Svetoslav Slavčev

Stopa k souhvězdí Orion

POSLEDNÍ ZKOUŠKA

Temno se začalo rozptylovat, objevily se obrovské rudé kruhy, které se točily, zmenšovaly a rozpadaly v jiskry. Pak byla v ústech cítit slaná pachuť krve, nebylo to však nic ve srovnání s bolestí, která…

Fern otevřel oči. Temno bezvědomí vystřídalo rovnoměrné, známé a poněkud namodralé světlo kajuty.

„Zase se blíží…,“ projelo mu hlavou, a když ho znovu zachvátila slabost, zůstala část jeho vědomí kdesi hluboko svěží a kladla odpor. Zdvojený pohled těkal po desítkách obrazovek, signálních křivek a světélek na tabuli, jež chvílemi jako by vyskakovaly a bodaly do očí a za chvíli se zase rozplývaly v nejasné skvrny.

Nakonec zmizela i tíha, která ho tolik tísnila. Nebylo nic, vše byla minulost. Zůstala jen bolest ve spáncích a odporná pachuť v ústech. Temný, přerušovaný proužek v aitimetru pomalu klesal. Motory pracovaly normálně a on to vnímal celým tělem, aniž o tom musel přemýšlet a dívat se na řídicí pult.

„Klesáme,“ poznamenal kdosi vedle. „Bylo to poněkud prudké.“

Fern se pomalu otočil. Rozmazané obrysy toho druhého, který seděl v křesle vedle něho, se zaostřily. Myšlení se vrátilo. Ano, byl to ten, kvůli němuž letěl. Ten druhý. Kdyby Fern nevěděl, s kým letí, sotva by si všímal poněkud nepřirozeného ruměnce na jeho tvářích a přehnaně přesných a jistých pohybů rukou. Koneckonců, nic zvláštního. Pilota jako je tenhle, který tu právě sedí, člověk občas potká. Experimentální základna najímá kdekoho! V těchhle zapadlých končinách galaxie člověk potkal leckoho – mladíčky, kteří se domnívají, že objeví dosud neobjevené, i staré kosmické vlky, kteří se trhli od Astronavigační komise. Bylo tu málo lidí a tihle piloti, kteří si už prožili své, ještě mohli zastat užitečnou práci. Nedalo se tedy odhadnout, s kým se na krátkých trasách potká. Mohl mít parťáka, který ještě pamatoval založení Experimentální základny a debaty kolem antropoidů, anebo zase některého z těch zelenáčů, pro něhož bylo největší událostí života, že složil zkoušku z astronavigace na výbornou.

Na tohohle Ferna upozornili – jmenuje se Ariel. Úspěšně zvládl všechny zkušební lety, cesta na Tamiru je teď poslední.

To je pitomé jméno, pomyslil si Fern a znovu se zabořil do křesla. Někde je už slyšel, nemohl si však vzpomenout, kde. Ti na Základně se snad tenkrát zbláznili, že dávali antropoidům taková jména. To ale nebyla jeho starost. Měl před sebou cestu, měl svůj úkol – poměrně jednoduchý – a s kým letí, není tak důležité.

„Klesáme,“ opakoval Ariel.

Nedal se mu upřít takt. Jiný na jeho místě by Ferna týral spoustou otázek – zda se cítí dobře, zda není nutno zvolit jinou oběžnou dráhu, a ke všemu by ještě vykládal, kdy a jak ztratil vědomí a jak to pro něho málem mohlo být osudné. Že však všechny tři kontrolní bioautomaty mohou zajistit bezpečné přistání, o tom by každý pomlčel. Pokud měly mdloby vůbec nějaký význam, pak jen pro pilota, neboť bylo zřejmé, že půjde brzy před Komisi. A jak to dopadne tam, ví bůh. Tam na člověku vždycky něco najdou. Esenciální nebo kryptogenní diplopii, z čehož se Fernovi vždycky zvedal žaludek. Jednou pěkně potrápil jednoho z astromediků, když na něm chtěl, aby mu tyhle termíny vysvětlil, a nakonec pochopil, že slova jako „esenciální“ a „kryptogenní“ nic neznamenají. Či přesněji znamenají cosi jako „skrytý“ nebo „projevující se“, což bylo totéž, důvod byl neznámý a nádherně se skrýval za nesrozumitelnými slovy.

Fern se vzepjal, pohnul rukou a zapnul postranní iluminátory. Jejich velké kulaté oči se rozsvítily a v nich se objevil ovál planety, v tom přímém světle zevnitř poněkud nereálný. Na inkoustově temném podkladu visel jak velký purpurově rudý disk, pokrytý výraznými temnými vlákny jak pavučina. Na horním okraji byla červeň světlejší a tam byla ona vlákna ještě výraznější. Byla to Tamira, jedna z dobře prozkoumaných planet. Nic zvláštního na ní nebylo – neměla atmosféru, ani život, jedinou pozoruhodností byla malá astrofyzikální stanice, postavená na počátku století a obsluhovaná automaty. Lidé by zde byli zbytečným luxusem. Zdá se, že právě pro tyto stanice, jichž měla Základna desítky, se začalo s výrobou antropoidů. Člověk by na Tamiře dlouho nevydržel. Ani ti největší osamělci to nevydrželi déle než dva měsíce. Pak dostávali halucinace.

Nyní i na Základně doufali, že se s výrobou antropoidů všechno změní. Sám hlavní konstruktér, či jak mu jednoduše říkali, konstruktér, to říkal, když si zavolal Ferna. Ferna ani ve snu nenapadlo, že se setká s konstruktérem, a když ho zavolali, moc ho to překvapilo.

Konstruktér se nervózně procházel před obrovským okrouhlým tablem, na němž se pohybovala plastická schémata a přebíhaly stereoekrany, a změřil si Ferna do hlavy až k patě. Fern byl na takovéhle pohledy zvyklý, a proto zaujal ten nejlhostejnější postoj, který měl v zásobě.

„Vy jste Fern, e-e? Astronavigátor druhé třídy?“

Konstruktér byl hubený, v, letech, jakoby utkaný z nervů. Kromě toho měl ve zvyku protahovat každou větu nejasným e-e, o čemž se na Základně vyprávěly různé anekdoty. Avšak dojem seschlého nervózního děduly, jímž působil, si každý opravil okamžitě, jakmile se mu podíval do očí. Byly to oči člověka, který viděl galaxie zblízka a nebál se jich. Fern tedy stál klidně, nikoli však lhostejně, jak bylo jeho zvykem. Věděl, s kým má tu čest. Byl to právě konstruktér, nikdo Jiný.

„Ano, jsem Fern. Astronavigátor druhé třídy.“

„A jste zde sedm pozemských let, e-e?“

„Ano, přesně tak.“

„Podívejte se,“ začal konstruktér, „chci vás poprosit, abyste se zúčastnil jednoho našeho experimentu. Jako pozorovatel, e-e, budete zkoušet jednoho z antropoidů, budete s ním. Vaším úkolem bude…“

Pak vysvětlil úkol. Nic zvláštního. Úkolem antropoida bylo sestoupit do Velkého kaňonu na Tamiře a vzít vzorek lávy. Pak řekl konstruktér něco o antropoidovi. Dokonalý přístroj. Čtrnáct miliónů krystalových neuronů, což vylučuje psychickou poruchu. Také imitace lidského těla je dobrá. Astromechanici jsou prý dokonce toho názoru, že antropoidi jsou pohyblivější než lidé.

Tenkrát, u konstruktéra, to Fernovi připadalo zajímavé a okamžitě souhlasil. Teď ale…

Jo, uvažoval Fern neurčitě. Rád by něco řekl. Něco jako útěchu či… Stejně není nic příjemného sedět tam na Tamiře pod duralovou pokličkou a poslouchat vesmír. I když má někdo čtrnáct miliónů krystalových neuronů, nemá z toho velkou zábavu. Jestli ale vůbec ti antropoidi něco cítí, či ne, o to se Fern nikdy nezajímal. Ani konstruktéra se na to nezeptal, i když mohl.

„Je asi nepříjemné, když…,“ chtěl se Fern zeptat na pocity, jenže ta otázka vypadala hloupě a vůbec ne tak, jak ji Fern zamýšlel. Ariel se na něj pozorně zadíval, stejně jako člověk.

„Ano,“ řekl. „Šílená nuda. Bojím se, že to nevydržím.“

Fernovi to bylo nepříjemné. Nesčetněkrát letěl s neznámými piloty a pokaždé se s nimi klidně bavil o těch nejrůznějších věcech, jež jsou společné dvěma pilotům během tak krátkého a obyčejného letu. Nyní však nemohl nalézt slova a nemohl se zbavit nepříjemného pocitu, že něco není v pořádku.

„Já chápu,“ řekl Ariel nečekaně. „Přivádím vás do rozpaků.“

Fern přikývl. Co je pravda, to je pravda.

„Pro mě to taky není lehké,“ dodal Ariel. „Vy víte, že…,“ odmlčel se na okamžik, „že jsme různí. A že nás teď pozorují.“

Ty prokleté stereokamery – Fern na ně docela zapomněl. V přílbách, v jeho i v Arielově, byly namontovány mikrokamery, a proto Základna nepřetržitě věděla, co se tu děje, viděla je a slyšela. Člověk nemohl podle chuti ani zaklít, protože ti tam by si toho nevšimli a automaty by Fernovi jen zaznamenaly bod za psychickou nestabilitu a pak by ji na Základně oklasifikovali jako esenciální, kryptogenní či bůhví jak jinak.

„Uvažoval jsem,“ řekl Fern, „odkud máte to jméno?“

Nemohl přece sedět a mlčet. Musel něco říct.

„Ach tak, jméno? To je z mytologie,“ odpověděl Ariel. „I později, vzpomínáte si, u Shakespeara, u toho dávného spisovatele. Tam se taky vyskytuje.“

„Já vím,“ přitakal Fern nejistě. A zmlkl. Nějak ta debata vázla.

Proč se musel do tohohle letu dostat zrovna on? Kdyby to věděl, tak by s tím za nic nesouhlasil… Kdyby věděl co? Ani to nemohl upřesnit a podrážděně se zadíval do iluminátorů.

Klesali. Disk Tamiry se proměnil v chaos purpurových stínů. Pukliny na povrchu se přibližovaly a první dojem z nich byl klamný nebyly úzké, nýbrž široké, zubaté praskliny, bezedné propasti, jako by je vyhloubili kyklopové. Planeta byla mrtvá – spálily ji paprsky jejího dvojitého slunce. Pohyb byl jen v hloubce v prasklinách, ale to nebyl život. Tam bublala a tekla do ruda roztavená láva.

Ne, na Tamiře nic příjemného nebylo. Fern si představil, že tu je týden, dva, pět, a jeho podráždění vůči Arielovi začalo slábnout. Antropoidi neměli lehký osud. A bůhví, jak budou na Základně pokračovat další konstrukce. Vytvoří-li se antropoid podle lidského modelu, nebude možno od něho vyžadovat nelidskou sílu a ukládat mu nadlidské úkoly.

„Okol je jasný, že?“

Samozřejmě že byl jasný, Fernovi však to mlčení šlo na nervy a chtěl je přerušit. Ariel přikývl.

„Ano. Myslím, že je jednoduchý.“

To udělalo dojem i na Ferna. Slyšel o zkouškách, při nichž se bioautomatům zadávaly příliš obtížné a složité úkoly. Od Ariela se teď chtělo jen to, aby po eskalátoru sestoupil do Velkého kaňonu a vzal vzorek lávy. Práce na pár minut. Fern po tu dobu měl sedět ve vozíku u kaňonu a jeho jediným úkolem bylo zaměřovat svou stereokameru na Ariela. Ti ze Základny chtěli svého antropoida sledovat na každém kroku.

„Můžeme si prohlédnout místo,“ řekl Ariel. Zapnul rotoekrán a pomalu jím otáčel. Fern se naklonil, aby si obrazovku prohlédl, aby viděl, kde mají přistát, a koutkem oka sledoval, jak Ariel samým soustředěním svírá rty. To se musí uznat, konstruktéři pamatovali na všechno. Ve Fernově hlavě zableskl soucit. Byl stvořen rozum, dokonalý dvojník člověka obdařený lidskou zkušeností. K čemu ale? Aby ho poslali na nějakou pustou stanici na ještě pustší planetě. To nemělo smysl.

„Ano, nemá to smysl,“ řekl Ariel hluše.

Fern zkameněl překvapením. Četl myšlenky, nebo uvažoval jako on? Konstruktér snad vložil do Ariela některé z telepatických zařízení, o nichž se na Základně v poslední době tolik mluvilo. Antropoid, který čte myšlenky, ne, to nebylo fair, A konstruktér by to neudělal.

Ariel dál sledoval rotoekrán, jako by se nic nestalo, byl však smutný. Teď měl Fern na ty ze Základny skutečně zlost. Vytvořili dvojníky a nestarali se o to, co si ti dvojníci myslí! Pokusná série, zkušební provoz…, vždyť to jsou hlouposti! Jen až se vrátí, už věděl, co a kde říct, neměl nadarmo pověst, že má dobře proříznutou pusu. Teď bylo ale rozumnější mlčet.

Fern vstal z křesla, a zatímco raketa pomalu klesala, nasadil si přílbu. Pak se ze zvyku podíval na signál na skafandru. Kyslíku neměl mnoho, ale vystačí s ním. A taky ho nepotřeboval, ve vozíku je dostatečná zásoba.

Když pocítil měkký náraz přistání, seděli už oba s Arielem ve vozíku. Raketa se tiše otevřela a neohrabaný stroj vyrazil ven.

Na obzoru zacházelo rudé slunce a na náhorní plošině se rýsovaly dlouhé ostré stíny skal. Fern však nyní neměl čas rozhlížet se kolem, neboť druhé slunce na Tamiře, jakýsi šedomodrý gigant, mělo vyjít za pouhou hodinu. Před jeho smrtícími paprsky existovala jediná ochrana – pancéřové stěny rakety. Všechno bylo propočítáno tak, aby se včas vrátili. A Ariel si počínal naprosto suverénně.

Na okraji Velkého kaňonu Ariel svůj stroj zastavil. Zatímco vystupoval, přehodil mu Fern přes palubu rolovací eskalátor a sám vystoupil. Ariel si vzal potřebné náčiní na vzorky, ocelová lana si připevnil k pasu a začal sestupovat. To bylo taky všechno, Fernovi

zbývalo jen zaměřit stereokameru na své přílbě a sledovat hrozivou divokost Velkého kaňonu.

Bylo to velice deprimující. Fern se díval a uvažoval, proč je to vlastně tak deprimující. A přišel na to. Dokonce i ty nejdivočejší kaňony na Zemi měly nějaký vnitřní smysl, hrůznost měla jakousi logiku, již člověk chápal – a ať už ji schvaloval, nebo ne – byla mu jasná. Voda, zemětřesení, posun půdy, jakkoli nepředstavitelné ve svých rozměrech, byly přece jen vměstnatelné do lidských představ. To zde však nemělo logiku. Útesy, jejichž hrany byly ostré jak břitva, klesaly svisle dolů a mizely. Tam vpravo prostě nebylo nic, jen černý prostor jak vchod do Nicotna. Bezprostředně vlevo byla trhlina poměrně mělčí a štěpila se na celou síť dalších trhlin.

Kdesi dole bublala láva. Její rudá záře se odrážela na skalních útesech naproti, aniž se dalo zjistit, odkud se ta krvavá barva bere – zda od zapadajícího slunce, anebo z pekla pro pasti. A vzorek bylo třeba vzít právě odtamtud. Ariel spustil eskalátor a opatrně sestupoval. Ferna napadlo, že by nechtěl být na jeho místě. Kdyby bylo třeba něco takového udělat, určitě by to dokázal, nechtělo se mu však být na jeho místě.

A tu došlo k neštěstí, tak jak k neštěstí vždycky dochází: nečekaně. Eskalátor se kdesi uprostřed přetrhl, Ariel padal, ocelová lana se napjala, udržela ho, on však visel a mával rukama a nohama jako obrovitý hmyz. V prvním okamžiku Férn překvapením dočista strnul. To přece není možné! To nemůže být pravda! Okamžitě se však ovládl. Tam dole visel Ariel, poslední stupeň eskalátoru byl dost daleko od něho a on se marně snažil, aby na něj dosáhl. Stalo se cosi neuvěřitelného.

Nebyl čas na uvažování, zhodnotil situaci téměř instinktivně. Ariel byl odsouzen, pojistná lana bylo možno vytáhnout jedině prostřednictvím eskalátoru. To je ale prašivý systém, kdo tohle vymyslil!

Zbývalo jen jedno, ‚rezervní eskalátor z vozíku.

Fern se vrhl do dveří vozíku, skočil dovnitř a horečně se rozhlížel. Bože, to jsem idiot! Ten úkol mu připadal tak snadný, že ani nevzal další eskalátor. Vyrazil na něm studený pot, vyběhl znovu ven a těžce dýchal. Musel se rozhodnout. Ariel se dole houpal na lanech. Sám nemohl dosáhnout na poslední stupeň eskalátoru a visel zaléván krvavou září lávy. Přestal se pohybovat, jak odsouzenec, který si uvědomil svůj osud a smířil se s ním.

A oč vlastně jde? On, Fern, je přece jen spolucestující. Ariel měl na tohle všechno myslet! Neodpovídá požadavkům, to je to celé. Je to jeho, Arielova vina. Určitě si to uvědomuje, proto mlčí a neozývá se.

„Vy se vraťte!“ zaslechl Fern ve své přílbě. Byl to Ariel.

A podívejme se! Teď mu bude ještě radit, co má dělat. Fern zaťal zuby vztekem. Přistoupil k eskalátoru. Byla to naprostá hloupost, ale dalo se to udělat – sestoupit po eskalátoru a snažit se odtamtud Ariela vyprostit. Jen tak, stupeň po stupni, opíraje se rukama a nohama, aniž cítil pojistné lano, které by ho drželo. Mohl uklouznout, mohl klopýtnout, mohly mu vypovědět nervy. Jednou sestupoval po eskalátoru, před lety při tréninku.

Také času bylo málo, nesmírně málo. Z propasti vylézal stín a druhá strana obzoru už šedla. Vycházelo holubí slunce.

Dole visel Ariel a mlčel.

Má riskovat – proč vlastně? A není vlastně jedno, jestli bude o jednoho antropoida méně? Proč by Fern měl riskovat, bylo by to nesmyslné, stejně jako jsou nesmyslné všechny tyhle zkoušky. Blbost, i jeho život stojí mnohem víc než jeden mozek, který je vytvořen člověkem, je sluhou člověka, nemá proto, proč by slézal dolů. Jenže dole je ohrožen mozek, který může myslet a být smutný, a proto mu musí pomoci, nemůže ho nechat jen tak napospas, protože on, Fern, není zbabělec a padouch a raději zemře, než by žil jako padouch, takže teď jak hlupák sestupuje dolů, opatrně, protože dole je cosi strašného a jé tam téměř tma, a nesmí se dolů dívat, protože by to nevydržel, a jednou rukou se musí natáhnout, ne, nejde to, lana jsou daleko, ještě jednou to zkusí, jen nesmí utéct, z tohohle stupně to možná půjde, no, ještě kousek, vždyť se Ariel houpá nad propastí, je ale blízko, no tak, už se chytil eskalátoru… hotovo… a teď rychle nahoru… rychle…

Když se za nimi tiše zavřely dveře rakety, zářily už iluminátory holubím světlem strašlivého slunce. Fern sňal přílbu a sesul se na křeslo před pultem, aniž uvažoval, aniž byl schopen cokoli říci. Vedle usedl Ariel.

Oba ještě mlčeli, když se rozsvítil stereoekran, tříštěný jasnými jiskrami kosmických výbojů, a na něm se objevil obraz konstruktéra. Bylo to jen na okamžik. Něco se stalo, obrazovka zhasla a byl slyšet jen hlas:

„Ferne, gratuluji! Celá Základna… e-e, celá Základna ti gratuluje! Tys obstál!“

Fern se nechápavě díval na prázdnou obrazovku, z níž hlas mluvil dál:

„Zkoušeli jsme… e-e tebe, jedině tebe! Jak se ty, člověk, budeš chovat k umělému rozumu. A nemýlili jsme se, Ferne! Nebereš ho jako pán sluhu, ale jako přítel přítele. A tak je to třeba, Ferne. Protože rozum je ve vesmíru jediný. Jediný!“

SOUBOJ S KASANDROU

HAVÁRIE

Mohla ho samozřejmě minout. Měl být jen trochu opatrnější a hlavně – startovat podle pravidel, to jest, měl nejdříve zapnout bioautomaty. Takhle však startovali jen zelenáči, co nedávno přišli na Základnu a byli přeúzkostliví. On přece zná startovací plochu Arachis jak vlastní dlaň, kolikrát jen z ní startoval a kolikrát na ní přistával. A právě jemu se něco takového přihodí!

Fern ucítil lehký úder, trochu stranou vpravo. V následujícím okamžiku zapjal bioautomaty, potom se v křesle natočil a zaposlouchal.

Poslouchal a měl na sebe zlost. Určitě zasáhl dolní pravý lokátor, něco jiného to sotva může být. A dobře mu tak, to má za tu svou pitomou sebejistotu. Teď se musí vrátit a vysvětlovat těm z Arachisu, co se stalo, a musí si nechat líbit jejich shovívavý úsměv. Nic podezřelého se neozývalo. Ten úder byl tedy o rovnou plochu. Kolikrát se…

Naděje přišla jen proto, aby ho oklamala. Byť se zpožděním, žluté oko bioautomatu nad obrazovkou bliklo a stáhlo se jak kočičí zřítelnice. Pak se ozval jeho poněkud ostrý hlas:

„Navigátore Ferne, máte poruchu ve třetím sektoru.“

Takže to je tak, jak se obával – dolní pravý lokátor.

„Poslouchám,“ odpověděl Fern a dál seděl schoulený v křesle a koutkem oka sledoval žlutou zřítelnici. Dosud se neozval poplašný signál a požadavek spojit se s.Arachisem, přece jen to tedy nic není.

„Lokátor tři je ohnut,“ sdělil bioautomat. „Zjistil jsem poruchu v jeho funkci.“

Fern na to neřekl nic. Uvědomoval si, že teď je především důležité, aby ovládl své podráždění, aby vyčkal a přesně odhadl situaci. Jedna havárie stačí.

„Pěti– až šestiprocentní nepřesnost,“ dodal bioautomat po malé odmlce.

Fern věděl, proč tak váhá. Porucha byla na hranici přípustnosti, závada takového typu, při jaké mohl přerušit let sám bioautomat. Zvážil tedy všechna rizika a neudělal to.

„Máte příkazy?“ otázalo se oko.

Fern pohlédl na obrazovku, kde se Arachis rychle zmenšoval, a zaváhal. Ještě se mohl vrátit. Spolkl by jen výtky navigátorů z Arachisu, což nebylo nic tak strašného. Horší bylo, že tam momentálně nebyla žádná prázdná stanice, a i kdyby se nějaká našla, byl by celý harmonogram stejně vedle.

A porucha byla malá, jen v jediném lokátoru. Ostatní tři byly v pořádku.

„Příkazy nemám!“ rozhodl Fern. „Pokračuj po dráze!“

„Rozumím, pokračuji po dráze!“ odpověděl bioautomat.

Také nyní maličko zaváhal. Fernově pozornosti to neuniklo, dokonce se chtěl zeptat, co se děje, rozsvítila se však postranní obrazovka, na níž se ozval Ivar z Arachisu, aby předal spojení se Základnou. V následujícím okamžiku Fern uvažoval o něčem jiném, že ho totiž čekají dva týdny poledníkového času, kdy se bude po trase vláčet od hlídky k hlídce a bude se zabývat malichernou kontrolou. Taková už však byla práce kontrolních stanic a nikdo nemohl za to, že souhlasil s tím, aby pracoval na Základně.

Oko bioautomatu se opět rozsvítilo, to už však byla stanice dost daleko na trase a měla za sebou kontrolu dvou hlídek. Fern si chtěl právě odpočinout a s lehkou nedůvěřivostí si prohlížel hypnofon v kabině. Základna sem mohla přece jen dát nějaký modernější.

„Navigátore Ferne,“ ozvala se žlutá zřítelnice. „Mám doplňkové údaje o závadě, která vznikla při srážce.“

„Co je?“ udivil se Fern, který už na lokátor dočista zapomněl.

„Doplňkové údaje,“ opakovalo vytrvale oko. „Předpokládám, že je porucha na dolním pravém dílu chladicího zařízení.“

Fern ztuhl. Okamžitě si uvědomil veškeré nebezpečí situace. To mu říká teď, když už si sám nemůže pomoct! Když bude nucen prosit o pomoc Základnu jako ten poslední trouba!

Hbitě přistoupil k obrazovce a zahleděl se do oka. Jako odpověď se na obrazovce objevila jemná zářící pavučina.

Fern se naklonil, jeho pohled přeběhl po obrazovce a po. chvíli, aniž zvedl oči, řekl hluše a zlobně:

„Tys to věděl už tam, viď?“

„Ne. Neměl jsem informace,“ odpověděla zřítelnice a stáhla se.

„A proč jsi to nezkontroloval?“ pokračoval. „Proč jsi to okamžitě nezkontroloval?“

„Nedal jste mi příkaz. Přikázal jste pokračovat po trase.“

Všechny otázky teď byly zbytečné a on si to moc dobře uvědomoval. Čas otázek byl ten tam, ptát se měl tenkrát, když se bioautomat tak odmlčel a váhal s odpovědí. Co teď?

Křeslo, jež sledovalo přání jeho rukou, se k němu natočilo. Fern se nadechl a usedl. Pak zapnul doplňkovou obrazovku a vyžádal si lihli trasy s údaji o vzdálenostech.

Na obrazovce začaly blikat číslice. Jedna z nich se zastavila a zvětšila.

Znal je i bez automatu. Byla to čtvrtá kontrolní hlídka. Aby se k ní dostal, musel minout bílý gigant Delty-Oriónu, což by obruba stanice nevydržela.

Číslice na obrazovce byla velká a neúprosná. Fern si na okamžik představil obrovskou doběla rozžhavenou kouli, jež by se svou oslnivou září odrazila v iluminátorech, a jak hady dlouhé protuberance, které by se svíjely po trase. Na spáncích mu vyrazil pot. Tak zahynul Niland, druhý navigátor Halleye. Porucha na chladicím zařízení, jeden z těch ohnivých hadů – a Nilandova nákladní loď se změnila v zářící prach. Kdykoli těmi místy později projížděli, vždycky mlčeli.

Fern se opřel v křesle. Má se pokusit proklouznout? I kdyby se na něj však usmálo štěstí a protuberance ho zázrakem propustily, sotva by se dostal dál než na pátou hlídku. Poruchy na chladicím zařízení patřily k těm nejzrádnějším, vyvolávají poruchy v avalonových izolacích. To by pak bioautomat dospíval k těm nejneuvěřitelnějším rozhodnutím a volil by trasy, o nichž se Fernovi ani nezdálo. S praštěným bioautomatem po nekonečné trase Vega-Orion, na níž každý okamžik závisí na nějakém jeho nečekaném a ničemném výmyslu?

To tedy ne.

„Spojení se Základnou!“ zavelel Fern.

„Rozumím, spojení se Základnou!“ mrkla zřítelnice a na obrazovce se objevily nejasné proužky.

Nyní, když se rozhodl přiznat svou porážku, mu nezbývalo než čekat. Avšak pomyšlení, že za něj budou myslit jiní, mu nepřineslo pražádnou úlevu. Naopak. Měl pocit, jako by ho někdo něčím oklamal a jako by tahle mizerná havárie byla jen pastí, do níž tak hloupě vlezl.

A zatímco se mlhavé skvrny na obrazovce ztrácely, začala se u Ferna nejdříve docela tiše a pak stále hlasitěji ozývat nakupená zlost na bioautomaty vůbec a na toho jeho zvlášť, na ten mizerný okamžik startu i na jeho proklaté sebevědomí.

Selena, která se objevila na stereoekranu, nejspíš něco zaslechla, neboť se v jejím kyselém výrazu objevil náznak úsměvu.

„Nazdar, Ferne!“ řekla. „Rozumím. Mohlo to být dokonce horší, viď?“

„To mohlo,“ souhlasil zakaboněný Fern. Ano, trochu se mu nelíbilo, že to je právě Selena.

„Spoj mě s prvním bioautomatem!“ přikázala. Potom se otočila, protože sledovala boční obrazovky. První tam totiž referoval údaje, neslyšitelný a neviditelný, Fern si však dovedl představit, jak to dělá: pedantsky a nemilosrdně. Nepřesný start z Arachisu, náraz, druhá chyba.

„To je špatné!“ usoudila Selena. Chvilku uvažovala a těkala pohledem z obrazovky na obrazovku. „Počkej chvíli!“

A přerušila spojení.

Jak potrestaný frekventant, uvažoval Fern. Tohle se ho dotklo ještě víc. Rozhodovali tam o osudu stanice, aniž ho zapojili do rozhovoru!

Vstal a šel k iluminátoru. Clona okrouhlého otvoru se sotva znatelně stáhla, neboť zaregistrovala jeho přítomnost, a potom se zase otevřela. Venku bylo to, co si zvykl pozorovat: studená světla blízkých hvězd jak vyražená z kovu a vzdálená zrnka prachu roztroušená v bezedné tmě. Zdálo se, že stanice nehybně stojí. Byl to však klamný pocit. Za pouhou hodinu či dvě hodiny rovníkového času se některé z těch kovových světel lehce posune a přiblíží se k okraji iluminátoru.

