnout do nejbližšího stavení, postaveného poněkud stranou kruhu, ale narazil na pevné dveře. Petlici zajišťoval kolík.

Chvíli s ním zápasil, než se dostal dovnitř. Tam mu překvapení vyrazilo dech.

Chatrč, podobně jako většinu ostatních, tvořila jedna místnost. Větší její část zaujímalo zařízení, které se nedalo nazvat jinak než klec. Sbili ji z trámků a opatřili zámkem.

Uvnitř ovšem nenacházel zvíře.

Nepochybně to byl člověk.

Ačkoli – na druhou stranu – měl ten tvor k člověku určitě hodně daleko. Byl aspoň o hlavu menší než Odysseas, měl útlá ramena a připomínal ženu, hlavně bílými vlnitými vlasy, které jí dosahovaly až do pasu. Nesly lehoučký nazelenalý přídech stejně jako jemná srst, která jí pokrývala tělo.

Z tváře si ho prohlížely rudé, žhavé oči.

„Neboj se, neublížím ti,“ slyšel v hlavě, ačkoli se jí rty nepohnuly.

Stál neschopen odpovědi.

„Tvoji lidé naopak ubližují mě. Vězní mě tady.“

Klec na území pralesa, v zemi volnosti, působila jako vypálené znamení hanby. Chlapec se zastyděl. „To nejsou moji lidé. Osvobodím tě, chceš?“

Za zády mu vrzly kroky. Obrátil se tak prudce, že narazil ramenem do proutěné stěny.

Stál tam Strepsiades s orlím nosem a srostlým obočím a řinuly se z něho proudy monzunového deště, jako by právě vyplaval z jezera Kópais.

Rozhodně zaslechl poslední Odysseova slova, ale ignoroval je. „Zvláštní, co?“ povídal, „mluví a přitom nepohne rty. Slyšíš ji kdesi v hlavě,“ poklepal si na lebku pokrytou zmáčenými vlasy. „Jakýsi přenos myšlenek.“

Chlapec mlčky vyčkával, poznal vůdce Velebitelů návratu natolik, aby věděl, že poskvrnit tajemství – to mu jen tak neprojde.

„Kromě hlídek střeží tábor taky pasti,“ pokračoval orlí nos. „Dost složitý systém, který jsem vymyslel. Je skoro nemožné ho překonat. Spadla do jedné z nich a buď měla kopec štěstí, anebo je mrštnější než bitra. Ze dna totiž trčí půlmetrové trny, víš, a ty člověka zabijí mnohem spolehlivěji než nejvýkonnější paprsková zbraň.“

Strepsiades se zřejmě rád poslouchal, jako ostatně většina těch, co touží po moci.

„Co myslíš, Odyssee, je to člověk, nebo zvíře?“ Ale cizí názory ho nezajímaly, kladl čistě řečnické otázky. „Mám dokonalou teorii, která všechno vysvětluje. Tahleta zavšivená planeta, kde tě buď slunce upraží na uhel, anebo se utápíš v průtržích mračen, a když to všechno přežiješ, tak tě uštípají k smrti komáři tak mrňaví, že je ani pořádně nevidíš, tahleta planeta měla kdysi vyspělou civilizaci. Vidím, že nad tím kroutíš hlavou, ale to jsou fakta.“

Odysseas tupě naslouchal jeho suchému hlasu, zvyklému poroučet.

„Kdysi dávno. Strašně dávno. Tehdy se tu třeba ještě dalo žít. Skalní město vybudovala právě ta civilizace, co o ní mluvím. Rozumíš? Co se tak tváříš? Přece to není tak složité, abys to nechápal. No a pak prostě zdegenerovali.“

„Proč?“

„Co proč? To je přece jasné, proč!“ rozčileně rozhodil pažemi Strepsiades. „Protože tahle planeta je prostě zavšivená! Zamořená bahnem, komáry, pijavicemi dlouhými jak předloktí, škorpióny, hady…“

„Chimérami…“

„Čím? Chimérami? Těmi taky,“ mužík s orlím nosem by v téhle souvislosti souhlasil se vším. „A proto musíme odsud pryč!“

„Pokud se nám tu všechno nelíbí, není chyba taky někde jinde?“

Avšak Strepsiades neodpověděl, popadl Odyssea za loket a vytáhl ho před bungalov, právě do nejhorší sloty. Voda se lila v celých vědrech a vichřice rvala listí ze stromů na okraji mýtiny. Strepsiades na mokrém uklouzl a vítr ho vyválel v blátě.

Celí ošlehaní a zadýchaní dosáhli náčelníkovy chatrče. Patřila k těm největším, okolo ohniště pobíhaly dvě ženy a pokoušely se zachránit oheň, jim nevěnovaly ani špetku pozornosti.

Orlí nos zavedl Odyssea do zadní místnosti. „To není počasí, ale galeje!“ otíral si mokré tváře. Pokynul Odysseovi na proutěné křesílko, upletené zručnýma rukama. Sám usedl do podobného.

„Vím, co si myslíš,“ našpulil rty a zarazil se, jako by mu scházela slova. „Je to nelidské věznit inteligentního tvora. Jenže člověk v mém postavení nesmí uvažovat jenom jako přesvědčený humanista – a věř, tohle je moje krédo –, ale bohužel i jako politik.“

Chlapec si odtáhl proutěnou sedačku stranou, neboť strop už prosakoval pod přívaly deště a jeden z čúrků se mu spustil rovnou na záda.

„Nechápu. Jaká je v tom politika?“

„Všechno je politika, každý lidský čin,“ pousmál se s převahou vůdce Velebitelů návratu. „Jak bych ti to nejlíp vysvětlil? Podívej, určitě sis všiml, že tady v pralese nás není mnoho. Vzal jsem totiž převážně jenom vysoce kvalifikované lidi, aby prozkoumali stav kosmodromu. Třeba se nám ho nepodaří uvést do provozu. Musím počítat se vším.“

Na podlaze chatrče se objevily louže. Zvenčí doléhalo kvílení vichřice.

„Celá řada našich,“ pokračoval Strepsiades, „zůstala v Athénách, protože jsou tam prospěšnější. Mezi nimi jsou i některé významné osobnosti, až by ses divil.“

„Vím, thesmothetes Pygeus, že?“

„Sám thesmothetes,“ připustil orlí nos. „Takže bys byl na omylu, kdyby sis myslel, že nemáme do čeho mluvit. A teď nám přihrál osud do rukou kartu – v podobě té divoženky – která se v budoucnu může proměnit v důležitý trumf.“

„Přiznám se, Strepsiade, že dodnes nechápu to hlavní: Čeho chcete dosáhnout? O jaký návrat jde?“

„Tohle si s někým od nás škaredě vyřídím!“ povídal suše vůdce a myslel to doopravdy. „Veřejnost musí být informována. Samozřejmě zamýšlíme návrat na Sigmu Draconis.“

„Kam?“ vyvalil oči Odysseas.

Louže na podlaze se slily v jezírko, zabírající větší část místnosti.

„Na druhou planetu Sigmy Draconis. Tam, odkud pocházíme a odkud jsme přiletěli.“

„Strepsiade, lidé přece pocházejí ze Země!“ namítl chlapec. „A Země není v souhvězdí Draka.“

„Jistě, první lidé vzešli z jakési Země,“ připustil politik, „jenže ta už neexistuje celé věky. Já vím, oba jsme slýchávali, že odtamtud pocházeli naši prapředkové, že Země je kolébka všeho lidstva, které pak osídlilo vesmír. Jenže tohle všechno je mýtus, pouhý mýtus!“ Strepsiades se napřímil, až proutí zavrzalo. „Přečti si díla renomovaných historiků, ani ti nejsou zajedno.“

„Jenže o žádné Sigmě v souhvězdí Draka nenajdeš nikde ani zmínku!“

Orlí nos kupodivu přitakal. „To je právě to svinstvo!“ Zase našpulil rty: „Vzpomínáš na náš první rozhovor? Vyptával jsem se tě na zatržené místo na mapě. Ale taky jsme mluvili o scházejících archívních materiálech, o Dračí skříňce…“

„Dračí skříňka! Jak s tím souvisí?“ vyskočil Odysseas.

Vůdce se pousmál jeho vzrušení. „Souvisí, samozřejmě. Na Heladu jsme skutečně přicestovali ze souhvězdí Draka. Ostatně Sigma je jenom kousek od místa, kam mýty situují tu tvoji bájnou Zemi, něco přes deset světelných roků. A takzvaná Dračí skříňka není nic jiného než zařízení, kterému se říká černá skříňka. Právě z hvězdoletu, který nás sem dovezl.“

„Takže je to pravda!“

„Samozřejmě,“ uplatnil Strepsiades své oblíbené slovíčko. „Jenže to není zas tak důležité.“

„A co je podle tebe důležitě?“

„Proč zničili archívy.“

Odysseas napjatě vyčkával.

„Proč zničili archívy,“ zvolna opakoval vůdce Velebitelů návratu. Jezírko na podlaze se zase rozrostlo. „Z naprosto jednoduchého důvodu. Lidem se tu totiž nelíbilo od samého začátku.“

„Ale proč? Já mám Heladu rád!“

Strepsiades zhnuseně zavrtěl hlavou. „Líbit se tady může jenom cvokům, kteří jsou zalezlí v pralese, a pak těm, co by jim rádi vládli. Ale pro lidi to tady není, marná sláva. Chtěli se vrátit nazpátek na Sigmu, anebo pokračovat někam dál. Vzešlo několik zcela konkrétních návrhů, vybudoval se kosmodrom,“ politik máchl širokým gestem jeho směrem, „který měl zajišťovat spojení s mateřskou lodí, obíhající na stabilní dráze. Jenže jak už to chodí, lidi se nedohodli. Dohady o cíli, intriky, politikaření, to všechno umožnilo rozhodující nástup skupině heladistické. Aby si upevnila moc, usilovala o zničení všeho, co by mohlo připomenout původní touhu lidí po návratu.“

„To by vysvětlovalo scházející dokumenty o počátcích naší civilizace,“ připustil chlapec, „ale měl jsem příležitost vyslechnout úryvek z Dračí skříňky. Hovoří se tam o jakési havárii… Nebylo všechno trochu jinak?“

„Možná že jedné straně tehdy přihrály okolnosti,“ Strepsiades se opět pohodlně opřel o proutí. „Dnes to už těžko rozhodneme, pokud bychom nezískali Dračí skříňku. Třeba došlo k jakési poruše, kterou se nepodařilo opravit bez následků, a další let byl potom riskantní.“

„Sám mluvíš o riskantním letu…, navíc se z lodi po pěti stoletích stal třeba poloviční vrak – nejsi tak trochu fanatik?“

Odkudsi z kouta se vynořil znechucený bit, nevelký štír, a namířil si to napříč jezírkem na podlaze. Strepsiades ho jediným pohybem rozdrtil pod patou.

„Nevidíš ten zásadní rozdíl. Se mnou poletí jen a jen dobrovolníci. Nebo snad chceš tvrdit, že mě sem do nepohody nenásledovali dobrovolně? Žene je právě perspektiva, kterou jim dávám. Jsou si samozřejmě vědomi rizika, které podstoupí. Na druhé straně ovšem musíš připustit možnost, že porucha – pokud vůbec k nějaké došlo – neměla žádné vážné následky, posádka ji odstranila a mateřská loď obíhá kolem Helady spolehlivě zakonzervovaná.“

Měl pravdu. „Strepsiade, nakonec si tvého odhodlání vážím. Jenže já jsem pro Heladu. Narodil jsem se tady a těžko bych dokázal žít jinde.“ Odysseas přemítal, co podniknout. „Vrátím se do města. Doufám, že nemáš nic proti tomu.“

„Odsud nemůžeš odejít,“ oznámil mu ortel vůdce Velebitelů návratu. Povstal a začvachtal ve vodě. Stále jí na podlaze přibývalo, čekala je všechny ošklivá noc.

„Jak to myslíš?“ Odysseas rovněž vyskočil na nohy, lehké proutěné křesílko odlétlo ke stěně. „Stojíš přece jenom o dobrovolníky?“

Strepsiades ho klidně opravil: „Odletí se mnou jenom dobrovolníci, na to můžeš vzít jed. Jenže od té chvíle jsme bohužel ještě daleko.“

Tím pro něho rozhovor skončil.

Tři dny pak lilo jako z konve, nedala se vystrčit ani špička nosu. Odysseas vzpomínal na Koru, porušil slib a nevrátil se do týdne. Určitě se o něho bojí, stejně jako chlapec o ni. Možná se zlobí, možná si domýšlí nejhorší.

Byl bezmocný.

Třetí noc k ránu přešel liják v mírnější, vytrvalý déšť. Svět změnil rytmus a Odysseas okamžitě procitl. Zprvu nechápal, co se kolem něho děje, jen cítil tu převratnou změnu, celé tělo ho informovalo, ačkoli ležel v neprostupné tmě a zurčení deště překrývalo Loxiovo hlasité oddechování.

Úplně procitl, nesměli ztratit ani okamžik.

Zítra se zazelená sladava, během padesáti hodin vyžene dvou, tří i čtyřmetrové stonky a všechny mýtiny, paseky, volná prostranství se stanou pro člověka neprostupná. Pak na stoncích vyraší drobounké žlutavé kvítky a tráva zvadne, aby se stala potravou, materiálem na stavbu hnízd a doupat, hnojivem. Vyšlechtěnou odrůdu na plantážích u Athén sklidí stroje a jiné stroje obsluhované roboty z ní vyluhují cukr.

Jenže tohle nebylo nakonec tak strašně důležité. Za mnohem zajímavější Odysseas považoval, že s nástupem druhé vlny dešťů stáhl Strepsiades své hlídky. Věděl, že nejlépe ho před nevítaným návštěvníkem ochrání samo počasí. A kdyby, pořád tu byl ještě systém pastí s půlmetrovými trny.

Loxias vystoupil před chatrč a nevidoucí zraky upřel do čiré temnoty. „Pěkně zmokneme,“ poznamenal.

Chlapce ta slova dojala. Každý jiný by rázně odmítl zúčastnit se takového dobrodružství. Jenom Loxias dokázal vstát v půl třetí ráno a obléct se s takovým klidem, jako by vyráželi na ořechy ko-run do Homillského údolí.

Zvedl svou zbraň, pečlivě ukrytou v pokrývce. Opatřil si ji s nemalým strádáním. Nejprve promokl do nitě, než v blízké skalnaté stráni nalezl vhodný kámen s dolíkem, kam se dalo s pomocí lián připevnit improvizované topůrko. Pak to zchytal znovu, když šplhal pro pevné liány. Nakonec trnul strachy, aby zbraň u něho náhodou Strepsiades nebo některý z jeho donašečů neobjevil.

Zpočátku musel Loxia podpírat, strýc den po dni vysedával na svém špalku a chůzi odvykl, než však překonali mýtinu, pookřál, ožil a klopýtl už jen zřídka.

Odysseas uvolnil petlici, a jakmile vstoupil do bungalovu sloužícího za vězení, hned ucítil přítomnost cizího tvora. Primitivní nástroj nezklamal, zámek ulétl po první ráně.

Vycítil nedůvěru.

„Jsi volná,“ řekl podivné ženě. „Můžeš teď odejít, kam budeš chtít.“

V hlavě mu zaznělo: „Nevidím ve tmě tak dobře jako ty. Tvorové, co jsou ti podobní a co mě uvěznili, vykopali okolo svého tábořiště pasti a nástrahy. Mám strach.“

„To já taky,“ přiznal Odysseas. „Jenže do rána čekat nemůžeme, to by nás chytili.“

Vstoupili zpátky do noci, Odysseas se zaposlouchal. Jeho počínání naštěstí nikoho nevzbudilo – anebo se spáč jen převrátil na druhý bok a opět se nechal šuměním deště ukolébat. A tak slyšel pouze vodu v listoví a v bující trávě – a pak prales: tiše přecházel, škrábal o kmeny, vrčel, plácal křídly při lovu.

Četla mu myšlenky: „Před obyvateli pralesa tě ochráním.“

Zamířil směrem, který si dobře pamatoval. Tudy odcházely a vracely se hlídky, tady mohl být jakýsi koridor, jímž se dalo uniknout.

Postupovali zvolna, Loxia vzali mezi sebe.

„Pozor, tady něco cítím!“ sdělila mu bílá žena, ale náhle jí nebylo, jako by se pod ní otevřela země a pohltila ji.

Odysseas se položil na trávu a kousek po kousku se plížil vpřed. Narazil na okraj pasti. Vycházelo z ní slabé sténání, ale poměrně zblízka.

Ženě se podařilo zachytit za vyčnívající kořen. Strepsiades nemluvil nadarmo o pohotovosti a mrštnosti. Vzal ji za zápěstí a zatáhl.

Byla lehká a pružná, rázem se vyhoupla nazpátek. Odysseas musel dlouho myslet na dojem, který v něm zanechaly její ruce, vlahé a jemné. Postupovali pak ještě pomaleji a rozbřesk je zastihl sotva pár set metrů od tábora Velebitelů návratu, ale zato živé. Ukryli se pod blusk, veliký jako celá katedrála. Jeho dlouhé větve, prohýbající se pod tíhou mokrého listí, klesly až k zemi a vytvářely dokonalou skrýš.

Žádní pronásledovatelé se nikde neobjevili.

Pršelo.

Po odpočinku pokračovali, brodili se bahnem a vodou, prodírali hustým porostem.

„Kam míříš?“ zeptala se bílá žena.

„Do Athén. Tak se jmenuje moje… tábořiště. Ještě to mám kus cesty, musíme se dostat z pralesa ven.“

„S ním se ti to nikdy nepodaří,“ povídala věcně.