„Ferne!“

Otočil se. Byla to Selena na stereoekranu.

„Promiň,“ řekla. „Měla jsem pro to přerušení své důvody. Podle našeho názoru je třeba, abys přistál na Kasandře.“

Podle našeho názoru, pomyslil si Fern. S kýmpak asi tak mluvila! A co je vůbec tohle za rozhodnutí!

„Ty jsi ztratil řeč?“ zahleděla se na něj Selena svýma zelenýma očima. „Na Kasandře máme chemickou stanici. Jsou tam tři lidi a dost biorobotů na to, aby ti to tvoje chladicí zařízení opravili!“

„Jaká Kasandra?“ nechápal Fern. „A proč mě posíláte na chemickou stanici? Ti mají dost svých starostí i beze mě!“

„Musíš přistát na Kasandře!“ opakovala Selena a v jejím hlase zazněl ostřejší tón. Pak jen dodala: „Třeba tě taky budou potřebovat… v těch svých starostech.“

Fern zdvihl obočí.

„Co se tam děje?“

„Ale nic,“ kvapně odpověděla Selena. „Nestěžují si. A teď mě spoj se svým Prvním, aby dostal souřadnice.“

Vždyť mi vůbec neodpověděla, uvažoval Fern, zatímco ji přepojoval na Prvního.

A zvláštní, jak ty její oči můžou měnit barvu.

Byl si naprosto jist, že ho na Kasandru neposílají jen tak náhodou.

PLANETA

Z výšky deseti tisíc kilometrů vypadala Kasandra jako nadýchaná mléčně bílá koule. Při pozornějším zadívání bylo na tomto příjemně bílém povrchu možno si povšimnout temnějších, dobře ohraničených kruhů. A při ještě pozornějším pozorování bylo vidět, že se kruhy pomalu pohybují.

Ta bílá koule vlastně nebyla sama planeta, nýbrž její atmosféra z hustých vodních par, azotu a argonu. Temné kruhy byly uragány. Takové uragány, před nimiž by jejich pozemští příbuzní spíš připomínali něžný závan jarního větříku.

Fern samozřejmě pozemské uragány nikdy neviděl, aby mohl srovnávat. Jen zapnul náhradní paměť bioautomatu na postranní obrazovku a pokusil se představit si Kasandru s její bouřlivou atmosférou.

Výsledek nebyl právě povzbudivý. Sama planeta byla horká, její tenká kůra se svírala v křečích. Na ní se vypínala gigantická pohoří, tu a tam poraněná, a z jejich ran tryskaly obří gejzíry krvavé lávy, popela a dýmu. Mířily nahoru, kde byly lijáky. Neboť lijáky, vznikající v hustém obalu vodních par, jen málokdy dosáhly povrchu planety. Ohnivý žár z nich činil páru ještě dřív, než se dotkly pohoří, a hustá pára pak opět syčivě stoupala, dokud ji kosmický mráz opět neproměnil ve vodní kapky a ledové krystaly.

V tomto chaosu páry, vody a ledu vznikaly nepředstavitelně silné uragány, schopné smést jakoukoli kosmickou stanici. Proto bylo pro chemickou stanici vybráno místo v nejnižší vrstvě atmosféry, nízko nad povrchem, v poměrně klidné oblasti blízko pólu. Tato chemická stanice v podobě velkého blyštícího se prstence visela nad neustále kouřícími horami, držena svými iontovými motory.

Fern se díval na obrazovku a uvažoval. Kdyby se Prvnímu podařilo navázat s chemickou stanicí spojení, mohl by doufat ve slušné i přistání. Pochyboval však. Selena ho přece upozornila – Kasandra často zůstávala bez spojení a nepomáhaly ani radiosondy. Bez spojení musel spoléhat na bioautomaty a na sebe sama.

Žluté oko nad hlavní obrazovkou nečekaně mrklo. Pak opět uhaslo.

„Co je?“ zdvihl hlavu Fern.

Oko se opět rozsvítilo.

„Spojení s Kasandrou. Přerušuje se,“ hlásil První.

Na obrazovce se objevil kalný mrak. Za okamžik se obrys zaostřil, zmenšil a objevil se obraz muže. Bylo mu kolem čtyřicítky, měl podlouhlou chytrou tvář. Na okamžik se zahleděl na Ferna, pak se ohlédl a kývl na kohosi, kdo nebyl v poli obrazovky. Zdálo se, jako by přikyvoval, a Fern měl dojem, jako by tam dole právě hovořili o jeho příchodu. To však nebylo možné. Selena s nimi nemohla navázat spojení.

„Chemická stanice Kasandra,“ řekl muž a představil se: „Navigátor první třídy Inigo Ren.“

Jeho oči měly jak smůla černé rozšířené zřítelnice. Jako by ty oči, které si tak pozorně prohlížely Ferna, byly jen zřítelnice.

„Kontrolní stanice na trase Vega-Orion,“ odpověděl Fern a také se představil: „Navigátor druhé třídy Eilus Fern.“

Měl pocit, že se se jménem Inigo už někde setkal. V tom okamžiku si však nedokázal vzpomenout, co to vlastně bylo a zda to vůbec bylo důležité.

Muž se znovu otočil k onomu neviditelnému za sebou:

„Marti, podívej se, který z koridorů je klidnější!“

Ten, jenž byl osloven Marti, přistoupil a objevil se na obrazovce. Byl střední postavy, mladší než Inigo. To však nebylo patrno na první pohled, olysalá hlava a ježatý ryšavý plnovous ho totiž činily starším. Měl jasné a veselé modré oči.

„Holmar!“ usmál se přátelsky, aniž uznal za vhodné říci své příjmení. „Hned vás převedeme přes nějaké tišší místo. Dejte mi vašeho Prvního.“

Vrátil se ke svým obrazovkám a Fern zapojil Prvního.

„Fajn,“ řekl Inigo. „Při sestupu ztratíte spojení, ale nebojte se. Máte bezpečný koridor.“

On i Holmax byli přívětiví, dokonce až příliš. Ani se slovem nezmínili o dvou povinných obletech podle pravidel – zastaralých pravidel Základny o sestupu na planetu s atmosférou. Fern se však nemohl zbavit dojmu, že něco není v pořádku. V jejich chování i gestech bylo zvláštní napětí, a on je zachytil. Intuice zkušeného navigátora mu to napověděla a nutila ho být ve střehu.

Inigův obraz vybledl a zmizel, stanice se dostávala do horních vrstev atmosféry. Spouštěla se na osvětlené straně planety a Fern, který letmo sledoval křivky na bioautomatických altimetrech, stále upřeněji pozoroval iluminátory.

Na inkoustově temné obloze plulo malé žluté slunce, měnilo barvu od žluté až k jasné červeni s višňovými záblesky a rozplývalo se ve tmě. Dole, přesně pod stanicí, se přibližoval bílý kyprý obal Kasandry. Ta už však bílá nebyla. Tam, kde se jí dotýkaly paprsky žlutého slunce, se dělo cosi nepředstavitelného. Tryskala tam bakchanálie barev tak sytých a jasných odstínů, o nichž se člověku jen zdá. Rozkvétaly tam ohromné modré plameny a rozptylovaly se v oranžových a křišťálově žlutých jiskrách. Pak náhle tryskaly potoky krve do zlatově zelené a fialové barvy a modré pozadí nabývalo fialkového odstínu.

Fern už nesledoval altimetry, jak hypnotizovaný se díval, jak v této bouři barev z ledových krystalů, vodní tříště a žlutých paprsků onoho malého slunce tone jejich stanice.

Pak se iluminátory náhle rozzářily a zase pohasly. Klesali. Fern to zjistil podle výrazného pulsu krve, jež se mu nahrnula do hlavy, a podle nazelenalého fosforeskování hlavní obrazovky. První bioautomat zapojil gama záření, protože se podle něj orientoval při sestupu.

Stanice se náhle zatřásla. Chvění zesílilo a změnilo se v nepravidelné otřesy. Řev motorů zesílil, otřesy nebyly tak časté, ale neustávaly.

Fern seděl v křesle a zatínal zuby. Kdesi v temnu – nevěděl, zda blízko či v dálce – vyla gigantická spirála uragánu a tyto údery byly jen její nicotnou odezvou. Byly to však správné souřadnice? Na okamžik mu prolétlo hlavou ono podivné chování těch dole, Iniga a Holmara, a zastavil se mu dech. Stačí bezděká – či záměrná? – chyba a o Fernovi už nikdo neuslyší. Jednoduše zmizí. Proč to ale dělají?

Nic se nestalo. Iluminátory se prosvětlily proudem vody, který ustal tak nečekaně, jak se objevil, a na zelené obrazovce náhle vyrostly zářící kovové prstence chemické stanice. Ocelová stěna se přiblížila a zakryla levý iluminátor.

„Navigátore Ferne,“ bliklo oko nad obrazovkou, zatímco kabina se ještě kymácela. „Sestoupili jsme na Kasandru. Máte nějaké příkazy?“

„Připrav východ!“ přikázal Fern a vstal.

Styděl se. Tady ho přijímali, postarali se o nejbezpečnější cestu, zatímco on tak hloupě pochyboval. Co mu to jen vlezlo do hlavy!

Naposledy se ohlédl na obrazovku a přistoupil ke dveřím stanice. Masivní dveře se tiše otevřely a znovu zavřely za jeho zády a téměř okamžitě se vysunuly schody. Na pár kroků od něho, na kraji těsného koridoru, stáli ti dva – Inigo a Holmar.

Inigo zblízka vypadal ještě starší a tvrdý. Jako většina vysokých mužů byl lehce přiohnutý, měl temné, na spáncích prošedivělé vlasy, jeho oči – s velkými temnými zřítelnicemi – byly teď ještě nápadnější než tam, na obrazovce na stanici.

Ten druhý, Holmar, byl střední postavy, spíš nižší. Řídké vlasy byly neučesány a ryšavý plnovous neholen. Vůbec z něho vyzařovala nedbalost a dobrosrdečnost. V modrých očích měl radost.

„Nazdar, Ferne!“ řekl jako první a podal mu ruku. „To je fantastické, že se na nás taky někdo jukne. Jsem Holmar Vaart.“

Podali si ruce, Inigo se vlídně zeptal, zda neměl potíže při přistávání, a Fern co možná nejpřesvědčivěji odpověděl, že bylo všechno v pořádku.

„Leyta lituje, že vás nemůže přivítat,“ řekl Holmar, a protože se na něj Fern podíval tázavě, dodal: „Moje žena, náš geochemik.“

Začali se bavit, co je nového na Základně, a vstoupili do velké ústřední chodby stanice. Situaci podobných stanic Fern velmi dobře znal. Skládaly se ze dvou velkých koncentrických prstenců. Ve vnějším bývaly pracovní kabiny bioautomatu, motory a plošinky na start vozíků. Ve vnitřním pak byly osobní prostory.

Oba odbočili, vedli Ferna spojovací chodbou, aby se dostali do vnitřního prstence. Holmar se vyptával na známé ze Základny, měl mezi navigátory a konstruktéry zřejmě hodně známých. Také Inigo tu a tam něco prohodil. Od té doby, co tu, chemická stanice přistála, neměli jiné spojení se Základnou, než nepravidelná vysílání.

Ve vnější chodbě se zastavili před jedněmi z dveří.

„Určitě jste unavený,“ řekl Inigo. „Odpočiňte si a potom ke mně přijďte. Druhá kabina vlevo. Zajdeme spolu k havarijním bioautomatům a podumáme o vašem lokátoru.“

„Za hodinku. Snad i dřív,“ odpověděl Fern.

Mávl na ně přátelsky a chtěl projít dveřmi, které se před ním tiše rozevřely, ale v poslední chvíli se zarazil.

„Já jsem totiž chtěl…,“ otočil se za odcházejícími.

V polovině věty však zmlkl, neboť právě v té chvíli si Inigo a Holmar vyměnili ony zvláštní pohledy, jichž si povšiml už dříve. Holmarovy modré oči vyjadřovaly znepokojení, nezůstala v nich ani stopa po předchozí veselosti. Inigo se tvářil zasmušile.

Fern se mlčky opřel o křídlo otevřených dveří. Také ti dva mlčeli.

„Jsem vaším hostem,“ řekl pomalu, „přeju si však vědět, co se tu děje. Protože se mě to možná taky týká.“

Holmar ještě více zneklidněl, zdálo se, že chce cosi vysvětlit, Inigo ho však předešel:

„Nech to na mně, Marti. Teď musíme najít Leytu. Ať je kdekoli, musí se hned vrátit.“

Pak se otočil k Fernovi.

„Máte pravdu, vás se to taky týká. Dokonce možná – vás nejvíc.“

Pak se podíval za Holmarem, který rychlým krokem odcházel chodbou, předešel Ferna a zmizel ve své kabině.

VIDINY

„Chcete vědět, co se tu děje? Tak dobře.“

Inigo přešel přes kabinu a zastavil se u iluminátoru. Za silným pancéřovým sklem tu modře fosforeskovala clona. Lehce se rozzářila a přecházela do zelena.

Fern vstoupil a za jeho zády se zavřely dveře. Lůžko s hypnofonem, stereovizor, dvě křesla – to bylo zařízení, jehož si povšiml hned na počátku. V kabině zřejmě už dlouho nikdo nebyl, ve vzduchu byl cítit lehký znepokojující zápach spáleného kovu a ionizovaných plynů.

„Co byste řekl tomu,“ zvolna pokračoval Inigo, „kdybych vám pověděl, že my dva s Martim jsme věděli o vašem příletu sem ještě dříve, než jste startoval z Arachisu?“

„Jak to?“

„Prostě tak. Věděli jsme všechno, do nejmenšího gesta, které jste před chvílí učinil. Všechny události, které se ještě nestaly. Které se staly až teď.“

Fern svraštil obočí a se zdůrazněným klidem usedl do jednoho ze dvou křesel. Do toho, které bylo od stojícího Iniga dál.

„Absurdní, že?“ poznamenal Inigo.

Pak se odmlčel a ostře dodal:

„To vy ale nemůžete pochopit. Dokud to neuvidíte na vlastní oči. Ne jednu, desítky scén. A jak se potom všechno se zrůdnou přesností opakuje.“

„Opakuje?“ opatrně se zeptal Fern. „Chcete říct scény, které předpovídají budoucnost?“

„Ano.“

Na Fernově tváři se nepohnul ani sval, dovedl se ovládnout. Jen si řekl: teď, právě teď se musí šíleně soustředit. Bylo jasné, co se tu stalo. Takovou dobu odtrženi. A neustále si uvědomují, že tam z toho pekla po nich sahají chapadla uragánů!

„Já na vás nechci, abyste mi věřil,“ pokračoval Inigo. „Je to nad lidské chápání. Mimo všechno, co víme a s čím jsme se setkali. Je to prostě k nevíře. Ale proč jsem vám to musei říct.“

Popošel a zády se opřel o iluminátor. Clona uvnitř opět blikla, byla už matně zelená.

„Chtěl bych vás varovat. Kdybyste náhodou nějakou takovou scénu viděl, nic sám nedělejte. Je to neobyčejně nebezpečné. Pro vás samotného i pro nás všechny.“

Inigo se odmlčel. Jako by se celá jeho nervní postava zaposlouchala do nějakého sotva zachytitelného zvuku. Fern seděl zdánlivě uvolněně, jeho šedé oči však sledovaly každý Inigův pohyb. To trvalo jen pár okamžiků, pak na něho Inigo opět upřel své velké zřítelnice.

„Jsme si téměř jisti, že se ty scény objevují především tehdy, Když hrozí nějaké nebezpečí. A každá vaše reakce může mít následky, které vůbec nemůžeme odhadnout!“

Fern seděl mlčky, ale ve střehu. Už se setkal s lidmi s chorým myšlením. S navigátory, kteří ztratili paměť. S nešťastníky, kteří žili ve svém světě s vlastními hrůzami a absurdními myšlenkami. Tohle však bylo mnohem nepochopitelnější. Inigo na blázna vypadal i nevypadal. Počínal si rozumně, vykládal však…

Také Inigo zřejmě pochopil, že mu Fern nevěří ani slovo. A že mu taky nemůže uvěřit. Proto mluvil jaksi suše, konstatovar prostě fakta, aniž je vysvětloval. Jenže taková fakta nemohou existovat.

„Myslíte si, že je to psychóza, že?“ poznamenal zamračeně Inigo. „Jako ty davové psychózy, davové halucinace a podobně. Vzpomínáte si, kdo byla Kasandra?“

„N-ne,“ přiznal se překvapený Fern. „Něco z dějin?“

„Z antické mytologie. Homér… Trójská válka. Jistá šílená žena, která předvídala budoucnost. A předpověděla požár Tróje. Co myslíte, je to jméno náhodné? Právě u této planety?“

Fern zmlkl. Překvapilo ho to, ale nevyvedlo z míry. Měl před sebou nemocného, to je všechno.

„Není to náhoda,“ dodal klidně Inigo. „Od počátku se tahle planeta tak nejmenovala. Objevili jí na počátku století, když se budovala Základna, nikdo si sem však netroufal a taky je to ani nelákalo… Do katalogu planet ji zaznamenali pod nějakým číslem. Dodnes tam má svoje číslo.“

„Jak to?“

„Prostě tak. Jméno Kasandra není Základnou oficiálně přiznáno. Dal jí ho jistý Scheller. A víte kde? Ve druhé komisi, v lékařské. Když ho na jeho žádost vyslechli.“

„Scheller? Ten, co…“

„Nedělejte si násilí, na toho si nevzpomenete. Je docela neznámý, z nějaké nákladní lodi.

Měl nehodu a podařilo se mu přistát tady. Pak se z toho nějak dostal, určitou dobu váhal, ale nakonec šel před komisi. Poslali ho samozřejmě do penze! Jméno však zůstalo, je zvučné. Ka-san-dra. Určitě lepší než jakékoli číslo.“

Fern cítil, že musí něco říct. Mluvit, zbavit se Iniga. Pak se nějak dostat na svou kontrolní stanici a navázat spojení se Základnou. To je ale pitomost! Kasandra, vidiny, které se uskutečňují… Jestliže však o nebezpečí věděli předem, mohli mu předejít!

„Ano…,“ řekl opatrně, „když jste věděli, co bude následovat…“

Inigo okamžitě pochopil.

„Proč jsme nezasáhli? Nedařilo se nám to. Ani jednou. Střídali jsme se – já, Marti, Leyta, abychom to viděli všichni. Dělali jsme, co se dalo, jen abychom tu prokletou závislost přerušili.“

„No a co?“

„Nic. Vždycky nastalo něco, co jsme nepředpokládali, výsledek byl stejný! Jednou jsme takovým pokusem málem vyhodili stanici do povětří! Proto jsem vás varoval, abyste nic nepodnikal sám!“

Tak tedy. Kruh se uzavřel. Šílenství nalezlo své opodstatnění v jakémsi neúprosném osudu.

„Ty scény…,“ řekl Fern, „a kde ty scény vidíte?“

„To se nikdy předem neví,“ ožil Inigo. „Objeví se zčistajasna, na chodbách, v kabinách… Taky ve stereovizoru, ale velmi zvláštně. Někdy jsou velké, zasahují mimo stanici, my jsme jakoby v nich… Jindy jsou zase křišťálově jasné, malé, člověk by je mohl vzít do ruky.“

„Vzít do ruky?“ podivil se Fern.

„Ne, to jsem se vyjádřil špatně. Nelze je uchopit, protože všechno překrývají. Plavou ve vzduchu, zvětšují se nebo zase zmenšují, prostupují stěnami. Jsou nejrůznější. O některých obrazech vůbec nevíme, co znamenají. Určitě to jsou procesy v samotné planetě…“

Cosi se stalo. Stěny kabiny se jakoby lehce naklonily a potom zase vrátily do původní polohy. Fern pocítil záchvěv křesla.

Inigo však zůstal klidný.

„Pohybujeme se,“ poznamenal. „Teď se často pohybujeme.“

Pak se tiše zeptal:

„Marti! Který kvadrant je to, Marti?“

Téměř okamžitě se ozval Holmarův hlas, odpovídal komunikátorem.

„Slyším tě, Ilne. Blok sedm.“

„Fajn, já se podívám.“

Nečekaně hbitými a úspornými pohyby přešel Inigo přes kabinu a posadil se před obrazovku.

„Velitelský blok!“ řekl. „Slyšíš?“

„Slyším!“ odpověděla obrazovka, na niž to zeleně zajiskřilo.

„Vybral si sedmý kvadrant. Ukaž!“

Obrazovka se temně červeně rozzářila a Fern poprvé uviděl, co je Kasandra. Dole pod nimi se blížila náhorní planina v přízračné záři blízkých vulkánů.

Fern už viděl lecjaké planety. Mrtvé skály zarostlé kosmickou jinovatkou. Mlčenlivě pouště vyrovnané tisíciletími a spící pod fialovou září světla svých sluncí. Bezstarostné dětské planety s oranžovými jezery a křišťálově modrými jitry.

A teď hleděl na obrazovku jak hypnotizovaný a po zádech mu běhal mráz. Kasandra byla pohybujícím se peklem. Ve tmě se po planině plazily řeky lávy jak gigantičtí plazové. Nad nimi se snášely mraky vulkanického popela a dýmu, protkávané jazyky neuvěřitelně rozvětvených blesků. Planoucí řeky tekly spálenými skalami, stékaly se v ohnivá jezera a propadaly do propastí. Na povrchu svítily malinovou červení, pak se však tříštily v obrovitě víry a po oblacích černého popela plula oslnivě žlutá záře. A nad tím vším neustále hřměly a burácely neviditelné, avšak blízké sopky!

Stanice klesala… Prolétla nad jezerem lávy, zatočila se a zastavila stranou nad údolím uprostřed popelavě narudlých náspů.

Inigo se pozorně díval a potom se otočil k Fernovi.

„Nemohl jsem to dokončit. Kromě toho jsem vás chtěl upozornit na to, že nás zřejmě čekají perné chvíle. Vodní pás klesá.“

„Vodní pás?“

„Podívejte se…,“ řekl trpělivě Inigo tónem člověka, který vysvětluje samozřejmé věci, „vodní pás v atmosféře pulsuje a uragány se někdy dostanou dost nízko. To se pak přesunujeme…,“ usmál se kysele, „ne že bychom utíkali!“

Vstal. Obešel druhé křeslo a přistoupil ke dveřím.

„Musím jít,“ řekl. „Mám tak trochu strach o Leytu, musíme pomocí geoautomatů zjistit, kde je. Teď víte všechno. Ostatně…,“ chvilku váhal, „na něco se vás zeptám. Pokud nechcete, nemusíte mi odpovídat.“

„Prosím.“

„Jestli jsme s Martim totiž dobře viděli. Nejdřív jste zavadil o lokátor. Pak jste se dohadoval s vaším Prvním, že něco nezkontroloval. A on vám odpověděl, že jste dal příkaz, aby pokračoval po trase. Bylo to tak?“

Fern ztuhl. Měl dojem, že dobře neslyšel; Střízlivost mu však připomněla, že se prozradil. Určitě to nějak vykecal. Jen si musí uvědomit kdy a všechno bude zase v pořádku. Kdy?

„Je to jasné,“ přikývl Inigo.

Dveře se otevřely.

„Budeme na vás čekat. Buď u mě, nebo velitelské kabině.“

Odešel a dveře se zase pomalu zavřely.

Musí jednat, nesmí ani minutu váhat. Už to došlo příliš daleko. Zřejmě davová psychóza, halucinace anebo čertvíco. To už však byla starost jiných. Dostane-li spojení, vydrží to, bude se tvářit, že věří, a bude čekat.

Jsou však blázni všichni tři? Marti rozhodně. Snad jen Leyta zná pravdu a přetvařuje se.

Všechno bude zase dobré, už byl v horších situacích.

Tak uvažoval a náhle si nečekaně vybavil ten svůj nešťastný start z Arachisu. Tolikrát už tam startoval. A zrovna tohle se musí stát. A zrovna jemu. A když už se to stalo, musí se dostat zrovna sem, na Kasandru!

Cosi ho napadlo, ale hned to zavrhl. Byla to náhoda. Šílená náhoda ho sem zatáhla a basta. Teď může mít význam každá ztracená minuta.

Dveře se otevřely, on se rozhlédl a hbitě vyšel.

Chodba byla prázdná. Ve stejnoměrném světle nebyly ani stíny, ani pohyb. Inigo byl určitě ve své kabině, nebo u Martiho.

Rychle prošel spojovací chodbou do vnějšího prstence stanice, kolem silných pancéřových dveří, kde byly plošiny a vchody k iontovým motorům. Stěny se lehce chvěly – dole pulsovaly motory a stanice stále ještě klesala. Chvění pronikalo vším, každou buňkou těla, přecházelo do vlasů a do konečků prstů. Ve vzduchu se vznášel ostrý pach, který lovily kolem stěn automaty – pohybovaly se chodbou a mrkaly zelenýma očima.

Najít velký okrouhlý východ, u něhož byla zvenčí zachycena jeho kontrolní stanice, nebylo těžké. Dobře si ho zapamatoval. Rukou se dotkl malé svítící tabulky a těžké dveře se pomalu zasunuly do stěny. Vstoupil do komory a dveře se právě tak pomalu za ním zavřely. Zbývaly druhé dveře, ty do stanice, bioautomat však chvíli otálel.

„První bioautomate, to jsem já,“ volal Fern. „Otevři!“

A pokročil.

Málem však narazil na hladký nehybný povrch.

Stál před pevně uzavřenými dveřmi a nechápal.

„První!“ křikl opět Fern. „Slyšíš mě?“ Nikdo neodpověděl.

„Slyšíš, První! Otevři!“ kopl Fern do bezcitné oceli. V té těsné, pevně uzavřené komoře mu úder bolestně zaduněl v uších.

K překvapení se přidala nejistota. Strach dokázal ovládnout. Ruce mu bezvládně klesly podél těla, snažil se soustředit.

Před ním byla pancéřová stěna. Mohl se jí dotknout, znal na ní každou rýhu. Ne že by jí někdy věnoval zvláštní pozornost, prostě si na ni tak zvykl. A nyní ho neúprosně a nepřátelsky oddělovala od jeho stanice.

„První!“ opakoval Fern hluše. Stále ještě doufal.

Stěna stála nehybná.

Bylo to nedobré a neuvěřitelné. První ostatně nemusel odpovídat, stávalo se občas, že ho při poruše kontrolní automaty vypojily. Dveře však byly zajištěny, otevíraly se samostatně, pomocí havarijního zařízení. To tedy znamená, že…

Konečně si uvědomil veškerou beznadějnost. Až teď mu bylo všechno jasné: už nemá žádnou stanici. Uvnitř se stalo cosi výjimečného a nenapravitelného, bioautomaty zahynuly. A bez nich je stanice jen bezduchou koulí z kovu a avalonu.

Kdesi hluboko uvnitř si byl po celou dobu jist, že ať se stane cokoli, má on i ostatní jisté útočiště. Že by mohl všechny tři. naložit a mohli by z téhle prokleté planety zmizet. Nyní se všechno změnilo. Bylo to hrůzně prosté.

Nemohli opustit Kasandru. A on, Fern, byl přitom mezi těmi čtyřmi zde jediný při rozumu. Jediný, jehož povinností bylo hledat východisko pro všechny.

Ale třeba to tak není? Třeba je to Inigova práce, aby mu zabránil ve spojení se Základnou?

Připadalo mu to nepravděpodobné, on se však té myšlenky chytl –– přece nějaká naděje. Musí tedy okamžitě vyhledat Iniga a přesvědčit ho. Opatrně, nenápadně, ale se vší naléhavostí, jíž byl schopen. A přinutit ho, bude-li třeba.

Vstupní dveře, ty, jimiž vešel, se otevřely. Vstoupil do chodby a zastavil se. Učinil tak bezděky, vedla ho jakási předtucha nebezpečí.

Cosi se změnilo. Nemohl přesně říci co, cítil však, že nastala jakási změna. Anebo že nastane. Byl to znepokojující, výstražný pocit, až instinktivně ustoupil a přitiskl se ke stěně.

Světlo bylo na chodbě stejné – stejnoměrné a cizí, bez stínů. Za okamžik se však na druhé straně objevila jasná ohnivě žlutá záře. Nebylo jasné, odkud a proč se objevila. S bleskovou rychlostí zalila podlahu, olízla stěny, jež se v ní jakoby rozpustily.

Fern všechno zapomněl. Nevěděl, co vlastně vidí, byl si však jist, že to může být jedině smrt. Zachvátil ho strach a vzal mu dech. Jako by to najednou ani nebylo jeho tělo, jako by z něho vystoupil.

Záře se blížila a Fernův vytřeštěný pohled v ní začal rozlišovat nejasné obrysy, pak vlny – husté lepkavé vlny, zářící nesnesitelným žárem. Blížily se a zase ustupovaly – stále rychleji. Oslnil a pohltil ho mohutný vír. I s jeho hluchým výkřikem.

Pak náhle vír zmizel.

Všechno zmizelo, Jen chodba zůstala. Stěny klidně stály, ozářené klidným, poněkud únavným světlem, jež k nim patřilo.

Spolu s pocity se k němu vrátilo i tělo. S nahořklou pachutí strachu v ústech a s nepříjemným, pachem spáleného kovu. Se studenou a lhostejnou plochostí stěny, k níž se přitiskl.

Byl živ a už si to uvědomoval. Tady nesmí zůstat. Pak o tom všem bude přemýšlet, teď však na to ještě nemá sílu.

Postupně, jako by se učil chodit, napjal Fern svaly nohou a odhodlal se k prvnímu kroku. A svaly poslouchaly, chodil.

Ušel několik kroků jak automat a zapotácel se, opřel se rukou o stěnu. Vědomí však už pracovalo. Náhlý záchvat slabosti pominul a zanechal jen nepříjemný pocit prázdnoty v žaludku. Uvědomil si, že se ovládá a že je schopen jednat. Ale jak? Zažil něco, co by si nebyl schopen nikdy představit. Absurdita se proměnila ve skutečnost, ač se jí celou svou bytostí bránil. Zdravý rozum a vysvětlení se však zřítily.

Inigo měl pravdu. Musí především nalézt ty tři a všechno jim povědět.

Nový cíl mu navrátil energii. Vzchopil se a vykročil, přičemž zcela vědomě šetřil silami. Hledal nejkratší cestu do velitelské kabiny. Prošel spojovací chodbou a odbočil.

Šel s takovým soustředěním, že si hned ani nepovšiml rychlých kroků za sebou. A když je zaslechl, okamžitě se otočil přiohnutý, připraven čelit dalšímu nebezpečí.

Žádné nebezpečí však nehrozilo. Běžel za ním Inigo. Nezastavil se však, jen zpomalil kroky a křikl na něj:

„Do kabiny! Kde je Marti?“

Holmar vycházel z velitelské kabiny s pobledlou tváří, dveře za ním zůstaly otevřené. Inigo ho zatáhl dovnitř, ale to už dobíhal i udýchaný Fern.

„Vzpamatuj se, Marti!“ Inigo ho popadl za ramena a začal jím třást. „Vzpa-ma-tuj se!“

Pak ho pustil a Holmar udělal několik nejistých kroků. Oči mu těkaly kolem.

„Jezero… lávy…,“ vypravil ze sebe. „A v něm hořel vozík!“

Inigova polekaná tvář zkameněla.

„Leyta! Kde je Leyta?“

„Ona…,“ polkl Holmar, jako by sbíral všechny své síly, „vyjela v tom vozíku… Umírá, Ine! Umírá!“ vykřikl náhle.

Dvěma skoky byl Inigo u velkého půlkruhového pultu. Na hlavní obrazovce zářily purpurové skvrny, sama Kasandra, a na postranních obrazovkách se objevovaly a pohasínaly ostré kontury a mřížky – bioautomaty kontrolovaly všechny systémy chemické stanice.

„Velitelský blok!“ vykřikl Inigo. „Slyšíš mě?“

„Poslouchám!“ ozvala se obrazovka a purpurové skvrny zmizely. Namísto nich se objevilo nazelenalé jiskření.

„Velké plato, osmý kvadrant!“

Potom se ohlédl a pokračoval mnohem mírněji:

„Vzpamatuj se, Marti! Hned tam budeme!“

Jeho pohled přejel po Fernovi, a než se vrátil zpátky na obrazovku, okamžik se na něm zastavil.

V jeho pohledu byla nevraživost, to Fern pocítil. Nechápal proč, ale byl vinen. Ať už náhodně, či ne, přinesl sem neštěstí. Všechno bylo spojeno s jeho příchodem. Kasandra předpověděla jeho příchod a teď i Leytinu smrt. Jaká však mezi tím byla souvislost?

Obrazovka se pokryla temně červenou září sopek, jež vyrostly z dýmu. Když se pak sírově žluté mraky protrhaly, vinuly se dole svítící hřbety řek. A nad nimi se v popeli s hrůzostrašným hřměním oslnivě modře blýskalo.

Inigo tiše a rychle vydával rozkazy a z obrazovky se ozývaly nezřetelné, monotónní hlasy. Byly to geoautomaty, umístěné na bezpečnějších místech plošiny. Jen jediný z nich mohl podat zprávu o Leytě a Inigo; ho naléhavě vyslýchal. Tento geoautomat však byl zcela primitivní, nic přesnějšího nesdělil a pravděpodobně ani nevěděl. Člověk Leyta byl viděn v jihojihovýchodním směru před třemi hodinami poledníkového času.

Holmar se trochu vzchopil. Stále ještě vypadal vyděšeně, ale přece jen už byl schopen pohybu. Pokročil k Inigovi. Znal zřejmě Velkou náhorní planinu mnohem líp než Inigo, dvakrát totiž jeho příkazy upřesnil.

Také Fern se vzpamatoval a zbavil se pocitu viny. Bylo třeba, aby pomáhal. Nevěděl ještě jak, byl však rozhodnut.

Stoupl si těm dvěma za záda a zadíval se na obrazovku. Bylo mu okamžitě jasné, malý pancéřový vozík v tom labyrintu nebylo možno takhle nalézt. Inigo s Holmarem v takový zázrak snad ani nedoufali, jen hledali stopu, jíž by se mohli shora zachytit.

Za pár minut obrazovka potemněla a pohyb na ní se zastavil. Byly to hranice jejího dosahu.

Inigo se otočil:

„Sestoupím, Marti! Nasměruj stanici nad kvadrant a udržuj spojení. Najdeme ji!“

Holmar zavrtěl hlavou.

„Jdu s tebou, lne!“

Bylo to šílenství. Holmar se stále ještě nezotavil. A kromě toho stanici nemohli svěřit jen velitelskému bloku.

„Já půjdu s vámi!“ řekl Fern, načež se oba na něho podívali. „Zůstaňte tu, Holmare, tady je třeba člověka. Jinak dole nic nepořídíme.“

Inigo přimhouřil oči. Bylo vidět, jak se rozhoduje. Holmar dál zíral tupě, ale ona slova k němu přece jen dolehla. Tady, na stanici, bylo třeba člověka a on to dobře věděl.

„Máme gama-vozíky,“ poznamenal Inigo. „Jste na ně zvyklý?“

„Jéje!“ zalhal Fern. S gama-vozíky, jimiž Základna vybavovala chemické stanice pro těžké podmínky, sice kdysi pracoval, sotva však mohl tvrdit, že je dobře zná. Jenže kdyby teď řekl něco jiného, znělo by to zbaběle. Koneckonců si už s tím vozíkem nějak poradí, ať je, jaký chce.

Inigo pokročil ke stále ještě váhajícímu Holmarovi:

„Jdeme, Marti. Spojení za tři minuty.“

JEZERO

Široký iluminátor ve tvaru oblouku byl zahalen mrakem protkávaným světlem blesků. Když se uklidňovaly, vytanula zdola temně červená zář – žhnoucí skály Kasandry, Na pancéřový vozík narážely kotouče dýmu a znovu ustupovaly, neboť jimi pronikala ostrá světla reflektorů.

Pod iluminátorem se chvěla infračervená obrazovka. Na ní bylo možno sledovat tytéž skály a náspy, jen mnohem zřetelněji. Na obrazovce se ozýval hlas neviditelného Iniga, který ze svého pancéřového vozíku mluvil s geoautomaty.

„… urči směr! Šest A bis.“

Pak dál:

„Urči odchylku! Sedm A bis… proč mlčíš?“

Vozík se pohyboval opatrně, klesal níž k prasklinám a jak živý se vyhýbal ohnivým polím. Fern věděl, že to je ta největší rychlost, již lze od bioautomatu chtít, aniž budou riskovat, že minou Leytin vozík, stále ho však trápil pocit, že jdou pozdě. Možná že právě teď tam někde, mezi rozžhavenými skalami, umírala žena, kterou nikdy neviděl, šel ji však bez rozmýšlení zachraňovat. A stále se mu vracel rozhovor s Inigem.

Nebyly to halucinace. Byly to reálné předpovědi. Neuvěřitelné a přesné. Oni tu skutečně viděli jeho havárii a přílet na Kasandru. A teď zase hořící vozík v jezeru lávy. Leytin vozík. A nikdo nevěděl, jakou podivnou souvislost obě události mají. Že však taková souvislost existuje, vůbec nepochyboval. V čem to však je?

Fern seděl v křesle před iluminátorem, naslouchal hlasu Iniga, který z druhého vozíku vyslýchal geoautomaty, a rostlo v něm zneklidnění. Nemohl se smířit s tím, že by byl hračkou, loutkou určenou k jakési neznámé roli. Má přece svou vlastní vůli a nikdo ho k ničemu nemůže nutit. Byla to pravda. Mohl přece teď, v tomto okamžiku, navázat spojení s Inigem, přikázat vozíku, aby zahnul, anebo aby se vrátil, mohl to všechno poslat k čertu. Co by tedy pak z těch zlověstných Kasandřiných předpovědí zůstalo? Nic.

Vozík klesal mezi skály, mezi nimiž zela hluboká prasklina, ztrácející se v husté cloně dýmu.

Přece jen však váhal. Byl skutečně pánem svých činů? Mohl opravdu dělat, co chtěl? Například… teď? Opravdu mohl?

„Bioautomate První!“ ozval se Fern.

„Poslouchám!“ ozvala se infračervená obrazovka.

„Odboč doprava!“ naznačil Fern prstem obrazovce. „Pak se vrátíš po trase.“

„O odbočce nemám žádnou informaci,“ odpověděla obrazovka klidně.

Takže se mu do jeho jednání přece jen někdo pletl.

„Splň můj příkaz!“ řekl Fern zvýšeným hlasem. „Slyšíš? Splnit!“

„Přijímám!“

Vozík lehce odbočil a vznášel se nad hlubokou trhlinou. Byla to široká štěrbina ve skalách, poměrně klidná. Kdysi tudy možná tekla řeka lávy, pak se ale někam propadla a nyní ze skal stékaly jen tenké ohnivé praménky. Plazily se mezi horkým vulkanickým prachem, razily si cestu a mizely v mracích dýmu.

Stěny štěrbiny strměly stále výš po obou stranách a fialová záře blesků zůstala kdesi nahoře.

Nebylo tu nic zvláštního, jen stará propast.

Jeho podráždění se náhle uklidnilo. Bylo hloupé dokazovat si tímto způsobem věci, jimiž si nebyl jist a o nichž se sotva dalo říct, zda si jimi někdy jist bude. Už si dokázal, že sám rozhoduje o svých činech, teď bylo třeba vrátit se na trasu a obnovit spojení s Inigem.

V té chvíli ani nemohl pochopit, co se přesně stalo. Náhle se s obludným rachotem posunul hřeben skal vpravo. Ostré ozubení se rozestoupilo a do iluminátoru udeřil oslňující blesk.

Fern se na okamžik schoulil v křesle a rukama si zakryl oči. Vozík bleskurychle zamířil vzhůru, až mu to vzalo dech, a na vnějším pancéři bubnovaly úlomky skal. Vozík poskakoval, snažil se uhýbat a zdálo se, že se mu to daří.

Nepodařilo. Fern celým svým tělem pocítil úder a až do mozku mu pronikl odporný zvuk trhajícího se kovu.

Vozík se jak raněný zastavil a pomalu se naklonil. Fern už neuvažoval, věděl, že to je konec. Schoulil se ještě víc a sklouzl z křesla na podlahu. Čekal na okamžik, v němž pocítí jen obrovskou bolest, nic víc.

Bolest však nepřicházela.

Znovu se bleskově probudila vůle žít, otevřel oči a rozhlédl se. V kabině byla téměř tma, jen havarijní osvětlení blikalo. Iluminátor a obrazovka byly zakryty ochrannými clonami. Lehce nakloněná podlaha se houpala jako na vlnách.

„Nahoru!“ přikázal chvějícím se hlasem Fern. Ještě nemohl uvěřit, že se z toho dostal.

Vozík se však nepohnul. Obrazovka se sotva rozsvítila a ozvala se:

„Příkaz nelze splnit.“

Fern hbitě vyšplhal do křesla, a když se konečně opřel, cítil se poněkud jistěji. „Kam jsme dostali zásah?“

„Do sektoru motorů,“ odpověděla po chvíli obrazovka. „Ztrácíme energii.“

Fern se přemístil k velícímu pultu a přepojil jednu z fialových clon. Pak se zadíval do iluminátoru a zatajil dech.

Dole pod ním se rozprostíralo vroucí ohnivé jezero. Pravý skalní hřbet zmizel, rozpadl se a utonul v rozžhaveném víru, už jen tu a tam vyčnívaly hroty, ale i ty se potápěly, zalévány lávou. Na povrch vyplouvaly obrovské bubliny, jež praskaly v gejzírech jisker.

Vozík visel nad plameny, obalen hustými mraky dýmu a popela, a pomalu klesal.

Stačil pohled na obrazovku – rozbité boční stěny držely vozík pohromadě jen stěží a nikoli na dlouho. Energie zbytečně unikala.

Fern se zděsil. Jen zázrak mu zachránil život a třeba ten zázrak bude pokračovat. Ale možná, že taky ne. V zoufalé naději vydával obrazovce rozkazy a pokoušel se navázat spojení s Inigem a potom i s Holmarem. Marně však. Vypnul tedy automaty a přistoupil k velícímu pultu, jeho úsilí však bylo slabé. To, co se dalo udělat, už První udělal. Zasažený vozík pomalu klesal a nic ho nemohlo zachránit.

Fern sledoval hrůzu pod sebou, ale místo aby strnul strachem, popadl ho vztek. Ten prašivý osud ho podvedl, nezabil ho hned, ale vymyslil mu mnohem strašnější smrt. Byla to podlost! Strašlivá podlost!

Osud?

Myšlenka na osud ho zarazila. Vozík hořící v jezeru lávy?

To však znamená, že to nebyl Leytin vozík, nýbrž jeho! A že nezahyne Leyta, nýbrž on, Fern! Taková je souvislost mezi oněmi obrazy a jeho příchodem na Kasandru. Přilétl neznámý navigátor, aby tu zahynul.

Nyní to bylo jasné. Předurčení, nebo osud – to bylo úplně jedno – jakási zlá vůle si přála jeho smrt a měla ji dostat.

Tak lehce ale ne! Když už nemohl bojovat, protože tu byl jak myš v pasti, když už nemá žádnou naději, aspoň na ten osud vycení zuby. To ještě může!

A tak zatímco vozík klesal stále níž a v iluminátoru začaly prskat roje jisker a ohnivých bublin, bioautomat poslouchal ty nejneuvěřitelnější nadávky, které Ferna napadaly. Proklínal všechny – ty pitomce na Základně, kteří mu vymyslili tak idiotský kurs, křivou startovací plochu na Arachisu i prašivou planetu Kasandru. Nebyla to bezmocnost. Jen cenil zuby na osud: živé zrnko prachu, které musí umřít, ale už se vůbec nebojí.

Rozžhavené vlny se dotýkaly dna vozíku a přes narušený pancéř sem doléhal děsivý hukot. Bylo to v okamžiku, kdy se vozík lehce zakymácel, jako by na něco narazil. A pak znovu. Zvenčí to po pancéři praštělo.

Potápím se, pomyslil si Fern.

Do kabiny se nahrnul dým, ostrý pach hořícího avalonu. Láva už tedy pronikala trhlinami. Fern se zalykl a skočil do křesla.

„První!“ vykřikl celý udýchaný. „Uzavři otvory!“

Obrazovka mlčela.

Je s ním konec, napadlo Ferna. Teď je řada na mně!

Venku se však znovu ozval podivný hluk. Cosi naráželo na pancéřovou stěnu a vozík náhle poskočil do výšky s takovou prudkostí, že se Fern skulil na podlahu. Směr vzhůru pokračoval. Světlo v kabině viditelně sláblo.

Poloudušený Fern se doplazil do křesla. Natáhl ruku k pultu a s námahou odstranil clonu.

Před jeho kalným pohledem se objevil ten nejfantastičtější, ale zároveň i nejradostnější obraz, který kdy viděl: dole pod ním se vlnilo ohnivé jezero a jeho vozík letěl v pevném sevření dlouhých ocelových rukou Inigova vozíku.

STANICE

„Musíme přijít na to, co se vlastně stalo,“ ozval se Inigo.

Stáli před hlavní obrazovkou pultu a snažili se najít vysvětlení, proč jsou dveře Fernovy stanice zavřeny. Již z prvních slov svých hostitelů Fern pochopil, že nic nevědí, že mu nechtějí dělat potíže a že je to překvapilo právě tak jako jeho.

Bylo to skutečně nepříjemné – nemoci vstoupit do kontrolní stanice. Zatím to však nebylo nebezpečné. Hrozilo tu něco jiného. Klesal totiž vodní pás a s ním i uragány. U velké boční obrazovky měl stále někdo službu – teď sledovala hydrogramy Leyta.

„Velitelský blok!“ řekl Holmar. „Pokus se navázat spojení s kontrolní stanicí navigátora Ferna.“

Obě žluté zřítelnice nad hlavní obrazovkou svítily, ta však mlčela. Jen na ní prskaly temně modré jiskry.

Fern napjatě čekal. Viděl, že se všichni tři snaží, aby mu pomohli, zároveň však dobře chápal, že je teď pro ně důležitější něco jiného – vodní pás, který je ohrožuje bezprostředně. A jehož temný obraz se jak vlna blížil na obrazovce před Leytou.

Fern si bůhvíproč Leytu představoval jako Holmarův opak – snědou a energickou. Žena, která přišla na Kasandru, by ták zřejmě měla vypadat… Leyta však byla drobná, rusá a klidná, jako by s Holmarem byli sourozenci. Stále ještě myslila na neštěstí s Fernem a dělala si výčitky.

Stalo se v podstatě cosi vzácného, nikoli však neobyčejného. Její vozík se dostal do prostoru se silně ionizovanými plyny, takže bioautomaty ztratily orientaci. Leyta se tam motala stále dokola na témže místě, ale nakonec se z toho labyrintu dostala. A Inigo, který se od Holmara dozvěděl, že její vozík je na světě, začal hledat Ferna. A nakonec všechno dobře skončilo.

Anebo také neskončilo. Neviditelné napětí stále viselo ve vzduchu. Uragány sestupovaly, chemická stanice musila volit stále nižší polohu. A ta mizerná kontrolní stanice zůstávala pevně uzavřena jako nepotřebný a nebezpečný přílepek.

Velitelský blok mlčel. Na fialové obrazovce se rojily jiskry, až se konečně ozvaly dvě žluté zřítelnice:

„Navigátore Holmare, stanice neodpovídá!“

„Ukaž ji zvenčí!“ přikázal Inigo.

Obrazovka ztmavla a pak se na ní objevil obrys obrovské koule, která v té tmě blýskala kovovým okrajem. Její iluminátory zrcadlily matně rudé odrazy rozžhavených řek dole.

Obraz se přiblížil jakoby na dosah.

„Vpravo dole,“ napověděl Fern.

Kamera si pomalu začala prohlížet pancéř a zabrala ohnutý lokátor.

V tu chvíli viděli všichni tři temnou ohořelou skvrnu s roztřepeným okrajem. Uprostřed byla zmáčknutá, po stranách se rýsovaly jemné rýhy jak praskliny ve skle.

Fern zaklel a sklonil se. Zblízka ta skvrna vypadala ještě zlověstněji.

Teď bylo všechno jasné. Stalo se to hned tehdy během rozhovoru s Inigem v kabině, když chemická stanice sestoupila níž. Ta bídná planoucí Kasandra zničila bioautomaty. Dírou v chladicím zařízení. Jako by to skutečně řídila něčí zlá vůle, že to dospělo až sem.

„To mě vůbec nenapadlo…?“ začal Holmar a toporně vstal. Inigo mlčel. Holmar tenkrát nemohl předvídat následky. Nikdo by je nemohl předvídat.

Fern se jen upřeně díval na svou zničenou stanici a nemohl prostě uvěřit svým očím. Všechno bylo za tím propáleným pancéřem, on si však nechtěl představit obraz uvnitř: mrtvý pult, vytřeštěné slepé zřítelnice Prvního a dusivý pach spáleniny.

Nechtěl si to představovat, a přece se mu ta představa vnutila. A rozhodl se, že se tam musí dostat. I když je to zcela beznadějné prostě musí. Nemůže svou stanici opustit jen tak.

„Nouzové dveře!“ řekl Fern.

Kamera se posunula, ale jeho okamžitě napadlo, vždyť je to hloupost.

Bylo to skutečně šílenství, přiblížit se zvenčí ve vozíku, vystoupit a projít nouzovým vchodem. Byl mechanicky ovládán zařízením namontovaným v pancéřové stěně, a kdyby se k němu vozíkem dostal

Zdravý rozum myšlenku odmítl, pak se k ní však vrátil znovu. Zbytečná neuváženost. Bylo by třeba jednat za pohybu, neboť neustále prchali před uragány. A také něco podobného nikdy nedělal. Kdyby však s ním byl ve vozíku ještě někdo, kdo by mu pomohl?

Inigo jako by jeho myšlenku přečetl.

„Nouzový vchod?“ zeptal se. „Proč bychom měli riskovat?“

Pak se podíval na obrazovku před Leytou a znovu se otočil k Fernovi.

„Radši si běžte odpočinout, abyste mohl někoho z nás vystřídat. Obávám se, že budeme mít nepříjemnosti.“

Proužek na obrazovce se proměnil v široký černý pás.

Fern se náhle probudil s nepříjemným pocitem, že něco není v pořádku. Otevřel oči a vědomí se mu okamžitě vrátilo: Inigo, černý pás na obrazovce před Leytou, blížící se uragány.

Ne, to nebylo ono. V kabině se rovnoměrně zachvívalo zlatozelené světlo, při němž usnul, hypnof on zpěvavě bzučel.

Posadil se na svém lehátkovém křesle a pozorně se rozhlédl kolem.

Znova to pocítil – nejasný záchvěv. Byl to nepatrný pohyb, patřil však mezi ty, jež nepatřily k normálním.

Nezdálo se, že by to byl uragán. Už ty děsivé otřesy znal, zažil je, když klesal na Kasandru. Tohle bylo něco jiného.

Zvolna vstal, soustředěně zaposlouchán do všech zvuků – do hukotu motorů, do bzučení hypnof onu i do vlastního dechu.

V té chvílí se světlo v kabině změnilo. Zlatozelené zářeni pobledlo, přešlo v holubí modř a potom ve fialovou. Sáhl k pultu nad křeslem a nehybně zůstal se zdviženou rukou. Cosi zahlédl a nevěděl, co to je. Byl to jakýsi stín kmitající se nad podlahou. Stín se však stočil a zvýrazněl, proměnil se v kouli.

Bylo to absurdní právě tak jako vidina v chodbě. Nad podlahou plula koule, čas od času se zvětšila a zapulsovalo to v ní. Cosi se v ní dělo.

Fern hleděl jak očarovaný. Mohl by to odpřísáhnout – tam, v té kouli, zářily a točily se celé galaxie, zanikaly a rodily se světy. Všechno to bylo tak cizí a nereálné, že Fern stál jak zkamenělý.

Vidina, pomyslil si. Zase… a ani se nepohnul.

V kouli se náhle vyjasnilo a Fern viděl, že tam běhá člověk. Ten člověk mu byl nějak známý, on však sotva mohl říci, kdo to je, protože mu viděl záda. Byl to muž energických pohybů. Běžel, pak se zase otočil a přitiskl se k nějaké stěně. A Fern si náhle uvědomil – vždyť je to on sám! Jeho dvojník, který vznikl z ničeho, ale byl tak živý, že byl vidět každý rys v jeho tváři – oči přivřené strachem, svaly, stisknuté rty.

Neměl však čas se pozorovat. Koule zajiskřila a rozšířila se a v ní se objevilo něco jiného. Byla to Inigova tvář, docela zblízka. Jeho výraz byl zvláštní – klidný a cizí a jeho velké černé zřítelnice upřeně hleděly na Ferna. V jeho masce se nepohnul jediný sval, Inigo byl mrtev.

Fern už ztratil schopnost údivu či strachu. Jen stál a pozoroval jiskřící kouli, houpající se nad podlahou ve fialovém světle.

Pak se začala koule znovu zvětšovat a objevil se v ní další obraz. Jako by někdo z výšky viděl část Kasandry – s rudou září na obzoru, se hřbety hor a s řekami lávy. Nad hřebeny letěla chemická stanice – dva obrovité lesklé prstence. Něco se však stalo. Stanice se nakláněla, stoupala a klesala, jako by se snažila z něčeho vyprostit. Náhle se otočila kolem své osy a točila se stále rychleji a rychleji, a tu vyšlehl jasný bělavý blesk. V následující chvíli už stanice neexistovala. Jen lesklé kusy mizely v noci Kasandry.

Koule se zvětšovala, horské hřbety a ohnivé řeky se stále přibližovaly, Fern se k nim naklonil a ony zmizely. Zůstala jen fialová zář, která zvolna přešla v namodralou a potom v zelenou.

A kabina byla zase jako předtím, jako by se vůbec nic nestalo.

Fern si olízl rty a pokročil. Zrovna tady přece visela ta koule!

Obešel to místo, i když tam už vůbec nic nebylo. Dveře se před ním otevřely a on vyšel na chodbu.

Musí je nalézt. Musí je okamžitě nalézt a všechno jim říct. Jak dlouho však spal? Třeba jsou všichni tři ještě ve velitelské kabině.

Vydal se chodbou, odbočil a zpomalil krok. Má to vůbec udělat? Jak jim jen vysvětlí, co viděl?

Mrtvého Iniga? Zánik stanice?

A třeba to všechno byl jen ošklivý sen. Ošklivý sen unaveného člověka, který sotva před několika hodinami unikl smrti.

Rozhodne se potom. Až potom, ne teď.

Trochu se mu po tomto rozhodnutí ulevilo, neklid však zůstal.

S ním vstoupil do velitelské kabiny.

Uvnitř byl Inigo s Holmarem. Inigo stál před pultem, hovořil s velitelským blokem a prstem poklepával na obrazovku vpravo. Holmar stál stranou. Odhalil napůl jeden iluminátor a díval se ven.

Inigo se otočil a pokynul Fernovi. Na první pohled to vypadalo, že se nic nového nestalo, vrásky na jeho suché tváři však zhoustly a v očích měl únavu.

„Mohl bych některého z vás vystřídat,“ řekl Fern, „nemyslíte?“

„Leyta už odešla,“ odpověděl Inigo. „Že by ty, Marti?“

Holmar neodpověděl, stále se díval ven.

Fern se posadil do druhého křesla před pultem. Teď už na obrazovce nebyl žádný černý proužek, ani pás. Celá obrazovka byla černá, pulsovala a bouřila. Byla ve své hrozbě zlověstná a živá.

Bylo třeba, aby je varoval. Budou-li vědět o nebezpečí předem, mohou mu předejít. Mohou vůbec?

I on přece ušel smrti ve vozíku. Ne, Kasandra tenkrát nepředpověděla jeho smrt, jen jezero a hořící vozík. Nic víc. Připustila možnost jeho záchrany. A ta se podařila.

Teď žádné východisko neexistovalo. Mrtvý Inigo. Výbuch.

Co že říkal Inigo?

„Střídali jsme se. Já, Marti, Leyta, abychom to viděli všichni.“ A potom dodal:

„Blížilo se cosi vedlejšího. Něco, co jsme nepředvídali, a –výsledek byl vždycky stejný. Jednou jsme stanici málem vyhodili do povětří!“

Vyhodili do povětří! To jsou ta slova, která mu uvízla v hlavě. Jak jim to má říct? Má na to vůbec právo?

Minuty plynuly a neznámé nebezpečí se blížilo, cítil to. A ještě něco cítil: oním nebezpečím nehrozil bezprostředně uragán, jakkoli to vypadalo podivně.

Musí jim to říct. Hned teď, v tomto okamžiku, jinak bude zase váhat.

Fern zdvihl hlavu.

„Ine, Marti!“

Holmar se otočil. Inigo přestal bubnovat prstem.

„Myslím, že byste to měli vědět,“ řekl Fern. „Když jsem se teď probudil, viděl jsem…“ odmlčel se, hledal slova, „viděl jsem, jak naše stanice…“

V Inigových pronikavých očích cosi zablesklo, byla to však spíš nenávist než překvapení.

„Viděl jste konec naší stanice,“ dodal. „Že?“

Vědí to tedy. A mlčeli, dali mu lekci, aby se ovládal.

„To souhlasí,“ dodal Inigo a dál si ho zpytavě prohlížel. „Ještě něco jiného?“

„Ne.“

Fern bez váhání zalhal. Nevyřčená slova ztuhla mezi ním a Inigem.

A bylo to tak lepší. Kdyby byl řekl všechno, byl by prostě ubohý ničema. Mizera, který podlehl strachu.

„Uvažujte, Ferne,“ ozval se Inigo. „Proč ale? Z jakého důvodu? Třeba ještě máme čas!“

Fern chtěl odpovědět, ale zaslechl, jak se otvírají dveře. Zřejmě to byla Leyta. Neotočil se, dokud si nebyl jist, že ovládá tvář.

Byla to skutečně Leyta. Prošla kolem nich tichými kroky a přistoupila k Holmarovi. Inigo se upřeně a soustředěně díval na obrazovky. Pak řekl:

„Marti, běž si odpočinout! Doufám, že teď nebude nic… mimořádného.“

Hlas byl klamný a slova také. Holmar se nepohnul. Leyta stála vedle něho, malá klidná žena, která všechno věděla. Bylo zřejmé, že všechno ví. A nebála se.

Teď, uvažoval Fern. To, co se má stát, se musí stát teď. Byl si jist, že se nemýlí.

„Navigátore Ferne,“ ozval se hlas.

Fern sebou trhl. Byly to žluté zřítelnice velitelského bloku, poprvé ho oslovily jménem. Nikoli Iniga nebo Holmara.

„Slyším!“ ozval se Fern.