Odysseas jí v duchu schlíple přitakal. Urazili jenom kousek cesty a Loxias měl všeho dost, neustále se opožďoval, často ho sbírali ze země. Začínalo ho trápit svědomí, jestli je oba nevehnal do příliš velkého dobrodružství.

„Nemám na výběr,“ odvětil nahlas.

„Pomůžu ti. Vezmu ho mezi svoje. Tam bude v bezpečí. A tebe taky, jestli chceš.“

„Kde žiješ?“

„Není to daleko.“

Odysseas ztratil smysl pro vzdálenosti, pro čas, pro všechno kromě vůle, která ho hnala vpřed, která ho vždycky zvedla zpátky na nohy, když uklouzl a zabořil se do bahna anebo mu dravý potůček podrazil nohy. Potom když zvedl oči, stáli před branami skalního města, špinaví, s obličeji do krve, od trní a k smrti znavení.

Měl jedinou útěchu – jejich případní pronásledovatelé museli projít stejnou kalvárií.

Kamenné desky zněly příjemně pod nohama, jako opora. Přestože je už na mnoha místech vyvrátily houževnaté, dravé kořeny. Vyrůstaly tam statné kmeny maronských jedlí, lodínové trojstromy či celé shluky hadích akácií.

„Jenže tohle je první místo, kde nás budou hledat.“

„Zavedu vás tam, kde vás už žádný z vašich nenajde a neublíží vám.“

Procházeli dlouhou třídou po obou stranách lemovanou vysokými, podivuhodně zachovalými kamennými zdmi, připomínajícími hradby, v nepravidelných rozestupech mířila vzhůru schodiště, vedoucí k napůl zříceným palácům, na cimbuří, do visutých zahrad, k mostům, jež se jim klenuly nad hlavami a pod nimiž Odysseas bezděky zrychloval krok. Kdesi za prostředkem jejich podivuhodná průvodkyně na jedno ze schodišť zabočila.

Složitě se větvilo a rozbíhalo na. všechny strany, po stupních proti nim šplíchal proud vody. Z kamenných zábradlí si je prohlížela už známá zvířata: jednorožci sklonění k útoku, hadi s kamennými jazýčky, draví ptáci, smrtelně jedovatí pavouci kerpové na osmi nohách bez kloubů.

Nahoře narazili na dlouhé sloupořadí, místy zborcené, vedoucí ke stavbě v podobě vysokého klínu, jež Odysseovi vnukala dojem svatyně. Ne, byl to trojboký jehlan, obrácený proti nim temným vstupním otvorem.

Uvnitř je obklopila hluboká čerň a jejich kroky násobila ozvěna, tříštící se v dalekých zákoutích. Odysseas nepostřehl kamennou sochu a bolestivě do ní narazil. Přímo do tváře mu dýchla tlama se čtyřmi zakroucenými tesáky.

Zastavil se. Bůh ví, co kromě jiných hrůzných soch ještě temnota skrývala. Tady nebylo místo, kde by mohl žít člověk. A hlavně – měl své povinnosti.

Žena ho vyslechla. „Nerozumím, ale postarám se o tvého přítele. Tady je v naprostém bezpečí. Můžeš si pro něho kdykoli přijít. Zdá se mi, že se tady bojíš.“

„Pocházím z jiného prostředí,“ odvětil vyhýbavě Odysseas. „A co když se už nikdy nevrátím? To se může stát.“

„Nevadí. O svého přítele strach mít nemusíš.“

Na prudkém, k večeru sílícím dešti se cítil mnohem líp než pod klenbou svatyně. Přespal pod bluskem, poměrně v suchu, ale sotva zamhouřil oči. I tak ho pronásledovaly přízraky, namísto očí měly ve tvářích krvavé důlky a v rukou

dlouhé jedovaté trny. Pokaždé, když se probral, stokrát za noc, měl pocit, že křičel nahlas.

Nadešel další deštivý a mlžný den. Odysseas, s celým tělem bolavým, se pustil ze skal dolů podél jedné z divokých říček, směřujících k jezeru Kópais. Stále se trochu nejistě rozhlížel, i když by musel mít neuvěřitelnou smůlu, kdyby na něho Strepsiadovi lidé narazili. Ačkoli se nedalo vyloučit, že jsou v táboře dobří stopaři, vždyť Strepsiades mohl najmout některého lovce.

Navečer, na pokraji sil, se dotrmácel do řidšího porostu, jímž prales přecházel do otevřené krajiny. Znovu si našel blusk a tentokrát spal, jako když ho do vody hodí.

Probudil ho svíravý hlad. Nebylo divu, včera vůbec neměl v ústech. Jakmile opustil prales, narval si hrst sladavy. Tráva byla nahořkle sladká, jen velice ubohá náhražka pořádného bakosího řízku.

Dopajdal se na konečnou stanici magnetické rychlodráhy, ale nezamířil na nástupiště, nýbrž do bufetu. Strepsiades mu naštěstí nesebral ani loveckou licenci, ani kreditní štítek.

V podzemí Archívu přečkal do pozdního večera a potom se Kořinou zkratkou proplížil k jejímu domu. Zazvonil.

Konečně se z hloubi ozval šramot.

„Kdo je?“ ptal se nepřátelský ženský hlas. Nepatřil Koře.

Představil se.

Nedůvěřovala mu. „Jak se jmenuje tvoje matka?“ zkoušela ho. Nakonec přece jen otevřela.

„Včera večer nepřišla domů,“ vyhrkly jí slzy. Oči měla opuchlé, utopené ve fialových kruzích.

„Hlásilas to?“

Plačky přikyvovala, světlé vlasy se jí nasypaly do tváře.

„Nikdo předtím nevolal? Nedostaly jste nějaký anonymní dopis? Nevšimla sis, že by ti v nepřítomnosti prohledali byt?“

Vrtěla hlavou a otírala slzy. Vysmrkala se. „Promiň. Ještě jsem se nevzpamatovala. Volala jsem po nemocnicích, ale nikde nepřijali mladou dívku s úrazem.“

Znovu se dala do pláče.

Odysseas si marně lámal hlavu. Neměl odvahu vyptávat se na skříňku, v Kleontově bytu dala Timareta zřídit odposlech. Nejspíš.

„Taky jsem volala Timaretě,“ povídala Faidra, jako by mu četla myšlenky. Konečně se trochu uklidnila.

„Timaretě?“

„Známe se… dost dobře. Z doby, kdy Kleón býval archontem. Možná nevíš, že Ischomachos velice rád pořádal nejrůznější recepce a koktejly. Byla mu dobrá každá příležitost…“

„A co Timareta?“ skočil jí do řeči.

„Tvrdí, že o Koře nic neví. Vynutila jsem si na ní slib, že mi zavolá, kdyby se cokoli dozvěděla.“

„Tos byla úspěšná,“ pochválil ji chlapec.

„Nevím. Moc jí nevěřím.“

Možná měla Faidra pravdu.

„Tady nejsme v pralese,“ chlácholil ji Odysseas. „Není možné, aby zmizel člověk, jako by se po něm slehla zem. Zítra už určitě budeme vědět víc. I kdyby to byl nějaký podraz, v tomhle městě nic neudržíš pod pokličkou. Ale neumím si představit, kdo a co by tím sledoval?“

Faidra nešťastně pokrčila svěšenými rameny. „Už jsem byla zoufalá. Nejdříve Kleón, pak… Jsem moc ráda, žes přišel.“ Prohlédla si ho: „Ale vypadáš, jako by tě týden honili pralesem. Běž se vykoupat. Udělám ti něco k jídlu.“

Probudil se za plného denního světla. Kořina postel voněla parfémem a pronikavě mu připomněla všechny události posledních dní.

Loxias, kdysi nejlepší lovec v celém akarnanském pralese, teď troska člověka, zůstal v pralese možná navždycky. Třeba to tak bylo nejlepší, aby jeho děsivou proměnu nikdo nespatřil.

A Kora zmizela úplně.

Za okny se lil déšť.

Odysseas poprvé cítil záchvěv sympatií k Velebitelům návratu. Pryč odsud!

Faidra se vrátila pozdě odpoledne. Bez sebemenšího vodítka.

Navečer se mračna nad městem trochu roztrhala a déšť ustal. Odysseas se cítil jako praštěný palicí.

Ukryl se s pytlem, v němž to při každém kroku sotva slyšitelně zachřestilo, o poschodí výš nad Ifikratovým bytem, a vyčkával. Ifikrates se vrátil domů pozdě.

Odysseas rychle seběhl dolů, ale nepodařilo se mu blondýna překvapit.

„Ale, to jsou k nám hosté!“

„Potřeboval bych si s tebou promluvit.“

„Jako posledně?“ šklebil se Ifikrates. „Doufám, že tě už naučili lepším způsobům!“

Ale k Odysseově nesmírnému překvapení mu uvolnil vstup do bytu.

„Počkat!“ vykřikl náhle, když se Odysseas pokusil rychle procpat dovnitř, než si to třeba rozmyslí, „počkat! Ten pytel tentokrát zůstane venku! Nerad hostím návštěvy na stole, příčí se to mému chápání dobrého tónu,“ smál se

Ifikrates. „To ani nevíš, že baterie byla vadná, nechtěla se potvora dobít, a pak jsem všemu nasadil korunu. První ranou jsem se netrefil a propálil jsem si podlahu. Přišels mě na pěkných pár drachem!“

Odysseas si uvědomil, jaké ho potkalo štěstí: Ifikrates pil a vrátil se domů v té nejlepší a nejupovídanější náladě.

„Ukaž ten pytel!“

Odysseas mu ho podal.

„Fuj!“ uskočil blondýn jako uštknutý.

„Nejsem fakír, abych všude chodil s hadem,“ uklidňoval ho a pytel otevřel. „Podívej, akorát vrzavé metokové dřevo.“

„Proč s sebou vláčíš vrzavé dřevo?“ prohlédl si ho Ifikrates: „Chtěls mě vystrašit, co? Tak pojď. Napiješ se se mnou? Náhodou mám báječné víno, přímo od Saramba, z nejlepšího sudu. Ale řeknu ti, nekřesťanská cena!“

Rozlil do skleniček a se smíchem se svalil do židle. „Tak co by sis přál vědět tentokrát?“

„Kora…,“ zakoktal Odysseas.

„Počkej, nejdřív si musíme připít! Vlastně,“ podíval se na hodinky, „přišel jsem domů, abych si poslechl Timaretu, Takovou blbost udělat! Byl jsem v té nejveselejší společnosti, a ty jseš, Odyssee, po pravdě řečeno dost nudný patron.“ Dálkovým ovládáním zapjal multivizor.

Na obrazovce se objevila upravená hlasatelka. A hned po ní Timareta.

Trochu se změnila – vlastně vyměnila jen účes. Byla ostříhaná nakrátko, jako by se chtěla přiblížit mužskému vzhledu, avšak na kráse jí to nepřidalo.

Odysseas se nedokázal na slova soustředit a nový archón epónymos ukončil vystoupení dřív, než mu cokoli proniklo do hlavy. Myslel na Koru, na její světlé vlasy, vlající ve větru. Na dlaně, které mu přikládala na tvář jako listy léčivých bylin.

„Na zdraví!“ zvedl Ifikrates sklenici s rudým akratem, když vypjal přístroj. „Co jí říkáš? Konečně máme vládu, která stojí za to!“

O některé věci by se člověk přel zbytečně, napadlo Odyssea. „Přišel jsem…“

„Jen se dostala k moci, vyhubila empy!“

„To se celkem čekalo, že období dešťů nepřežijí. Naštěstí…“

„Jenže letošní deště byly obzvláště vydatné a tlak vzduchu obzvláště nízký, a to všechno zařídila naše vláda!“

Ifikratovi nebylo svaté nic, zřejmě ani ti, pro které pracoval. Šťastná povaha!

„Vím, že víš, že vím,“ povídal. „Ale nebuď takový kakabus! Napij se a pověz, proč jsi přišel!“

„Proč…“

„Koru unesl Efialtes,“ odpověděl Ifikrates na nevyřčenou otázku.

Odysseas jen vzdychl.

„Nezoufej, všechno je ještě daleko horší,“ ujistil ho šetrně blondýn.

Odysseovi zadrnčela sklenice o zuby.

„Prosím tě! Dvoumetrového hada se nebojíš, a nějaký pitomý Efialtes by tě vyvedl z míry?“

„Čím je to horší?“

„No… Efialtova hlava by na tohle nestačila.“

„Z čí hlavy teda?“

„Jako bys nevěděl, že na přemýšlení máme v Athénách Kydia!“

„Kydias z Hermiony? Ten?“ nevycházel Odysseas z údivu. „Ale co má s Korou společného?“

„Kydias si vyžádal audienci u Timarety a řekl si o kůži z chiméry. Z té, cos zabil a co tě kvůli ní zavřou, jen tě dopadnou. Asi nevíš, že na tebe vypsali odměnu šest tisíc obolů, čili rovnou stovku dekadrachem. A deset min,“ Ifikrates se v peněžních jednotkách přímo vyžíval, „to už je solidní peníz!“

„Nejlepší ho do ní zašít a byl by pokoj!“

„Ani netušíš, jak jsi blízko k pravdě,“ měkce navázal blondýn. „Podle Kydia má kůže chiméry podivuhodné, snad dokonce magické vlastnosti. Obsahuje prý omamné látky, které působí jako droga pravdy. Kdyby tě do kůže zavázali, stalo by se z tebe médium, které musí pravdivě odpovídat na všechny otázky.“

Odysseas mlčky odstrčil sklenici s vínem, obrátil dlaně vzhůru a natáhl je proti Ifikratovi.

Blondýn na ně zíral s vytřeštěnýma očima.

Popáleniny se už za těch několik dní vcelku zahojily.

Jed však po sobě zanechal hluboké, modrofialové jizvy.

Ifikrates se otřásl. „Fuj, okamžitě dej ty pracky pod stůl!“ povídal, když se vzpamatoval. Vzápětí změkl: „Jak to, žes to přežil?“

Odysseas potřásl hlavou. „Už jsem byl asi trochu imunní. Když jsem nezemřel na první uštknutí.“

„Copak tě uštkla už někdy předtím? Máš pravdu, vzpomínám si, dokonce o tobě tehdy mluvili v multivizi. Řeknu ti, pro tu holku to bude príma kosmetická kůra. Vsadím se o sto obolů, že se hned tak na plovárně neobjeví,“ zachechtal se.

„Neobjeví. Zemře během několika minut, jestli to doopravdy udělají.“

„Myslíš?“ zvážněl Ifikrates. „Nic nepiješ! Ukaž mi ty ruce ještě jednou!“

„Kde ji vězní?“

„Kde? Máš pravdu, to je důležité,“ usrkl Ifikrates pryskyřičného vína. „Ale skončil jsem u Timarety. Vůbec to není hloupá ženská. Napadlo ji, že by se mohla tímhle způsobem dozvědět, kde je ukrytá Dračí skříňka.“

„Myslíš, že by Koru za ni vyměnila?“ s nadějí vyhrkl Odysseas.

Blondýnovi se oči rozhořely zájmem. „Ty snad víš o Dračí skříňce? To si Timareta velice ráda poslechne!“

„Jasně že nic nevím…“

Ifikrates se zasmál, až mu zaskočilo víno. Dusil se, kašlal a sakroval. „Zkus ji nabídnout takovýhle obchod a uvidíš. Ale varuju tě předem. Je příliš chytrá, aby se sebemíň zapletla do aféry, která hrozí skandálem. Zvlášť kdyby ta holka zemřela, jak říkáš.“

„Počkej, Ifikrate, takhle se nikam nedostaneme!“

„Kydia samozřejmě odbyla, co si myslíš? Kůže prý patří zoologům. Do podobných věcí vůbec nemá co mluvit. Tohle by byla starost archonta Loxia, jenže tomu už nikdo život nevrátí. Takže nejdřív vzala Kydiovi všechnu naději, aby mu pak poradila: Ať si zajde přímo do ústavu, za Charmidou.“

„A skutečně mu kůži dali?“ nechtěl uvěřit Odysseas.

„Proč ne? Nejdřív tam přece volal státní sekretář, Trygeios. Ten už přečkal několik archontů epónymů a věří, že přinejmenším stejný počet má ještě před sebou.“

„Takže lže! Zapřela, že by cokoli o Koře věděla!“

„Ale vůbec ne,“ uvedl na pravou míru Ifikrates. „Timareta je čistá jako lilie. Copak nevíš, koho Kora odmítla?“

„Efialta?“

„Jasně. Výborného přítele Kydia z Hermiony, který neustále trpí nedostatkem médií. Oba jsou Heladisté. Kydias zařízl o půlnoci na hřbitově černého kozla a podle tvaru čehosi – myslím jater, ale odpusť, kdybych se náhodou mýlil – usoudil, že nejlepší médium je mladá, co nejpohlednější žena a nejvhodnější čas zítra ve dvě hodiny ráno.“

„A místo? Místo znáš taky?“

„Počkej. Efialtes mu obstaral báječné médium, takže si Kydias od seance mnoho slibuje. Tvrdí, že zná zaklínači formuli, která vyvolá duši chiméry.“

„A k čemu to bude?“

„Vstoupí do něj, takže on nabude vlastností chiméry. Potěš pánbůh! Už vidím, jak mu po těle naskakují šupiny!“ Ifikrates se od srdce zasmál. „Hlavně že se jako spisovatel všemi čtyřmi hlásí k helénskému realismu.“ Začínal být pořádně opilý, hlava se mu kývala ze strany na stranu, ale artikuloval podivuhodně přesně.

„Místo! Nezbývá mi moc času! Kde tu seanci chce uspořádat?“ naléhal Odysseas.

„Prosím tě, do dvou do rána? To spolu ještě něco vypijeme! Přece neopustíš kamaráda!“

„Ifikrate!“

Ale blondýn se jen halasně chechtal, až mu od rtů odletovaly kapičky slin.

Odysseas vyskočil a oběhl stůl. Zhyzděnými dlaněmi obemkl Ifikratovi krk, teplý a měkký.

„Neblázni!“ Blondýn ho rval za zápěstí, ale bez účinku.

„Povíš?“

„Pusťme!“

„Ne, dokud mi to neřekneš!“

Ifikrates zamumlal jakousi adresu. „Pusť!“

Odysseas uvolnil sevření. „Cos to povídal?“

„Tam Kydias bydlí. Víc nevím.“ Do tváří se mu pomalu vracela krev, celý zrudl. „Ty bys mě vážně…? Jenom proto, že jsem tě chtěl trošku napínat?“

Odysseas ustoupil, vřely v něm zbytky zlosti, avšak zároveň pocítil cosi jako vděčnost. Poděkoval.

„V Athénách běhá hodně cvoků, ale ty z nich jseš ten nejzcvoklejší,“ hned po krvi se Ifikratovi vrátila i dobrá nálada. Zas se zachechtal. Dorazil sklenici do dna. „Víš, vkládal jsem do tebe, a hlavně do Loxia veliké naděje. Jenže strýček to nezvládl, co. Tak už to chodí.“

„Jde o to, jaké hodnoty v životě hledáš,“ povídal Odysseas, udivený, že ho napadla taková slova.

„Nejsem tak špatný, jak si o mně myslíš.“ Ifikrates zvážněl. „Jenom nechci v životě prohrát. Rozumíš? Spousta lidí prohraje život, ale já mezi nimi nehodlám být!“

„Třeba máš pravdu,“ odvětil Odysseas smířlivě a zamířil ke dveřím. „V každém případě jsi mi hodně pomohl.“

„Odyssee!“

Chlapec se zastavil ve dveřích.

„Jestli se opravdu dostaneš do toho domu,“ řekl Ifikrates, jako by rázem vystřízlivěl, „dávej si strašný pozor! Povídá se, že Kydias chová spoustu jedovatých hadů. Ačkoli tobě vlastně hadi nevadí, ty jseš s nimi jedna ruka!“

A znovu se opile rozesmál.

Venku se mezitím spustil déšť, drobný a hustý. Rychle vyprázdnil ulice.

Odysseas se dal do běhu a zastavil se až na stanici magnetické rychlodráhy. Adresa, kterou mu dal Ifikrates, mu mnoho neříkala. Snad to bylo kdesi na samém konci města.

Do západní části se navíc muselo přestupovat. Cestou přemítal i o Ifikratovi: na kolik stran vůbec hrál? Čeho chtěl dosáhnout? Proč ho varoval?

Možná si vyřizoval nějaké staré účty, tohle Odysseas nemohl dobře posuzovat. Taky na tom vůbec nezáleželo.

Odysseas věděl jen o jediné opravdu důležité věci.

Takhle hluboko do západní čtvrti se ještě nikdy nedostal. Výbojky vyřezávaly ze tmy a z deště řadové domky i osamocené vilky. Byla to nejklidnější část Athén, žádný ruch, žádní roboti, žádné nákladní elektromobily. Jen upravené fasády, tu a tam porostlé pěstěnými liánami.

Taky trochu bloudil, ale nakonec narazil na svou ulici. Zavedla ho úplně na okraj města. Prostornou vilu, jejíž horní poschodí neslo zepředu sloupoví s korintskými hlavicemi, obrůstaly šlahouny lián tak hustě, že musely ztěžovat i výhled z oken.

Nenápadně, bez otáčení prošel okolo po protější straně chodníku.

Velký dům se zdál jako po vymření, nikde sebeslabší záblesk světla. Před hlavní vchod vedla vyasfaltovaná příjezdová cesta, jenže žádné auto tady neparkovalo. Od sousedního stavení oddělovala Kydia z Hermiony hustá řada elegantních maronských jedlí.

Nic zajímavějšího Odysseas nepostřehl.

Ulice končila křižovatkou ve tvaru T. V těchto místech ležel mezi Athénami a pralesem několikakilometrový pruh trávy, křovisek, hlavně ostřínů a celiolů, hadích akácií, který tu a tam zpestřoval křehký kmen ořechu ko-run, osamělá maronská jedle či gigantický blusk, jemuž nemohla ublížit žádná živelná pohroma, snad jen výbuch sopky.

Do křovisek ovšem asfaltové chodníky nevedly. Odysseas zahlédl vyšlapanou pěšinku, která mizela v temnotě a v husté sladavě, bující po deštích. Hledat potmě určitou rostlinu byl nesnadný úkol. Přemítal, jestli má opravdu Ifikratovu varování věřit.

Ale štěstí ho neopouštělo. Jen sešel z vyšlapané stezky, okamžitě – sotva po dvaceti krocích – narazil na krásný hadí kořen, aspoň půl metru vysoký, s typicky zavinutými listy. Hlína byla sice měkká, rozmoklá, ale přesto si brzy polámal nehty. Marně jím cloumal vší silou, kořeny někdy dosahovaly neuvěřitelně hluboko. Znovu se dal do hrabání.

Brzy ho opustily poslední zbytky trpělivosti. Popadl stonek v místech, kde přecházel v černý kořen a škubl. Rostlina konečně povolila, hlína smíšená s deštěm stříkla Odysseovi do tváře, ztratil rovnováhu a zády napřed se svalil do trávy.

Vydrápal se zpátky na nohy a vystavil úlovek hustým kapkám. Jeho hadí kořen byl krásný exemplář, bohatě rozvětvený… Náhle chlapec strnul.

Na samém konci se kořen nezužoval ve vlásek, ale náhle končil. Mohlo to znamenat jenom jedno jediné – přetrhl ho!

Nepovídalo se, že přetržený hadí kořen často úplně ztrácí svou účinnost?

I kdyby to byla povídačka, každopádně znejistěl. Má hledat jinou rostlinu? Také slýchal, že hadí kořen velice zřídka roste pohromadě.

Očistil hlavní kořen od hlíny, pokud se to dalo holou dlaní, a ukousl. Chvíli žvýkal, mezi zuby mu protivně drhla zrníčka písku. Brzy nato však ucítil, že se začíná uvolňovat droga.

Chutnala jako… jako nahořklý med. Nebo jenom trošku trpký? Vůbec ne, docela slaďoučký…

Hadí kořen byl jedovatý. Kdyby polkl….

Vyplivl žvanec do dlaně a jejím obsahem si potřel boty, nohavice kombinézy i paže tak vysoko, nakolik vystačil. Zbytkem slin se poprskal a celou proceduru opakoval ještě jednou, ačkoli už to možná nebylo bez nebezpečí. Nakonec hadí kořen zastrčil nazpátek do země.

Vrátil se do ulice a dobrých dvacet minut pozoroval Kydiovu vilu z úkrytu na protější straně. Pohnul se opravdu jenom lísteček, šlahouny lián povívaly větrem. Dodal si odvahy a v předklonu přeběhl ulici, přehoupl se přes plot, několika kroky překonal udržovaný trávník a vtiskl se do lián.

Žádná reakce. Jen tma a déšť.

Zauvažoval, ve které části vily může Kydias Koru věznit? Ve sklepě? Ifikrates si z něj ovšem klidně mohl celou dobu utahovat a teď se hurónsky chechtat, že se Odysseas skutečně hnal až kamsi do horoucích pekel, pomatlal se hadím kořenem a k dovršení všeho se vloupal do cizí vilky. Jinak by se ho třeba lučištníkům ani nepodařilo chytit.

Ale ne, nečekali tu na něho. Žádné přepadové vozy se sem nehnaly, ačkoli za tu dobu sem lučištníci mohli dorazit aspoň pětkrát.

Úvahy byly bezcenné. Odysseas se tiše přesunul pod jedno z oken v prvním poschodí, chytil se šlahounů a přitáhl se vzhůru. Dařilo se mu to celkem snadno, liány se uměly chovat jako ocelová lanka a v jejich změti našel oporu i pro nohy. Varoval se jen příliš hlasitě škrábat špičkami bot p omítku.

Asi v polovině výšky ucítil nebezpečí. Pevně se zachytil a znehybněl, neschopný určit, co mu hrozí. Avšak signály zachycované kdesi v mozku hovořily jasně.

Nikde nic.

Zvedl pohled vzhůru a strnul.

Nečíhalo na něj nebezpečí, nýbrž smrtelné nebezpečí. Sledoval černou tečku, jak se blíží k jeho levé ruce. Okamžitě se pustil, přesáhl a ukročil stranou.

Pavouček se zase ztratil.

Odysseas zapomněl, že v některých druzích lián žijí kerpové, sotva centimetroví černí pavoučci na tenkých, jakoby nitěných nohách bez kloubů. S kusadly, která co do velikosti vůbec nestála za řeč.

Přesto se jich všichni báli.

A vůbec nikdo se nedivil, že se všichni bojí. Štípnutí maličkého kerpa mohlo být smrtelné – a taky bývalo, pokud postižený nedostal do půl hodiny sérum.

Naštěstí se v pralese člověk s kerpem setkávali velice zřídka. Pavouci žili mezi šlahouny lián vysoko v korunách stromů, chytali hmyz a sami sloužili za potravu hlavně hašteřivým durům, kteří je pronásledovali se zvláštní, nevykořenitelnou vášní. Přesto ho Loxias před nimi důrazně varoval – v nejsušším období slézaly některé druhy kerpů po šlahounech až dolů a stavěly si hnízda v zemi. Nakladli do nich vajíčka a zas se vraceli do svých výšin. Bývali tehdy podráždění a opravdu nebezpeční. Loxias pokaždé opakoval, že podle prastaré lovecké moudrosti se na kerpa nikdy nesmí fouknout.

Jenže podobných pověr kolovalo mezi lovci z akarnanského pralesa na stovky.

Chlapec číhal, avšak nebezpečí se už podruhé nevynořilo. Pocítil úlevu, svaly na rukou i v lýtkách se mu ještě chvěly z napětí.

Uvolnil se a chvilku odpočíval.

Kydias musel být skutečně podivuhodný člověk, jestliže se sžil s takovými podnájemníky. Rozhodně měl pro strach uděláno, anebo to byl naprostý blázen či fanatik. Nebo mu sem nasadil kerpa nějaký dobrodinec – jako například Ifikrates komára archontovi Kleontovi?

Tohle se rozhodnout nedalo. Jedno však bylo jisté: že Odysseas nedojde klidu, dokud nebude za horami, pořádný kus od všech domů obrostlých pěstěnými liánami.

Šplhal teď mnohem rychleji, zachytil se za okenní rám a vyšvihl na parapet.

Všechna tři okenní křídla byla samozřejmě zavřená. Právě dospěl na křižovatku.

Stáhl si z prstu diamantový prsten mrtvé dívky Chrysalis, která neměla nikoho na celém světě. Vzpomněl na malou krabičku, v níž mu ho vrátila Kora, a pokusil se říznout. Nešlo mu to, buď to neuměl, anebo se prsten k tomuhle účelu nehodil.

Sevřel pravačku v pěst, přetáhl přes ni rukáv a udeřil. Tabule se s řinkotem rozlétla.

Vylámal ze spodního rámu ostré zuby skla a znovu se zaposlouchal. V místnosti zachytil jakýsi pohyb, tichý, téměř bezhlučný.

Protáhl se dovnitř a po celém těle mu naskočila husí kůže. Přestože ho Ifikrates varoval.

Jeden z hadů okamžitě vyrazil proti němu, jedovaté zuby pomalu zasáhly kombinézu, ale v poslední chvíli se ploská hlava odvrátila a zvíře se v několika smyčkách odplazilo.

Zachránil ho hadí kořen.

Skoro všechny druhy heladských hadů byly citlivé na chvění a rozbitá okenní tabule je určitě vydráždila a poplašila. Možná byli podráždění taky z hladu, bůhví jak často je Kydias krmil. Odysseas věděl ze zkušenosti lovců, že některé hady vůbec v zajetí chovat nelze, odmítají přijímat potravu. Další naopak bývali nesmírně agresivní, a napadali dokonce i jiné druhy, pokud je chovatel držel pohromadě.

Chov hadů byla sice právě velká móda, čím jedovatější sbírku měl, tím větší závist probouzel vlastník ve svých méně úspěšných přátelích a známých, avšak Kydiovy dimenze neprozrazovaly měšťáctví, nýbrž psychopata. Kolik se jich tu okolo Odyssea plazilo? Nedokázal to odhadnout, dlouhá štíhlá těla se přelévala z místa na místo, pohyb se nezastavil ani na okamžik. Postřehl, že se často střetávají, přímo před ním jeden požíral druhého, soukal ho do sebe ocasem napřed.

Původně jich tady muselo být ještě podstatně víc.

Ačkoli hadí kořen – třebaže přetržený – zřejmě účinkoval, vůbec se mu dál dovnitř do místnosti nechtělo.

Kora v ní nebyla, naštěstí.

Krůček po krůčku postupoval vpřed, často se zastavoval a zprvu se snažil uhodnout klikaté hadí úmysly. Jenže plazi je měnili naprosto neočekávaně a zřejmě bez jakéhokoli plánu. Párkrát na něho zaútočili, avšak vždycky se stejným výsledkem, v posledním okamžiku se rozevřená hadí tlama odvrátila.

Pokaždé mu srdce vyletělo až do hrdla. Strachy se potil, krůpěje mu stékaly po zádech i po břiše. Ačkoli věděl, že jeho pach je tím intenzivnější a tím víc hady dráždí, nedokázal se přemoct. Ovládnout skutečný strach je možná nad lidské síly.

Už rozeznával dveře, přišoural se k nim a stiskl kliku. Nebyly zamčené, a těžko Kydiovi vytýkat lehkomyslnost – nemohl předpokládat, že by nějaký člověk pronikl až tak daleko.

A zůstal naživu.

Odysseas se jimi protáhl a vplížil se do krátké chodby. Ani tady nebylo bezpečno. Nepostřehl, kudy se dostat dolů do přízemí, obě poschodí možná oddělovalo nějaké bezpečnostní zařízení. Vůbec by se tomu nedivil, jestli se dole mělo skutečně bydlet.

Naproti vedly ještě jedny dveře. Když je otevíral, zřetelně zaskřípal kov o kov.

Uvnitř místnosti se někdo pohnul. Chlapec strnul.

Potom už ji rozeznával docela zřetelně. Stála uprostřed pokoje na jakémsi podstavci, pokrytém přesahující podložkou, která ji chránila před hady. Když se přiblížil, postřehl, že je kolem pasu připevněná k traverze, spojující podlahu se

stropem. I ruce měla svázané.

Jakmile spatřila jeho stín, vykřikla.

„Koro, to jsem já, Odysseas!“

„Odyssee!“ rozplakala se.

Vůbec jí neměl za zlé, že jí povolily nervy. I jemu se chvěly ruce, když zkoumal uzly okolo jejích zápěstí. Nenáviděl tenhle dům plný jedu.

„Pro-miň,“ zavzlykala. „Jsou tu všude samí hadi! Dávej pozor, určitě jsou jedovatí!“

Měla pravdu, ačkoli teď nebyl čas, aby určoval jednotlivé exempláře Kydiovy skvělé sbírky. Odysseas by byl rád věděl, kolik lovců, a hlavně lovců-amatérů přišlo o život, než ji nashromáždili. Profesionálové totiž udržovali vysokou hladinu cen, vyjadřující převahu poptávky nad nabídkou, a proto se do akarnanského pralesa pouštěli také nadšenci, buď přímo sběratelé, anebo v touze po výdělku. Objevovaly se dokonce padělané lovecké licence, o některých licencích se zase šířily – říkejme tomu pomluvy –, že jsou získané za veliké úplatky.

Ať už tomu bylo jakkoli, výsledek se sčítal jednoznačně: ztracené lidské životy.

„Odyssee?“ povídala Kora polohlasně, s přídechem hysterie. „Odyssee, proč mlčíš? Já už to nevydržím! Už ani minutu!“

Uvědomil si, že pro dívku je místnost plná smrtelného nebezpečí, navíc ponořená do naprosté temnoty.

„Vydrž!“

Vyšvihl se k ní na podstavec, tady byl bezpečný. Kora měla zahynout jinak než na uštknutí nějakým banálním hadem, potmě a beze svědků. Kydias to měl bezpochyby báječně promyšlené.

Dlouho mu trvalo, než uzly povolil. Nehty měl polámané, jak doloval ze země hadí kořen, prsty neohebné.

Cosi mu přerývaně, vysíleně povídala. Z jejích slov pochopil tolik, že ji přepadli přímo v parku Akademie. Před zraky mnoha lidí, ale nikoho ani nenapadlo, aby jí přišel na pomoc. Nacpali ji do tmavomodrého elektromobilu a zavázali ústa, když křičela. Jakmile tady uviděla kolem sebe tolik hadů, omdlela. Probrala se připoutaná k ocelové traverze. Provazy se jí zařezávaly do masa, bolelo to. A hlavně měla strach. Když se setmělo, myslela, že hrůzou umře.

„Zvedni ruce nad hlavu,“ poradil jí, „nepůjde do nich tolik krve.“

„To bolí!“

„Musíš vydržet, přicházejí k sobě.“

Konečně se mu podařilo rozuzlovat šňůru, kterou měla kolem pasu.

„Představ si, že mezi nimi byl taky Efialtes. Měli sice všichni tmavé punčochy přes obličeje, ale moc dobře jsem ho poznala!“

Položila mu paže okolo krku a políbila ho. „Co to je z tebe cítit?“

„Ze mě?“ Ovšem. „Hadí kořen.“

„Co to je?“

Stručně jí to vysvětlil.