Zřítelnice bleskly chladnými plaménky.

„Navigátore Ferne,“ opakovaly, „zachycuji slabé impulsy ve spalovací komoře vaší stanice.“

„Cože?“

V okamžiku, kdy tuto otázku položil, už pochopil. To bylo to nejhorší.

„Impulsy sílí,“ oznamoval blok. „Podle mých výpočtů dojde k neovladatelné reakci.“

Hlas zmlkl. Jen obrazovka s hydrogramy hučela. Inigo a Holmar zůstali nehybní. Fern polkl.

To byl konec. Neovladatelná reakce, již nemohli zastavit. A stanice, která jim způsobí explozi, se nemohou zbavit. Teď už svou smrt znali. Přesně tak, jak to viděl Fern ve fialové kouli a jak to viděli i tři ostatní.

Nebylo východiska. Skutečně nebylo.

A přece bylo. Zbývá ještě ten zoufalý vchod.

„Já tam vlezu!“ rozhodl se Fern hluše. Bál se, aby jeho hlas neprozradil to, co cítil. Bylo to zoufalství a temná rozhodnost. „Někdo z vás mě musí dopravit vozíkem k nouzovému vchodu zvenčí. Já tam vstoupím!“

Pohledem přejel po Inigově a Holmarově tváři. Inigo na něho zíral obrovskými zřítelnicemi. Na Holmarově čele se chvěl sval.

„Marti!“ řekla Leyta tiše a prosebně.

Holmar chvíli zaváhal.

„Rozkaz všem!“ ozval se Inigův hlas. „Velitelský blok, zapamatovat! Ve vozíku číslo čtyři bude navigátor Inigo Ren!“

A okamžitě pokračoval:

„Navigátore Holmare Vaarte – k motorům! Navigátorko Leyto Aurisová, k pultu! A vy,“ upřel pohled na Ferna, „rozhodl jste se definitivně?“

„Ano!“

„Obávám se, že to je naše jediná šance!“ řekl Inigo klidně. „A zároveň se obávám, že je příliš malá!“

URAGAN

Z Iluminátoru vozíku ho viděli, snažili se však, aby se na něj nedívali. Báli se totiž, že jakmile se na něj budou déle dívat, podlehnou hrůze a ochromí je.

Fern si už téměř zvykl na oblohu Kasandry – na temnou oblohu hrající všemi odstíny: sírově žlutými po dýmu sopek, matně rudými a purpurovými až po nafialovělou zář blesků.

Teď to všechno viděl. Bylo tu však ještě něco. Na západě, na samém obzoru, se vztyčila stěna v barvě, o níž vůbec netušil, že může existovat. Naprostá, vše pohlcující čerň. Čněla přímo vzhůru, ostře oddělená od sousedních mraků. Dokonce ani blesky ji neprotkávaly, jen klouzaly po jejích okrajích.

Zdálo se, že ta stěna je nehybná. Blížila se však, cítili její poryvy, jež otřásaly vozíkem.

Dole pod nimi byla chemická stanice se svými kovovými prstenci, odrážejícími záři sopek. Plula nad skalními útesy, prchala před uragánem. A oni ji sledovali a čekali na příhodný moment.

Fern dobře věděl, co ho čeká. Vozík se musí oběma pancéřovýma rukama přichytit jeho kontrolní stanice, on sám vystoupí, upevněný na eskalátor, a otevře nouzový vchod. Potom vstoupí dovnitř, aby předešel výbuchu.

Znovu si v duchu opakoval každý pohyb, který má udělat – od okamžiku, kdy vystoupí, až po okamžik, kdy se před havarijním tablem dole dozví, zda zůstanou naživu. To všechno potrvá jen několik minut. Opakoval si to jako přísahu a úmyslně se vyhýbal myšlenkám na různé náhody, které ho během těch několika minut čekají. Nic jiného nezbývalo – buď se mu to podaří, nebo je to konec.

Co chvíli se přistihl, že myslí na předzvěst, již viděl v kouli, jakkoli to však bylo podivné, dodávalo mu to rozhodnost. Neboť se všechno dělo v určitém sledu, a k onomu sledu dosud nedošlo. Dosud se neopakovala stěna s jeho zděšeným útěkem. Třeba se to týkalo něčeho jiného, třeba se jim teď nebezpečí vyhne.

Vozík hbitě klesal, kovové prstence v iluminátoru vzrostly a na obrazovce před nimi se objevila Holmarova tvář.

„Myslím, že je to v pořádku,“ řekl s přimhouřenýma očima, jimiž se díval na pult před sebou. „Udržíme se. Fern se může připravit!“

Fern byl připraven. K lehkému skafandru, který si oblékl, zbývalo jen si nasadit přílbu.

„Vystupujeme,“ odpověděl Inigo.

Dal již příkaz bioautomatu, sám však také vzdálenost ke stanici pozorně prohlížel. Jeho prsty, z nichž jako by proudilo napětí, ležely na havarijním pultu.

Slabý otřes – a na obrazovce se napřáhly ocelové ruce, rozevřené v očekávání. Prodloužily se, jejich ocelové svaly se napjaly.

„Teď!“

Další otřes – a ruce uchopily kontrolní stanici.

Fern stál a oblékal si přílbu. Inigo se až teď otočil.

„Slyšíte mě?“ zeptal se. Jeho hlas se ozval v audiofonu přílby.

„Výborně,“ potvrdil Fern.

Byl by rád řekl ještě něco, nenalezl však slova. A snad ani nebylo třeba, všechno bylo vražedně jasné. Budou-li žít, rozhodne se to teď, v několika následujících minutách. Tam ve dveřích, v eskalátoru, ve stanici, která je připravena k explozi.

Vykročil. Ani jeden zbytečný pohyb – jako by se pozoroval ze strany. Vnitřní dveře vchodu se otevřely, přiohnul se a vešel do komory. Dveře se zavřely, teď bylo třeba, aby se otevřely i vnější dveře. Byl sám. Jediné tělo podrobující se neuvěřitelně vybičovanému vědomí.

Dveře se otevřely a on současně pocítil, jak se pod ním zatřásla podlaha – tentokrát v mohutných nerovnoměrných poryvech. Už nezbýval čas.

Právě před ním se rozvinul eskalátor – pružná kovová trubice s prstenci vypadajícími jak gigantická housenka. Na každém článku byl jeden stupeň – všehovšudy deset schodů.

Dvěma navyklými pohyby upevnil lana, která připevnila skafandr k eskalátoru, a vstoupil do něj. Nic zvláštního se nedělo, sestupoval. Na posledním stupni se zachytil, vlastní váhou prověřil pevnost lan, a naklonil se nad vchodem. Byl na pancéřové stěně dobře zřetelný, ohraničený jasnou červení.

Fern si umínil, že to všechno udělá, aniž bude myslet na nebezpečí – jak automat, jehož pohyby jsou přesně vypočítány. Když však stál na posledním stupni a natáhl se ke vchodu, vědomí zvítězilo a on se podíval k obzoru.

Byla to chyba, což okamžitě pochopil. Dosud potlačovaný strach náhle vyklouzl ze železné dlaně vůle a zaplavil ho. Jako by ta černá stěna visela přímo nad ním, nad stanicí a nad vozíkem. Fialová zář blesků ji osvětlovala z obou stran a oslňovala oči.

Strach náhle přešel ve zvláštní smíření. Vědomí v něm řvalo, že se musí otočit, aby nehleděl na smrt, svaly však neposlouchaly. Lépe, když se to skončí teď, aby už na nic nemyslel a nic necítil.

Otřes ho přivedl k sobě. Eskalátor se prohýbal, jeho pancéřové prstence se stahovaly a zase roztahovaly jak v křečích, jasně červené ohraničení vchodu ustupovalo stranou. Neví, jak dlouho takhle stál, zda několik vteřin či hodin, pud sebezáchovy se však v něm znovu probudil.

Natáhl ruku ke dvěma knoflíkům u nouzového vchodu, nahmátl je rukavicí. Teď!

Dveře se pohnuly, ale neotevřely. Jen na levé straně se otevřela malá štěrbina. Pak se začala stahovat, až dočista zmizela.

Uvažoval – ano, nebo ne. Takhle to všechno nepromyslil. Záchrana tedy byla tady, na vzdálenost několika kroků, jen ty proklaté dveře se nechtěly otevřít.

Prsty začaly horečně mačkat oba knoflíky. Věděl, že ztrácí vteřiny a minuty, bylo to však jediné, co mu zbývalo.

Po každém stisknutí se dveře pohnuly a štěrbina v pancéři byla stále širší.

Eskalátor se začal hrůzně zmítat. Jeho kovové prstence se svíjely pod náporem blížícího se uragánu, lana, jimiž byl Fern připoután, ho obepínala, takže se sotva mohl strefit do knoflíků. A otvor byl stále ještě malý.

Fern cítil celým svým tělem přes skafandr křeče eskalátoru, který se jako živý snažil přiblížit ke vchodu. Každým okamžikem to však bylo těžší. Zřetelně viděl, jak se otvor vzdaluje. Tak se vzdaloval i život. A tu ho opustila poslední opatrnost, která se tajila v jeho vědomí. Odpojil lana, odhadl vzdálenost a skočil. Kdyby o tom byl uvažoval, nepodařilo by se mu to. Instinkt to však dokázal. Vybral si přesný okamžik. Odhadl nápor živlu a napjal svaly. Jednou nohou a rukou padl do otvoru, druhou rukou dál tiskl knoflíky. Jeho tělo, které nabylo ještěrčí pružnosti, se protáhlo otvorem.

Teprve až potom si uvědomil, že slyší v audiofonu Inigův hlas, jakoby z veliké dálky opakoval stále stejné slovo:

„… odpojuju.… odpojuju…“

Jeho hlas se ztrácel ve strašlivém burácení a blesky klesaly stále níž. Pak zařval:

„Odpojuju se! Chraň se, Ferne!“

S posledním slovem lana, jež připojovala Ferna k vozíku, zmizela. Zmizel i eskalátor. Kdyby se byl Fern mohl podívat ven, viděl by, jak se obrovská roura eskalátoru vzepjala a klesala dolů.

Za ní, všechny čtyři roztažené, jak obrovský hmyz, se nesl vozík. Otáčel se, poskakoval, marně se pokoušel udržet se a stále více se vzdaloval.

On to však neviděl. Ramena protáhl otvorem a stočený do klubka dopadl na podlahu. Pocítil bolest, která mu zarazila dech.

Žiju, byla první myšlenka, která ho napadla.

Obklopovala ho tma, neustále přerušovaná oslnivými blesky. Podlaha se pod ním kymácela a nakládala s ním nemilosrdně. A každý úder znamenal nový záchvat bolesti.

A právě ona bolest ho zdvihla. Opíral se lokty a plazil se k havarijnímu tablu. Nárazy byly stále silnější, mrštily s ním buď ke křeslu, nebo ke stěně, on se však plazil. Popolezl o krok, pak ho to smetlo zpět, znovu kupředu s neústupností šílence. Podle pohybujících se odlesků v polootevřeném vchodu a podle nárazů Fern pochopil, že chemická stanice letí. Když se dostal dovnitř, snažila se prchnout uragánu. A nepochybně se jí to podaří.

Nepodaří, čeká ji exploze. Tělem cítil tlumené klokotání ve spalovací komoře, chvění, jež bylo co chvíli cítit podlahou. Moc dobře věděl, co to stále sílící chvění znamená.

Nedokáže to, ať dělá, co dělá. V intervalech mezi ničivou bolestí jeho vědomí ještě bojovalo. Objevovaly se obrazy a zaznívala slova, navracely se pocity a vzpomínky na pocity. Už k ničemu nebyly, ale vracely se. Byla tam Selena, jejíž oči měnily barvu, přicházel Terian a dotýkal se jeho rozdrceného ramene, Niland z Halleye žertoval a vyprávěl, jak se dostal ze Základny. Ale Niland byl mrtev. Nebo snad ne?

V jednom okamžiku ze vzpomínek vyplula fialová koule, na niž už zapomněl. Teď však vytanula s ohromující jasností.

A Fern viděl, jak běží chodbou stanice za Indigem. Když se tenkrát neotevřely dveře. Dokonce se zastavil a chtěl se vrátit. Přesně tak. Předpověď se tedy přece jen vyplnila. Kasandra ho i tentokrát oklamala.

S nasládlou, odpornou pachutí krve v ústech přišla zuřivost. Výlevy ho oklamaly. V podivné směsici času nebyla první scéna z budoucnosti, nýbrž z minulosti. Že ho to, hlupáka, nenapadlo. Marně na ni tedy čekal a dodával si odvahy!

A kde je Inigo? Vyplnila se druhá předpověď? Poslední slova, která slyšel, nevyjadřovala strach, ani soucit, spíš varování. Nešťastníka, který všechny ničil i sebe sama.

Ohromný úder ho na podlaze převrátil. Současně s bolestí, která mu znovu způsobila mžitky před očima, Fern pocítil, že jím ten náraz smýkl až k havarijnímu tablu. Vyvstalo před jeho zatemnělým vědomím, on na okamžik sebral všechny síly, všechno, co v něm ještě žilo, rozmáchl se zdravou rukou a udeřil do knoflíků.

Bioautomaty byly mrtvé, avšak mechanické svaly stanice se hýbaly – pocítil to. V následujících vteřinách na tabuli zablikalo havarijní světlo

Stejně to bylo nesmyslné Riziko, jemuž se vystavil, bylo nepotřebné, neboť se už nedalo nic změnit. Na havarijním tablu, docela dole, se současně se světlem objevilo výrazné oranžové číslo na pásce přerušované jiskrami.

Dvanáct.

Číslo se zachvělo, jako by váhalo, a pak se změnilo v jedenáct. Deset následovalo téměř okamžitě

Pouhých deset poledníkových minut do výbuchu. A to je konec. Oslňující výbuch, který roztrhá stanici – Martiho, Leytu i jeho. Pak už nebude nic.

Devět.

Tělo měl jak z olova, v hlavě neměl jedinou myšlenku. Opravdu? Osm.

Jako by na nějakou možnost zapomněl. Ale na jakou? Sedm.

Aha, už ví! Mohl stanici odpojit a jít ke všem čertům sám. Mohl zemřít sám, ne i s ostatními! Nikdo přece nemohl za to, že se dostal až sem a přinesl jim záhubu!

Šest.

Ten proklatý pud sebezáchovy! Atavistický egoismus. Když už umírám, ať aspoň nejsem sám. Ale proč?

Pět.

Nikdo mu nemohl za rozdrcené rameno. Za přehnané sebevědomí, za tu hloupou havárii. A za všechno ostatní. Nikdo.

Proto měl zemřít sám. Měl se odpojit

Čtyři.

Natáhl zdravou ruku a tiskl jeden knoflík za druhým. Slyšel, jak se rozevřely kovové svorky, které stanici přidržovaly. V témže okamžiku se rozeřvaly motory a on se jak tonoucí chytil křesla. Stanice divoce poskočila, začala se točit, už nebylo nahoře a dole, všechno splynulo, jen číslice na obrazovce zůstala, dlouho se držela, velice dlouho, až byla vyměněna.

TŘI

Stanice se točila, motory hučely, on se však chytil křesla a už nebylo síly, která by ho odtrhla. Chtěl zavřít oči, aby ten konec aspoň neviděl.

Byl sám. Aspoň od sebe odtrhl ostatní.

Trojka mu divě hrála před očima, ale zůstávala. Zůstala celou věčnost.

Pak náhle zmizela. Už nebyla. Zůstala jen jiskřící páska. A hluk motorů poněkud zeslábl.

To byl ten okamžik, který o všem rozhodl. Fern vykřikl bolestí, sesul se a plazil se kupředu. Tam, kde byly knoflíky havarijního tabla Dva vlevo, aby zastavil to rotování. Dva horní, aby odsunul clonu iluminátoru a podíval se, kde je.

Byl dole a stranou od stanice, která se rychle vzdalovala. Jako by visel nad dýmajícími horami, rozrytými malinově červenými kaňony.

Motory hučely, výbuch však nenastal. Kdesi v dálce, zdálo se, jako by se stanice zastavila. Snad se skutečně zastavila. Čekala na něho.

A Fern mačkal knoflíky na havarijním tablu a divoce řval, jak pračlověk, bolestí i vítězstvím.

Protože Kasandra v tomto souboji prohrála.

Předpovědi Kasandry jsou probádány a existuje o nich již teorie Waldhofova a Jaglického. Podle Waldhofa jsou ve vesmíru místa, kde existují světy jeden v druhém, jakési paralelní světy. Vzájemně se pronikají, a přesto jsou nedosažitelné, neboť je každý z nich v jiném čase. Waldhof tvrdí, že události v těchto světech jsou totožné, protože jsou totožné i příčiny a následky Život vzniká současně, rozum také. Avšak nikdo z rozumných bytostí v jednom světě nepředpokládá, že spolu s ním, jen v jiném časovém rozměru, žije naprosto podobná bytost.

Dodatečný výzkum ukázal, že tento jev je zcela vzácný a vyskytuje se jen u planet s neutronovými jádry. Na Základně zatím ne jsou známy jiné takové planety kromě Kasandry.

Jaglicki, který Waldhofovu teorii doplnil, vyslovil předpoklad, že existují podmínky, za nichž se některý z těchto paralelních světů může zrychlit, nebo zpomalit. A že se mohou setkat. Tak se projevují vidění a předpovědi. Jev z rychlejšího světa přechází do pomalejšího.

K tomuto efektu je třeba ještě něco dodat. Týká se to zdánlivé nevyhnutelnosti událostí v předpokládaných paralelních světech. Tento dodatek dokázal Fern

Nevyhnutelnost totiž neexistuje. Neexistuje předurčenost. Člověk je schopen události měnit.

Astronavigátor druhé třídy Eilus Fern ostatně létá na trase Vega-Orion dál. Jen ho nikdo nemůže donutit, aby přistál na Kasandře.

HLAS, KTERÝ TĚ VOLÁ

Planeta to byla malá a divoká. Jedna z oněch planet na trase Vega-Orion, na něž si nikdo nevzpomněl a neměl také proč – vesmírný trpaslík bez života, splácaný z popraskaných ostrých skal, pustý a smutný jak v první den po stvoření světa. V astronavigačních příručkách se u hesla „Médea“ nedalo najít víc než pár údajů: perioda otáček, vzdálenosti k dvojitému žlutému slunci a k místu jediné kontrolní astrofyzické stanice, obsluhované dosti zastaralými bioautomaty. To bylo všechno. Dokonce i zkušení velitelé ze Základny jen krčili rameny, jestliže se jich někdo zeptal na Médeu.

Fern věděl tolik, co ostatní. Snad o něco víc, a to jen proto, že kolem ní jednou musel proletět dost blízko a astrofyzickou stanici musel požádat o korekci souřadnic. Dostal je – bioautomaty mu je sdělily velmi svědomitě, on je však potom nevyužil, a dokonce zapomněl, že si je kdy vyžádal.

Byla to taková hloupá náhoda, to s těmi souřadnicemi, uvažoval vztekle Fern, a zadíval se na tablo před sebou. Po obrazovkách se proháněly klidné světlé proužky, vůbec bylo všechno v kabině klidné, jen on sám nebyl klidný. Ti na Základně jako by však právě tohle potřebovali. Prý už jsem v kontaktu s Medeou byl, znám to tam atakdále. .

Natáhl se a stiskl knoflík doplňkových iluminátoru. Věděly že neuvažuje správně, že sem přece někdo musí přijít, když se stala ta věc s Helianem, nedovedl se však natolik ovládnout, aby ho to nerozčilovalo. Tím spíš, že neměl nejmenší důvod doufat, že to bude něco příjemného.

Clony iluminátoru se pomalu posunovaly, do kabiny se na okamžik nahrnula tma zvenčí, potom automaty vyrovnaly světlo. Fern se zadíval do průzračné kupole nad sebou. Dole vpravo byla vidět Médea –– přesně taková, jakou ji viděl i poprvé. Šedožlutý kruh, který se neustále zvětšoval. Podrobnosti nebylo možno rozeznat, avšak i na tu dálku vypadala planeta dost nepřívětivě;

„Sestoupím dolů, naložím Heliana a nezůstanu tu ani minutu,“ uvažoval Fern. Zatím vlastně ani nevěděl, jak sestoupí a jak Heliana naloží, protože zatím nevěděl, co se mu přesně stalo. To, co říkala Selena, když se objevila celá rozčilená na stereovizoru v Základně, nic neříkalo. Klaustrofobie. Kosmická psychóza. To se však může stát každému. Letíš, automaty registrují vzdálenosti, jenže zároveň s pancéři, motory a s celým příslušenstvím kosmické lodi se opotřebovávají neznámé mechanismy skryté v hloubce našeho vědomí. Až do té doby, kdy jednoho dne některý z těch mechanismů začne pracovat sám pro sebe, anebo úplně vypoví službu. Pak takový pilot, s nímž jsi za celou cestu prohodil jen pár slov, s nímž jsi klábosil v době odpočinku na Základně, nebo jsi s ním nadával na hlouposti, přestává být pilotem a mění se v nešťastníka a kolegu, jehož je třeba z nějaké takové planety jako je Médea dostat pryč.

„Startuju!“ řekl tenkrát Fern. „Poslechni, Seleno, to o té psychóze… nevymyslili si to vaši?“

Chtěl ještě něco dodat, protože o těch tam neměl právě nejlepší mínění, ale raději to spolkl. Nebyla na to vhodná doba.

„Nevíme, Ferne,“ opakovala Selena. „Podle všeho to vypadá na klaustrofobii. Člověk jako Hel přece nemůže jen tak vykládat, že vídá přízraky. Co myslíš?“

Fern pokrčil rameny. To se tedy některý z těch mechanismů ve vědomí, které jsou skryté a tak důležité, opotřeboval.

Všechno ostatní pak už bylo jen otázkou minut. Raketa – jedna z malých raket typu RES – byla připravena. Nebyl to žádný zázrak techniky, byla však poměrně rychlá. Fern měl tenhle typ raket – nenáročných a výkonných – rád. Jsou spolehlivé. Mohou se sice někdy dostat do nesnází, ale vždycky tě nakonec bez pomoci havarijní služby dovezou zpátky.

Horší je, že cesta na Médeu je daleká a za tu dobu se s Helionem leccos může stát. Sám, na stanici s bioautomaty, které by se v určité situaci bránily, ne, Fern raději nechtěl myslet na to, co by se mohlo stát. Zdá se však, že se tam přece jen stalo cosi nedobrého, Médea totiž odpovídala jen prostřednictvím automatů.

Fern požádal o koridor k sestupu a zapjal boční motory. Šedě žlutý kruh hrůzně vyrostl, uvízl nad raketou a potom se odsunul stranou. Mlhavý povrch se začal zaostřovat. Bylo lze pozorovat temné řetězce hor, chaotických a podivných. Světlá žluť zesvětlela ještě více a proměnila se v úzké písečné náhorní planiny, jež však světležlutě jen vypadaly. Jejich skutečná barva byla jistě zcela jiná, jevily se tak jen v ostrém světle žlutých sluncí, která zůstala kdesi za raketou.

Přistávací plocha byla malá – zřejmě ještě z doby, kdy byla postavena sama stanice, později se už nikdo nestaral, aby ji zvětšil. Uprostřed stála ještě jedna raketa, takže Fern musel dost složitě manévrovat. Byla to Helianova raketa, v naprostém pořádku, což mohlo být dobré znamení. Stanici nebylo vidět, byla hluboko ve skalách.

Fern vystoupil a rozhlédl se. Už viděl hodně ošklivých planet, tahle však mezi nimi určitě hrála prim. Žlutá a černá, zase žlutá a černá, jak žihadlo gigantické vosy od obzoru až k obzoru. A zatímco žlutá byla stejná – citrónová žluť písku – černá hrála desítkami odstínů.

Tady to na člověka padá, pomyslil si Fern, ale raději o tom přestal uvažovat. Prověřil ještě všechny náležitosti na skafandru, vzal hermetickou krabici s psychofarmaky a vydal se ke stanici ve skalách.

Všechno bylo skutečně v pořádku. Po stěnách velkého sálu tiše zářily obrazovky stereovizoru a videofonů, sledovaly ho oči bioautomatů – velké a rudé jak oči hmyzu. Některé ze zařízení tiše bzučelo.

A přece něco v pořádku nebylo: nebyl tu totiž Helian. To pochopil Fern v prvním okamžiku. Velký sál zel onou zvláštní prázdnotou, která vypovídá jen o tom, že tam chybí člověk. ‚ Fern vzal paprskomet, který mu visel na krku, pevně ho uchopil a pomalu se vydal kolem stěny/Nevěděl, co se může stát. Třeba je nemocný Helian někde tady, schovává se a chystá se na něho skočit jako zvíře. A možná leží někde dál, mrtev, a v široce rozevřených očích se mu míhají namodralé odrazy obrazovek.

Na Fernově čele vyrazily drobné kapky potu, celou svou bytostí naslouchal a díval se; jako by to neviditelné nebezpečí, jež pronásledovalo Heliana, bylo skutečností, nikoli plodem chorobného vědomí.

Stanice byla skutečně prázdná.

Za velkým sálem s přístroji byly dva další. Jeden byl zařízen jako pracovna i jako obytná místnost – s minimálním komfortem, který si stanice tohoto typu mohla dovolit: byla tu lůžka s hypnofony, elektronická informační knihovna a stereovizor. Další místnost byla zřejmě skladem či přesněji – geologickým muzeem, v němž se chovaly skalní vzorky z planety.

Fern uvolnil paprskomet a vrátil se do sálu.

„Jsem Fern,“ řekl hlasitě. „Astronavigátor druhé třídy. Volám bioautomat První!“

„Poslouchám vás,“ řekl kdosi za ním.

Fern se hbitě otočil a instinktivně se chopil paprskometu. Žádné nebezpečí nehrozilo. Jen se na něj ze stěny dívaly dvě velké kovové oči. Hlas vycházel z nich.

„Poslouchám vás,“ opakoval hlas. „Bioautomat První, třída B-tři. Dvě miliardy krystalových neutonu.“

Fern se zadíval do velkých fasetových očí, rozčleněných do rubínových hranolků. Dvě miliardy neuronů, to znamená, že ten automat není jen automatem, nýbrž že má vlastní vědomí. Měl by tedy vědět a zhodnotit všechno, co se tu stalo.

„Mám otázku,“ řekl Fern.

„Poslouchám.“

„Na této stanici byl astropilot Helian, Kde je teď?“

„Člověk Helian odtud odešel v sedmadvacet hodin poledníkového času. Od té doby se nevrátil.“

Fern v duchu počítal. Čas na planetě Médea se měřil poledníkem stanice, což znamenalo, že tomu je více než deset pozemských hodin, co Helian opustil tento sál.

„Neoznámil, kam jde?“

„Ne.“

Fern položil paprskomet na stůl u zdi a rozhlédl se. Tady někde musí být stereovizor s malým poloměrem, který by byl velmi užitečný. S jeho pomocí by mohl prohlédnout okolí a navázat spojení s Helianem. Deset hodin nebylo zase tolik, aby nebyla naděje na úspěch.

„Člověk Helian zanechal záznam,“ řekl První, „přejete si, abych ho zapojil?“

Fern zaváhal. Bylo důležité prohlédnout okolí, kam stačí možnosti stereovizoru, avšak to, co navrhoval První, bylo také účelné.

„Mám otázku,“ odpověděl Fern.

„Poslouchám.“

„Proč opustil člověk Helian stanici?“

„Člověk Helian byl volán ven.“

Fern se zadíval do rubínových očí. První nemohl lhát. Avšak to, co říkal, také nemohlo být pravdivé. Venku byla poušť citrónově žlutého písku a černé skály. Taková byla celá planeta, spalovaná žárem nebo mrazem. Nebyl na ní jediný živý tvor, který by mohl někoho někam volat.

Fern pozoroval oči Prvního a uvažoval: Helian blouznil, to bylo zcela jisté. A První přijímal ono blouznění jako pravdu a zafixoval je do své krystalové paměti.

Deset hodin. Kam jen mohl Hel jít? Za deset hodin se mohl dostat hodně daleko, mimo dosah stereovizoru. Mohl teď ležet v jedovatě žlutém rubáši pod žhavým pískem. Anebo někde pod skalami. Ale mohl být také tady, u vchodu do stanice, bloudící v kruhu své chorobné fantazie.

„Zapněte záznam!“ přikázal Fern.

Ozval se Helianův hlas. Plný rozrušení a napětí, jak ho Fern nikdy neslyšel. Mluvil – ne, spíš to byly zmatené neklidné myšlenky, vyslovené nahlas.

„Jsem nemocný. Určitě jsem nemocný. Ztrácím soudnost, ale zatím tomu ještě nechci uvěřit. Šílenci nikdy nechtěj uvěřit svému šílenství.“

Mlčení. Pak dál:

„Musím sebrat trochu zdravého rozumu, co mi ještě zůstal, a pokusím se zhodnotit události. Pak se mi možná podaří něco pochopit, vysvětlit to, co odporuje veškerému vysvětlení…

Včera bylo všechno v pořádku. Letěl jsem jako obyčejně, přistál jsem, zkontroloval jsem automaty, kvůli nimž jsem sem přišel. Myslím, že jsem byl trochu unaven. Ale jen trochu. Pak jsem šel spát. Tak na hodinu nebo na dvě. Všechno »to« začalo momentem probuzení, na oné nejasné hranici, když už člověk nespí, ale ještě není vzhůru. Jako by někdo vstoupil do místnosti. Nic nebylo slyšet, ale někdo vstoupil. Já jsem ležel dál, a to byla; určitě moje chyba. Kdybych snad vstal, všechno by se přerušilo. Já ale zůstal ležet. Zpočátku to dokonce bylo zajímavé. Říkal jsem si, že někdo přiletěl a že jsem neslyšel přistání rakety.