„Máš taky pro mě? Ne? Ale jak…?“

„Vlezeš mi na záda. Jako čert a Káča.“

Pomalu se došourali přes chodbičku zpátky k rozbitému oknu. Obrátil se k němu zády a vysadil ji na parapet.

„Dnes je taková tma!“ postěžovala si, když prostrčila hlavu ven. „Kam jsi uvázal lano? Nemůžu nic nahmátnout.“

„Nemám lano.“

„Ale jak ses dostal nahoru? Taková výška!“

„Po liánách. Neboj se. Jsou pevné. Jde to docela snadno, líp než po laně.“

„Vážně?“

„Ukážu ti to.“

„Pusť!“ bránila se. „Nezůstanu tady nahoře už ani vteřinu. I kdybych měla skočit dolů po hlavě!“

Spustila se a zmizela. Odysseas jí dal malý náskok. I jemu se na čerstvém vzduchu ulevilo, uvědomil si až dodatečně, že hadi vydávali těžký, živočišný zápach, z něhož se mu zvedal žaludek.

K záchraně scházel poslední krůček. Snažil se nemyslet na drobného černého pavoučka. Nemělo smysl Koru varovat, jinudy se nedalo a jen by ji vyděsil. Ačkoli by jí slovo kerp možná vůbec nic neřeklo.

„Jseš tady?“ ozvala se Kora. Potřebovala se o tom ujistit. „Měls pravdu, jde to jak po másle.“

„Viď.“ Kořina slova ho potěšila a naplnila optimismem. Naklonil se, jestli neuvidí, kam až se dostala. Rozhodně už jí scházel jen poslední kousek.

Jenže asi ten pohyb přehnal. Ucítil, že šlahouny náhle povolují. Nohy měl sice pevně zapřené, avšak rukama marně chňapal do tmy. V pádu se přece jen zachytil, liány zapružily, šlahouny pod tíhou jeho těla popraskaly a rázem se ocitl na trávníku.

Skončil na levém boku. Připadal si rozlomený na několik kusů, které už nikdo nikdy neslepí dohromady. Trochu se mu točila hlava.

Bolest v hrudi rychle odplývala. Slyšel Koru, její kroky i hlas, jenže význam slov mu unikal. Zdvihl se na kolena, ustupovalo i brnění v hlavě.

Náhle se objevila světla, křižovala napříč udržovaným trávníkem u vily, propátrávala stěny porostlé houževnatými šlahouny. Snadno je objevila.

Koře unikl povzdech, rukou si zastínila oči. Světla je oslňovala, bodala.

Vrhli se na něho dřív, než přišel úplně k sobě. Zkroutili mu ruce za zády. Rozhlédl se po Koře, avšak její útlá postavička se ztratila.

„Spoutat?“ zeptal se mu kdosi za zády, zadýchaně.

Předstoupil vysoký a na svůj věk štíhlý muž. Jen světlé vlasy už mu značně prořídly, a tak vytvořily vysoké inteligentní čelo. Dobře, překvapivě dobře vyhovoval podobě, kterou před časem ukázala Odysseovi multivizní obrazovka.

„Dobrý večer,“ překvapil ho Kydias z Hermiony. Tvářil se neutrálně.

V ruce svíral lahvičku se širokým hrdlem. Odšrouboval víčko.

Odysseas zaznamenal, že na rukou má velice elegantní rukavice z pravé bakosí kůže, ze vzácného černého selete.

Kydias přiložil okraj lahvičky Odysseovi na tvář. Chlapec se pokusil v očekávání bolesti vytrhnout ze sevření, avšak pocítil jen letmý chladný dotek skla. Kydias odhodil sklenici na svůj pěstěný trávník.

Sevření rázem povolilo. Všichni mu mlčky, fascinovaně hleděli přímo do tváře, jako by mu do ní vstoupila sama smrt.

Cítil, jak se napětím chvěje. Vůbec ničemu nerozuměl.

„Trestám tě za znesvěcení oltáře a za únos média!“ pronesl Kydias nabubřele.

Jenže nikdo se ani nehnul. Nepřivalili špalek, aby mu sťali hlavu. Nikdo mu nepřehodil přes hlavu oprátku. Jenom na něho pořád civěli s vyvalenýma očima.

Jako by se skutečně popásali na krvavém divadle.

Jako by zblízka přihlíželi popravě.

O vteřinu později se přesvědčil, že měli pravdu. Ucítil na spánku doteky osmi dlouhých, jako nit tenounkých nožek bez kloubů. Zastavilo se mu srdce, aby se vzápětí divoce rozběhlo.

Stali se skutečně svědky popravy: Bělma se jim v dešti leskla, rozevřené rty obnažily zaťaté zuby, jiní zas zůstali s široce otevřenými ústy a pokleslou bradou.

Nožky zaváhaly, rozběhly se přes celé čelo a v mžiku je Odysseas cítil až na bradě. Zvedl pravačku a celý se zpotil úsilím, aby se mu ve tváři nepohnul ani sval.

Kdosi povzdechl napětím.

Jenže nožky neposeděly, zas přeběhly až kamsi k uchu. Neodvažoval se udeřit naslepo.

Potom kerpa zaujal horní ret. Šimral. Odysseas si strnule nabral pořádný doušek vzduchu. A prudce vydechl.

Bolest!

Nejprve o nic silnější než píchnutí špendlíkem.

Potom jako otevřená rána. Sypali mu do ní sůl, takže mu bolest zachvátila celou tvář, ruce, nohy, hlavu. Hrudník se mu sevřel, jako by se proměnil v beton. Vzápětí Odyssea zkroutila křeč.

Zalapal po dechu.

Bolest konečně ustoupila.

Připadal si lehoučký, šťastně se vznášel nad vrcholky nejvyšších blusků, nad celým akarnanským pralesem. Místem, které měl na celém světě nejraději. Náhle ho obklopoval jen modrý prostor, změkčený bílou září, snad samotnou podstatou života. Už ho dělilo pouze posledních pár překážek, paprsků… Tam ho očekávalo navždy Bezpečí, Laskavost…

VII

Když dva táhnou za jeden provaz, pokaždé

se vyplatí zjistit, kolem kterého z nich

se utahuje smyčka.

Pygeus

V tom širém, laskavém, dobrotivém nebi se Odysseas setkal s thesmothetem Pygeem. Nejdřív ho ani nepoznal, neboť jeho veliká, chytrá plešatá hlava se scvrkla do podoby seschlé makovice. Povědomé mu byly jenom oči, slepené z droboučkých kovově zbarvených zrníček.

Nakonec se doopravdy probral. V hlavě mu pulsovala ohromná žíla, hrozící se každou chvíli roztrhnout a zaplavit ho zkaženou krví.

Pygeus mu přikládal na prsa přístroj, který ho bodal jemnými jehličkami.

„Výtečně!“ povídal a zařídil, aby jehličky bolely ostřeji. Měl tu moc.

„Dělali jsme, co jsme uměli.“ Tenhle hlas mu taky připadal známý. Jen kam si ho zařadit? Multivizní hlasatelka?

„Dokázali jste pomalu zázrak, Sófrosyno!“

Tohle jméno znal. Tak se jmenovala… Jenže dřív než se rozpomněl, vyrazilo na něj divoké prase bakos. Na rukou mělo perfektní béžové rukavičky z vydělané lidské kůže a radostně vyhazovalo kopýtky, když se hnalo za Odysseem. Byl by mu snadno utekl, ale kdosi mu pořád nastražoval do cesty šlahouny lián a chodící keře ostřínů a celiolů s půlmetrovými trny. Jeden z nich ho nešťastně bodl do spodního rtu, až do živého masa. To bolelo!

Když bolest přece jenom trochu ustoupila, ležel na bíle povlečené posteli. Levou paži měl připoutanou a vedla mu do ní plastiková hadička. Nevelká místnost vypadala čistě a úpravně, a tak se Odysseas trochu uklidnil. Nevypadalo to, že by se ten divoký bakos dostal až sem.

Otočil hlavu a překvapením mžikl.

U lůžka skutečně seděl Pygeus. Nemohl se mýlit, ta hlava s porostem téměř neviditelného jemného chmýří namísto vlasů… Připomněl se mu sen o nebi a o proudu makových zrnek, jež se sypala thesmothetu Pygeovi z očí a cinkala kovem. Drobila se rovnou na Koru, na její dlouhé světlé vlasy a útlá ramena, a snadno ji pohlcovala: Už dosahovala po lem sukně, do klína, nad pas, po prsa. Pokusila se vykřiknout o pomoc, avšak proud zrnek se jí zároveň přelil přes hlavu. Od té doby ji Odysseas marně hledal.

„Myslím, že mě znáš,“ povídal ten Pygeus.

Chlapec přikývl. Byl by rád něco řekl, aspoň se představil, jenže rty, jazyk, celá ústa měl jako ze dřeva.

„Jen klid,“ měřil si ho thesmothetes svýma očima v barvě makových zrnek. „Teď už bude všechno v pořádku. Ale měls štěstí. Dopravili tě sem moji lidi, co dohlížejí na Kydia. O chloupek, a přijeli jste pozdě. Takhle ti Sófrosyna stačila píchnout sérum.“

„Sófrosyna?“ Ano, to byla ta druhá postava ze snu. Anebo skutečná?

„Co povídáš?“ Pygeus se sklonil až k jeho neohrabaným rtům. „Ano, Sófrosyna. Teď se mnou spolupracuje, co Timareta rozpustila radu. To nebyl taktický tah, nadělala si tak spoustu nepřátel.“

„Rozpustila radu athénských archontů?“

„Šetři síly. Copak to nevíš? Kde žiješ?“ podivil se thesmothetes. „Promiň,“ spojil si jeho neznalost s pavoučím kousnutím. „Uvidíš, za pár dní budeš zas chlapík.“

„Vážně rozpustila radu? Vládne úplně sama?“ Konečně začala ústa Odyssea poslouchat.

„Prohlásila se za archonta epónyma na pět let a namísto rady jmenovala poradní Sbor starších. Porušila tak Slavnostní slovo, a to se ještě nikdo neodvážil.“

Odysseas tohle všechno chvíli přemílal v hlavě. „Kde to jsem?“

„V nemocnici. V suterénu, kvůli utajení. To víš, Timareta má špehy všude.“

Přikývl. „A co je s Korou?“

„S kým? Aha…“

„Je naživu?“ naléhal.

„Neměj obavy. Teď přesně nevím, ale moji lidé to okamžitě zjistí.“

Pygeova slova zněla krajně nepřesvědčivě. Bylo až příliš patrné, že mu dívčin osud pramálo leží na srdci, zjevně nepatřila k důležitým figurkám v jeho hře. A to musel Odysseas změnit.

„Má u sebe Dračí skříňku,“ povídal jakoby mimochodem.

„Cože?“ vylétl plešatý – bývalý – thesmothetes.

„Má Dračí skříňku,“ opakoval chlapec.

„Jak to?“

„Našel jsem ji na hřbitově, ve Filippově schránce. Nevím, odkud se tam vzala. Byli jsme domluvení s Loxiem, jenže ten určitě neměl dost času, aby ji někde získal a uložil tam.“

„Sám jsem ji tam dal,“ přiznal Pygeus s krátkou odmlkou.

Odysseas na něho vyvalil oči.

„To je jednoduché: Měl jsem strach.“

„O skříňku?“

„Ale ne,“ hořce se pousmál bývalý thesmothetes. „Hlavně o sebe. Byl jsem přece její jediný vážný soupeř a Timareta není z žen, které by se před něčím zastavily, když si vytkly konkrétní cíl.“

Svět se Odysseovi znovu zamlžil. Bojoval s pavouky, mlátil je ulomenou větví maronské jedle, jenže černé skvrny se po každém úderu naopak zvětšovaly. Proto se mu taky zdálo o Ifikratovi. Zas mu naletěl? Anebo se Kydias vrátil čirou náhodou a přistihl je na útěku? A co Charmida? Opravdu je vlákala do pasti na cizí přání? Ctižádostivá byla na to dost. Nezáviděl Loxiovi, věděl, že ji stále má rád.

Když se znovu probral, zastihl u lůžka neznámou mladou dívku. Připomněla mu Koru, hned odběhla a vrátila se s Pygeem.

„Už jsi zjistil, co je s Korou?“

Bývalý thesmothetes přikývl a přisedl si na pelest, z opačné strany, než stál stojan s kapačkou. „Vězní ji Kydias.“

„Musíme ji zachránit!“ Odysseas se pokusil usednout, ale v hlavě se mu rozdrnčely tisíce střepů a svalil se nazpátek. „Pygee! Pošli tam někoho! Pro tebe to je přece maličkost!“

„Obávám se, že přeceňuješ moje možnosti,“ povídala velká holá hlava dost trpce. „Tvou dívku samozřejmě zachráníme, ale budeš muset mít trochu trpělivosti.“

„Jak mám být trpělivý!“ vybuchl Odysseas, „když ji chce zavraždit!“

„Není žádný důvod k poplachu. Když se jakákoli mužská ruka dotkne média, dívka se musí aspoň tři dny očišťovat před oltářem. A potom, seanci nelze provádět kdykoli. Pravý okamžik musí určit věštba. Může nastat následující den po očištění, ale třeba až za týden, nebo za měsíc…“

„Jak to víš?“ užasle se zeptal Odysseas.

„Určité možnosti přece jenom mám. Jenže nejsem všemohoucí.“

„Stačila by tvoje moc k tomu, aby mi vyndali z ruky tuhle pitomou hadičku?“ ukázal Odysseas na zařízení s nažloutlým roztokem.

Pygeus se pousmál. „Věřme našim Asklépiům, že vědí, co činí.“ A změnil téma: „Mluvils pravdu? Dračí skříňku jsme nenašli.“

„Pochopil jsem, že mě podezíráš…“

„Jsi důvtipný,“ ironicky ho pochválil bývalý thesmothetes.

„… jenže doopravdy ji nemám. Dal jsem skříňku Koře.“

„Aby ji uschovala? To svou dívku příliš nemiluješ. Copak tě nenapadlo, že majitel skříňky bude v neustálém nebezpečí? Že ji Timareta chce za každou cenu?“

„Jsem hloupý, ale uvažoval jsem jinak. Kora objevila Dračí skříňku v pozůstalosti svého otce, a tak jsem si řekl, že jí právem patří. Navíc jsme s Loxiem byli spoluviníky, že o ni tehdy přišla. Tos byl ty, kdo Dračí skříňku tehdy uloupil, že?“

„Proč používat tak ošklivá slova, Odyssee!“

„Jak ses o ní dozvěděl? Dávals odposlouchávat…“

„Vůbec ne,“ pousmála se velká holá hlava. „Zjistil jsem, že Timareta odposlouchává domácí spojení všem archontům, i další linky. Taky prytanům. Nikdy bych na to neměl ani prostředky, ani možnosti. Taky to nebylo zapotřebí. Stačilo podplácet techniky, kteří hovory nahrávali…“

„Tak takhle!“

„Obyčejně jsem se všechno dozvěděl dřív než Timareta samotná. Vedla totiž úřad, vyžadovala písemná hlášení a podobně. Byrokracie, ta zahubí všechno, nejgeniálnější myšlenku i nejskvělejší organizaci. Pořád tedy tvrdíš, že Dračí skříňku ukryla tvoje dívka?“

„Když ji zachráníš před Kydiem, bude skříňka tvoje. Dohaduju se, že už její otec, Kleón, kvůli ní zahynul. Nic o tom nevíš?“

„To má být obvinění z vraždy?“ povídal klidně bývalý thesmothetes. „Jsi úplně vedle, chlapče. Abys věděl, byl jsem dokonce Kleontův přítel. Pokud se vůbec takhle uzavřená povaha umí přátelit.“

„A víš, kde to Kleón všechno objevil? Dračí skříňku?“

Pygeus jen zavrtěl velkou, chytrou hlavou. „To mi nikdy neprozradil. Byl to opravdu nesmírně uzavřený člověk, upřímně věřící, že věda a technika vyřeší všechny naše problémy. Párkrát jsme spolu filozofovali, jen tak, u vína. Zničehonic mi začal vyprávět, že objevil zajímavé dokumenty. Ze samého počátku osídlení Helady. Například o stavbě kosmodromu na opačném břehu jezera Kópais, v pralese. Skoro jsem mu tehdy nevěřil. Věděl jsem, že se na mne jako na thesmotheta, strážce zákona, dívá někdy skrz prsty, jako na člověka, který postrádá životní náplň, anebo ještě hůř, jako na stvůru, vymýšlející rafinované podklady k šikanování lidí. Ale křivdil jsem mu.“

„Kosmodrom jsme našli.“

„Často si stěžoval, že i technické archívy jsou vyrabované. Vyptával se mě na můj názor, kam asi dokumenty přišly. Poradil jsem mu, aby se spíš obrátil na Timaretu, která za stav Archívu odpovídala, anebo rovnou na Ischomacha. Řekl mi tehdy přímo, že epónymos je neschopný, což prý vím stejně dobře jako on sám. Ne že by neměl pravdu, ale takové výroky je lepší popřít. Tím jsem možná u něho prohrál definitivně, protože už za mnou nikdy nepřišel.“

„A mluvil s Timaretou?“

„Ano. Myslím, že mluvil,“ pokývl Pygeus chytrou hlavou, legračně ochmýřenou. „A taky myslím, že by to nikdy nebyl býval udělal, kdyby objevil Dračí skříňku dřív.“

„Ale kde ji našel?“ vyhrkl Odysseas a vztyčil se na lokti.