Pak jsem si všiml, že »cosi« stojí vedle mě. Bylo to nad moje chápání, něco tak neuvěřitelného, že jsem si řekl, že určitě ještě spím. Člověk mívá takové sny. Zdá se mu, že se probouzí a všechno se jakoby prolíná se skutečností. »Cosi« pomalu přemísťovalo předměty, jako by si je prohlíželo. Nejdřív moje přístroje. Pak to zdvihlo přílbu skafandru a drželo ji ve vzduchu. Dobře jsem viděl, že tu nejde o omyl. Zaslechl jsem zvuk kovu, který se dotkl skla, když opět dosedla na svoje místo.

Řekl jsem si, že si někdo dělá pitomé vtipy a že tedy musím zasáhnout. Vyskočil jsem a zařval, už nevím co. Dělal jsem, že se bojím. Vrhl jsem se ke dveřím a mával jsem rukama. A pak jsem se dal do smíchu.

Tak pěkně vítám, povídal jsem. Už bylo těch blbých vtipů dost!

Myslel jsem, že jsou aspoň dva, dokonce jsem věděl, kteří – Ivar a Dane z Transorionu.

Ve velkém sále nikdo nebyl. Od té doby, co jsem šel spát, se v něm nic nezměnilo. Otočil jsem se. Viděl jsem, že se předměty tiše pohybují. Moje přílba se zdvihla ze stolu a zůstala ve vzduchu, jako by tam byla odjakživa. Pak se pomalu sunula ke mně, jako by seděla na lidské postavě.

To mě vyděsilo. Vykřikl jsem, něčím jsem mrštil a vyběhl ze sálu.

Teď už se nebojím. Člověk s chorým úsudkem se nemá čeho bát. Slyšel jsem o halucinacích. Rozdíl mezi halucinací a iluzí je ten, že při iluzi nemocný ví, že to, co vidí a slyší, je zcela neskutečné, že je to smyslový klam nebo pomatená fantazie. Při halucinaci má nemocný vědomí skutečnosti. Věří jí. A já jsem tomu, co jsem viděl, věřil, prostě jsem nemohl nevěřit. Pak jsem sebral veškerou odvahu. Přiblížil jsem se. Přílba trčela na jednom místě, ničím nepodpíraná, jen se lehce kymácela.

To je levitace, napadlo mě. Kacířství všech vědců. Výsměch nad přírodními zákony. Nadpřirozeno.

Kéž by to bylo nadpřirozeno! To bych totiž nebyl nemocný. Jenže mně je zle a s každou hodinou hůř.

Pak se přílba vrátila na své místo. A taky předměty se vrátily tam, kde byly předtím. Neviditelné cosi se o to dobře postaralo. Tak samozřejmě a rychle, že jsem se za chvíli sám sebe ptal, zda se vůbec něco dělo.“

Tady Helianův hlas zmlkl. Byl slyšet tichý zvuk kroků, jako by vstal a procházel se. Pak pokračoval:

„Zeptal jsem se bioautomatu v sále. Nic neviděly Všechno tedy bylo plodem mé fantazie. Pak jsem si uvědomil, že bioautomaty by nemohly nic zaregistrovat, protože se všechno konalo v místnosti, kde jsem spal. Dokonce jsem byl rád, že nic neviděly, protože by se moje halucinace mohly vysvětlovat přílišnou únavou. Jinak mi zbývá počítat s absurditou. Rozhodl jsem se, že bude nejlepší, když odletím, a začal jsem se chystat. Vlastně jsem se připravoval psychicky. Mám-li se přiznat, bylo mi proti mysli vzít si přílbu ležící na stole, jakkoli jsem byl přesvědčen, že se ani nepohnula a že se mi to jen zdálo. Namlouval jsem si, že si potřebuju jen trochu odpočinout na Základně, že všechno přejde a že na to zapomenu.

Pak to začalo znovu. Cosi bylo tady, neodešlo to, točilo se to kolem mě. Jako by se mě to tu a tam dotklo, cítil jsem to. Už jsem nevěděl, co dělám. Vybíhal jsem z místnosti, snažil jsem se vrátit předměty na původní místo. Bránily se, někdy se nedaly uchopit. Uvědomoval jsem si, že se stalo cosi nenapravitelného, že to moje blouznění je tak reálné, že návrat je prostě nemožný, že se už nikdy nevyléčím.

Když se všechno uklidnilo, zaslechl jsem hlas. Přicházel odkudsi z dálky a zároveň jako by byl ve mně. Ten hlas mě volal a prosil. Nevěřil jsem mu, ale byl to hlas mé nemoci. Můj dvojník. Mozek, který ztratil sebekontrolu.

Najednou jsem si uvědomil, že bych měl poslat zprávu na Základnu. Poslal, jsem ji. Myslím, že jsem udělal dobře. Choval jsem se celkem klidně, jen jsem jim řekl o těch přízracích. Ptali se mě, zda mám v úmyslu odletět. Předpokládám, že měli na mysli něco jiného, zda jsem schopen řídit raketu. Odpověděl jsem, tak špatné že to se mnou není, že mi mohou důvěřovat.

Pak už hlas docela křičel – moje jméno! Z dálky, zblízka, mimo stanici, uvnitř Rozhodl jsem se k poslední kontrole. Zeptal jsem se automatů, zda něco slyší. Odpoví-li záporně, byl jsem rozhodnut, že poletím. Protože je pořád lepší mít šanci a naději, že se dostanu na Základnu, než tu sedět s pomateným mozkem jak šílená krysa v pasti.

Automaty však hlas potvrdily. Taky ho slyšely. Nemohly přesně určit, odkud. Jednou uvedly souřadnice na půldruhého kilometru jižně až jihovýchodně, ve směru k Velkému srázu, jindy zase ukazovaly do pouště. Taky byly zmatené. Jedno však bylo jisté. Ten hlas existoval. Volal mě na pomoc mým jménem.

Od té doby mě volá neustále. Tiše prosí, pak křičí a vyhrožuje, říká mi věci, na které já sám se bojím dokonce i pomyslet, ale vždycky je ve mně i mimo mě.

Nemůžu tu zůstat. Nemám právo tu zůstat, když mě někdo volá. Jsem Helian, člověk, astronavigátor druhé třídy, žádná zbabělá šílená krysa!“

Tady zápis končil.

Fern stál ohromen a snažil se to všechno pochopit. U Heliana se střídaly halucinace se Skutečností, jiné vysvětlení tu není. Halucinace vytvořily pocit reality a maskovaly se tak dokonale, že na jejich základě sama skutečnost vypadala nereálná. Jen jediný bod z Helianova vyprávění bylo třeba ověřit, zatím pro něj nebylo vysvětlení.

„Bioautomate První,“ ozval se Fern.

„Poslouchám.“

„Registrovali jste hlas, o němž hovořil Helian?“

„Ne. Takový program nebyl. A člověk Helian o to nepožádal.“

„Ten hlas však mluvil na vnitřní vlně stanice, že?“

„Ano.“

Fern šel blíž a posadil se před fasetovýma očima. Tu otázku bylo třeba vysvětlit do všech detailů.

„Mluví-li hlas na vnitřní Vlně stanice, musí vycházet z vysílače, který je blízko, že?“

„Je to logické.“

„Jsou na povrchu planety Médea ještě jiní lidé kromě těch, které už znáš?“

„Ne.“

„Předpokládám, že se mýlíš,“ usoudil Fern. „Jen jednoduché automaty se nemýlí, ty jsi však dost dokonalý. Existuje-li vysílač, který vysílá na vnitřní vlně, musel ho někdo instalovat…“

„Moment!“ řekl První. „Promiňte, přijmu jedno sdělení. Na okamžiky přeruším.“

Fern se zaposlouchal. Čekal, že uslyší tajemný hlas, onen hlas, který volal Heliana ven. Byl však okamžitě zklamán. První přijímal sdělení jednoho z automatů, který nabral pravidelnou sérii zkušebních vzorků a žádal o dovolení, aby je uložil do geologické sbírky stanice.

„Promiňte,“ řekl První. „Souhlasíte s tím, aby automat 43-bis uložil vzorky do geologické sbírky?“

Fern pokrčil rameny.

„Souhlasím, ať ale počká, až skončíme. Takže… vysílač je blízko. Kdo by s ním mohl pracovat?“

Chtěl pokračovat, když najednou pocítil, že se něco děje. Zachytil to koutkem oka, pohledem, jímž ve velitelské kabině navykl sledovat zařízení ležící mimo hlavní tablo, na nichž však závisel jeho život. Povšiml si toho a okamžitě se otočil.

Paprskomet, zapomenutý paprskomet, který položil na stůl u zdi, se začal pomalu posouvat.

Hlaveň se otáčela doprava, proti němu. V následující setině sekundy se Fern vrhl na podlahu – klubko svalů s vypnutým vědomím. Učinil to bezděky, aniž měl čas se zděsit. V následující setině nad ním bleskl oslňující paprsek blasteru. Zasyčel ve stěně, utonul v ní a pronikl do skály. Pak znovu a znovu.

Ten paprsek hledal Ferna. Klubko svalů to instinktivně pochopilo a plazilo se po podlaze v mraku dýmu, který naplnil sál.

Kdyby měl Fern čas uvažovat, nikdy by neudělal to, co udělal a co mu zachránilo život. Když se připlazil ke stolu u stěny, do mrtvého úhlu střelby, kam paprskomet nemohl mířit, vyskočil a chopil se hlavně. Pocítil jen lehký odpor, nic víc. Paprskomet ztichl a uklidnil se, ze zuřivého zvířete se znovu stal předmět.

Fern stál uprostřed sálu, a zatímco se dým zvolna snášel na podlahu, snažil se přijít k sobě. Prožil cosi neuvěřitelného, cosi, co rozum nedokáže pochopit. Dým ze spáleného duraluru ještě štípal v očích, a na stěně se černala dlouhá trhlina.

Až teď se Fern lekl. Cítil, že mu podklesávají kolena, v ústech se objevila nepříjemná kovová pachuť strachu. Napětí, jež mu před okamžikem napjalo svaly, přešlo v nečekanou slabost. Takový strach už dávno nezažil, od doby, kdy se dostal do gravitační sítě Bety – Štíra. Tenkrát ještě nevěděli, že existují dvojitá slunce, která interferují gravitační vlny a vytvářejí kolem sebe celou síť – neviditelnou past, pro niž neexistují lokátory.

Pohledem hledal židli, na níž před chvílí seděl: porazil ji. Zdvihl ji a posadil se. Oběma rukama svíral paprskomet na kolenou, odjistil spoušť, ač byl nepochopitelně, avšak pevně přesvědčen, že totéž se už nebude opakovat. Bylo třeba očekávat něco jiného.

Na čele mu vystoupily kapky studeného potu. Otřel je rukou a povšiml si, že se mu chvějí prsty. To se mu nestalo už dávno.

„Jsem zbabělec,“ řekl nahlas. „Jsem nízký, ubohý, prašivý zbabělec!“

Nadával si dál těmi nejvybranějšími výrazy. Ze zkušenosti věděl, že to pomáhá. Pak se věnoval podrobné charakteristice vlastních kvalit a toho, kdo mu zchystal ten idiotský žert. Sebevědomí se zvolna vracelo, nervová zimnice odezněla. Palčivý dým se konečně rozptýlil a nebýt té ožehlé škvíry ve zdi, dušoval by se, že se mu to všechno zdálo. Škvíra však nesmlouvavě zela a připomínala, že nadávky tady nepomohou. Vysvětlení chybělo. Nebo bylo jediné: přízraky. Takové vy světlení však hraničilo s šílenstvím a Fern si nemohl a ani nechtěl připustit, že jeho rozum není v pořádku.

„Bioautomate První!“ křikl Fern.

Čekal, že bioautomat má poruchu, on se však kupodivu ozval: „Poslouchám.“

„Viděl jsi výstřely?“ zeptal se Fern.

„Ano.“

Všechno tedy bylo skutečné, žádné halucinace.

„Kdo je vyvolal?“

„Nemám informaci.“

„Jak to, že nemáš!“ vybuchl Fern. „Tady se dějou věci, že jeden zírá, a ty nemáš informaci! Kdo ji má mít? Já snad?“

„Zadáváte mi nelogickou otázku,“ odpověděl První. „A prosím, abyste odpověděl mně!“

„Nač?“ podivil se Fern. Na žádnou otázku se nepamatoval.

„Venku čeká jeden z našich geoautomatů, který přinesl vzorky pro sbírku. Nedovolil jste, aby vstoupil. Co má dělat?“

Fern zafuněl vztekem. Byla to pravda. Zatímco bojoval s přízraky a málem ho zasáhl paprskomet, stanice žila dál svým automatickým životem, nikoho nezajímalo, jak vysvětlit černou škvíru ve stěně. Člověk tu byl zbytečný. Nějak však musel odpovědět. Jinak se První bude zase ptát a bude svou otázku opakovat do omrzení, jak je schopen jen stroj.

„Pusť ho!“

První mžikl rubínovýma očima a nejspíš vydal nějaký příkaz, který Fern neslyšel. Dveře vchodu zarachotily v ložiscích, bylo slyšet, jak se otevřely a zase zavřely. Pak se otevřely vnitřní dveře a do sálu vstoupil geoautomat, podobný těm, které Fern vídal na Základně. Jeho malé tělo, obklopené věncem namodralých očí, se kolébalo na šesti dlouhých teleskopických nohách. Fernovu přítomnost zaregistrovaly oči silnějším blýsknutím a automat dál pokračoval přes sál a odnášel do skladu svůj náklad.

„Bioautomate První!“

„Poslouchám.“

„Mají automaty na stanici…,“ pečlivě promýšlel otázku, „mají automaty na stanici nebo mimo ni nějaký vztah k výstřelu, který vyšel z mého blasteru? Ty výstřely mě mohly zabít.“

„Ne,“ odpověděl První. „Jak víte, my svou činností nebo nečinností nemůžeme škodit lidem. To je zákon.“

„A kdo ty výstřely vyvolal?“

„Nemám informaci.“

Fern vstal a šel pomalu přes sál a oběma rukama svíral hlaveň paprskometu.

Cítil, že mu klade slabý odpor. Někdo ho tedy ovládal. Musí to oznámit na Základnu. Čekají od něho zprávu.

Usedl před stereovizor pro dálkové vysílání a začal hledat spojení se Základnou.

Když jim tohle řekne, budou běhat jak fretky. Zalarmují všechny astrofyziky a za dva dny budou tady.

Za dva dny? Možná i…

Náhle si uvědomil. Nikdo nikoho nebude alarmovat, nikdo nebude pobíhat, aby honem letěl na Médeu. Heliana pokládali za šílence, budou pokládat i jeho. Klaustrofobie. Kosmická psychóza. A místo expedice sem přiletí další, možná dokonce dva, nejspíš Ivar a Dane. Klidně ho vyslechnou a posadí ho do RESu. Pokud se ovšem do té doby někde neztratí jako Helian.

Fernovi klesla ruka. Helian byl vyvolán ven. To se může opakovat i s ním. Musí čekat na následující překvapení – až uslyší hlasy, které ho volají. Kdosi tu provádí nevysvětlitelné věci, avšak to, co se stalo s Helianem, se opakuje.

Přece však bylo třeba spojit se se Základnou a snažit se přitom vypadat klidně, anebo aspoň ne příliš rozčileně. Problém byl jen v tom, že Selenu bylo těžké oklamat, jakmile něco není v pořádku, okamžitě to zpozoruje a začne se docela žensky vyptávat.

Na obrazovce se objevil jeden z bioautomatu, které měly na Základně službu, a Fern si oddychl úlevou. Ten se ho nebude vyptávat, je inteligentní, ale ne zase příliš.

Fern sdělil jen několik vět, že se dostal na Médeu, že Helian je zatím nezvěstný, že ho bude hledat, třebaže nemá žádné zvláštní stopy, ani důkazy, že se něco stalo. Při poslední větě se Fern snažil nedívat se na stěnu, a dokonce se postavil tak, aby svým tělem zakryl ožehlou škvíru. Zdálo se, že si automat ničeho nepovšiml, neboť se na nic neptal. Jen přijal Fernovo sdělení a vypnul obrazovku.

Nyní bylo třeba něco podniknout, aspoň část z toho, proč je tady. Hledat Heliana a chránit se překvapení.

Fern přešel ke druhému stereovizoru a začal prohlížet okolí, aniž měl nějaký přesný plán. Že najde Heliana, bylo málo pravděpodobné, bylo však třeba to udělat.

Na stereoobrazovce se pohybovala písečná poušť. Obraz se opřel pohledem o skály, jež se tyčily přímo z písku, ostré, štíhlé, jako prsty lidské ruky. Pak zase písek, až k temnému řetězci hor, které zakrývaly obzor. To byla Médea – neživá, strašlivá planeta, na níž nebylo nic zvláštního a na níž člověka neopouštěl pocit, že hrozí nebezpečí.

Fern přepnul stereovizor a začal prohlížet okolí v jiném směru. Tady poušť brzy končila chaosem závratných skal a bezedných propastí. Jako by tenhle černý labyrint vymyslel někdo v záchvatu vzteku a pak ho uskutečnil. To byl Velký sráz, tak ho nazvali první, co Médeu zkoumali.

Obrazovka obešla jakousi skálu a Fern málem vykřikl radostí. V trhlině se pohyboval stín.

„Hele!“ křikl. „Slyšíš mě, Hele?“

Zaměřil obrazovku, přiblížil se ke stínu a radostný výkřik mu zastydl na rtech. Nebyl to Helian. Stín nabyl obrysu a na obrazovce se objevil geoautomat. Pneumatickými tlapami se přilepil ke skále a trpělivě do ní vrtal. Stranou se pohyboval další stín, zřejmě také geoautomat.

„Bioautomate První,“ otočil se Fern k rubínovým očím, koutkem oka však dál sledoval obrazovku.

„Poslouchám.“

„Je možné, aby vaše geoautomaty zaregistrovaly, pokud se k nim Helian přiblížil?“

„Ne, nemají takový program, jsou úzce specializované.“

Tak je to. Geoautomaty patří k nejnižším automatům, jsou to vykonavatelé rozkazů bez rozumu, tiší otroci v hierarchii umělých mozků. Nikdo by si nedovolil takový luxus, aby poslal do těch divokých skal bioautomat s vlastním vědomím jako byl První.

„Jaký je jejich program?“ zajímal se Fern.

„Část z celkového programu číslo jedna pro výzkum planety. Geoautomaty jsou směrovány především do oblasti Velkého srázu, neboť tam je nejvíce údajů o geologické minulosti planety. Přejete si podrobnější údaje?“

„Ne,“ povzdechl si Fern. „Nejsou k ničemu.“

„Dovolíte geoautomatu 43-bis, aby opustil stanici? Splnil svůj úkol a musí se vrátit do svého kvadrantu.“

„Kdo?“ nechápal Fern. „Jaký 43-bis, ach tak!“

Na pavoukovitý automat s modrýma očima dočista zapomněl.

„Ano, ať se vrátí do svého kvadrantu.“ Fern se znovu otočil k obrazovce. Vrcholy černých skal byly ozářeny světlem. Na obzoru vycházelo jedno ze žlutých sluncí a jeho záře klouzala po srázech. Bylo to zcela beznadějné. Fern by potřeboval celé věky, aby si prohlédl Velký sráz.

Za jeho zády prošel automat na dlouhých nohách. Rubínové oči Prvního vydaly příkaz, vnitřní dveře se otevřely a potom zase zavřely.

Na obrazovce se střídal útes za útesem, v dálce se leskl citrónově žlutý písek. Tuhle planetu si skutečně někdo vymyslel, nebo se mu zdála. Jenže takové planety si člověk sotva vymyslí, prostě existují nezávisle na tom, zda se to lidem líbí, nebo ne.

Fern se díval do stereovizoru a náhle cítil, že něco není v pořádku. Paprskomet mu ležel na kolenou, zde tedy nehrozilo nebezpečí, je připraven.

Pomalu, opatrně se otočil, aby „cosi“ nepolekal. Rozhodl se, že se s tím vypořádá.

Nic se nedělo, stanice byla klidná. První se na něj díval ze stěny svýma fasetovýma očima. Slabé monotónní bzučení aparátů pokračovalo jako předtím. A přece se něco stalo.. Anebo se nestalo něco, co se stát mělo. Co ale?

Vnější, dveře. Nezavřely se, když odešel automat.

„Bioautomate První!“ křikl Fern. „Zavři vnější dveře stanice. Proč jsi je nezavřel?“

„Dostal jsem rozkaz a splnil jsem jej.“

„Cože?“ nechápal Fern. Nevzpomínal si, že by dal takový příkaz. „Okamžitě zavři dveře!“

„Program jste změnil vy,“ řekl První, „měl jsem otevřít i vnitřní dveře, jsou však uzpůsobeny tak, že se nemohou otevírat současně. Přivolal jsem automat gama-tři. Určitě to dá do pořádku.“

„Zastav to!“ zařval Fern: „Ruším to! Ruším ten příkaz!“

Vyskočil a vrhl se k přílbě skafandru. Popadl ji a nasadil, přílba okamžitě dosedla. Fern stiskl jednou rukou paprskomet, druhou se pevně chytil stolu.

„Zrušil jsem příkaz!“ slyšel Fern hlas Prvního.

„Zavři dveře!“

„Zavírám dveře.“

„Vrať automat gama-tři na své místo!“

„Vracím automat gama-tři na své místo. Máte další příkazy?“

„Ne!“ odpověděl Fern. Sotva ovládal svůj hlas.

Tak tohle zase. Když se to nepodařilo paprskometem, chtělo ho cosi zabít jinak – jednoduše a snadno. Otevřelo by to oboje ocelové dveře stanice. Vzduch by okamžitě zmizel – malá exploze – a všechny lehčí předměty interiéru stanice by se rozlétly. A Fern by byl mezi nimi – na žlutém písku by ležel zkroucený jak podzimní list, bez myšlenek a bez citu, neboť smrt by byla okamžitá, ještě dřív než by se udusil, by upadl v bezvědomí.

Zachránil ho jen smysl pro nebezpečí, neomylný pocit, který mají všichni zkušení piloti kosmických lodí. A opatrnost konstruktérů dveří. Oboje dveře nebylo možno otevřít současně, i kdyby byl takový příkaz vydán. Bylo to znemožněno čistě mechanickou cestou, ložisky, v nichž se dveře pohybovaly. Proto První zavolal automat, který by rozbil ložiska. První byl chytrý, ne však natolik, aby dovedl zhodnotit všechno. A kromě toho dostal příkaz.

„Bioautomate První!“ řekl Fern. „Kdo ti dal příkaz, abys otevřel oboje dveře najednou?“

„Vy a člověk Helian.“

„Ty nejsi v pořádku,“ prohlásil Fern přesvědčeně. „Já jsem takový příkaz nedával a Helian tu vůbec není. Věděl jsi, že by mě to mohlo zabít? Že mě to zabije zcela jistě?“

„Ne,“ přiznal První. „O takových následcích nemám údaje. Chcete slyšet příkaz, který jsem dostal?“

„Ano, poslouchám.“

Byl slyšet hlas a Fern divže nevykřikl překvapením: byl to jeho hlas. Vlastně jen několik slov, pak pokračoval Helianův hlas. Jako by si někdo hrál a vybíral slova, která oba vyslovili, jen aby z nich sestavil takový zákeřný příkaz.

Ano, někdo ta slova skutečně vybral. To udělalo „cosi“, jak číhající vrah. Co všechno se ještě mohlo stát!

Fern se snažil ovládnout své vzrušení, které se mu srazilo v hrdle jak sousto jídla, a znovu se posadil před stereoobrazovku. Snad bylo načase, aby požádal Základnu o pomoc, takhle to přece nejde dál! Oni mu pomoc neodmítnou. Za takových okolností!

Neodmítnou mu. Především si pomyslí, že stejně jako Helian ztratil rozum. Přijde sem další a on, Feru, ho přesvědčí, že na stanici Médea jsou věci, jež normální rozum nedokáže pochopit a nedokáže se s nimi vyrovnat.

Seděl a uvažoval. Původní pocit beznaděje a strachu z neznáma vystřídal strach. Patnáct let astronavigace jsou k ničemu, nebezpečí, která prožil a z nichž se ctí vyšel, jsou na nic. Nejenže nenalezl Heliana, kvůli němuž sem přišel, ještě chce požádat o pomoc sám. Za pár dní sem přiletí nějaký zelenáč a pak bude celá Základna fůru let vykládat, jak se Fern vyděsil. A on se skutečně vyděsil. Není člověka, který se nebojí. Nastane chvíle, v níž je strach tím nejlidštějším pocitem. Jde jen o to, jak se člověk chová, když má strach.

A Fern si začal vybavovat, kdy se bál. Jednou při jedné z prvních cest na trase Argus-Orion Byla to taková nanicovatá cesta nákladní raketou. Jako astronavigátor měl už tenkrát určitou zkušenost, přesně takovou, aby ho dostala do průšvihu. Tenkrát bylo všechno v pořádku, chystal se odpočívat a chtěl dát poslední příkazy automatickým navigátorům, když pocítil, že raketa začala lehce vibrovat. Vibrace v nákladní raketě není zrovna to nejpříjemnější, téměř vždycky jde o vážnou věc. Chvíli čekal, doufal, že to přejde, vibrace se však naopak stupňovala. Podivné bylo, že ji ani jediný z přístrojů nezaregistroval. A přitom bylo cítit, jak se všechno třese v záchvatech a jak je každý nový záchvat silnější a děsivější.

Fern se tenkrát vyděsil, věděl však dobře, co dělá. Neodbočil, nepožádal o nouzové přistání. Raketa to vydržela a záchvaty pomalu slábly a odezněly. Na Základně pak Fern konzultoval starého kosmického lékaře. Terian ho prohlédl a říkal cosi velmi složitého, co znělo jako záchvat neurózy polohového ústrojí či tak nějak. Neobyčejně vzácný případ. Nevibrovala totiž raketa, nýbrž on sám.

Tehdy se bál, ale vydržel to. A teď aby žádal o pomoc, místo aby sám pomohl Helianovi!

Strach vystřídal stud, stud vystřídal vztek – čistý, poctivý vztek. Nedá se. „Cosi“ nezvítězí, není ani tak chytré, ani zkušené.

„Vylez! Ukaž se! Ty…,“ hledal slova a syčel nenávistí k čemusi neznámému, co se ho už dvakrát pokusilo zabít. Pak vstal. Nikde se pochopitelně neukázal. Což se dalo čekat

Fern se chopil paprskometu a dal se do důkladné prohlídky prostorů, zkoumal každý předmět zvlášť, jako by „cosi“ bylo ukryt, někde uvnitř. Odešel do pokoje za velkým sálem, kde se to poprvé přihodilo Helianovi, pak do muzea geologických vzorků. Všude byl klid. V průhledných ekalonových sáčcích ležely dobře očíslované a uspořádané kusy černočervených, černo-zelených a ultramarínově černých minerálů, krystaly se zrcadlově černými lomenými ploškami, v nichž se odrážela Fernova přílba. Bylo ticho, „cosi“ utržilo neúspěch a zalezlo. Do příštího zákeřného skoku.

Fern se vrátil do sálu a usedl ke stereovizoru s krátkým poloměrem. Musí přece hledat Heliana, ne se pořád jen starat o vlastní bezpečnost.

Znovu zaměřil obrazovku na Velký sráz. Nevěděl proč, měl však dojem, že Heliana musí hledat právě tam, uprostřed chaosu skal a průrev. Chvíli pohyboval obrazovkou a uvažoval, co dělat. Takhle jen sedět a hledat stereovizorem znamenalo jen si nalhávat, že něco dělá. Kdyby Heliana takhle nalezl, byl by to zázrak, Ty automaty však… Otočil se.

„Bioautomate První!“

„Poslouchám,“ ozval se okamžitě První.

„Můžeš dát příkaz geoautomatům, aby hledaly organickou vysoce organizovanou hmotu… mám na mysli…,“ lehce se zajíkl, chtěl to podrobněji vysvětlit, „hmotu, z níž jsme stavěni my, lidé?“

„Mohu. Nejsou to parametry pro geoautomaty, pro některé je to však možné.“

„Pro kolik?“

„Pro čtrnáct,“ odpověděl První okamžitě.

„Tak dobře!“ usoudil Fern. „Aspoň něco. Okamžitě ten příkaz dej! Ať se všech čtrnáct geoautomatů, které jsou schopny hledat bílkovinné sloučeniny, vydá k Velkému srázu.“

„Udejte souřadnice,“ požádal První.

„Souřadnice dáš ty!“ odsekl Fern. „Oblast Velkého srázu ze strany od stanice co nejúčelněji rozdělíš a vyšleš tam všech čtrnáct geoautomatů.“

„Rozumím,“ řekl První. „Chcete, aby našly člověka Heliana. Potřebuji chvíli času, abych všechno propočítal a vydal příslušné příkazy.“

Vyjadřoval se velmi přesně, dobře volenými výrazy, což šlo Fernovi na nervy. Na mozku se dvěma miliardami krystalových neuronů člověk koneckonců nemůže chtít, aby znal žargon, jímž mluvili piloti na Základně. Důležité bylo, aby se vyznal ve své práci. A on se skutečně vyznal.

„Kolik potřebuješ času?“ zeptal se Fern.

„Asi osm minut poledníkového času.“

„Tak dělej!“

Rubínové oči mrkly.

„Počkej!“ zarazil ho Fern. Na něco si vzpomněl. „Jak jsi dostal příkaz, abys otevřel oboje dveře najednou? Jak ti to bylo řečeno?“

„Přímý záznam,“ odpověděl První. „Přímo do analyzátorového bloku. Vy říkáte, že otevření obou dveří najednou vás může zahubit. Zapamatoval jsem si to. Příkaz se tedy musí anulovat.“

„To je pravda,“ přitakal Fern. „Tak dělej!“

Přímo do analyzátorového bloku, uvažoval Fern, nikoli normální cestou, zrakovou nebo sluchovou. Dosud nic takového neslyšel, ale zřejmě to existuje. Odkudsi vysílaný záznam. Zblízka. To znamená, že to je cosi nadpřirozeného. To znamená…

Náhle ho něco napadlo, málem nadskočil. Že mu to nedošlo dřív! Přece ta raketa! Helianova raketa! Všechno přicházelo určitě odtamtud. „Cosi“ nemohlo být nikde jinde, není to přece duch! Využívá zařízení v raketě a vyvádí všechny tyhle vylomeniny, které ho už dvakrát mohly stát život. Teď se s tím– ale vypořádá!

Pod přílbou skafandru Fern zbledl zlostí, oběma rukama popadl paprskomet a vydal se ke dveřím.

A vrátil se právě tak bledý vztekem a zároveň nic nechápající. Byl si jist, že v Helianově raketě někdo je, a zatím se ukázalo, že je prázdná. Automaty byly v bezvadném stavu, podaly mu veškeré informace, o něž požádal. S přesností na desetiny sekundy udaly čas přistání, čas, kdy Helian opustil raketu, sdělily, že raketa je připravena startovat – staraly se naprosto svědomitě. Fern je podrobil křížovému výslechu, chtěl je nachytat, třebaže si uvědomoval, že jsou to nesmyslné pokusy. Po Helianovi sem nikdo nevstoupil, nikdo nepoužil ani zařízení, ani vysílače. „Cosi“ v raketě nebylo.

Fern překročil práh velkého sálu stanice, a první, co zaslechl, byl známý hlas vycházející z rubínových očí:

„Podle údajů, které sdělil geoautomat 21, předpokládám, že vámi hledaný člověk Helian je nalezen!“

Fern k těm očím běžel s radostným, vítězným pokřikem. To byl nápad – uložit ten úkol geoautomatům. Jen aby byl živ! Hned odtud vyrazí, ať se pak podivínstvím téhle planety zabývají jiní. Jen aby byl živ!

„Kde je? Ukaž mi ho!“

Lovil obrazovkou stereovizoru, aniž měl trpělivost počkat na souřadnice, které sděloval První. Požádal ho, aby je opakoval, a celý netrpělivý nasměroval obrazovku. Potom ztuhl.

Na obrazovce se černala strašlivá, odporná trhlina se svislými stěnami. Byla vidět jak na dlani – paprsky jednoho ze žlutých sluncí ji dobře osvětlovaly. Nedokázal odhadnout, o jakou výšku jde, byla však obrovská. Jeden z geoautomatů stál na hraně a svými pneumatickými tlapami se opatrně držel skály.

„Kde je Helian? Ukaž mi ho!“ naléhal Fern se srdcem v krku. Snažil se v té trhlině rozpoznat něco, co by se podobalo člověku, ale marně.

„Vy ho nevidíte,“ ozval se První, „ale geoautomat 21 hlásil, že je v jeho dosahu. Je dole.“

„Hele!“ rozkřikl se Fern na obrazovku. „Hele, ozvi se, to jsem já! Tady Fern!“

Obrazovka mlčela. Dokonce i kousky skály, které se drolily pod pneumatickými botami geoautomatů, padaly dolů tiše. Médea neměla atmosféru, která by produkovala zvuk.

„Geoautomat 21 sestoupí, je to však obtížné,“ konstatoval První.

Jen aby byl živ, říkal si Fern. Vezmu ho, a…

Sledoval svisle stěny, které se ztrácely jakoby v propastech pekelných, a snažil se, aby myslil na Hela jako na živého, aby mu vdechl trochu ze svých sil, aby ho vrátil do světa, z něhož odešel. Hluboko v podvědomí však v zázrak nevěřil. Hel se zřítil z okraje, ze strašné výšky po strmé skále, na níž se nemohl udržet ani geoautomat. Nebylo naděje, že je živ. Po takovém pádu nemohl zůstat živ.

„Rychleji! Rychleji! Dej mu příkaz, ať sestoupí!“ naléhal Fern.

„Už se stalo,“ odpověděl První. „Nic jiného mu však nezbývá.“

Obrazovka už zblízka sledovala geoautomat, který opatrně posunoval své dlouhé nohy po drolivé skále. Každou chvíli se zastavil a překračoval drúzy obrovských černých krystalů, které v těch trhlinách vyrostly jak neuvěřitelné květy, a pak zase pokračoval. Věnec modrých očí na jeho drobném těle světélkoval napětím.

Fern seděl jak hypnotizován s nehty prstů zarytými do dlaně a kousal si rty. Na všechno zapomněl – na to, že se ho někdo dvakrát pokusil zabít, na neviditelné fluidum na stanici – na všechno. Teď byl důležitý jen Hel, ubohý Hel, který ležel kdesi dole a právě v této chvíli možná umíral.

Geoautomat sestupoval, jeho pohyby byly stále jistější a rychlejší, a pak se náhle zastavil. Dvě z jeho dlouhých teleskopických noh se třásly a marně se snažily chytit skály. Pod vahou vlastního těla se celý kymácel.

„Co se tam děje?“ vyskočil Fern. Natáhl ruce k obrazovce, jako by odtud mohl geoautomatů pomoci.

„Sotva mohu určit,“ ozval se mu za zády První. „Vypadá to na částečné ochrnutí neuronového centra!“

„Cože?“

„Částečné ochrnutí neuronového centra,“ opakoval První klidně. „V této oblasti se to už několikrát stalo. Tak jsme přišli o geoautomat 9-bis.“

Fern stál s vytřeštěnýma očima před obrazovkou a jen chroptěl. Takže „cosi“ je i tam, ve Velkém srázu. „Cosi“ je všude, po celé téhle prašivé planetě.

„Nerozumím vašim příkazům,“ konstatoval První.

A právě v tom okamžiku geoautomat padl. Utrhl se od skály a letěl dolů, až se jeho ostré hrany blýskaly. Nohy se tříštily a padaly za tělem a za tím vším se sypaly drobné i větší úlomky skály. To všechno trvalo jen asi deset sekund a v trhlině se pak obnovil dřívější klid.

V té chvíli zachytila obrazovka Heliana. Ležel tváří k zemi, s rukama nepřirozeně rozhozenýma, jeho skafandr byl roztříštěn na kusy. Padl do jedné z malých plošin ve strži a jeho rozbitá přílba se odrážela od zářících černých ploch obrovských krystalů.

„Hele!“ zaúpěl Fern. „Hele, slyšíš mě? Ozvi se, Hele! Prosím tě, ozvi se!“

Věděl, že je Hel mrtev, že je nemyslitelné, aby se ozval. Při rozbité přílbě a roztříštěném skafandru mohl Hel žít nanejvýš několik vteřin. Z velké bolesti snad ztratil okamžitě vědomí a jeho smrt byla krátká a lehká. Ve vesmíru je smrt nejčastěji krátká.

„Jaký dáte příkaz?“ ozval se První.

Fern pomalu vstal. Nebyl schopen jedině myšlenky, nebyl schopen dát příkaz.

A tu zaslechl Helianův hlas.

„Pojď sem!“ řekl ten hlas. „Já sám nemůžu. Jsem strašně daleko, strašně sám…“

Fern se díval na obrazovku – ležel tam Hel s rozbitým skafandrem, s rukama rozpraženýma, jak by žádný živý neležel, a přitom mluvil, volal ho k sobě, prosil o pomoc

Mrtvý mluvil. Že by nebyl mrtvý? Třeba má Ještě naději!

Fern popadl přílbu a vyběhl přes sál. Postavil se před první dveře a čekal, až ho propustí. Byl veden jediným přáním: jít za Helem! Najde způsob, jak ho z toho dostat. Neexistuje situace, z níž by nebylo východiska.

Vyběhl před dveře stanice a nejdříve ho napadlo, aby utíkal k raketě. RES má vozíky, s nimiž by se mohl dostat do Velkého srázu.

To ho napadlo nejdříve. Další myšlenka ho zarazila na místě. Hlas, který volal Hela a vylákal ho do rokle, teď volá i jeho! Týž hlas, změněný barvou Helova hlasu a jeho slovy. A on, Fern, běží jak hlupák, aby do té pasti vletěl také.

Jenže tam skutečně leží Hel, umírající a bezmocný, a Fern je jediný, kdo mu může pomoci.

Hel byl mrtvý. To nebyl jeho hlas. Nemohl to být jeho hlas. Byla to léčka.

Fern svěsil ruce a otočil se, aby se vrátil do stanice. Dveře se před ním poslušně otevřely. Může se dít cokoli, on však ještě neztratil zdravý rozum.

V sále bylo všechno tak, jako když odcházel. První zaregistroval mrknutím očí jeho opětný příchod. Fern těžce dosedl na jednu ze židli při stěně. Schopnost uvažovat se vrátila.

Jen se nesmím poddat. Zachovat si rozum, zachovat si rozum, opakoval si. Postupně všechno pochopím. Neexistují nevysvětlitelné věci, jen takové, o nichž zatím nic nevím. Kvůli tomu však nesmím ztratit rozum.

„Bioautomate První!“ řekl Fern.

„Poslouchám.“

„Odkud byl vysílán stereovizorem Helianův hlas? Určil jsi to?“

„Ano. Určil.“

„Odkud tedy?“

„Z muzea geologických vzorků.“

„Z jakého muzea?“ nechápal Fern.

„Z geologického muzea stanice.“

Fern se kousl do rtů. „Cosi“ tedy bylo tam. Po celou tu dobu, co se tu motal, bylo nebezpečí nablízku – na pouhých pár kroků. Ale teď už ho nepřekvapí.

Seděl a uvažoval. Kdy to přesně bylo, když se ho snažili oddělat poprvé? Když mluvil s Prvním a jeden geoautomat žádal o povolení, aby vstoupil do muzea, neboť přinášel geologické vzorky. Podruhé, když ten geoautomat odešel. Když zanechal ty vzorky uvnitř.

Neviditelné tedy nějak souviselo s geologickými vzorky.

„Bioautomate První!“ řekl Fern.

„Poslouchám.“

„Chci ukázat minerály, které přinesl tvůj automat během té doby, co jsem tady. Které jsou to? Můžeš mi říct?“

„Samozřejmě,“ odpověděl První. „Jsou to ty gigantické krystaly z Velkého srázu. Jejich složení je upřesněno, mám vyčerpávající údaje.“

Tak tedy krystaly. Velké černé krystaly, v jejichž plochách se zrcadlila Helova rozbitá přílba. Byly živé.

Fern vstal, pevně uchopil paprskomet a prošel sálem. Vstoupil do muzea. Pod průzračnými kupolemi zářily zrcadlové stěny vzorků z Velkého srázu.

„Kdo jsi?“ šeptal Fern. „Kdo jsi? Ty…, nebo ty… další? Jsi rozum, nebo ne…, nebo jsi zhmotněné zlo? Odpověz!“

„Případ Médea“ nevysvětlily ani čtyři expedic a stovky expertiz, které za sebou zanechaly. Nikomu se, nepodařilo navázat spojení s krystaly z Velkého srázu. Za dokázané lze pokládat jedině to, že jsou tyto krystaly nadány schopností obrážet okolní prostředí v mnohem vyšší míře, než bylo dosud, o neživé přírodě známo. Někteří předpokládali, že tyto krystaly zpracovávají získanou informaci, že jsou v nich tedy prvky rozumu. Jiní toto tvrzení vyvrátili. Bylo shledáno, že tyto krystaly mohou přijímat a odrážet téměř všechny vlny elektromagnetického spektra a tak napodobovat hlasy. Pohyb předmětů na vzdálenost se připisuje vlivu „směrovaného magnetismu“, který byl popsán a dobře prozkoumán expedicemi, v laboratorních podmínkách se však nikomu nepodařilo experiment opakovat.

Jedinou slušnou hypotézu formulovali někteří ne zcela seriózní informátoři ze Základny. Tvrdili, že krystaly jsou živé a nadané rozumem, že je to forma svým způsobem unikátního krystalového rozumu. Všechny neobvyklé jevy na stanici uváděli do souvislosti s faktem, že tam geoautomaty přenesly několik živých krystalů. Vzhledem k tomu, že tyto krystaly byly odloučeny od svých spolubratři ve Velkém srázu, snažily se nalézt východisko a způsob, jak se vrátit na původní místo. Lidé pro ně byli jen překážkou, a proto se je snažily odstranit, aniž by je cokoli odrazovalo. Takzvaným směrovaným magnetismem krystaly jen zkoumaly okolní prostředí a vůbec neměly v úmyslu děsit obyvatele stanice. Volání Hela a později pak Ferna k Velkému srázu bylo jen zoufalým voláním mezi rozumnými krystaly, které od sebe byly odloučeny a snažily se lidem vysvětlit, co činí. Ochromení geoautomatů v rokli Velkého srázu bylo jen obrannou reakcí, jež měla zabránit novému odvlékání živých krystalů. Setkaly se dva rozumy, každý s vlastní logikou a jednáním, a nemohly se pochopit.

V tato neprokázaná tvrzení nikdo neuvěřil. Jen se nad nimi pousmáli. Kdyby byly krystaly nadány rozumem, proč by se nepokusily o navázání kontaktu s lidmi i nyní? Anebo že by o kontakt s nejrozumnější bytostí galaxie nestály? To mohlo vyvolat skeptický úsměv i u těch, kteří byli této neuvěřitelné hypotéze nejvíce nakloněni.

Cílevědomost v jednání krystalů expedice nezjistily a popřely ji. Jen Fern si o téhle věci myslel své. On však byl astronavigátor druhé třídy, dokonce ne z nejznámějších, a tak se o jeho názor nikdo nezajímal.

LOS

Jsme tři: Ina, Artur a já. Sedíme, tak jako každý večer, v našem koutě u malého tabla astrofonu. Ze skleněných očí se nad. námi spouští oranžový soumrak. Artur je po mé levici ponořen do křesla, takže vidím jen jeho útlou inteligentní tvář, vypadající nyní jaksi zamyšleně a vzdáleně. Ina je přede mnou, sklání se nad obrazovkou astrofonu. Na prstech se jí chvějivě odráží namodralé světlo, ozařuje jí jemný profil a fosforeskuje všude kolem. Mlčíme. Jako by tu žilo jen ono mrtvé světlo. Ozvalo se tiché praskání, pak jakési táhlé houkání. Ina si podepřela tvář do dlaní a zaposlouchala se.

„Nech toho, Ino,“ řekl jsem jí, „víš, že to nemá smysl…“

Neodpovídá a já nemám, co bych dodal. Všechno už bylo řečeno nejméně desetkrát a ona to ví mnohem líp, než já a Artur. Nasloucháme signálu. Nepochopitelnému signálu z hlubin hvězdného světa. Kdysi jsme se snažili jeho smysl rozluštit. Zpočátku jsme měli dojem, že odpověď lze vyčíst z klidných hlasů kybernetických zařízení, která nám sdělovala, že ten signál přichází ze souhvězdí Persea.

„Další údaje, rozluštit signál!“ naléhali jsme. Elektronické mozky poslušně upřesňovaly koordináty, dokazovaly, že tyto rádiové vlny mohou vysílat jen rozumné bytosti.

Nic víc. Trápili jsme se otázkami, chytali jsme se tenkých vláken dohadů a splétali z nich ty nejnepravděpodobnější předpoklady. Naději vystřídala nejistota a nakonec se nás zmocnila trpká bezmocnost.

Teď je všechno zbytečné, nyní za několik hodin odlétáme k Zemi. Čeká nás osm pozemských let cesty. Osm společných let. Budeme se bavit, snad se budeme i smát a každý bude na tvářích těch druhých dvou číst, jak nám neúprosné výčitky vyrývají vrásku za vráskou. Výčitky, že jsme propásli svůj největší objev, pro nějž stálo za to žít.

„Netrap se, Ino!“ ozval jsem se znovu. „Ten zvuk jsme zaznamenali, na Zemi se rozluští. Věř mi, to taky není málo.“

Vlastně jsem ani nevěděl, zda je to málo, či hodně. My jsme skutečně udělali, co bylo v našich silách. A já se teď dívám na bledou zarostlou tvář Artura, který se po řadu dní pokoušel proměnit zachycenou vlnu v jiný druh energie. Určitou dobu jsme mysleli, že se nám to podařilo. To bylo tenkrát, když jsme ji proměnili v bioproud. Celé hodiny jsme sedali v bioelektrické komoře s přijímacími přílbami na hlavách. Dvakrát jsem měl dojem, že vidím barvy a obrysy. Nic z toho však nebylo. Podvakrát mě lna s Arturem vytáhli z komory polomrtvého. Záznam na bioelektronické pásce skutečně dokumentoval barvy, mohli jsme však tomu věřit? A o čem ty barvy svědčily? Proč bylo jejich přijímání nebezpečné? Odpověď jsme nedostali. Rozhodli jsme se, že pokusy zastavíme. Pak už nám zbývalo jen sledovat aparáty,– které zvuk zaznamenávaly, a utěšovat se, že se na Zemi jiným, vynalézavějším než jsme my, podaří je rozluštit. Krásná, avšak nesmyslná útěcha. Už jsme totiž ten signál, sami sebe i všechno, co jsme do toho objevu investovali, nenáviděli.

Občas jsem si myslel, že to je sobectví. Kdo by však mohl vinit ze sobectví nás, kteří utratili svůj život cestami po vzdálených planetách v zájmu vědy?

Tak už dost téhle nálady! Musím se usmát. Takhle ne, to je moc podmračený úsměv. Ano, teď je to lepší. Vstal jsem.

„Tak už s tím vysedáváním skončeme! Ještě nás čeká před odletem práce, že, Ino?“

Ina sebou trhla. Pak okamžitě pochopila, nač se jí ptám. Vstala. Ano, čeká nás poslední kontrolní zkouška lokátorového zařízení v raketě. Je načase.

Artur se těžce zvedá. Zastavil se, jako by chtěl něco říct, pak jen mávl rukou a šel dál. Velké stříbrošedé dveře se před ním tiše otevřely a pohltily ho. Ano, udělal líp, že mlčel.

Venku je večer. Podivný večer, pokud se to vůbec dá tak nazvat. Za obzorem černé oblohy zacházejí dvě slunce. Jedno velké, oranžové, druhé šedomodré. Kdysi se mi jako dítěti o takových obzorech a o takových sluncích zdálo, teď sním o Zemi. Tak je to. Každý věk má své sny.

V blízkosti není nic oblého. Samé ostré zubatiny, podivné útesy. Propasti, zející temnou hlubinou do hlubin vesmíru. A hvězdy. Nepříjemné, jakoby vyřezané z kousku chladného kovu. Je to strašné pomyšlení, že kdesi tam, v souhvězdí Persea, byl a snad ještě je živý rozum, který volal do nekonečna. To volání putovalo dvacet tisíc světelných let. A potkalo nás tři na této divoké planetě ze systému Beta-Labutě. Potkalo nás však marně. Nejsme schopni je pochopit. Jsme obyčejní lidé –tři lidé z obyčejné gravitometrické stanice.

Otočil jsem se. Na obrazovce za námi září kupole stanice. Nikdy mě nenapadlo, že mi bude tak těžko, až ji budu opouštět. Proč člověk vždycky zanechává kus sebe v předmětech, s nimiž žil?

Jdu za Arturem a lnou. Artur jde první, ona za ním. V mikrofonu slyším její dech, vidím, jak její malá postavička kráčí po šikmé ploše, a myslím si něco, co bych jí nikdy neřekl. To, jak mi je drahá. Hned jsem si to neuvědomil. V prvních dnech, když sem raketou expedice Orion s Arturem přiletěli, mi šla dokonce svým mlčenlivým, poněkud upjatým chováním na nervy, i tím, jak si třela čelo dlaní, když byla rozrušená. Pak jsem si na to zvykl. A jednoho dne jsem si s údivem uvědomil, že mi je těžko, když není se mnou. Snad je to láska. Nevím, ale je mi bez ní těžko.

Artur ji také miluje. Vyrostli spolu, je proto přirozené, že právě s ním lna spojí svůj život. Aspoň se to tak zdá. My tři mluvíme o všem možném, jen o tom ne, že my dva s Arturem milujeme Inu. Ona také mlčí.

„Archie,“ řekl jsem do mikrofonu, „já za vámi za chvíli přijdu. Jdu vypnout gravitační kondenzátor. Proč bych měl vlastně s vámi chodit? Zkontrolujte raketu a počkám tady na vás.“

Vpravo, asi tak sto metrů pod svahem, je vidět hranatý masív kondenzátoru. Kdyby tomu člověk nerozuměl, sotva by připustil, že náš život tady závisí na téhle nevzhledné šedivé stavbě. Kondenzátor nad námi vytvářel neviditelný pancíř mohutného pole. Tento pancíř nás chránil před gama zářením šedomodrého slunce. Bez něho by nás zabilo za několik hodin. Zásoby energie se však vyčerpávaly, což nás nutilo, abychom si pospíšili s odletem. Také s úkoly, kvůli nimž jsme tady, jsme skončili. Se všemi úkoly. Kromě toho nepředvídaného. Proč tomu bývá tak, že právě to nepředvídané se v životě projeví jako nejdůležitější? Ne, už se nechci trápit otázkami. Tohle je poslední noc, kterou zde můžeme zůstat. Zbavím se zbytečných pochyb a budeme startovat. Za pouhých osm let spatřím Zemi! Modrou oblohu, modré moře, zeleň na lukách a v lesích … Pouhých osm let To není tak mnoho.

Těžké dveře se otevírají. Vstupuji. Nevím, co by si pomyslili Ina a Artur, kdybych jim řekl, že přístroje jsou pro mě jak živé bytosti. Snad tenhle pocit pramení z medicíny. Nejednou jsem si ho uvědomil: každá věda člověku dává kromě přesných vědomostí ještě něco jiného. Lze to sotva upřesnit, medicína však zřejmě dává člověku takové vnímání lidí, že se dokonce i předměty stávají životnými. A co naši nešťastní pradědové přede dvěma či třemi sty lety, kteří se za tehdejších okolností domnívali, že se člověk musí vzdělávat v úzké oblasti vědy, aby zvládl svou profesi! Vůbec si nedokázali představit, k jakému skoku v myšlení povede rozptýlení člověka po vesmíru.

Já sám nemám tu kvalitu, již musí mít kosmonaut. Nejsem tvrdý a rozhodný. Příliš uvažuji. Nedokázal bych se chladnokrevně obětovat pro své druhy. Dokonce i nyní, když mám v ruce ústřední přerušovač kondenzátoru, mám pocit, že se loučím s přítelem. Tiché rovnoměrné bzučení ustalo. Rozsvítila se červená žárovka a potom zhasla i ta. Rychle odcházím.

Ano, Artur a Ina se už vracejí. Všechno je v pořádku. Zbývá už jen vzít na stanici záznamy posledních signálů a pár drobností. A pak start!

Teď jdu první zase já. Jeden po druhém vstupujeme do stanice a v hermetické komoře svlékáme jen přílby. Není čas, spěcháme. Koridor. Dveře sálu s astrofonem se otevírají. A já…

Stojím v sále a nechápu. Cosi se tu přihodilo. Nejdřív to tuším, pak si to uvědomuji. Je to neuvěřitelné, není to možné. A přece je tomu tak. Ostrý hvízdavý zvuk signálu se změnil v tichou melodii. V podivnou, zvláštní melodii.

Artur to zpozoroval. Běží k bioelektronické komoře a my dva za ním. Vchází dovnitř, když si připevňuje přílbu, ruce se mu třesou. Musím mu pomáhat.

Minuta. Ina vedle mě těžce dýchá. Arturovy oči jsou široce rozevřené.

„Vidím…,“ chroptí, „vidím je… to jsou oni…, slyším je..“

Každé slovo lapám s chtivou radostí. Přece jsme to dokázali! Konečně! Jak to bylo jednoduché! Že nás to nenapadlo! Bránil nám kondenzátor. Stačilo ho vypnout a…

Zmocnil se mě neklid. Snažím se zneklidňující myšlenku zahnat, ona je však stále zřetelnější, děsivě výrazná. Nemůžeme tu zůstat, nemůžeme! Musíme okamžitě startovat, prchat, jinak nás zabije šedomodré slunce!

Radost láme takové zoufalství, že se mi chce křičet bolestí. Pak mě napadá něco jiného. Co kdyby tu zůstal jeden z nás? Signály, které projdou jeho mozkem, budou zapsány na bioelektronické pásce. A zapne-li se astrofon, přijdou na Zemi obrazy i zvuky dešifrovány. To však také není možné. Znamená to, že jeden z nás bude odsouzen… Je to tak nemožné?

Sňal jsem Arturovi přílbu a vytáhl ho z komory. Potácí se, ještě se nevzpamatoval.

„Sedni si,“ žádám ho, „sedni si, prosím tě. Chci ti něco důležitého říct. Prosím tě, Archie, uklidni se.“

Artur se posadil a pomalu, zvolna přichází k sobě. Ina stojí vedle. Je bledá, prsty na opěradle křesla se chvějí. Už to pochopila. Ano, Ino, to, nač myslíš, je přesně tak.

„Poslechni, Archie,“ kéž by mě hlas neprozradil – „podívej se, v téhle situaci,“ (bože, co to říkám za hlouposti!). „Poslechni, je zřejmé, že ten signál se mění v bioproud jen při nízkém gravitačním napětí. Jak jsme to mohli vědět? Vadil nám kondenzátor. Chápeš přece…“

Ina se šla posadit k astrofonu. Je smrtelně bledá. Já však teď nemám čas na ni myslet. Teď musím všechno povědět.

„Jeden z nás tu musí zůstat, Archie… jeden z nás. Jinak to nejde. To všechno, co jsme dosud zaznamenali, nemá žádnou cenu. Jeden z nás tu bude muset zůstat. Co bude vidět a slyšet, zapíše se na biopásky, a tak se to dostane k lidstvu. Bude se to zapisovat, dokud nevyjde šedomodré slunce, a ještě několik hodin pote ji… chápeš, Archie?“

Na Arturových spáncích naběhly žíly. Ovládá se však. Fantasticky se ovládá, dokonce mu to závidím. Prozrazují ho jen ty žíly. Podíval se na Inu a řekl to, co musel říct.

„Dovol, abych tu zůstal já.“

Výkřik. To je Inin výkřik. Je zadýchaná, říká cosi nesouvislého.

„Ne, ty ne… on ví… já tu musím zůstat…“

Rozumím ti, Ino. Vybrala sis. Vybrala sis Artura. Teď je na mně, abych se ovládal.

„Zůstanu tu já. Přikazuji vám, abyste odletěli!“

Ne, nevyznělo to dobře. Artur mlčí, pak vyletí:

„Co si vlastně myslíš. Že jseš nejdůležitější? Podívejte se na něj, jaký je to hrdina. Tak tohle tedy ne! To není rozumné!“

Ach, Arture, proč hledáš ve všem rozum? Něco musím vymyslet. Nemám čas. Jeden tu musí zůstat… a říkám to, co mě právě napadlo:

„Navrhuji, abychom losovali!“

Je to neuvěřitelné. Takhle si kdysi počínali lidé, kteří byli vůči přírodě bezmocní. Nám, pánům vesmíru, to vůbec nesluší. Nedovedu si představit, jak si budeme počínat dál, ustoupit však nelze.

Artur se nervózně zasmál:

„To je nápad!“

„Uvažuj!“ naléhám. „Je jedno, kdo z nás tu zůstane. Vyžádala si to náhoda, tak ať jí důstojně zaplatíme – zase náhodou.“

Pozorně se na mě díval a v jeho hnědých očích to zajiskřilo. Ta myšlenka se mu tedy začíná líbit, ale přece jí on, člověk utkaný z.rozumu, nemůže schválit. Ano, Arture, lidé jsou proto lidmi, že se i v bezvýchodné situaci, dovedou vysmát osudu.

„Dovádíš věci k absurditě…,“ váhá. Přes jeho útlou tvář přeběhl úsměv.

„Má pravdu, Archie!“ slyším Inin hlas. „Já jsem připravena.“

Už se ovládá, vstala a jde k nám. Oči jí hoří, čelo si mne dlaní. Mlčíme. Z astrofonu zaznívá podivná, poněkud smutná melodie. Je jí plná kabina, jako bychom v té melodii pluli.

Artur mlčí, což znamená, že souhlasí. Vytáhl jsem svůj zápisník, vytrhl tři lístky a otočil jsem se, abych jeden z nich poznamenal křížkem. Složil jsem je a schoval ve dlani. Tři losy – tři osudy jsou v mé dlani.

„Na i jednom lístku je křížek. Táhněte. Pro mě, už tradičně, zbude to poslední.“

Artur neuvažuje, už se rozhodl. Natáhl ruku a vzal svůj los. Rozevřel ho a položil na stůl. Je prázdný. Nedovedu si představit, co v té chvíli cítí. Ininy zorničky jsou široce rozevřené. Automaticky sahá po lístku. Je prázdný.