Bývalý thesmothetes pokrčil masitými rameny. „V Archívu určitě ne. Tím jsem si jistý. V Archívu se možná dala najít kopie, jenže tu právě zničil ten, kdo na zahlazování minulosti vynaložil tolik úsilí. Na originál buď zapomněl, nebo si řekl, že zapomněli ostatní, takže ho může na nějakém nenápadném, zapadlém místečku zachovat.“

„Ty, Pygee, znáš obsah Dračí skříňky. Copak je to opravdu tak strašné tajemství, aby kvůli němu musel Kleón zemřít?“

„Nechtěj po mně, abych rozhodoval o Kleontově životě či smrti. V každém případě záznam obsahuje skutečnosti, které jsme už dávno ztratili z paměti a které by mohly být Timaretě dost nepříjemné. A doufám, že budou, až je použijeme.“

Přerušil je příchod mladé sestry. „Jak je ti?“ přistoupila k lůžku z druhé strany.

„Jak o narozeninách.“

Krátce se zasmála, zastavila kapačku a vytáhla mu jehlu ze žíly. „Taky bych řekla, že ses podruhé narodil,“ povídala mateřsky. Určitě jí ještě nebylo pětadvacet. „Tohleto mládí vydrží všechno!“

„Asi tě zdržuju, Pygee,“ ozval se Odysseas, jakmile opustila místnost, „nemůžu ti pomoct k Dračí skříňce a jinak už vůbec ne. Dovol mi přesto ještě jednu otázku.“

Bývalý thesmothetes přikývl lysou hlavou.

„Vysvětluje skříňka, odkud pocházíme? Co pohledáváme tady na Heladě? Kam patříme?“

„To byla jedna otázka?“ pousmál se Pygeus. „Přiletěli jsme z druhé planety systému Sigmy Draka.“

„Takže Kydias má pravdu!“ To byl šok!

„V tomhle nesporně.“

„A jinak?“

„Jak se to vezme. Podle skříňky Země existuje. Od Sigmy je vzdálená deset celých a dvě desetiny světelného roku.“

„Takže jsme – naši předkové – ze Země? Není to jenom mýtus?“

„Rozhodně ne.“

„Teď už tomu vůbec nerozumím,“ přiznal se Odysseas. „Pocházíme sice ze Země, ale na Heladu jsme přiletěli ze souhvězdí Draka.“

„Taky jsme nechtěli na Heladu, ale na Zemi.“

„Zpátky?“

„Na pomoc. Nepochopil jsem, co se vlastně na Zemi stalo. Třeba na to přijdeme, až bude na Dračí skříňku víc času nebo se přece jenom podaří objevit staré dokumenty.“

„Ani zmínka tam není? Nějaká katastrofa? Nemoc?“

Pygeus jen krčil masitými rameny. „Zmiňuje se pouze výsledek: Na Zemi zahynuli všichni obyvatelé. Jen jedenkrát se hovoří o nějakém výbuchu – nebo výbuších.“

„Srážka s asteroidem? S rojem meteoritů? Anebo válka?“

„Nemám nejmenší ponětí o jejich politickém uspořádání. Jestli proti sobě stály nějaké dvě strany, rozhodně mají po starostech, jak naložit s mocí.“

„Takže my jsme měli přiletět na pomoc?“

„Na to už bylo pozdě. Měli jsme mateřskou planetu znovu oživit.“

„Ale taky jsme havarovali. Došlo k poruše.“

„Jak to víš?“ podivil se Pygeus.

„Slyšel jsem malou část záznamu. Hovoří se tam o explozi nádrže s kovovým lithiem.“

„Ano. Naši loď poháněly termonukleární motory spalující vodík a lithium. Nedaleko Helady se poškodil tank s kovovým lithiem, které je nesmírně reaktivní, a vybuchl. Loď sice explozi vydržela, ale nemohla pokračovat v letu bez podstatných oprav, a hlavně bez doplnění paliva.“

„Jasné. Proto továrna na elektrolytickou výrobu lithia hned vedle kosmodromu.“

„Opravy se ani s vyspělou technikou nedaly dokončit přes noc. Nejprve se musela vybudovat rozsáhlá zařízení, továrny, kosmodrom, protože mateřská loď nemůže sestoupit z orbitální dráhy, obytné prostory.“ Bývalému thesmothetovi vyskočily na pleši kapičku potu, nejspíš z rozrušení. „A co se nestalo: Postupně se zvedalo čím dál víc hlasů, že Helada – v té době už to nebyla bezejmenná planeta kdesi v hlubinách vesmíru – je vcelku pohostinná planeta, sice zdaleka ne ideální, ale rozhodně lepší než nudličky kajut na lodi, než její směšná imitace prostoru a zeleně. Nechtěli umřít ve velikánské kovové rakvi.“

„Najednou! Tak proč se na takovou cestu pouštěli? Tohle všechno jistě věděli předem!“ namítl Odysseas.

„Nechápeš, že prodělali šok. Šok, který náhle všechno stavěl do úplně jiného světla. Odmalička jim vštěpovali iluzi, že naše technika je dokonalá, ne všemohoucí, ale pevný základ civilizace. V hodinách po havárii, dlouho možná nebylo jisté, jestli přežijeme, si museli připadat droboučcí, bezmocní v rozpínajícím se, suverénním vesmíru.“

„Strach?“

„Správně! Strach je z nejmocnějších lidských motivů. Plebiscit vyhrála strana přející si, aby se usadili. A žili. S převahou vyhrál strach.“

„Našel sis dobré zdůvodnění,“ Odysseovi už brněl loket, o který se opíral, a musel si přerovnat polštář do jiné polohy. „Jenže ani lidským strachem nevysvětlíš všechno.“

„Nemám to v úmyslu, vůbec ne,“ otřel si bývalý thesmothetes holou hlavu. „Člověk je tvor dokonce ještě podivuhodnější, než by se zdálo. Dokáže překlenout velice tíživou přítomnost, pokud může věřit v lepší budoucnost. Tu by si rád zajistil. A tak se našli vůdci, kteří uvažovali už o příštím referendu. Nejdřív se jim podařilo operovat s neformálními tlaky: Kdyby člověk najednou spustil o tom, že Helada není naše rodná planeta a že jsme selhali, že jsme se vzdali svého cíle, nejspíš by se ve společnosti báječně znemožnil. Postupně kosmodrom zarostl pralesem, archívní doklady o prvním období osidlování buď shořely, nebo tlejí bůhvíkde. Všechny problémy byly jednou provždy vyřešené.“

„A po pěti stoletích, najednou…“

„Maléry: lhostejnost, byrokracie, měšťáctví, hrabivost…“

„Velebitelé návratu,“ připomněl Odysseas.

„Ano, projevily se názory a objevila se hnutí, která měla vymřít už před celými staletími. Nevím, jestli sám Ischomachos vůbec chápal, jak se věci mají. Rozhodně si s nimi nevěděl rady.“

„Zato Timareta, ta se zorientovala. Jako ryba ve vodě!“

„Nepřeceňoval bych ji,“ povídal bývalý thesmothetes. Očima v barvě makových zrnek pohlédl na chlapce a zvedl masité tělo z pelesti. „Počítám, že náhodou objevila některé ukryté materiály. Rozhodla se zachránit budoucnost pevnou rukou – namísto toho, abychom se jednou provždy vyrovnali s minulostí.“ Pygeus si přejel dlaní po holé lebce, na níž mu mezitím vyrašily čerstvé kapičky potu. „Ale koneckonců, tohle všechno jsou plané řeči. Tvého strýce Loxia je velká škoda. Měl jsem ho rád, věřím, že by se k nám přidal.“

Ještě jednou se zastavil u dveří. Odysseas ho provázel nepřítomným pohledem, přemílal v hlavě, co se právě dozvěděl.

„Nevím, cos ode mě chtěl slyšet, Pygee.“

Bývalý thesmothetes mu přátelsky pokynul na rozloučenou. „Teď si odpočiň, v budoucnu tě budeme potřebovat. Až se zítra probudíš, bude po všem.“

„Po všem?“

Pygeus se zamračil, asi řekl víc, než měl v úmyslu. Těkavě se rozhlédl, jako by se chtěl přesvědčit, zda jsou v suterénní kobce skutečně jen sami dva.

„Nastává poslední Timaretina noc!“ A pozoruhodně svižně vynesl své masité, objemné tělo ze dveří.

Na Odyssea opravdu dolehla únava. V hlavě měl dokonalý zmatek, nového bylo příliš mnoho najednou. Navíc ho Pygeova slova naplnila vírou a nečekaný obrat od beznaděje k příslibu štěstí ho zmohl definitivně. Usnul s myšlenkou na Koru, na její dlouhé světlé vlasy, stékající na ramena.

Hluboko v noci se probudil, a nevěděl proč.

Ale ano – zas ho cosi varovalo.

Prudce se zvedl na loktech, teď už se mu hlava nezamotala. Dokonce se mohl bez nesnází posadit.

Úlekem zmrtvěl.

K jeho lůžku se blížila postava. Ošetřovatelka?

Byl to muž, vyšší, štíhlý. Dokonce připadal Odysseovi povědomý.

„Mrzí mě, že jsem tě probudil, Ode,“ řekl.

„Loxie!“

„Proč si mě tak prohlížíš? Nejsem duch,“ podal mu Loxias ruku.

Chlapec vyskočil a vrhl se mu kolem krku. „Bál jsem se…, bál jsem se,“ opakoval. „Jseš v pořádku? Jak jsi mě našel?“

Jenže už nyní postřehl, že se strýc tváří starostlivě.

„Co se stalo?“

„Myslíš, že budeš schopný chůze?“

„Chůze? Nevím… Štípl mě kerp.“

„Slyšel jsem. Mluvil jsem se Sófrosynou.“

„A kam bych měl jít? Proč tak najednou?“ vyptával se Odysseas.

„Pygeovo povstání je v troskách. Zprávy se různí, ale ne v tom hlavním. Podle některých je Pygeus mrtvý, podle jiných nezvěstný. V každém případě tady není nikdo, kdo by se postavil do čela a ještě se o něco pokusil. Timareta vyhrává na celé čáře. Je celkem pravděpodobné, že využije vítězství a vyřídí si účty se všemi, na které zatím z nejrůznějších důvodů nemohla.“

„My jsme přece nic špatného neudělali!“

„To budou bohužel posuzovat jiní. Musíš pryč. Prý hned několik lidí ví, že tě ukryli tady, v Asklépieionu.“

„Hlavně musíme zachránit Koru! Dnes je třetí den.“

„Třetí den?“

„Pygeus povídal…“

„Počkej, povíš mi všechno cestou. Budeme mít spoustu času. Můžeme vyrazit?“

Odysseas se rozhlédl po místnosti. Trochu ho mátlo, že má dočista prázdné ruce. Nic mu nepatřilo, a nic ho nesvazovalo. „Jsem připravený.“

Na dlouhé chodbě, procházející celým podzemím Asklépieionu, hořela modrá nemocniční světla. Odkudsi k nim doléhaly vzdálené, cementově duté kroky.

Zaposlouchali se. Kroky se přibližovaly zprava, měly naspěch. Několik párů nohou dupalo v těžkých botách.

Pohlédli na sebe a vyrazili na opačnou stranu. Chodba byla plná prachu a pavučin, po stěnách se rozlézaly mapy nažloutlé plísně. Náhle se pod Odysseem začaly podlamovat nohy, měl je jako z vaty. Zvedl se mu žaludek a nemohl popadnout dech. Připadal si jako na bláznivě divokém kolotoči. V poslední chvíli se zachytil stěny.

Okamžitě k němu přiskočil Loxias. „Dýchej! Zapomněl jsem…“

V hlubokém předklonu se mu ulevilo. „Už… je to lepší. Nezlob se.“

„Jen klid. Máme náskok,“ uklidňoval ho strýc.

Byla to kulhavá útěcha. Oba si představili Timaretiny muže: Vtrhli do místnosti a našli Odysseovo lůžko opuštěné. Kudy jinudy se dalo uprchnout než druhým koncem chodby?

Chodbu lemovaly prosklené skříňky plné papírů. Byly to předtištěné, vyplněné formuláře, avšak písmo se Odysseovi chvělo před očima. Snad pitevní protokoly?

Řada skříněk se zdála nekonečná. Čím hlouběji postupovali, tím byl papír zažloutlejší a dřevo víc a víc napadené plísní, škála barev vedla přes temně oranžovou až k zelenomodré a modré. Akvamarín.

Chlapec však z toho vnímal máloco, musel vynaložit všechny síly, aby se udržel Loxiovi za zády. Když se strýc konečně zastavil, byla to úleva jako v ráji.

„Ode, pomoz mi s tím!“

„S čím?“

Až teď si uvědomil, že Loxias heká a funí námahou. Marně se pokoušel zvednout masivní litinové víko od kanalizace.

Společně se jim to podařilo. Odvalili je stranou.

„Lez!“

Odysseas se ponořil do kulatého otvoru. Šachta byla překvapivě hluboká, vedly jí kovové, kluzké stupně. Na dně proudila voda, zurčela jako potůček, avšak hnilobný zápach žádnou takovou záměnu představ nedovoloval.

Sehnul hlavu a zabočil dovnitř, cementové potrubí nebylo dost vysoké pro lidskou postavu.

„Počkej, Ode!“ zastavil ho Loxias. „Tudy ne, po proudu!“

Jenže daleko se nedostali. Těžký, zkažený vzduch způsoboval závratě. Odysseas se přistihl, že klečí ve vodě a v kalech a zvrací.

Náhle spatřili odlesky světel, zaslechli ozvěnu kroků a čvachtání. Odysseas se přinutil zvednout na nohy.

Minuli další místo, kam shora přitékal odpad. Vchrstl jim do tváře slanou tříšť. Na křižovatce se potrubí nečekaně dělilo do dvou větví.

„Kudy?“

„Nemám ponětí,“ přiznal se Loxias. „Zkusme to třeba tímhle.“

Světla a ozvěnu kroků však nesetřásli. Odyssea přepadl strach, chladný a vtíravý. Netrvalo dlouho a doběhli, pokud se jejich čvachtavému, upocenému pohybu dalo takhle říkat, do poměrně široké, vyzděné stoky. Člověk se tu mohl napřímit a trochu si vydechnout. Na rozdíl od betonového potrubí tady proud ubíhal silně a vody měli dobře po kolena.

Znovu se pustili do běhu, ale dařilo se jim to ještě hůř než předtím, zdivo bylo kluzké a proud podrážel nohy.

„Můžeš?“

Odysseas namísto odpovědi jenom zasténal. Připadal si, že musí každou chvíli zemřít, a nepřál si nic jiného, než aby se to stalo co nejdřív.

Loxias všechno pochopil. „Odpočineme si. Třeba tady,“ zabočil do jedné z příčných větví. Potrubí mělo stejný průměr jako to, do něhož sestoupili z nemocnice. Po nějakém čase se strýc zastavil a posadil se na bobek.

Odysseas se zhroutil vedle něho. „Kde jsou?“ zeptal se, když nabral trochu sil.

Loxias pokrčil rameny. „Nikde je nevidět. Možná nás nechali být. Nakonec – proč by se měli za námi honit smradlavým bludištěm? Přece stačí, když obsadí všechny východy.“

Kdesi poblíž zaškrábaly drápky. „Jsou tu krysy?“

„Tisíce. Jenže taky černí vodní hadi. To je možná ten hlavní důvod, proč nás dál nepronásledují.“

Odysseas cítil, jak mu trne v zádech. Nahlas se povzbuzoval: „Nás už jen tak něco nespálí! A navíc oba vidíme potmě.“

Loxias pokývl. „Oslepli jsme, abychom viděli mnohem líp než předtím, viď,“ pousmál se a zelené oči mu zablýskly. „Pak že tahle planeta není plná paradoxů!“

„Takhle to přece povídala Bendis, ta věštkyně: Budeš muset oslepnout, abys prohlédl!“

„Vážně?“ podivil se Loxias.

„Copak si to nepamatuješ?“

Strýc neurčitě pokrčil rameny. „Myslím, že jsem měl namále. Zachránili mě ti tvorové… ta žena. Neměl jsem tvoje mládí a tvůj kořínek. Buď bych býval zemřel, anebo by ze mě zůstal poloviční idiot.“

Přece jen si to uvědomoval, napadlo Odyssea.

„Připravovala mi nápoj, který mi rozežíral žaludek a rval střeva. Nechápu, jak mě přesvědčila, abych ho vypil,“ vrtěl hlavou Loxias. „Žlutý lektvar. Představ si: žluč jakéhosi hada. Samé jedy. Za dva dny ze mě udělala znovu člověka. Dokázal jsem projít pralesem, rozmáčeným dešti. Vůbec jsem nevěděl, kam se tady v Athénách vrtnout. Šel jsem za Sófrosynou, napadlo mě, že ta mě nezradí,“ povídal a snažil se, aby mu do hlasu neprosákl ani stín hořkosti. „Že mě nezradí, ani kdyby se mezitím pod tlakem okolností musela přidat k Timaretě.“

„Cos tam viděl?“

„Kde? Ve Skalním městě?“

Chlapec přikývl. Promáčená kombinéza začínala studit. Už se mu nechtělo nikam ani na krok.

„Viděl jsem dost…, jenže nic nepochopil. Žijí tam a prý ještě na několika místech v pralese.“

„Tihle…“

„Bílí lidé. Tak si říkají.“

„To město postavili oni?“ chtěl vědět Odysseas.

„Ptal jsem se… Nevědí. Prý je starší než paměť.“

Starší než paměť… Nic by nemělo přesáhnout lidskou paměť. Lidskou zkušenost. Neměla by se stavět města, která pohltí prales. „Proč se taková civilizace rozpadla?“

„Nevím. Oni to nevědí a nezajímá je to.“

„Jak je to může nezajímat!“ vyhrkl chlapec.

„Stalo se to prý už před desítkami tisíc roků, podle našich měřítek.“

„Podle našich měřítek? Bílí lidé měří čas jinak než oběhy Helady okolo slunce?“

„Neměří ho. Možná nikdy neměřili. Nezajímá je to.“

„A co je tedy zajímá?“ vyptával se Odysseas už podrážděně. „Vůbec nic? Žijí v kamenných jeskyních, které nepostavili, jedí ovoce, které nevypěstovali! K čemu je takový život?“

„Nemůžeš hodnotit našima očima,“ odporoval Loxias. „Jsou dočista jiní než my.“

„Zklamali mě.“

„Ale proč? Vždyť o nich nic nevíš! Dohaduju se… bílí lidé jsou okrajový, nebo možná zmutovaný kmen, který přežil v podstatně změněných podmínkách, ať už přírodních, anebo společenských. Vydržel tam, kde zanikli Stavitelé.“

„Copak je nezajímá, kdo žil v jejich městě před nimi? Odkud pocházejí? Copak vůbec neznají zvědavost? Netouží žít pohodlněji a snáz?“

Loxias potřásl hlavou. „Zřejmě ne.“

„Jenže touha po lepším životě, po pohodlí, po hojnosti, lidská chamtivost i lidská touha po poznání odjakživa byla ten nejsilnější motor vývoje. Opak vždycky vedl k degeneraci a k rozpadu.“

„U lidí možná. Třeba zánik Skalního města znamenal příliš hořkou zkušenost. Bílí lidé mě nezištně vyléčili, při odchodu mi nekladli žádné překážky. Viděl jsem na nich, co si myslí: Je to tvoje věc, jak se svým životem naložíš. Bílí lidé jednou provždy opovrhli hromaděním majetku…“

„Z toho mě snad nepodezíráš!“ zasmál se Odysseas a zvedl ke strýci holé, zjizvené dlaně. „Problém je v tom, že civilizace musí umět hromadit poznatky a naučit se je předávat z pokolení na pokolení, jinak se bude navždycky pohybovat v kruhu. Bez vývoje. Taková společnost nutně zdegeneruje, i kdyby měla bůhvíjak skvělé ideály.“

„Třeba je předávají. Třeba objevili, jak to uskutečnit bez předimenzovaných knihoven, bez stohů magnetických disků, bez rafinované techniky. Víme, že ovládli umění předávat myšlenky z mozku do mozku.“

Oba se odmlčeli.

„Musíme pokračovat. Třeba se s nimi ještě někdy setkáme.“

Chlapec poslušně vstal. Už nespěchali, postupně přivykli hnilobnému pachu, skřípání drápků o cement a zdivo i dlouhým černým stínům, jež tu a tam klouzaly kalem anebo zvedaly nepatrné vlnky, ubíhající štolou kupředu.

„Co se děje? Co to je?“

Oba současně zaslechli šumění, ozývalo se náhle ze všech stran a rychle se blížilo.

Nejistě se rozhlédli, ale nepostřehli ve štole žádnou změnu.

V příštích okamžicích se šumění proměnilo ve čvachtání, čvachtání zesílilo v hukot a v kanalizaci se objevil bílý proužek.

Rázem byl u nich.

Čepičku kalné bělavé pěny nesla vlna vysoká až do pasu.

„Utíkej!“ vykřikl Odysseas.

Byl to nesmysl.

Vlna je smetla jako kuželky. Odysseem třískla o vyzděné dno, několikrát ho převalila, vlekla ho za sebou oslepeného a zahlceného a s hučením se přehnala do dálky.

Chlapec se vydrápal na nohy, lapal po dechu a kašlal.

„Odyssee!“ slyšel Loxia.

Bylo mu skoro do pláče.

„Žiješ?“ strýcův hlas se přiblížil. „Stalo se ti něco? Proč neodpovídáš?“

Konečně se nadechl. V plicích mu zaskřípělo, jako by chytily rez.

„Co to bylo?“

„Zapomněli jsme na něco!“

„Liják!“

„Jestli bude hladina stoupat tímhle tempem, nemáme moc času nazbyt!“ rozhlížel se Loxias.

Proud je hnal před sebou, podrážel jim nohy a šplouchal o stěny. Zabočili do první větve, na niž narazili. Tady se voda naopak valila proti nim a její hladina zlověstně stoupala. Už se i tady brodili do půli stehen a o každý krok proti proudu museli bojovat.

Konečně narazili na šachtu s kovovými stupačkami. Hladina jim dosáhla přes pas, nebezpečně se zvedla proti betonové klenbě. Loxias se vyšvihl vzhůru první, přímo na hlavu se mu lily proudy deště z kanálu a mokré železo mu klouzalo pod nohama.

Od světa, od života je oddělovala jen litinová mříž. Loxias s ní opět marně zápolil. Šachta byla tak úzká, že nemohli nalézt způsob, jak se do ní stěsnat, aby oba zároveň dosáhli na mříž. Když se jim to podařilo, crčely jim na hlavu celé potoky a navíc působili jako živá zátka, voda skoro neodtékala, hromadila se jim na ramenou.

„Zaber! Tři – teď!“

S funěním litinu vzepřeli a odvalili stranou.

Odysseas se protáhl na vzduch. Nad hlavou se mu prostíralo noční nebe. Zdálo se nízké a šedočerné, jako by po něm vítr rozvál saze. O asfalt drnčely šňůry deště.

Bylo to moc krásné nebe.

„Pomoz mi s tím krámem nazpátek.“

Stáli u parku s několika písčitými cestami, záhony raviol a udržovaným trávníkem, nad nímž se klenuly klikaté větve ořechů ko-run. Plody byly očesané a na koncích letorostů se už nalévaly čerstvé modrozelené pupence ve tvaru baňatých věžiček.

„Děsně smrdíš,“ přičichl Odysseas ke strýcově kombinéze. „Jako by ses vyválel v kanále.“

„Zato ty jseš čisťounký a voňavý jak z lázně,“ odsekl Loxias.

Byli promočení do nitě, špinaví a šťastní.

„Budu se tě v životě držet,“ dodal, „zdá se, že když pánubohu dojde při nadělování rozum, doplní ho štěstím.“

„Abys nelitoval!“

Odysseas ukázal na světlomety, které nečekaně prořízly tmu. Elektromobil objížděl park, rychle se k nim přibližoval, širokými pneumatikami pleskal a šustil v kalužích.

Osádka je nepochybně zpozorovala: Vůz zrychlil a na střeše se mu roztočil modrofialový maják, vrhající divoké záblesky po asfaltu i na omítky protějších domů.

Vyrazili současně. Bez domluvy zamířili do parku, přeskočili nízké kovové zábradlí a přeběhli měkkou půdu na okrasném záhonu. Kdyby je teď chtěli pronásledovat, lučištníci by museli buď park objet, nebo vyskákat z elektromobilu a taky si zasportovat.

Horší bylo, že určitě volali o posily.

Nejhorší, že je co nevidět dostanou.

Vysoké tuhé stonky pěstěných raviol šlehaly Odyssea do stehen. Květy se na noc zavíraly do tuhých pěstiček. Prolétli parkem, prosmýkli se krátkou uličkou a hnali se pořád dál. Odysseas vůbec netušil, ve které části města se nacházejí, avšak Loxias jako by vážil směr útěku a vzbuzoval dojem, že se drží určitého plánu. Oba sípěli a hekali námahou, nohy jim ztěžkly nedostatkem kyslíku. Nezvládli už ani mírný kopeček, donutil je, aby zvolnili do chůze.

„Pořád jsou za námi!“ ohlédl se chlapec.

Reflektory vrhly po celé délce ulice proudy světla, stříbrně se odrážející od clony deště.

Vystřelili vpřed, jenže vůz je doháněl každým okamžikem. Zase na střeše naskočil rotující maják. Opuštěnou nocí se rozlehl hlas, křaplavý a plechový ampliónovou akustikou: „Stůjte!“

Hnali se jako blázni.

„Stůjte, jste obklíčeni!“

Skutečně! Z protější strany se vynořily jiné reflektory a bodly Odyssea rovnou do očí. Zůstal stát, oslněný, bezbranný.

Vzápětí postřehl, že Loxias zdaleka nerezignoval, dokonce ani v tak beznadějné situaci. Zabočil vlevo, přeskočil dost vysokou cihlovou zídku s mrštností opice tomel a kamsi zmizel.

Elektromobil hučel na místě. Majákem maloval okolo proměnlivé barevné obrazce. Vyskakovaly z něho bílé postavy.

Odysseas se vyškrábal na zídku a skočil. Dopadl na dlážděný chodník, avšak Loxia nezahlédl. Zalitoval předchozího okamžiku malomyslnosti. Potom se k němu donesly vzdalující se rytmické zvuky. V běhu míjel jakési štíhlé předměty, kmeny stromů nebo možná sochy. Už se ztratil úplně, i chodník pod nohama mu zmizel.

Hnal se dolů mírným svahem, plným hrbolů, blátivým a kluzkým. S potěšením zaznamenal, že se k pronásledované ozvěně kročejů hodně přiblížil, když ztratil rovnováhu. Kus cesty proletěl vzduchem, pak dopadl na rameno, nohy se mu samy vznesly do výšky a převrátily ho, ještě se jednou či dvakrát převalil a konečně klidně ležel.

Bylo mu jako v pohádce.

V příští chvíli mu pronikla do těla bolest. Cítil ji všude.

„Vstávej!“ povídal mu známý hlas a už mu Loxiovy ruce taky pomáhaly. „Ještě není počasí, aby ses vyvaloval na trávníku. Řeknu ti, že dobrý trenér by z tebe možná vytřískal kaskadéra.“

Odysseas zlostně hekl, byl si jistý, že prošel mlýnkem na maso. Nohy měl jak z vaty.

„Tudy!“

Chlapec nahmátl otvor a kovové příčky žebříku. „Neříkal jsem ti, že mě v životě už do žádného kanálu nedostaneš?“

„Mlč a dělej!“ okřikl ho strýc. „Není to kanál, ale větrání.“

„To máš za jedny peníze,“ řečnil Odysseas, ale podvolil se. „Větrací šachta? A co větrá?“

„Prytaneion. Přidej!“

Vzápětí narazili na pancéřové dveře s kolem hermetického uzávěru.

Rvali za ně.

„Tady nás slíznou jak malinu!“ Vyčerpání vysávalo z Odyssea odhodlanost.

Kolo nehlučně povolilo a dveře je propustily do nitra budovy. Minuli pár místností, ale odolali zvědavosti. Na chodbě stál automat s nápoji, jen vhodit minci.

„To je kryt? K čemu slouží?“

Loxias jen krčil rameny. „To víš, řadový archón nemůže být zasvěcený do všeho,“ povídal ironicky. Dostali se přes další hermetický uzávěr až k označení Východ.

„Kam ještě jdeš?“ podivil se Odysseas znaveně a bezmyšlenkovitě. „Tady nás přece nenajdou do soudného dne. Jídla a pití máme, co hrdlo ráčí.“

„A Kora? Nepomůžeme jí?“

„Že se tak můžeš ptát!“ zastyděl se.

Po zaprášeném schodišti vyběhli o poschodí výš. I tu bylo mrtvo, stejně jako v následujících. Stavba připomínala hluboké doupě.

„Tady!“ zašeptal Loxias, když se už pořádně zadýchali. „Tady to je!“

Chodba vyložená plastikovou krytinou se zdála mnohem čistší, ačkoli boty odřely umělou hmotu místy došeda. Osvětlovaly ji sírově žluté zářivky. Narazili na červené šipky Hlavní uzávěr vody a Hlavní uzávěr plynu, ukazující dál do chodby.

První dveře nesly označení Údržbáři.

Loxias stiskl kliku a nahlédl dovnitř. Proklouzl tam a po krátké chvilce se vrátil s půlmetrovým kusem kovové vodovodní trubky a s francouzským klíčem, který podal Odysseovi.

„Vypnul jsem jim robota,“ potichu se zachechtal bývalý archón.

Jedny nebo dvoje dveře přešli bez povšimnutí, na další Loxias zaklepal a vstoupili.

Tady nebyl robot.

Muž podřimující za kancelářským stolkem vyskočil a omámeně se rozhlížel. „Co tu chcete?“ zavrčel nevraživě. Konečně objevil svou paprskovou zbraň a natáhl se pro ni přes stůl.

„Kde je ta porucha?“ zeptal se Loxias rozmrzele, jako opravdický opravář.

„Jaká porucha?“

„Tak počkat! Klidně nás vzbudíš o půlnoci a pak…“

„Nic jsem nehlásil,“ povídal strážce v bílém stejnokroji. „To si vyřiď jinde. Tam, kde jseš někomu pro legraci.“ Do hlasu mu pronikl zlomyslný tón. Ačkoli byl mladý, opasek se mu zařezával do břicha. „A teď, kamarádi, sypte ven! Tady nemáte co pohledávat!“

„Nevzpomínám si, že bych se kamarádil s někým takhle tlustým,“ odsekl Loxias, ale obrátil se k odchodu. V půli kroku se zarazil: „Vždyť já ten plyn cítím až sem!“

Strážce připitoměle začichal. „Nic…“

„Tak to ses musel narodit na hnojišti, jestli nic necítíš!“ Loxias se obrátil na chlapce: „Podívej se na ten uzávěr!“

„Počkat!“ vylétla bílá uniforma. „Ani hnout!“

Na zlomek chvíle se obrátil k Loxiovi zády.

Odysseas viděl koutkem oka, jak trubka vylétla do výše. Při dopadu vydala tichounké kovové zabzučení jako železná muška, vzápětí pohlcené žuchnutím masitého těla na podlahu.

Vrhli se na strážce, svlékli mu bílý stejnokroj, obrátili ho zpátky na břicho a svázali mu ruce i nohy. Loxias vytáhl ze své kombinézy kapesník, ale ten se dal ždímat.

„Přines hadr na podlahu,“ požádal Odyssea. „Viděl jsem ho v dílně.“

S pravačkou obalenou hadrem přistoupil ke stěně s velikou rozvodnou deskou. V několika řadách nesla desítky jističů.

Loxias se rozmáchl a udeřil.

Ze stěny vyšlehl oslepující modrobílý plamen.

Vzduch elektricky zapraskal a celý svět se ponořil do tmy.

v Bývalý archón udeřil ještě několikrát, tříštící se bakelit jim létal okolo hlav. Nakonec odhodil trubku do kouta.

„Jdeme!“

„Co s tím francouzákem?“

„Třeba se ještě bude hodit. Ten uneseš,“ mínil Loxias v bílé uniformě.

V přízemí se okolo mrtvých výtahů motalo několik osob, z toho někteří v bílém. Žádný si jich ani, nevšiml. Mluvili nahlas, gestikulovali ve tmě.

„Vezmeme to zadním schodištěm,“ rozhodl strýc.

Chodbou přibíhalo několik baterek, ale bílé uniformy si ani nevšimly.

Vystoupili do druhého poschodí. Zdálo se úplně pusté, pokud si Timareta nějaké stráže rozestavila, ve zmatku ji nechaly na holičkách.

„Opatrně,“ přesto varoval Loxias.

Minuli sestavu pohodlných křesel, v nichž rád odpočíval thesmothetes Pygeus. Proběhli celou chodbou až dozadu.

„Potichu! Tady!“

Dveře nesly ozdobný štít s nápisem Timareta, archón města Athén.

Loxias se krátce nadechl a vrazil dovnitř. Odysseas ho těsně následoval.

Rozlehlá pracovna zela prázdnotou. Zklamaně pohlédli jeden na druhého.

„Pojď radši za Kydiem,“ navrhl Odysseas. „Vezmeme mu Koru a někde se ukryjeme. Třeba v pralese. Tam nás můžou hledat až do soudného dne.“

Loxias zamyšleně zavrtěl hlavou a vyrazil z místnosti. Nezbylo, než ho následovat. Hnal se nazpátek směrem ke schodišti, ale u křesel zahnul a zastavil se před jiným štítem se jmenovkou. Stálo na něm archón epónymos města Athén a řádek nad slovem epónymos byl přelepený leukoplastí.

„Člověk by ani nevěřil, jak široké uplatnění najde leukoplast,“ komentoval Loxias a bůhvíproč ho to potěšilo. Hned nato vtrhl dovnitř.

Timareta se sotva slyšitelným výkřikem překvapení zvedla oči od práce.

„Loxie?“ Neznělo to chladně, spíš jenom nevzrušeně. „Byla jsem přesvědčená, že jsi zahynul.“

„Přání se nesmějí vydávat za skutečnost. Pak ti nepomůže ani to, že počítáš se vším.“ Ukázal na dvě svíce po stranách rozložené slohy, vrhající ve zvířeném vzduchu proměnlivé mdlé stíny.

Ovládala se dokonale. Pokývla: „To všechno spískal Pygeus, že? Podrazník!“

Kromě navršených papírů stál na stole malý magnetofon či diktafon a lahvička se zabroušeným hrdlem.

Ani kdyby byla po okraj plná drahokamů, nehleděl by na ni Odysseas fascinovaněji.

V téměř bezbarvém roztoku spočívalo oko chiméry a modře se upíralo přímo proti němu.

„Odkdy ty, lovec, chodíš se zbraní?“ pokračovala drobná hnědovlasá žena. „Nepovažuješ to za nesportovní?“

„Od té doby, co se pokoušíš vládnout Athénám.“

„Já musím,“ povídala z přesvědčení. Hodnotila se skromně: „Kdo jiný? Nebo se ti líbilo, jak nás řídil Ischomachos? Nechodíval sis ke mně stěžovat na jeho neschopnost?“

„Netušil jsem, co všechno je v tobě, Timareto,“ povídal Loxias otřeseně.