Já jsem svůj lístek už ani nerozevřel. Je to zbytečné, všichni víme, jaký je. Zmačkal jsem ho a odhodil stranou.

„Tak vidíte…,“ řekl jsem. Nic lepšího mě nenapadlo.

Artur se dívá kamsi stranou. Poprvé je nejistý. Stále ještě není přesvědčen, že se to rozhodlo správně. Dokonce si určitě vyčítá, že s tím souhlasil. Netrap se, Arture. Osud ví, koho si vyvolit. Tak už běžte..,

„Běžte už,“ zopakoval jsem svou myšlenku nahlas, „nemáte čas.“

Okamžitě si uvědomuji, že povídám nesmysly. Kdo vlastně nemá čas. Je čeká celá věčnost života a štěstí. To já, já nemám čas! Oni si to však neuvědomují. Ina sevřela rty a pomalu jde k astrofonu. Jak podivně si je s tou vzdálenou melodií podobná. Obě jsou něžné a éterické. Natáhla ruku k astrofonu, ale potom ji stáhla zpět. Otočila se.

„Pojďme…, ale všichni,“ řekla nejistě.

Neodpověděl jsem. Co mi vlastně, Ino, nabízíš? Život? Copak nechápeš, jaký život? Nejen já, všichni tři bychom přestali být lidmi.

„Pojďte sem,“ konečně jsem se zmohl na slovo.

Artur se na mě podíval. Ten má ale oči! Úplně jiné. Je v nich cosi stařeckého, chmurného. Jenže my… já nemám čas!

„Sbohem, Ino. Sbohem, Arture.“

Bylo řečeno vše, co bylo třeba. Nevím, jak se lidé v takových případech loučí. Podal jsem jím ruku. Je mi těžko. Ne kvůli tomu, co mě čeká, jednoduše proto, že je už neuvidím.

Artur se otočil a vykročil první. Nechci se dívat na bolest v jeho tváři. Ilna si kousá rty a jde pomalu za ním. Ino! Ty sama nevíš, ale ty ho miluješ. Je to fantastický člověk, přítel věrný na život a na smrt. Dny však půjdou a ty budeš stále více myslit na toho druhého, co zůstal tady a co už neexistuje. A začneš milovat toho druhého, stín. Ty sama ještě netušíš, jaké to bude peklo. A Artur ti bude rozumět a bude trpět. Je mi vás líto, moji drazí. Odešli.

Jak je všechno tiché. Jsme tu sami, já a ta melodie.

Chci ještě několik minut, několik minut. Jen pro sebe, mám na to právo. Chci si představit něco hezkého, než…

Měsíc… Měsíc vyšel. Voní smůlou, zemí a ještě čímsi sladkým, co opájí jak sen. Jdu po lesní pěšině posypané borovým jehličím. Pěšina se stáčí, někde ji stíny borovic zužují, jinde se koruny stromů zase vzdalují. Borové jehličí na pěšině se v měsíčním světle leskne. Jdu, jako bych po pěšině ani nešel sám, nýbrž někdo jiný, kdo žil před tisíci lety. Člověk beze jména.

Tak dost! Poslední pohled kolem. Tam na podlaze u astrofonu leží malá kulička zmačkaného papíru. To je můj los. A já jediný v celém vesmíru vím, že můj los je právě tak čistý, prázdný, jako losy těch dvou. Ani jediný z nich jsem nepoznamenal křížkem. Tuhle svou poslední roli jsem sehrál dobře.

Ach, Země moje, já tě mám tak rád… tak rád tě měl jeden člověk…

RUKOPIS ZE ZARAGOZY

Inscriptio

Já, Antonio Maria y Galvez, z vůle naší Svaté matky církve Hlavní konviktor Řádu ve městě Zaragoze, jsem dostal od komandéra dona Juana Rodriga ze Sevilly čtyři svitky, nalezené jeho vojáky při jejich vstupu do města Esmeraldy.

Když jsem až do poslední řádky pročetl zmíněné čtyři svitky, když jsem shledal, že jsou psány jistým Hendrykem van Steeksem, když se plně prokázalo, že je spoluúčasten na činech onoho lstivce, že se mu koří a slouží mu, že je to zatvrzelec neschopný pokání, zlý nepřítel Svaté naší matky církve, prohlašuji tyto svitky za škodlivé, plné lživých slov vůči pravdě naší víry a nařizuji, aby byly spáleny v neděli o Svaté trojici na hranici kacířských rukopisů, jejich prach aby byl rozmetán, aby po jejich hříšných pozůstatcích nezůstalo ani stopy, ve jménu Otce i Syna i Ducha svatého. Amen.

Rukopis

Dříve než laskavý čtenář začne číst mou kroniku, musím mu říci, že se chápu pera zmítán velkými pochybnostmi, neboť nevím, zda to, co jsem prožil, má pro někoho smysl a zda by nebylo lépe, kdybych svým stařeckým očím raději dopřál odpočinku. Bůh sám však ví, že jsem zažil zvláštní a podivné události a že chci vypovídat pravdu, neboť se z ničeho nekaji a od nikoho nečekám odpuštění. A kdyby některý ze synů či vnuků těch lidí, o nichž budu vyprávět, se mi chtěl v hněvu mstít, nebude tak moci učinit. Neboť já už nebudu mezi živými a zůstane jen to, co bylo napsáno. Ještě se nenalezl takový smrtelník, jakkoli silný, aby přemohl psané slovo, jež se dostalo k lidem a do jejich srdcí.

Když tedy nyní čtenář zná mé myšlenky i pochybnosti, snáze snad přečte

SVITEK PRVNÍ,

v němž se vypráví o mém rodu i o mně samém, jak jsem se dostal na ostrov Tortugu a jaké utrpení mi tam bylo souzeno.

Jmenuji se Hendryk, po otci Zachariasovi pocházím z bohatého rodu Steeksů v Amsterodamu. Můj otec Zacharias i můj děd Jacob i praděd Nikolaus byli všichni poctivými a váženými občany cechu Hygieie a Asklépia, do něhož, jak známo, jsou přijímáni jen nejváženější mezi lékaři, apatykáři a lazebníky. Naše lékárna stojí na rohu Westerstraat, proti kostelu, stojí tam do dnešního dne a podle svědectví mnohých se těší té nejlepší pověsti. A toho si také zaslouží, neboť jsem nikdy nezpozoroval, že by můj děd nebo otec prodali chybnou směs bylin nebo neúčinný lék, jak nyní jiní tak často činí.

Narodil jsem se léta Páně 1645, třetího dne měsíce prosince a hned při mém narození sestavil můj otec věštbu podle hvězd, aby viděl, jaký mě čeká osud. Stále říkal, že jsem zrozen ve šťastném znamení, že uvidím mnoho zemí a národů, že budu bohat a v hojnosti prožiji své stáří. Pokud jde o země a národy, ty jsem skutečně viděl, ve všem ostatním mě však hvězdy oklamaly. Nechť jsou proklety! Nemá smysl, abych si stěžoval, všichni starci si stěžují a nikdo jim nedopřává sluchu.

Jak se sluší na syny mého rodu, začal jsem již jako malý pracovat v lékárně – čistil jsem lahvičky, zametal podlahy a vykonával všelikou jinou práci, jež byla v mých silách, a přitom jsem nezapomínal na otcovo ponaučení, abych se učil latině a názvům bylin. Určitě jsem byl učenlivé dítě, neboť děd i otec se mnou byli spokojeni. Jednoho dne jsem však bezděky vyslechl jejich rozhovor o mně, který mě udivil a který jsem si zapamatoval. Stál jsem u dveří a nemohl jsem ani vstoupit, ani nepozorovaně odejít.

„Co říkáš Hendrykovi, otče?“ ptal se můj otec.

„Dobře se učí,“ řekl děd, „bojím se však, že z něho nebude lékárník, tím méně lékař.“ A protože otec mlčel, děd pokračoval: „Dobrý lékárník se musí zajímat jen o příčiny věcí a nemocí, nikoli o lidi. A musí být necitelný, aby netrpěl cizím utrpením. Ty jsi necitelný, synu Zachariasi, Hendryk však nikoli. Vidím to. A bude-li chtít stát se lékárníkem nebo lékařem, nic dobrého z toho nepojde. Tak tedy o něm přemýšlej!“

„Budu,“ odpověděl otec a v jeho hlase jsem zaslechl zlost, určitě proto, že ho otec nazval necitelným. Děd však byl spravedlivý člověk, v životě mnoho zažil, bojoval i pod korouhvemi prince Oranžského. A bylo-li třeba někomu něco říci, pak to řekl.

Tenkrát jsem se zamyslil a rozhodl se, že děd Jacob má pravdu, neboť mě lidé vskutku velmi zajímali – co si myslí, co tají a proč dělají to, ne ono. Zároveň jsem však velice chtěl vyučit se na lékaře a nechápal jsem, proč to všechno děd otci povídal.

Dny v lékárně plynuly, připlouvaly a odplouvaly jak bárky na kanálech. Pracoval jsem pilně a snažil jsem se, abych byl vůči lidskému utrpení tvrdý. Určitě se mi to velmi nedařilo, neboť nemocní chodili pro radu či pro byliny jen za mnou. Nemocní jsou totiž jak psi, okamžitě rozeznají, kdo je lituje a kdo ne. Pozoroval jsem, že to otce dráždí, avšak – co je pravda – také on byl silný a spravedlivý člověk. Ani slovem se mě nezaslouženě nedotkl, ani skutkem mě neponížil.

Děd Jacob pak opustil tento svět a my jsme ho doprovodili na jeho poslední cestě, jak se sluší. Pohřbu se účastnil celý cech s prapory a pohřební průvod kráčel přes celé město. V čele šli starci s mým otcem a já jsem byl pyšný, že to je můj otec, třebaže jsme s matkou šli vzadu.

A když všechno skončilo a ženy sklízely ze stolu po pohřební hostině, zavolal si mě otec k sobě. Až teprve v té chvíli jsem si všiml, jak zestaral a jak je unaven. Dlouho pokuřoval z lulky a ještě déle se na mě díval, tak dlouho, že mi z toho bylo nevolno.

„Tak jest, synu Hendryku,“ řekl konečně. „Všichni jsme smrtelní a všichni jednou odejdeme. Protože jsme však smrtelní, máme povinnost. Otec je povinen starat se o své syny a oni pak opět o své. Jedině tak bude lidský rod zachován navzdory smrti.“

Říkal ještě mnoho jiných věcí, já jsem si je však nezapamatoval. Myslel jsem na děda, že už není, a jak mi bez něho bude těžko. Ne že bych s otcem nemohl žít. Mohl, děd však byl jiný člověk.

„A nyní, Hendryku,“ řekl otec, „taková je moje otcovská vůle. Posílám tě studovat do Padovy. Vím, že tam jsou schopní dobří profesoři filozofie. V Padově žije jeden z našeho rodu, Steeks. Bylo ujednáno, aby ti vyplácel dvacet rijksdaalderů měsíčně na stravu a oblečení, byt a učebnice. Budeš-li žít šetrně, vystačí ti i na trochu vína. To je vše.“

„Dovolíte mi otázku, otče?“ řekl jsem.

„Ptej se.“

„Proč filozofii, nikoli medicínu?“ Tuto otázku otec nečekal. Anebo na ni myslil, nepředpokládal však, že ji položím.

„Podívej se,“ řekl poklepávaje lulkou na opěradlo židle, „člověk jen třem lidem říká o sobě to nejhorší… zkrátka pravdu. Je to zpovědník, advokát a lékař. Aby ses stál jedním z nich, musíš mít dost sil nést cizí utrpení. Jinak budeš škodit jiným i sám sobě. Chápeš mě dobře?“

„Chápu, otče.“

„Já jsem si jist, že ty dost sil nemáš. Já bych byl taky chtěl, aby z tebe byl lékař nebo lékárník, jasně však vidím, že z toho nic nebude. Rozhodnutí musí být rozumné, neboť my, Steeksové, jsme vždy stáli na zemi. Lékárnu mohu předat svému zeťovi.“

Zřejmě se na mé tváři projevil odpor, který jsem choval vůči muži své sestry – tomu obtloustlému, plešatému, ruměnnému obchodníkovi, který byl celý jakoby spleten ze slov, tajnůstkářský a krutý. Jednou jsem viděl, jak bil svého psa a jak mu nářek toho ubohého zvířete dělal dobře. Tenkrát jsem ho začal z hloubi duše nenávidět. Tak jemu předají lékárnu Steeksů!

Můj otec dovedl chápat i beze slov.

„No,“ řekl konejšivě. „Řekl jsem, že mohu, dosud jsem o tom nerozhodl. Pokud mu ji přenechám, bude povinen vyplatit tvůj podíl a podíl tvé sestry. Na to je však ještě dost času, doufám. Já jsem ještě zdrávi“

Jak tenká je nitka života. Otec si myslel, že je zdráv, a věřil tomu, a zatím už v něm hlodala nemoc, ona nemoc, která nám ho po půldruhém roce vzala.

Onomu neštěstí však po celou tu dobu nic nenasvědčovalo. Lékárna pracovala jako odjakživa, na náměstí obchodníci každý pátek rozkládali své krámy a vykládali flanderská sukna a krajky, lyonské hedvábí, holínky z pevné bregenzské kůže a všechno ostatní, co si člověk může jen přát. Svět byl pro mě klidný a uspořádaný a ani ve snu mi nenapadlo, že v něm může být tolik utrpení, bídy a násilí.

Matka se sestrou mě přichystaly na cestu. Nebudu, popisovat jejich ztajený pláč, ani utajovanou radost onoho bídáka, mého švagra. Pokud nyní něčeho lituji, pak jedině toho, že jsem mu neprovedl něco zlého, aby si mě ve zlém pamatoval.

Vyjel jsem z Amsterodamu druhého dne měsíce června léta Páně 1662 a otec mě na den cesty vyprovodil. Při loučení mi popřál houževnatost ve vědách, jak se sluší na prvorozeného syna rodu Steeksů, a slíbil, kdyby se něco v mé nepřítomnosti přihodilo, že pošle po někom dopis. Až později, po letech, jsem pochopil, co mi tím chtěl říci, a já, hlupák, jsem ho ani jaksepatří neposlouchal, neboť jsem měl hlavu plnou nadcházející cesty a dalekého světa, který mě lákal. Tak jsme se i rozloučili, neboť můj otec byl člověk tvrdý.

Laskavého čtenáře nebude zajímat ani třítýdenní cesta, ani dny mého učení, každý ví, jaký je život v mládí, když je člověk vzdálen domovu a nemá jiných povinností kromě studia a poznávání světa v celé jeho kráse. Jak podivuhodná je však naše paměť! Mnoho štěstí a krásy se v ní neuchová, vybírá si bez okolků různé události a vnucuje nám je, když o ně vůbec nestojíme. Tak si i nyní nemohu vzpomenout ani na jednu ženu nebo dívku, s nimiž jsem tenkrát bezstarostně a v pohodě trávil čas. Znal jsem jakousi Marii a Angeliku, jak však vypadaly a zda se skutečně tak jmenovaly, si nevzpomínám. A zatím mi vytanul před očima majitel hostince U stříbrného jelena Gabrielle, který nemá proč se mi ozývat, neboť mě chtěl neustále podvádět v účtech, nechť ho však sám Bůh soudí.

Musím však přiznat, že filozofie, v níž se studovala také astronomie a matematika, mě nijak nelákala. Téměř jsem nechodil na přednášky a nic jsem nestudoval. Kdo však studoval? Žili jsme si vesele, ze dne na den, klábosili po tavernách, co nám slina na jazyk přinesla, a kdyby nás nehlídali páteři dominikáni, určitě bychom hovořili ještě víc. Oni špehovali a donášeli; jak to však dělali, že se všechno dozvěděli, není mi jasné do dnešního dne, neboť některé věci jsem nikomu nepověděl, dokonce ani ve snu, a přece je věděli. Páteři měli naštěstí také dost svých vlastních starostí s městskými vládci Padovy, proto sice špehovali, ale jinak nás nechávali na pokoji.

Snad jedinou rozumnou věcí, kterou jsem během těch měsíců udělal, bylo to, že jsem chodil do školy mistra Colomba, učitele šermu a tance. Byl to skutečný mistr svého řemesla, jakým by měl být každý učitel šermu. Stačilo mu podívat se, jakou má adept chůzi, a hned mu řekl, jestli z něho něco bude. Když to však k ničemu navedlo, když zpozoroval velkou neschopnost, pak bral za hodinu jen poloviční peníz a sliboval:

„Naučím tě, chlapče, aby ses dokázal krýt, aby tě nebodli do prsou, do břicha nebo do krku. Víc však ode mne nečekej!“

Já jsem, aniž bych se chtěl holedbat, měl velice rád zápas se šavlemi a rapíry a velice se mi to dařilo. Mistr Colombo se pak jen smál a říkal:

„Ty máš, chlapče, nadání, abys vládnul šavlí, nikoli vědami.“

Jenže takový je už život, člověk neví, co mu bude více k užitku, zda vědy, nebo šavle. Kdybych byl čekal, že mi vědy zachrání život, když jsme vtáhli do Las Palmas a když jsem stanul sám proti španělskému vojákovi, byl bych nyní já na onom lepším světě, nikoli ten Španěl.

U mistra Colomba jsem si osvojoval umění bít se kordem a šavlí téměř jeden a půl roku. Myslím, že mezi svými žáky neměl nade mě obratnějšího. Mistr Colombo si mě velice oblíbil, a když jsme byli docela sami, ukázal mi několik svých tajných úderů. Mistři šermu takové údery vždycky znají, jsou však jejich tajemstvím, neboť ani ten nejlepší mistr nikdy neví, co se může stát. Jeden z nich byl s úskokem doleva, o němž jsem nikdy ani neslyšel. Pro nezasvěceného protivníka byl takový úder bleskem z čistého nebe. Mistr Colombo říkal:

„Tenhle úder, chlapče, použiješ jen proti velmi divokým a silným protivníkům. Proti tomu, kdo se tak rozzuřil a je tak přesvědčen o své síle, že tě kouká jen probodnout, aby se šel co nejdřív napít za spásu tvé duše… A věz, onen svět je plný takových, kteří se pokládali za silnější a chytřejší, než jsou statní.“

Za tato slova jsem mu byl vždycky vděčen. A nyní budu vyprávět, jak jsem se s mistrem Colombem rozešel.

Když uplynul asi tak rok a půl, dostal jsem po poslovi dopis od otce. Hned jak jsem ho zahlédl, pocítil jsem, že se stalo něco zlého. Byl jsem mladý, ruce se mi však chvěly, když jsem ten svitek otevíral. Můj otec mi napsal toto:

Milý synku Hendryku!

Dozvěděl jsem se nedobré zprávy o tvém chování v Padově. Nestuduješ, chodíš po tavernách a vykládáš neúnosné hlouposti…

(Ti špinavci dominikáni. Ať jim Bůh odplatí, že se jim podařilo otrávit poslední dny mého otce!)

… a více úsilí vkládáš do pochybného umění šermu než do svých knih. To mi, synku, působí velké trápení. A protože jsem nemocen a cítím, že mi každým dnem ubývá sil, chci, abys znal mou poslední vůli.

Lékárnu přenechám svému zeti. Byli jsme v cechu a bylo zapsáno do knih u notáře, že můj zet na sebe bere povinnost vyplatit tvé sestře třetinu hodnoty lékárny a tobě též třetinu a z výnosu ti bude platit dvacet rijksdaahderů měsíčně, jak jsem ti dosud platil já, po dobu dalších třech let, než skončíš svoje studia.

Taková je, synku, má poslední vůle, nechť ti o životě pomáhá Bůh, neboť se spolu již více neshledáme.

Tvůj otec.

Když jsem tento dopis přečetl, rozplakal jsem se jak děvčátko a prosil jsem člověka, který ten dopis doručil, aby mi pověděl pravdu. A právě od něho jsem se dozvěděl onu strašnou zprávu, že můj otec již nebyl mezi živými. Zemřel krátce před odchodem onoho člověka do Padovy. A můj švagr se snažil, aby od něho otcův dopis odkoupil. Ale protože to byl skrblík, určitě nenabídl dost, anebo onen posel byl čestný člověk, jakých už mnoho není. Zkrátka mu ho nedal.

Nemělo smyslu, abych se vracel do Amsterodamu. Koho bych tam nalezl? Jen svou ztrápenou sestru. A nechtěl jsem z ní udělat vdovu, když už osiřela, neboť Bůh ví, že bych se neovládl a probodl bych toho ničemníka kordem! Ne, nemělo to smysl.

Když jsem si poplakal a potesknil, zašel jsem ke Stříbrnému jelenu a pohostil jsem své přátele, abych uctil památku svého otce, a byl jsem tak opilý, že jsem pak po tři dny nemohl nikam vyjít. Takové to byly časy, tak se tenkrát žilo. I sám bych si přál, aby tak uctili mou památku, až budu uložen do země. Čtvrtého dne jsem zašel k mistru Colombovi. Řekl mi:

„Chlapče, dozvěděl jsem se, jaké neštěstí tě postihlo. Teď mě poslyš! Už tě nemám čemu naučit. Chceš-li, zůstaň u mě. Kdyby dal Bůh a ty sis vzal nějaké děvče z Padovy, budu se z toho velice radovat. Nechceš-li, chlapče, je to tvoje věc. Kdykoli-ke mně přijdeš, vždy pro tebe bude kus chleba a konvice vína.“

Mistr Colombo byl člověk ušlechtilý, měl mě rád, a třebaže to nevyslovil, věděl jsem, nač myslel. Měl čtrnáctiletou dceru a doufal, že snad za rok za dva se přižením do jeho domu. Mě však srdce táhlo jinam.

Poděkoval jsem mu, jak se sluší, rozloučili jsme se a já jsem odešel na univerzitu. Nalezl jsem tam váženého profesora Gabrielle Volbůgela a velice jsem ho poprosil, aby mě přijal do učení toho, k čemu mě srdce táhlo: anatomie a chirurgie. Zaplatil jsem mu, jak bylo třeba, a on mě zařadil mezi své studenty. Tak jsem skončil s nenáviděnou filozofií, která se zabývá jen hloupostmi, a začal jsem studovat anatomii.

Jak podivnou věcí je lidský rozum. Když mě teď nová věda zajímala, ani mě nenapadlo, abych nechodil na přednášky, tím méně pak na pitvy. Konaly se jednou měsíčně, když správa města laskavě věnovala univerzitě mrtvolu nějakého oběšence. Právě tato laskavost městské správy byla důvodem neustálých sporů s biskupem a jeho náhončími – s dominikány. Velice se horšili, neboť jsme viděli to, co bylo skryto lidským očím, co jsme vidět neměli. Generálkomandér Padovy však byl člověk sporý, vyhýbaly se mu kulky i jed a vždycky chodil se svými lidmi. Páteři tak na něj nemohli a on říkal:

„Naše matka církev má vše, co je jí třeba, Padova je však živa z univerzity. A pokud mě dosud ještě Bůh neztrestal, znamená to, že ví, co dělá!“

Tato slova se dostala až k biskupovi, který neustále vymýšlel způsoby, jak by generálkomandéra dostal na onen svět. Jinak však byli dobrými přáteli, jedli spolu a pili.

Nakoupil jsem si mnoho knih o anatomii, z nichž nejcennější bylo Veraliovo dílo Sedm knih o stavbě lidského těla. Mám je dosud a těším se z něho.

Tak jsem studoval ještě dva roky a v chirurgii se mi dařilo stejně jako při zápase s kordem. Znal jsem již všechny kosti, svaly a důležité nervy, vyznal jsem se v léčení ran bylinami, ohněm a železem a dovedl jsem zastavit krev z ruky nebo z nohy.

Zapomněl jsem říci, že hned koncem prvního roku mé rijksdaaldery z Amsterodamu přestaly přicházet. Místo nich přišel dopis od mého švagra. Ten špinavec mi napsal toto:

Můj milý Hendryku!

Doslechl jsem se, že jsi opustil vědy, jež náš otec, dej mu Bůh věčnou slávu, určil, abys studoval, a dal ses na pochybné řemeslo lazebnické. Nevím, zda tomu tak skutečně je, jelikož však znám tvou povahu, věřím tomu. Jsem velice pobouřen, že jsi tak zhanobil památku našeho otce, budiž mu lehké odpočinutí, pročež ti neposílám peníze, dokud se nepřesvědčím, že všechno, co se o tobě povídá, je lež.

Tvůj milující švagr.

Já jsem mu odpověděl toto:

Milovaný švagříčku!

Vrátím se do Amsterodamu a zakroutím ti tím tvým kuřecím krčkem!

Je jasné, že jsem nedostal už ani grešli.

Abych však více čtenáře nenudil, řeknu jen krátce, že jsem žil ve velké bídě, o hladu, vždy se však nalezli dobří lidé, kteří mi pomohli. Aby měl čtenář představu, kam až jsem dospěl, řeknu jen, že jsem čas od času chodil na stravu k majitelce jednoho hostince, která byla stará a tlustá, velice ráda však pomáhala mladým mužům. Co je však pravda, byla to žena pohostinná a nešetřila na mně masem ani vínem. Když o tom tak teď po letech přemýšlím, musím jí být vděčen. Ať mě odsoudí Bůh.

Tak jsem žil ze dne na den, až mě to hladovění omrzelo. V té době táhla přes Padovu rota komandéra Andrého de Champery. Věděl jsem, že v té rotě Švýcarů není žádný lékař, a proto jsem si u něho vyžádal audienci.

Dostal jsem povolení a dostavil jsem se do jeho pokoje v hostinci. Hned na první pohled jsem viděl, že je to chrabrý muž, který rád žertuje. Předpokládal jsem tedy, že je to dobrák.

„Co umíš?“

„Pane,“ řekl jsem, „umím zastavovat krev a léčit rány. Byl jsem zde dvě léta u profesora Volbůgela a doufám, že vám mohu být užitečný.“

„Bít se umíš?“ otázal se. „Baby já v rotě nepotřebuji.“

„Umím, pane, bude-li třeba. I to umím!“

„Tak!“ křikl a vyskočil ze židle. „Vem si tento kord a braň se. Taková je u mě zkouška z chirurgie!“

Hodil mi kord, a tak jsme se v tom hostinském pokoji začali bít. Komandér byl mistr kordu, a jak by také nebyl, vždyť s ním po celý život zacházel. A já?

Bil jsem se, jak náleží. Snažil se mi všelijak kord vyrazit, já jsem však všechny údery znal. Nepodařilo se mu to.

„Až dotud jsi v pořádku!“ uznal. „A teď dál!“

Bil se stále hbitěji. Odrážel jsem ho, jak jen jsem uměl, nakonec jsem to však nevydržel a kord zahodil:

„Pane, nemohu pochopit, zda mě najímáte jako lékaře, nebo jako vojáka. Neboť plat, pokud vím, je jiný.“

On se rozesmál a řekl:

„Máš pravdu. Jak se jmenuješ? Hendryk? Posaď se, Hendryku. Najímám tě jako chirurga roty. Plat je deset tolarů měsíčně, strava a oblečení. A abys věděl, nemám rád dvě věci – strach v boji a podlost.“

„Rozumím, pane.“

„Hm,“ prohlížel si mě. „Ke všemu jsi ještě fešák. Dávej si pozor na ženské. Musíš znát míru.“

„Rozumím, pane.“

„A přestaň opakovat to tvoje rozumím!“

Pochopil jsem, že Švýcaři za svým komandérem stojí Byl to člověk ušlechtilý do morku kosti, a proto se všemi jednal prostě. Povšiml jsem si, že ti, kteří nedosáhli takové ušlechtilosti, jestliže je osud z nějakého rozmaru postaví nad ostatní, stávají se velice podlými. Pak se s nimi žádný ušlechtilý člověk nemůže měřit co do pýchy, ctižádostivosti a sebechvály. Právě podle toho se poznají.

André de Champery byl skutečný muž, takový, jakým jsem si přál být i já. Nikdy jsem ho však nemohl dostihnout. Viděl jsem, jak riskuje život, aby zachránil některého ze Švýcarů, který se ke všemu dostal do šlamastyky z vlastní hlouposti. Viděl jsem ho prohrávat v kostkách sto tolarů a ani nemrkl. Pil jak ďábel, opilého jsem ho však nikdy neviděl. V bojích všichni Švýcaři sledovali paví pera na jeho přílbě. Byla-li pera v jedné řadě s nimi, bylo všechno v pořádku. Pokud byla pera příliš vpředu, byla to jejich hanba, neboť to znamenalo, že ze strachu či pro špatné uspořádání zůstali za svým komandérem pozadu. Všichni říkali, že nikdy neviděli jeho pera vzadu, a ani já jsem to nikdy nezažil.

Člověk se až diví, jak takoví lidé umírají. Pan André totiž zahynul zcela hloupě. V jedné taverně v Le Havru ho zabil opilý námořník, který ho zabít vůbec nechtěl, jen se zmýlil. Vstoupil do dveří a mrštil svým kordem dřív, než jsme pochopili, co se děje. Pan André seděl za stolem, jen se nahnul a řekl: – „Nějaký hlupák mě zabil!“

A padl mrtev. Nastal takový zmatek, Švýcaři byli tak zděšeni, že se i tomu námořníkovi podařilo utéct. Ani já jsem komandérovi nemohl pomoci.

Bylo to skutečně hloupé. Kdo však viděl nějakou rozumnou smrt? Rád bych si to nechal vyprávět. Před mýma očima zemřely stovky lidí a přísahám, ani jedna z těch smrtí se mi nezdála pěkná nebo nutná.