„Nejsem tak špatná, jak si myslíš. Ale musela jsem zatrhnout Pygeovi jeho chimérické plány. Přece víš, co si vzal do té svojí velké plešaté hlavy, že?“

„Ano. Chtěl se vrátit na Zemi.“

„Pitomost! Žádná taková planeta není. Nečetls Kydia z Hermiony? Píše jasně, že nikdy žádná Země neexistovala, je to jenom mýtus, šířený neschopnými lidmi, kteří nejsou dost silní, aby se postavili tváří v tvář realitě!“

„A co považuješ za realitu?“ Loxias přistoupil ke stolní desce.

Timareta odklopila zabroušené víko sklenice a sáhla do konzervačního roztoku. Opatrně vyňala oko.

„Tohle je realita! Žijeme v kritické situaci, obklopeni neznámem, v nepřátelských podmínkách. Musíme držet pohromadě, a ne tříštit síly v nepředložených pokusech realitu obejít, vymknout se jí.“

Po prstech jí skanulo několik kapek roztoku a rozpilo se na papíře Odysseas také bezděky pokročil, hleděl do modrých komůrek oka, teď však už nepociťoval bázeň, strach z tajemná a ze smrti jako při střetnutí se živou chimérou. Jakmile do čehokoli zasáhnou preparátoři, výsledný pocit se v člověku promění v odpor.

Samotné oko působilo jako torzo, střep, ačkoli ještě palčivější, ještě jedovatější, než když mířilo přímo na Odyssea a zakalilo se nažloutlou smrtící slzou.

„Jenže lidi nechtějí, aby je někdo vodil za ručičku. Chtějí o sobě rozhodovat sami.“

„To by to dopadlo!“ zagestikulovala drobná žena. „Stačí se rozhlédnout kolem sebe: co třeba takový Harpalos? Jaké měl hlavní zájmy coby athénský archón?“

„Každý měsíc novou milenku a večer svoji míru korunovky. A ještě kapku navrch.“

„Vidíš! A co ty, Loxie? Nejsi už dost starý? A přece jsi dodnes nepochopil, co máš od života očekávat. Co bys vlastně chtěl?“

Loxias skutečně zaváhal. Potom povídal: „Ale já vím…, vím to docela přesně. Chci, abys dala propustit Pygea, pokud není mrtvý. Taky ostatní jeho lidi. A nechala Velebitele návratu odletět, kam si budou přát.“

„Taky chceme, abys zabránila Kydiovi umučit Koru tím, že ji prohlásí za médium a zabalí do kůže chiméry!“ bezděky se přidal Odysseas.

„A co ještě?“ otázala se Timareta s jemnou ironií. „Ještě si přejete?“

„Ano,“ klidně přitakal Loxias. „Myslím, že musíš odstoupit a okamžitě vypsat nové volby do athénské rady.“

Ukáplo ticho.

„Vůbec mi nerozumíš,“ pohodila Timareta hnědou hlavou. „Vůbec jsi mě nepochopil! Nepřeju si být krocená! Naopak, vždycky jsem si přála být někým ochraňovaná. Jenže jak jsem postupně zjistila, všichni muži se ukázali slabší než já!“

„Nepleteš si sílu charakteru se sobectvím?“

„Co tím chceš říct?“ zbledla, až jí drobná tvář ostře kontrastovala s krátkými tmavými vlasy. „Pochybuješ o mé síle? Víš, kolik roků už nepočítám hodiny, které strávím tady?“ ukázala na papíry, na nichž zanechala konzervační tekutina nepravidelné mapy. „Víš, kolik klacků mi ti neschopní – ale i ti druzí – pod nohy naházeli?“

„Mluvil jsem o něčem úplně jiném,“ vysvětlil Loxias, chvějící se vnitřním napětím. „Žije na světě člověk, kterému jsi přinesla štěstí?“

Jenže jeho slova už asi k Timaretě nepronikla.

„Ne, o mé síle nikdo nesmí pochybovat!“ Nenávistně pohlédla na předmět, který stále svírala v prstech. Vzala oko do dlaně a stiskla.

Ve tváři jí přelétl jen lehký stín. Odysseas zůstal přesvědčený, že zaslechl tiché lupnutí, jako když pod tlakem prstů povolí modrá kůže švestky.

Jako očarovaní hleděli všichni tři do jediného místa.

Timareta povstala a zvolna, nevěřícně rozevřela prsty.

Nikdo z nich nebyl v tu chvíli úplně při smyslech.

Pohodlná židle s červeným polstrováním se skácela dozadu.

Timareta ukročila stranou, aby nepotřísnila stůl. Plamínky svíček se divoce rozechvěly a začadily.

Rosolovitá viskózní hmota se jí přelila z dlaně.

Jasně modrá barva se jakoby kouzlem vytratila. V příliš slabém osvětlení zdál se tekutý rosol spíš narůžovělý, protkaný slabými černými žilkami, ačkoli to mohla také být fialová či rudá. Hmota jako by obsahovala v sobě cosi živého, nějaký základní princip, dosud jim zcela nepochopitelný, neboť heladský prales si stále svá nejhlubší tajemství žárlivě střežil. Dlouze ukápla a hned se opět stáhla do ženské dlaně.

Vzápětí znovu změnila barvu. Rosol zhoustl, mezi jednotlivými shluky se objevila krev.

Lidská krev.

Timareta vnímala všechno stejně ostře jako oni dva. Ještě jednou ukročila, jako by si přála nalézt pro svou bolest soukromí. Její překvapený pohled se proměnil ve vytřeštěný, hlava jí spadla, podklesla v kolenou a převážila se kupředu. Padala s napřaženou dlaní plnou smrtící hmoty, která se jí zažírala do těla, a bezvládně se svezla na barevné ornamenty koberce.

Zdála se osamělá, snad doopravdy potřebovala ochranu.

Odysseas se ještě nevzpamatoval, když se otevřely dveře a dovnitř doslova vlétl Trygeios.

Zapotácel se. Kapsy vytahané kůže ve tvářích se mu zachvěly.

Timaretino tělo ve žlutých šatech se naposledy otřáslo jako pod úderem elektrického proudu.

Trygeiovi se vydralo z hrdla cosi jako zabublání.

„Zdravím tě, státní tajemníku,“ obrátil se k němu Loxias.

„Kydias vzkazuje…, vzkazuje…,“ blekotal v šoku Trygeios, ale nečekaně rychle se vzpamatoval. „No to je strašné!“ povídal zcela lhostejně. „Co budeme dělat?“

„Nejdřív nám povíš, co Timaretě vzkazuje Kydias. Moc nás to zajímá!“ udeřil na něho Loxias.

„T-to n-nemůžu. To je vzkaz jen pro ni. Zapomeneme na to, už je mrtvá.“

„Kdo tu teď poroučí?“ položil mu Loxias výhružnou řečnickou otázku.

„Ustupuju jenom hrubému nátlaku.“ Státní sekretář byl už zřejmě v životě svědkem ledasčeho a vždycky si uměl najít svoje místečko. „Beztak ti to, Loxie, nic neřekne. Kydias vzkazuje, že co nevidět začne seance. On je,“ zaťukal si prstem na čelo. „Kdyby to bylo něco důležitého, to víš, že bych tě okamžitě informoval, jak je mojí povinností!“

Odysseovi se zatmělo před očima. „Loxie!“

„Hysterie nám nepomůže!“

„Já tam musím! Okamžitě!“

„Sám nic nezmůžeš.“

„A ty mě v tom necháš samotného?“

Jenže strýc ho neposlouchal. Obrátil se na státního tajemníka, který si uhladil tmavomodré sako vysokého úředníka.

„Víš, co se stalo s Pygeem? Žije?“

„Musel bych si to ověřit.“

„Aha. Tak okamžitě vydáš příkaz, aby byl propuštěn na svobodu. Jménem archonta epónyma.“

„To nepůjde!“

„Půjde. Budeš teď muset chvíli ustupovat hrubému nátlaku,“ povídal mu Loxias ironicky.

„Tak jsem to nemyslel,“ Trygeios se vyhnul očima místu, kde ležely žluté šaty. „Proč si myslíš, že se ti chci protivit? Jenže už byl vydán rozkaz Pygea popravit.“

„Tak ten rozkaz odvolej!“

Státní sekretář přistoupil k videofonu. Obrazovka mléčně vzplála a objevil se na ní mladý muž v uniformě skytských lučištníků.

Jakmile Trygeios promluvil, povislé kapsy kůže, kterými připomínal psa boxera, se mu rozechvěly. Byl to prošedivělý padesátník – a vlasy mu neztratily barvu úplně zbůhdarma. Úspěšně organizoval práci všech posledních athénských rad – Ischomachovy, Sófrosyniny, Timaretiny i té, kterou řídil ještě Ischomachův předchůdce a Odysseas se už na něho nemohl rozpomenout. A bezpochyby se bez jeho služeb neobejde ani ta následující. Po pravé ruce ještě nezvoleného archonta epónyma už dnes seděl Trygeios ve svém tmavomodrém úřednickém saku s bílým cípem kapesníku čouhajícím z kapsičky.

Státní sekretář ještě dodal několik slov a vypnul spojení.

„Myslím, že se náš první krok podařil. Smím ti blahopřát…“ Zaváhal, oslovení ho zjevně uvrhlo do rozpaků. Měl před sebou mrtvolu, psance, anebo už zase archonta či – nedej bože! – samotného budoucího archonta epónyma? Dodal: „Loxie. Vystavení písemného rozkazu se z nějakého důvodu zdrželo.“

„Výtečně. Ještě že nám vládne byrokracie.“ Loxiovi se zřetelně ulevilo, cizí by to však na něm nepoznal. „Tak dál. Zavoláš teď znovu, přímo Pygeovi, a vyřídíš mu, že prozatím přebírá řízení rady. Ať okamžitě obsadí prytaneion. Nejlíp ať si přivede nějaké lidi, co když se mu někdo postaví na odpor.“

Trygeios zavrtěl šedinami. „V tomto kraji je zvykem bojovat jenom řečmi.“

„No, nech být.“

Státní tajemník se lehce uklonil.

„Samozřejmě se postaráš o Timaretiny ostatky.“

„Státní pohřeb?“

„Samozřejmě, jak se sluší a patří na archonta epónyma. Jsme přece v Athénách. A ještě: Zařídíš, aby hned v prvních ranních zprávách odvysílala multivize zprávu o Timaretině nešťastné smrti…“

„Ovšem bez podrobností?“

Loxias souhlasil. „Dál uvedeš, že řízením rady byl prozatím pověřen thesmothetes Pygeus a nejpozději do konce roku že se uskuteční nové volby.“

„Všechno?“

„Loxie!“ prosil Odysseas. „Co je ti do toho?“ Bylo mu do pláče: „Žádná vláda jí život nevrátí!“

„Já vím. Jdeme,“ odvrátil se bývalý lovec od Trygeia.

„Všechno?“ opakoval státní tajemník. „Okamžitě vytáhnu z postele Harpala, s velkou chutí. Beztak se zase válí…“

„Vlastně – není to všechno,“ skočil mu Loxias do řeči. „Teď hned zavoláš dolů a přikážeš stráži budovy, aby pro nás připravila elektromobil, a hlavně – aby netropila nějaké hlouposti.“

Trygeios poslušně přikývl a zvedl sluchátko. Příkazy stráži vydal pevným, autoritativním hlasem.

Vzhlédl: „V pořádku? Doufám, že k osvobození bývalého thesmotheta Pygea a k jeho jmenování do funkce archonta epónyma dostanu písemné příkazy.“

„Trygeie…, tentokrát bohužel nedostaneš papíru ani kousíček.“

I Loxiovi nakonec povolily nervy. „Obávám se totiž, že tu není nikdo, kdo by ti dokumenty podepsal.“

„A co…?“ Státní sekretář ukázal prstem.

„Já? Copak nevíš, že jsem úředně mrtvola? Ještě jsem neviděl mrtvolu, která by se uměla podepsat pod athénskou pečeť!“ Loxias skoro křičel.

Trygeios kupodivu kývl na souhlas. Zřejmě existoval písemný doklad o smrti archonta Loxia – což ho pro Trygeiovy potřeby zcela diskvalifikovalo.

Náhle zazvonil aparát, a když se k němu státní tajemník sehnul, objevila se na obrazovce veliká, olysalá hlava, osázená krůpějemi potu.

„Trygeie, že ale umíš člověka překvapit!“ povídal bývalý thesmothetes. „Už jsem si vymyl skleničku, aby mi do ní mohli odlít bolehlavu…“

Zachvěla se mu brada.

V mžiku seběhli dolů. Okolo vrátnice se v paprscích baterek motalo pár lučištníků jako znuděné můry.

„Vůz?“

„Připraven, archonte,“ úslužně odvětil velitel stráže. Odysseas v něm poznal mladého enómotarcha, který je tehdy odvezl na stanici – když Timareta s Pygeem sváděli boj o Dračí skříňku. „I s pilotem. Už vás očekává.“

„Řídit budu sám.“

„Jak si přeješ.“

„Musíš mě vést,“ řekl Loxias k Odysseovi, jakmile se vůz s tichým zabzučením rozběhl.

„Přidej! Víš, kde je konečná magnetické rychlodráhy v západní čtvrti?“

Strýc přikývl.

„Tak přidej!“

„Zabijem se,“ povídal Loxias, když ho smyk vynesl až do protisměru. „Tohle je ten nejlepší způsob!“

„Prosím tě, všichni chrní.“

Noční ulice byly skutečně jako vymetené.

Prolétli polovinou města.

„Tady rovně… ne, vlastně doprava!“

Loxias šlápl na brzdy příliš prudce. Záď vozu vylétla ve smyku až na chodník a narazila do stožáru pouličního osvětlení. Loxias zápasil s volantem, ale bez viditelného úspěchu. Odražený elektromobil přelétl přes celou šířku ulice a vklínil se předkem mezi dva vozy, zaparkované v protisměru. Ozvalo se dunění bortících se plechů.

Motor zhasl.

Ještě pár chvilek poté, co náraz dozněl, sypaly se všude kolem zvonečky střepů.

Loxias ihned otočil startérem a motor k jejich překvapení znovu naskočil. Vycouvali a během několika minut dorazili na okraj města, ačkoli elektromobil se zdál celý nakřivo a proud vzduchu jim šplíchal do tváří pichlavé záplavy.

Zůstali stát hned z kraje ulice. Motor zmlkl s heknutím naznačujícím, že si to ještě rozmyslí, než aby se znovu rozběhl.

Nemělo smysl obtěžovat se zavíráním dvířek.

Kydiova vila se před nimi tyčila jako nedobytná tvrz.

Odysseovi se vybavili jeho hadi. Šeptem upozornil Loxia.

„A v liánách zas žijí kerpové.“

„Právě na to myslím. Škoda, jinak bychom se mohli dostat dovnitř horem. Tady tě ten pavouk kousl? Zdá se, že Kydias má zvláštní gusto – žít v takové společnosti!“

„Kydias nosí kerpy v kapsách.“

Mrtvou ulicí zabouřil motor a vedle nich rozstříkl kaluže velký drahý vůz, poslední model. Vyskočila z něho povědomá postava.

Vtiskli se ještě hlouběji do stínu.

Dlouhé nohy, mírně nekoordinované pohyby, světlé vlasy…

„Ifikrate!“ zašeptal Odysseas zblízka. Do černého deště.

Blondýn strnul v půli kroku. Ohlédl se po hlase.

Ze stínu se vynořil Odysseas.

„Ty? Copak tě nekousl…“ Nedokončil větu a vrhl se ke kovové brance v plotu. Určitě by se mu podařilo proklouznout, kdyby se proti němu nevynořil Loxias.

Mířil mu na břicho.

Blondýnovi se vydralo z hrdla tiché zaskučení, jako z nakopnutého psa.

„Jak se dostaneme dovnitř?“ zeptal se Loxias.

Ifikrates se kousl do spodního rtu. Na dlouhých řasách se mu v sírovém světle výbojky třpytily krůpěje deště. Stékaly mu po tvářích.

„Neztrácej s ním čas!“ zasáhl Odysseas, už s hysterickým přídechem. „Já se těch lián nebojím!“

„Hned za rohem je zadní vchod,“ povídal nečekaně blondýn s vlasy ztmavlými řinoucí se vodou. „Nechali ho pro mě otevřený.“

„Tak nač ještě čekáš?!“ vyjekl Odysseas.

Loxias najednou, v kritické chvíli, váhal. Chlapci náhle připadal strašlivě starý.

„Takhle ho tady nemůžeme nechat,“ ozval se konečně. „Skoč mu prohlédnout auto, jestli náhodou nemá vlečné lano!“

Když ho svazovali, Ifikrates se nebránil, docela rozumně. Jen když mu ucpávali jeho symetrická ústa kapesníkem, zaprotestoval: „To mě necháte takhle na dešti?“

„Kdo má viset, určitě neumře na zápal plic,“ procedil Loxias, když dotahoval uzel.

Odvlekli ho za jednu z maronských jedlí.

Pod nohama jim čvachtal udržovaný, promočený trávník.

„Dávej pozor,“ šeptal Odysseas zbytečně, asi jenom proto, aby se trochu odreagoval, „uvnitř můžou být všelijaké potvory!“

Loxias neodpověděl, uměl se plížit jak duch o půlnoci.

Na rohu se přitiskli ke stěně a vystrčili hlavy. Déšť cupital mezi lístky trávy a šelestil v liánách. Terén se příkře svažoval, Kydias si tady udržoval rozlehlou skalku.

Odysseas sklouzl po kamenech a zastavil se s rukou na klice. Už ji chtěl stisknout, když ho Loxias zezadu odstrčil.

„Mám zbraň.“

Dveře se otevřely docela nehlučně.

Noc za nimi se zdála mnohem neprůhlednější, mnohem uzavřenější do sebe než venku. Na trávníku se už možná mísila s první předzvěstí úsvitu.

Loxias sňal zbraň z ramene a vsunul se dovnitř.

Ve stejnou chvíli Odysseas opět vycítil nebezpečí.

Skrývalo se před nimi, ale marně se po něm rozhlížel. Možná na ně číhalo přímo v podlaze, možná se na ně chystalo vrhnout ze stropu, anebo…

„Loxie!“

A současně udeřilo.

Zaslechl jen tlumený náraz, Loxiovo zasténání a hlasitý úder kovu o hladkou, chladnou podlahu chodby.

Vzápětí viděl všechno: ohromného škrtiče ofa, ovíjejícího se okolo lidského těla ve smyčkách silných jak Pygeovo stehno. Viděl Loxiovy paže napjaté k prasknutí a jeho prsty, jak svírají hada za hlavou a zápasí s široce rozevřenou tlamou, osazenou čtyřmi zahnutými, zažloutlými zuby, dlouhými jak v půli přelomená tužka. Viděl krátkou trubici zbraně, jež se zarazila o stěnu na dva kroky od něho.

Kydiův hlídač nezaspal.

Odysseas necítil strach, jen svíravou zlost. Pokolikáté už padl Ifikratovi do léčky?

Přiskočil ke stěně a namířil ústí zbraně proti živému klubku. Smyčky hadího těla se neustále stahovaly a zase rozvíjely, jak si hledaly místo nebo oporu. Spolehlivě zamířit se zdálo nemožné. Zbraň se mu chvěla v rukou.

Už ji chtěl odhodit a vrhnout se Loxiovi na pomoc holýma rukama, když se ofis konečně jednou ze smyček zachytil kolem jeho hrudníku. Vyražený vzduch se Loxiovi vydral z hrdla jako zachroptění. Nohy pod ním povolily a celé ohromné klubko s žuchnutím narazilo do stěny přímo před Odysseem.

Chřtán se rozevřel jako vstup do podsvětí, nedohledný, plný jakýchsi slizkých narůžovělých záhybů.

Zděšený Odysseas bezmyšlenkovitě vypálil.

Paprsek zasyčel.

Hadí hlava se otřásla, sklapla čelisti a její trojúhelník se obrátil proti němu.

Druhý zásah byl už přesnější.

Téměř ji odřízl v místech, kde měl had krk nejtenčí, jen jako požární hadici.

Odysseas stiskl spoušť potřetí. Chodbu zaplavoval zápach škvířícího se masa.

Ohromné smyčky trochu povolily. Přiskočil k nehybnému Loxiovi, ležícímu se zvrácenou hlavou a tiše sténajícímu.

Vzal ho pod rameny a pokusil se ho vytáhnout z metráků hadího masa.

Loxias zasténal nahlas. „Žebra!“

Odysseas rval rukama za smyčku, která byla jako z olova.

Konečně byl Loxias volný.

„Taková potvora!“ povídal, ale do smíchu mu nebylo. „Takovou jsem jakživ neviděl. Tedy jednou s Filippem, na planině červených ko-runů…“

„Můžeš vstát?“

Loxias jen hekl námahou. „Nepůjde to…“

Sakra! Asi mi opravdu přelomil pár žeber.“

„Chyť se mě!“

Loxias se nakonec vydrápal na nohy. „Jenže takhle jsem ti stejně nanic,“ povídal zlostně. „Musíš sám. Na co čekáš?!“

Měl pravdu.

Chodba procházela pod celou vilou, jakýmsi suterénem. Ústily do ní několikeré dveře. První vedly do garáže, prozrazoval to nejen černý elektromobil, ale tak charakteristický pach elektrolytu, oleje a gumy.

Takhle jen ztrácel čas.

Odysseas postupoval krůček po krůčku, zbraň připravenou k výstřelu. Zdaleka nebylo nepravděpodobné, že Kydias chová ofy v páru.

Bez nehody dorazil pod schodiště ze žlutě žíhaného plastiku. Vystoupil k ocelové mříži, oddělující suterén od obytných prostor. Polekal se, že bude na zámek, ale otevírala se pouhým pootočením západky.

Tohle ofis zřejmě nedokázal.

Mohl ho vůbec chovat v podzemí delší dobu? Odysseas si tenhle problém netroufal rozhodnout. Jen Kydia mohlo napadnout opatřit si takového hlídače!

Potichu za sebou zaklapl mříž a vstoupil do čtvercové předsíňky, osvětlené napodobeninou křišťálového lustru z lisovaného skla. Na věšáku okapávalo několik kabátů, i dámských. Pod nimi na podlaze se leskla loužička.

Dům mlčel.

Odysseas se nebál.

Navždycky překročil hranici strachu, když sotva ze dvou kroků zíral do rozevírající se ofovy trojúhelníkové tlamy. Vlastně ne, už dávno a dávno předtím: když se vrhl proti modrému oku chiméry, plnícímu se slzou jedu.

Z předsíně vedly dvoje zavřené dveře. Doplížil se k prvním z nich a položil na ně ucho. Zaslechl vzdálený mužský hlas, klidný a hluboký.

Slovům se však rozumět nedalo.

Vzal za kliku a vrazil dovnitř.

Místnost se halila do tmy, narušované jen slabým, tajemným fosforeskováním, odrážejícím se asi v desítce mužských i ženských tváří.

Zdály se plně zaujaté, jen nerady – dokonce sotva pár z nich – se ohlédly po vetřelci, když se Odysseova postava objevila na okamžik zřetelně proti světlu z předsíně.

Vzápětí za sebou zavřel a rozlehlý pokoj s bohatými knihovnami podél stěn se opět ponořil do tmy.

„Médium, slyšíš mě?“ znovu se ozval Kydiův hlas. „Médium, žádám tě, abys mi povědělo…“

Když dveře klaply, Kydias se zarazil a zvedl oči jejich směrem. Zamžikal, ve fosforeskujících odlescích, připomínajících, klouzání vzdáleného plaménku svíčky po povrchu stříbrných pohárů, sotva mohl rozeznat člověka podle tváře.

Světélkování se linulo přímo z prostředního kruhu. V dřevěné kolébce tam ležela chiméra.

Chiméra s dlouhými světlými vlasy.

Chiméra s lesklými, duhovými šupinami, chrastícími při vdechu i výdechu, asi jak už kůže vyschla.

Chiméra s lidskou tváří, v níž se bolest zračila jen vráskami okolo pevně sevřených rtů i víček.

Odysseas zvedl zbraň.

Kydias však nečekal, vrhl se do opačného kouta místnosti.

Odysseas vypálil a minul.

Rubínový paprsek zasáhl drahé mořené obložení z maronské jedle, jež v mžiku vzplálo drobným zlatavým, čoudivým plaménkem.

Kydias z Hermiony rozrazil protější dveře a byl pryč.

Z kruhu okolo chiméry se ozvaly zděšené výkřiky a rachot kácejících se židlí. Knihovna se jako kouzlem vyprázdnila, někteří účastníci seance proběhli přímo okolo chlapce, jako poslední pištící žena s vyčesanými odbarvenými vlasy, jež po něm vrhla kradmý, téměř koketní pohled.

Odkopl jednu z povalených židlí a přiskočil ke Koře.

Kůže stále chrastila jejím dechem.

Rty měla rudé krví, smíchanou se slinami. Možná si je sama rozkousala bolestí.

Odysseas se zoufale rozhlédl okolo, jestli mu nepadne do očí nástroj k odstranění uzlů.

Přiložil hlaveň na šupiny a vypálil rovnoběžně s jejich povrchem. Kus jakési hořící hmoty odlétl na koberec a oba doutnající konce silné šňůry se zkroutily jako přišlápnutí kořenoví hádci.

Dým čpěl.

Odysseas neváhal, odhodil zbraň a oběma rukama uchopil kůži. Znovu se mu vybavila chvíle, kdy šupiny cítil v dlaních poprvé, tvrdé jak kousky kovu, ploché chřastivé plíšky.

Rozbalil ji a složil bezvládné dívčí tělo na koberec.

Jemná a hladká pokožka celá zarudla, na mnoha místech vyleptal jed puchýře nebo dokonce krvácející, otevřené rány, na ramenou i na stehnech.

Jen Kořina tvář zůstala neposkvrněná, něžnější než kdykoli předtím.

Lehce, jako by se obával, že dívce ještě ublíží, jí otřel zkrvavené rty.

Víc už pro ni udělat nemohl.

Bezmezně si přál, aby ještě procitla, aby ho spatřila u sebe. Vzal její ruku do svých a přitiskl si ji ke tváři.

Probraly ho kroky.

Ohlédl se po odhozené zbrani, ale už bylo pozdě. Ten člověk za jeho zády stál v místnosti.

Podle zvuku šel velice ztěžka, sotva se vlekl.

Možná se přece jen ještě dalo myslet na obranu.

Ale Odysseas se jen apaticky ohlédl.

Do Kydiovy knihovny se vbelhal Loxias. Už z výrazu jeho obličeje bylo patrné, jaké úsilí ho stojí každý krok.

„Žije?“

Odysseas si otřel slzy, jenže prsa mu stále svíralo cosi, co mu bránilo, aby nabral dech. Ne, nešlo to.

„Žluč!“ hekl Loxias. „Slyšíš, žluč!“

Chlapec na něho vrhl nechápavý, slzami rozmazaný pohled. Jednu paži si strýc tiskl k hrudníku, druhou kamsi šátral.

„Žluč z velkého hada!“

Podával mu krátkou loveckou dýku.

„Všichni lovci o tom vědí?“

Obklopovala je měkká, vlahá chvíle heladského večera. Báň nad jejich hlavami se ještě nestačila přestrojit do černého, přestože na ní proklubávaly první perličky hvězd.

Zavrtěl hlavou. Vychutnával teplo, sálající z dívčina těla. Vzal její ruku do dlaní, jako tehdy…

„Jenom Bílí lidé o tom vědí. Vyléčili Loxia ve Skalním městě…, když ho uštkla stejná chiméra jako…“

„Kdo to jsou Bílí lidé?“

Všechno jí vyprávěl. „Napadlo ho, že když Krajková žena mluvila o velkém hadovi, určitě měla na mysli ofa.“

„To jste mě tedy krmili pěkným… Hadí žluč!“ Otřásla se. „Br! Už se nedivím, že jsem ležela tak dlouho. Ale Loxias taky, viď?“ Položila Odysseovi dlaně na ramena. „Myslíš, že jsem mu dost poděkovala?“

Objal ji kolem pasu.

„Nemyslím, že na to čekal.“

„Vím, ale přece… Povídals, že byl bůhvíjak dlouho v sádře.“

„A co bys čekala, když tě stiskne ofis? Parádní exemplář! Kromě toho, Loxias je už pán v letech. Nedělá nám pro nic za nic archonta.“

„Pán v letech? Vypadá…“

„Co nevidět mu bude jedenačtyřicet. To jsou už kosti křehké.“

„Tyhle řeči ti za dvacet let připomenu!“ smála se Kora a nečekaně mu přitiskla svá ústa na rty.

Cítil ji v náručí celou.

Vzápětí měl tváře vlhké. Rozplakala se, docela potichu.

„Co je ti?“ vyptával se zmatený proměnami. „Udělal jsem ti něco?“

Vrtěla světlou hlavou, avšak rozeštkala se nahlas, úpěnlivě.

„Koro!“ Hladil ji po vlasech, stíral mokro z tváří. „Koro! Pověz?“

„Bojím se, že se ti nebudu líbit,“ slabikovala mezi vzlyky. „Kdybys mě viděl…, ale nesmíš se na mě koukat! Ty jizvy… všude, všude!“ křečovitě ho objímala kolem krku, hlavu na jeho rameně.

Přestože se bránila, našel její ústa a líbal je. Byla slaná a sladká zároveň.

„Za čas zmizí. Všechny jizvy po jedu zmizí. Podívej!“ natáhl dlaň, „víš, jak jsem byl popálený?“

Okamžitě ztichla a prsty mu vklouzla do dlaně. „Uvěřím ti, až mi je ukážeš na světle.“

„Vážně. Kdybys viděla, jak jsem vypadal, když jsem tu chiméru uškrtil!“

Kořin obdivný vzdech ho vynesl do nebe. „Uškrtil!“

„Klidně to pusť z hlavy,“ nepřestával ji chlácholit mezi polibky. „Víš, co je mnohem víc k vzteku? Ten mizera Ifikrates!“ pokusil se odvést hovor jinam.

„Ifikrates?“

„Ani netušíš, kolikrát jsem mu naletěl!“

Pousmála se. „Vypadal, že se vyzná v tlačenici.“

„Když jsem si s ním konečně chtěl vyrovnat účty, ukázalo se, že byl Pygeův agent. A Pygeus nad ním taky za bouřky podržel deštník. Ale nikdo mi nevymluví, že zrovna tak pracoval pro Timaretu.“

„Nikdy se netajil, že nechce zůstat na té straně, která prohraje.“

„Tobě to taky říkal?“

„Ifikrates není měšťák. Ten se za svou morálku nestydí,“ charakterizovala ho Kora.

„A co Kydias z Hermiony? Povídals, že uprchl. Ale už ho jistě dopadli, že.“

Odysseas zavrtěl hlavou. „Jako kdyby se po něm slehla zem,“ povídal otráveně.

„Vážně? To není možné!“

„Vidíš, a je!“ Neskrýval zlost.

„Myslíš, že utekl do pralesa?“

Odysseas se hořce zasmál. „To by už po něm zbyly jenom čistě obrané kosti od bílých boáků. Prosím tě, tam by se nikdy neodvážil!“

„Potom nechápu…?“

„Někdo ho moc dobře ukryl.“

„Nebuď naštvaný,“ obrátila dívka oči k nebi, jež mezitím nasáklo hustou černí. „Čert vem Kydia z Hermiony. Podívej!“

Zvedla ruku proti stříbřitému prachu hvězd.

„Co?“ nestačil se zorientovat.

„Přece naše kosmická loď! Nejtřpytivější hvězda na celé obloze!“

Zaváhal. „Koro?“

„Ano?“

Snad pochopila, že chce něco hodně důležitého. Zmlkla a obrátila oči proti němu. Temnota z nich vysála všechnu modř, vyhloubila v nich dvě propasti, v nichž by se dalo tak šťastně utonout…

„Víš, že Pygeus obnovuje kosmodrom? Ten náš, v pralese?“

Dívka zamračeně přikývla. Vyvlékla se mu z objetí. „Tohle je tak strašné tajemství, že jsou z něho celé pryč i opičky tomel.“

„A že staví raketoplán… Aby se po pěti stoletích zas spojil s lodí?“

„Tři,“ ukázala na prstech. „Celkem tři raketoplány. Jeden jako druhý. Včera ukazovali jejich model v multivizi. Vypadají hezky.“

„A že věří,“ pokračoval Odysseas jedním dechem, „že Země skutečně existuje? A že je rozhodnutý pokračovat v cestě, aby ji znovu zalidnil? Zvelebil, aby vybudoval z trosek novou Zemi?“

„Jsem si jistá, že Země existuje,“ povídala se vší svou rozhodností. „V celém vesmíru určitě není krásnější planeta!“

Noc měla náhle ledové ruce. Celý se chvěl pod jejich doteky, jenže se nedalo nic dělat, co začal, musel i dokončit.

„Koro… dobře vím, že s Pygeem by nejradši šly celé Athény. Jenže… jenže já musím zůstat tady, na Heladě.“

Náhle to bylo venku a Odysseas cítil, že přes všechnu hrůzu, co prožíval, se mu jakýmsi způsobem ulevilo. „Koro, nezlob se na mě, prosím tě! Já prostě Heladu nedokážu opustit.“

Tma okolo nich jako by zhoustla. Mlčení se protahovalo.

Odstoupila od něho. Nakonec povídala: „Ochladilo se, co říkáš? Nevrátíme se?“

Obrátili se k městu. Hořelo tisíci světel, jež nad ním dokonce utvářela tetelivou korónu.

„Všichni se přece do archy nevejdeme,“ navázala dívka. „Myslel Pygeus i na tohle?“

Pygeova kritéria znaly samozřejmě celé Athény od přístavu Peiraios na jihovýchodě až po nejzazší severozápad. Tohle byla od Kory skutečná rána pod pás, kterou by od ní nikdy neočekával.

„Jako bys neznala Pygea,“ snažil se hovořit klidně, ale nezabránil, aby mu do hlasu nepronikl stín hořkosti. „Myslí vždycky na všechno.“

Ne, nemusela ho takhle týrat. Donutil se pokračovat: „Vyhlásil, že ženy mají přednost. Absolutní přednost mladé ženy.“

„Tohle mi nemusíš vyprávět,“ přerušila ho. „Chtěla jsem vědět, jak se program Osídlení Země plní ve skutečnosti.“

„Jak to myslíš?“ zatápal. „Ve skutečnosti? Všechno, co Pygeus vyhlásí, platí nesmazatelně. Ačkoli realizace každé myšlenky, i té sebeskvělejší… Slyšel jsem od Loxia, že už dnes se za místo na lodi platí celý jeden talent.“

„Šest tisíc drachem!“ povzdechla překvapením a přistoupila k Odysseovi. „Naše neúplatné město!“

Objala ho kolem krku. „Jenže já svoje místo neprodám ani za deset talentů!“

Ačkoli se snažil uhnout, našla si jeho rty. Kořina ústa ho přímo pálila.

„Prostě se ho zřeknu,“ zašeptala mu mezi polibky.

Když znovu vzhlédli k hlubokému, černému heladskému nebi, viděli jen stříbřitý poprašek neznámých hvězd, který se jim sypal na čela, do tváří, na ramena. Zářící tečka kosmické lodi už dávno zmizela za obzorem.