S komandérem byl spojen nejopravdovější rok mého života. Staří lidé vědí, co tohle znamená: když přemýšlí o svém uplynulém životě a najdou jeden rok, o němž mohou říci – to byl opravdový život! Tak to bylo i se mnou ve službě chirurga u pana Andrého. Ne že by tam nebylo nepříjemných věcí. Byly. Rota se dávala najímat do služby různým drobným vládcům, z nichž byl jeden horší než druhý. Oslovovali se mezi sebou „vznešený bratrance“, ale koukali, jak by se povraždili. Také nás se snažili podvést se žoldem. A někdy se jim to dokonce podařilo. Pak jsme, chtě nechtě, brali, co nám na vsích přišlo pod ruku. Vím, že jsme si nepočínali spravedlivě, neboť venkovany okrádá každý, co jsme však mohli dělat? Venkované nemají lehký život, ale mají taky za ušima. Na jedné straně hrbí hřbety, a jak mohou, vystrčí rohy. Takže jsme od nich brali.

Nechal jsem studií a šel jsem s komandérem. Z Padovy jsme prošli celou Itálií a přes Marseille jsme se dostali do Francouzského království. Tam pořád něco dýmalo a kouřilo, což znamená, že tam pro nás bylo práce dost. jejich králem byl Ludvík XIV., všichni ho velebili, já jsem však zmatenější stát neviděl. Každý den se měnily zákony, co chvíli někoho vedli na popraviště, nic dobrého však z toho pro nikoho nevzešlo. Člověk mohl usnout na posteli a probudit se někde v podzemí, a vůbec nevěděl, jak k tomu přišel.

My jsme si hleděli svého, platili nám někde líp, někde hůř – a mířili jsme na server, k tomu prokletému Le Havru. Někdo nazývá náhodu osudem. Já na osud nevěřím, v životě je však tolik náhod, jedna horší než druhá, že by člověk na osud málem věřil. Přitáhli jsme do Havru v noci. Svítil měsíc jak stříbrný tolar, kulatý a zářící. A zatímco jsme míjeli první domy, měsíc potemněl. Byl popelavě rudý. Tak strašný měsíc jsem jindy neviděl. A psi z celého města začali výt. Vojáci zmlkli. Já jsem jel vedle pana Andrého. Pokřižoval se a řekl vážně:

„To je zlé znamení, Hendryku! Kéž bych se odtud dostal živ!“

„A proč, pane?“ nechápal jsem.

„Před mnoha lety, když jsem byl asi jako ty, byl u nás na zámku Champery jeden alchymista. Vyznal se v pohybu hvězd a předpovídal počasí, říkal, kdy je dobře orat či sít. Proto ho otec držel u sebe, živil ho a platil mu nějaký ten tolar. Já jsem k němu chodil do věže a on mi předčítal z různých rukopisů. A protože jsem věděl, že umí věštit, poprosil jsem ho jednou večer, aby mi předpověděl, co mě v životě čeká. Nechtěl, já jsem ho však tolik prosil, až nakonec souhlasil. Hádal z olova a chleba a řekl mi: »Mladý pane, budeš žít chudě, budeš však spokojen, a to je lepší než bohatství!« Tak mi to řekl.“

„A co ten měsíc?“ ptal jsem se.

„O měsíci mi nechtěl nic povědět,“ pokračoval pan André. „Zeptal jsem se ho, kdy zemřu. »To nesmí nikdo vědět,« odpověděl mi. »To nám není dáno.«

»Jen mi to řekni,« naléhal jsem. Nakonec tedy souhlasil.

»Měsíc ti dá znamení o městě, v němž prožiješ svůj poslední den,« řekl mi. A teď mi pověz, jestli tohle není znamení.“

Zmlkl jsem, pocítil jsem cosi zvláštního Jako by kdosi neznámý stál v té tmě a díval se na mě. Projela mnou hrůza, neboť každý v sobě tají strach z předzvěstí. A kdo může bojovat s předzvěstí? Třebaže, upřímně řečeno, jsem znal jednoho, který to dovedl. O Jamesu Hoggartovi, kterému říkali Poznamenaný, myslím, je ještě záhy hovořit.

V Le Havru pan André zahynul a rota se hned druhého rána rozpadla. Nechali se najmout k jiným komandérům. Šel jsem po svých i já a trápil se nejistotou, zda mě někde budou potřebovat. Práci jsem nalézt nemohl a domů se mi nechtělo. Nikdo se nevrací rád domů jako žebrák. Sestra by se mě jistě ujala, měl bych jistotu a pohodlí, do cechu by mě však nepřijali, a to by byl konec. A já jsem tolik chtěl stát se chirurgem, abych mohl čelit bolesti a utrpení, že jsem cítil, že nesmím povolit. Byl jsem připraven na jakoukoli nouzi, ať mi Bůh odpustí mou hříšnou pýchu!

Proto když mi jeden kontraktor nabídl, že mě najme jako felčara do skladů na ostrově Tortuze u Francouzské západoindické společnosti, dlouho jsem neváhal. Za tuto službu mi nabídl dvacet tolarů, stravu, oděv a ubytování ve skladech. Věděl jsem, že budu lékařem otroků, od nichž nic nezískám, že se vrhám do utrpení, ale podepsal jsem.

Opět to bylo podivné. Když jsem držel pero, cítil jsem, že je někdo vedle mne, ještě někdo kromě toho ničemy kontraktora. Že je to ničema, se ukázalo až později, tenkrát mi však dal deset tolarů, abych si nakoupil některé věci nezbytné na cestu a pro první měsíce života.

Utratil jsem tolary, zaplatil dluhy a nastoupil na loď Saint Jean, která odplouvala z Havru. Byla to podivná loď, já jsem se však tenkrát v námořních záležitostech nevyznal, nerozuměl jsem jim. Vůbec jsem neuvažoval o tom, proč je na lodi osmadvacet děl a jen dvacet námořníků. Víc děl než námořníků! A kromě toho ještě dvě stovky cestujících, kteří se všude hemžili jak krysy. A také krys tam bylo hodně.

Kapitánem korábu byl rytíř Sourdi z Francouzské západoindické společnosti. Nevím, zda se laskavému čtenáři stalo, že někoho na první pohled začal nenávidět. Rytíř Sourdi si mě mezi cestujícími dokonce vůbec nepovšiml, já jsem ho však začal nenávidět od prvního okamžiku. A bylo taky proč, ať se jeho duše peče na pekelném ohni. Byl nízké postavy, nadutý jak páv a zlý. Jak vyšel z kapitánské kajuty, hned se rozhlížel, kterého z námořníků by vytrestal. A vymýšlel si kruté tresty. Viníka například přivázali lanem ke stožáru a nechali ho na slunci, dokud ten nešťastník neupadl do bezvědomí. Nebo ho pověsili z paluby hlavou dolů. Já se však těmito ukrutnostmi nebudu zabývat.

Když jsem za pár dní přivykl nové situaci, začal jsem pozorovat cestující. A shledal jsem toto. Nejzámožnějšími ze všech bylo asi deset vystěhovalců. Našetřili si peníze a chtěli si koupit nějakou půdu na ostrovech v Západní Indii a snili o tom, že se stanou milionáři. A třeba se jimi i stali, nikdy jsem nikoho z nich už neviděl. Tři další byli šlechtici, které král vypověděl z Francie. Byli to účastníci nějakého spiknutí a král jim popraviště změnil ve vyhnanství. Zda to byli skuteční spiklenci, nevím, ani jeden totiž na Tortugu nedojel. První zmizel a rytíř Sourdi prohlásil, že se určitě sám vrhl do oceánu. Druzí dva onemocněli a jedné noci zemřeli. Já si však myslím, že jen tak z ničeho neonemocněli.

Ze zbývajících byli téměř všichni odsouzeni k doživotním nuceným pracím v koloniích. Byli na lehkých řetězech a v noci jejich dozorci ony řetězy zamykali k železným prutům. Zoufalejší shromáždění jsem nikdy neviděl, ať to Bůh soudí, nikoli já.

Bylo tam také třicet žen z nápravných domů. Takové nápravné domy jsem moc dobře znal. Byly to prádelny, tkalcovny a dílny, kde se vyráběly goblény jen pro krále a jeho družinu. V nich tyto ženy pracovaly jako vězeňkyně, za neslýchaných podmínek, za neustálého týrání dozorců. Sotva lze říct, jak se tam dostaly. Říkalo se, že tam zavírají ženy špatného chování, a určitě mezi nimi takové byly, já si však myslím, že tam zavírali i chudé ženy a vdovy, které neměl kdo chránit. Stačilo udání a jeden svědek a soudce je odsoudil. A svědky, jak každý ví, není těžké najít.

Vysvobození z těchto domů přinesla jedině smrt nebo odchod do kolonií. A tyto zoufalé ženy se modlily, aby se dostaly do kolonií. Stát je tam prodával plantážníkům za dvacet piastrů. Ty, které si zachovaly aspoň zbytky své bývalé krásy, se prodávaly za třicet. Už jsem v životě zažil mnoho dobrého i špatného, avšak obchod s bezbrannými ženami prodávanými do otroctví pokládám za jednu z nejodpornějších věcí. Příliš však odbíhám od svého příběhu.

Pluli jsme na západ. Zakotvili jsme v Roscoffu, abychom nabrali čerstvou vodu, pak jsme propluli úžinou, kde nás pokřtili na usmíření mořského větru. Každého polili vodou z oceánu, a protože bylo psí počasí, málem jsme zmrzli. Tento křest stál každého z nás nejméně pět stuiverů, plantážníky pak i více. Stejně si myslím, že ten křest dělali jen proto, aby nás obrali o peníze, ne aby usmířili vichry. Neboť to stejně nebylo nic platné, na mysu Finistere nás stihla strašlivá bouře a my jsme nevěděli, zda vůbec kdy ještě spatříme světlo světa. Šest odsouzenců zemřelo jen proto, že je po celou tu dobu drželi pod zámkem. Kapitán se bál, aby nezneužili bouře a zmatku a aby nepobili své dozorce. Starší důstojník nad mrtvými přečetl jeden žalm z bible a pak je hodili do oceánu.

Co se však stalo potom! Pátý den bouře utichla, vál příznivý vítr, a právě když slunce vykouklo z mraků, uviděli jsme něco strašného. Jedna z mrtvol plavala podél lodi.

Myslím, že tenkrát nebylo člověka, který by se nezděsil. Také já jsem se velice polekal. Naše loď byla prokleta, takové bylo znamení. Pluli jsme rychle, mrtvola zůstala vzadu, prokletí nás však pronásledovalo. Ve dvou soudcích se zkazila voda a z té vody se většina roznemohla. Zemřelo osm lidí, mezi nimi i dva námořníci. Až tehdy přišel Sourdi k rozumu, neboť loď bez námořníků je ponechána na milost a nemilost oceánu. Přikázal zkaženou vodu vylít a dávat nám jen z čisté, byť méně. Tak začala nemoc ustupovat, trpěli jsme však nesnesitelnou žízní. Sotva jsem se držel na nohou a modlil se, aby ta plavba skončila.

Po pětinedělní cestě a mnoha neštěstích jsme se konečně přiblížili k Západní Indii. Námořníci říkali, že jsme za den dva v Espaňole, a odtamtud na Tortugu že už je velmi blízko. Na loď už přilétali ptáci, v dálce se čas od času mihly plachty fregat, a tak se všichni, dokonce i odsouzenci, radovali, neboť nás čekalo něco nového a nové vždycky znamená naději

Tehdy se na mě jednoho rána na palubě vrhli čtyři zdraví námořníci a svázali mě jako zvíře. Nemohl jsem klást ani odpor, neboť jsem byl zcela překvapen a také zesláblý nemocí. I kdybych se byl bránil, stejně by mě svázali. Křičel jsem, ale nikdo si toho nevšímal, na této prokleté lodi stále někdo křičel. Mým prosbám, že chci mluvit s kapitánem, se námořníci jen smáli a kopali do mě. A protože jsem se zmítal a svíjel, ještě mě ke všemu ztloukli, až jsem ztratil vědomí.

Dříve než jsem však upadl do bezvědomí, zřetelně si vzpomínám, že jsem měl opět pocit, jako by se na mě někdo díval, já jsem ho neviděl, on však stál vedle mě a věděl, co se stane. I kdyby to byl sám satan, ať se propadne do pekel!

Když jsem přišel k sobě, byl jsem ve vězení, na řetěze jako ostatní odsouzenci, připoután dokonce ještě pevněji. Nevěděl jsem, co se mnou zamýšlejí, a proto jsem se zeptal těch, kdož byli blízko.

„Prodají tě, hlupáku!“ odpověděli mi.

Stále jsem veškerou hrůzu své situace nemohl pochopit. Jak by mne mohli prodat do otroctví, mne, který jsem svobodný. Mám přece smlouvu na místo felčara ve skladech. Odsouzenci však věděli své a opakovali, že budu prodán.

Ukázalo se, že mají pravdu. Za tři dny loď zakotvila v přístavu. Slyšeli jsme hlučící dav a pochopili jsme, že jsme přistáli na ostrově Tortuga. Druhého dne ráno začali vyvádět odsouzence na břeh. Vyvedli i mne, konečně jsem uviděl světlo. Tak mě v řetězech vyložili v přístavu. Tam pod Jednou besídkou sedělo několik pestře oblečených mužů, mezi nimiž jsem poznal našeho rytíře Sourdihó. Přístavní stráže začaly předvádět jednoho odsouzence po druhém a rozdělovaly je do skupin pro plantáže. Stranou stáli noví vlastníci s dozorci a odváděli si je. Když došla řada na mě, dal jsem se do křiku, že nejsem otrok, že nikdo nemá právo, aby mě prodával. To se nejtlustší mezi muži pod besídkou otočil na Sourdihó a pravil přísně:

„Komandére, vysvětlete ten případ. To je nějaký omyl!“

„Excelence!“ řekl Sourdi a vstal. „Není to žádný omyl, ten mladý člověk se prodal do otroctví dobrovolně pro dluhy. Zde je dokument. Račte si ho prohlédnout!“

Vytáhl svitek a podal ho tlusťochovi.

A já jsem stál němý údivem. Tak je to: naivní, kteří věří v pravdu a ušlechtilost, jsou proti padouchům zcela bezbranní. Může je zachránit jen to, že popadnou do ruky pořádnou hůl a přestanou vykládat o pravdě. Já jsem však byl v okovech, nemohl jsem se bránit a přede mnou se odehrávala připravená komedie.

Tlusťoch vzal svitek a rozvinul ho.

„Jsi Hendryk van Steeks?“ zeptal se mě.

„Ano,“ odpověděl jsem.

„Zde je napsáno, že se dobrovolně prodáváš do otroctví, aby se ti zaplatily dluhy. A tys to podepsal!“

„To není pravda!“ křičel jsem. „Podepsal jsem smlouvu, že budu po tři roky felčarem ve skladech, nic jiného jsem nepodepsal!“

Tu se všichni dali do hlasitého smíchu a nejvíce se smál Sourdi.

„To je ale hloupá lež!“ řekl tlusťoch. „Na tři roky? Společnost odtud už dávno sklady přemístila a toto byla její poslední loď. A proč jsi tedy na ni nastoupil, když to všechno nebylo dobrovolné?“

„Ten dokument je falešný!“ křičel jsem, nikdo mě však nechtěl poslouchat. Dali se mezi sebou do hovoru a tlusťoch potom řekl:

„Máš velké štěstí. Kupuje tě za třicet piastrů Jeho Excelence pan Martens, viceguvernér ostrova, na období tří let. Pokloň se svému pánovi!“

Neměl jsem přirozeně nejmenší chuť klanět se dalšímu tlusťochovi, jeho stráže mě však v tom okamžiku srazily do písku a ponaučily mě tupou stranou svých kopí tak, až mi praštěly kosti. Pak mě zase zdvihly a mrštily mnou k besídce.

Ač jsem byl v okovech a trpěl silnou bolestí, viděl jsem, co se děje dál. Prodávali ženy. Ty nešťastnice tam stály, mezi nimi se procházeli plantážníci, prohlíželi je, dívali se jim na zuby, a pokud se jim některá líbila, přidávali. Většina žen upadla v tupou lhostejnost, bylo jim naprosto jedno, kdo je koupí, protože? je nic dobrého nečekalo.

Když prodali i ženy, všechno skončilo. Tlustý guvernér, neboť to byl právě guvernér, nastoupil do kočáru a odjel Také ostatní se rozešli, a pan Martens, jehož majetkem jsem byl, se na mě dokonce ani nepodíval. Stráže mě odváděly k jeho plantáži a tam mě předaly dozorci mulatovi.

Od něho jsem něco zkusil! Byl to tupý krutý člověk. Žil jsem s dalšími osmi muži pod jakýmsi přístřeškem, spali jsme na holé zemi a na práci nás odváděli před východem slunce. Pracovali jsme buď na cukrové třtině, na tabáku, nebo na bavlně

Viceguvernér byl mimořádný ničema. A jak mi vysvětlili mí druhové v neštěstí, sotva jsem mohl doufat, že budu za tři léta svobodný. Dělalo se to tak: když měla vypršet smluvní doba, nechal pán nešťastníka zavřít o hladu a žízni. Když otrok zpola zešílel a se vším souhlasil, žádal viceguvernér jen jedno: souhlas, aby byl otrok znovu prodán. Tak se nešťastník dostal do nového otroctví na další tři roky a onen bídák shrábl peníze, které za něho před třemi lety zaplatil, a zůstal mu čistý zisk za práci. Říkalo se o něm, že si shromáždil velké bohatství a chystal se vrátit do Evropy. Tak vydělávali plantážníci na krvi a životech otroků.

Je však Prozřetelnost. Ten ničema se nemohl vrátit do Evropy a těšit se ze svého bohatství. Ranila ho mrtvice z přejídání, jenomže to je už jiná historie. Bůh mu odplatil.

Žil jsem tak téměř celý rok, už jsem nevypadal jako člověk a ztratil jsem veškerou naději. Tak špinavého, pokousaného od velkých komárů, posetého hnisavými ranami od mulatova biče by mě nepoznala ani vlastní matka.

Tenkrát jsem se rozstonal. Zeslábl jsem, začal jsem zvracet krev a často omdléval. Bili mě, aby mě donutili vstát, já jsem však byl tak sláb, že jsem to nedokázal a byl jsem připraven odevzdat duši Bohu.

Když se k viceguvernérovi doneslo, že umírám, rozhlásil, že mě prodává, aby nepřišel o nějaký piastr. Dále už nic nepamatuji, neboť jsem ztratil vědomí a probudil se až v jedné slušné místnosti. Koupil mě jeden felčar jménem Daniel Rous a dal mě svým děvečkám, aby mě ošetřovaly.

Tento Daniel Rous byl dobrý člověk a byl to zázrak, jak se dostal na Tortugu, i v pekle jsou však určitě dobří lidé. Čas od času se na mě přišel podívat a hovořili jsme spolu. Koupil mě za pět piastrů, neboť slyšel, že jsem studoval na chirurga, a on již nebyl mlád a potřeboval někoho, kdo by mu pomáhal. Pochopil jsem, že se v medicíně moc nevyzná – byl to lazebník – měl však jistou zkušenost v léčení ran a napravování vykloubenin a zlomenin. Často ho hledali a dobře mu platili, neboť chirurgové na ostrově nebyli.

Když uplynuly tři týdny, zlepšilo se moje zdraví natolik, že jsem s ním mohl chodit k nemocným. Pomáhal jsem mu při napravování rukou a nohou, neboť takové práce je mnoho, a přitom jsem svého nového pána po znával. Byl to hodný stařec, třebaže trochu skrblík, bylo v něm však více dobra než lakoty, takže jsem k němu přilnul. A také on se choval dobře ke mně.

Žil jsem u Daniela Rouse půl roku, když stařec náhle zemřel. Jednou večer seděl u stolu, skácel se a ztichl. Bylo nás u něho několik, snažili jsme se mu pomoci, nic se však nedalo dělat.

Když jsme ho pohřbili, přišel notář a otevřel jeho závěť. Stařec se postaral o všechny. Osvobodil otroky a domek zanechal děvečce, která mě léčila. Viděl jsem, že se notář snaží překroutit závěť tam, kde se hovořilo o osvobození otroků, měl cosi nedobrého v úmyslu. Byl jsem proto připraven na všechno – do nového otroctví jsem se dostat nechtěl. Vzal jsem z kuchyně dlouhý ostrý nůž, a když notář drmolil nad svitkem, přejížděl jsem palcem po jeho ostří. Byl jsem skutečně rozhodnut, že ho zabiju. Notář dostal strach, každý se bojí o svou kůži, a nedovolil si závěť zfalšovat.

Tak jsem byl osvobozen, ale zcela bez peněz. Jediným mým majetkem byl onen dlouhý ostrý nůž, který jsem stačil sebrat v kuchyni. Byl jsem tak hladový, že jsem se živil noční krádeží na polích. Nikdo mi nevěřil, že jsem lékař, nikde mě nechtěli, nic dobrého jsem před sebou neviděl. A bylo třeba, abych se co nejrychleji dostal z ostrova, neboť osvobození otroci jako já byli snadnou kořistí banditů. Mohli mě chytit a znovu prodat do otroctví. Byl jsem tedy schopen všeho, dokonce i dát se k pirátům. Tak hluboko jsem klesl.

SVITEK DRUHÝ,

v němž se vypráví, jak jsem se dostal k admirálovi a co z toho vzešlo.

V době, o níž vyprávím, se po ostrovech Západní Indie – na Espaňole, Barbadosu, Jamajce, Tortuze, po pobřeží Darienu a Venezuely a dokonce až k Yucatánu – hemžilo neslýchanou sebrankou, již hnal divoký hlad: touha získat co nejdříve a nejsnáze hodně zlata. A zlato, stříbro a různé drahocennosti v těchto zemích skutečně byly. Španělé vyvražďovali místní obyvatelstvo a nahnali je do dolů na drahé kovy, shromažďovali kořist v bohatých městech – Veracruzu, Panamě, Kartageně, v Santo Domingu. Pak na lodích převáželi zlato a stříbro do Španělska.

Na toto bohatství si však brousili zuby i jiní – Holanďané, Angličané a Francouzi. Vysílali rychlé ozbrojené fregaty a přepadali Španěly s jejich kořistí, třebaže to nebylo nijak snadné, neboť Španělé byli chrabří vojáci a bili se jak lvi. Vražděním a krádežemi se každý snažil získat co nejvíc, nebylo na světě krutosti a ničemnosti, která by se před vidinou zlata zastavila.

Piráti byli spodinou lidstva. Mezi nimi se nalezli ti největší lotři, ale také stateční muži, a mě vždy udivovalo, jak se ta největší krutost často snoubila s podivnou ušlechtilostí. Byli mezi nimi strašní ukrutníci, kteří zabíjeli jen pro vlastní potěšení, vytrhávali zajatcům jazyky, vypichovali jim oči a i jinak je mučili, což ruka odmítá popisovat. Stačilo, aby lidé o nich zaslechli, a opouštěli všechno a prchali do džungle. Byli však i takoví jako Pierre Veliký, který okrádal jen bohaté a jinak to byl dobrý člověk.

Mám-li tedy říci, jací piráti byli, je to velmi obtížné. Jedno je však jisté. Byli to lidé, kteří klesli na nejnižší příčku na žebříčku lidské společnosti, a protože mě život srazil až na samé dno, nezbývalo mi, než se k nim dát.

Příležitost, jak se dostat z Tortugy, se mi naskytla v podobě lodi, která odplouvala do Port Royalu, hlavního města Jamajky, a spěchala, aby se vrátila na Jamajku, námořníci však onemocněli podivnou nemocí. Začínala vzdutím břicha a oslepnutím. Byla to ošklivá nemoc, já jsem se však naštěstí od Rouse o ní něco dozvěděl. Nemocným se dalo pomoci jednou bylinou, která byla na Tortuze vzácná a měla podivné jméno Šest měsíců.

Dostavil jsem se ke kapitánovi a slíbil jsem mu, že pomohu jeho námořníkům, pokud mě bude ochoten vzít do Port Royalu. Zpočátku se mi smál a nevěřil mi, ale protože tonoucí se i stébla chytá, rozhodl, že to zkusí. Dovolil mi, abych nemocným po dva dny podával odvar z oné byliny, a když viděl, že se jejich stav zlepšil, přikázal, aby mě vzali na loď, abych námořníky léčil po dobu plavby.

Tak se také stalo. Jeden z námořníků zemřel, stav ostatních se však zlepšil do té míry, že mohli na lodi vykonávat lehkou práci. Všichni mi byli vděčni a krmili mě tím nejlepším. Dali mi oděv a pečovali o mě jako o skutečného lékaře, třebaže mi ani trochu nevěřili, že jím jsem.

Do Port Royalu jsme pluli deset dní, neboť jsme neměli příznivý vítr. Vpluli jsme do zálivu, já jsem se rozloučil s kapitánem a on mi z vděčnosti a také proto, že věděl, že jsem zcela bez peněz a bez prostředků, vyplatil z lodní pokladny deset piastrů.

Když jsem vystoupil na molo, byl jsem překvapen bohatstvím a krásou města. Byly tam jednoposchoďové a dvouposchoďové domy, mnoho kostelů, hostinců a nevěstinců. Město bylo ze všech stran obehnáno vysokou zdí a do přístavu se vplouvalo úzkým průlivem, stráženým pevností s mnoha děly. Nenadálý útok od moře je tedy neohrožoval.

Guvernérem Port Royalu byl sir Thomas Dalford, já jsem však guvernéra nepotřeboval, neboť ani on mne nepotřeboval; já jsem musel hledat lidi, kteří by mě přijali do služby. A do služby mě mohli přijmout jedině piráti, kteří byli v Port Royalu jako doma, neboť z nich celé město – od guvernéra až po posledního žebráka před bazilikou – tylo.

Začal jsem se poptávat, ke komu bych se mohl dát najmout, a všichni, když se dozvěděli, že jsem chirurg, radili jediné jméno – James Hoggart Poznamenaný. Slyšel jsem o něm také dříve, věděl jsem však, že je velice těžké ho najít, protože se nikdy nevědělo, kde je a kde přespává.

Osud tomu však chtěl, že jsem se s Hoggartem Poznamenaným setkal mnohem dříve, než jsem soudil, že tak mohu učinit.

Zapomněl jsem říci, že jsem oněch deset piastrů od kapitána dobře použil. Koupil jsem si šaty, abych skutečně vypadal na chirurga, a kord, ne sice z nejlepších, ale aspoň takový, abych se s ním v těžké chvíli mohl bránit.

A těžká chvíle přišla zcela nenadále. Jednou večer, když jsem se skromně najedl v hostinci, vyšel jsem si k přístavu, abych pohovořil s lidmi. Chtěl jsem si zkrátit cestu jednou přímou uličkou. Svítil měsíc, takže mi nepřipadala nijak temná. Jakmile jsem však do ní zabočil, okamžitě jsem cítil, že se za mnou někdo plíží. Otočil jsem se a přitiskl ke zdi. Učinil jsem tak v nejvyšší čas, neboť mi nad hlavou cinklo ostří sekyry. Byli tři. Měl jsem štěstí, protože onen se sekyrou uklouzl – odpoledne totiž pršelo – a upadl. Stačil jsem tedy vytáhnout kord a bodnout ho do stehna. Pustil sekyru a chytl se za probodenou nohu. Druzí dva měli těžké dlouhé nože, jimž Indiáni v oněch místech říkají mačety. Vrhli se na mne a mě zachránilo jen moje šermířské mistrovství. Věděl jsem však, že to dlouho nevydržím, a oni to věděli také.

Bil jsem se o život a říkal si, že ho lacino neprodám, když jsem zaslechl kroky a po zdech blikalo světlo. Útočníci byli tak rozzuřeni, že se chtěli vrhnout i na přicházejícího, když však viděli, kdo to je, zarazili se. Přicházel hubený muž střední postavy s ostře řezaným obličejem, jako by to ani nebyla tvář, ale maska, přeťatá napravo děsivým šrámem. Byl oblečen nákladně – do purpurového kaftanu, šedivého třírohého klobouku, šedých kamaší a šedých bot s velkými přezkami. Na boku mu visel elegantní kord v šedivém zdobeném pouzdře. Z každé jeho strany šel obrovitý černoch, jak obr z pohádky, s těžkým jataganem a zapálenou loučí.

Muž se zastavil, opovržlivě si nás změřil a řekl: „Co se tu děje?“

„Panel“ řekl jsem. „Vidím, že jste člověk, jehož se tato cháska bojí. Dovolte, abych vás prosil o záštitu a šel za vámi, neboť věřte, nejsem ničím vinen, abych byl zabit!“

„Skutečně?“ řekl a zasmál se. Byl to zvláštní smích, jako když se lámou suché větve. Z toho smíchu mne zamrazilo. „Skutečně?“? opakoval. „Buď jsi nevinen, a pak není třeba ti pomáhat, nebo nevinen nejsi. A nevinnost, která se nedovede sama zaštítit, nestojí ani za fajfku tabáku!“

Viděl jsem, že je se mnou zle, že mě tu nechá na milost a nemilost těm dvěma. Co tedy?

„To je pravda, pane!“ řekl jsem. „Přece však není spravedlivé, aby tři napadli jednoho.“

Znovu se rozesmál.

„Bože milostivý! To slyším poprvé, aby v Port Royalu mluvil někdo o spravedlnosti. Stojí za to, abychom se na to podívali. M-no…,“ změřil si toho s probodenou nohou, který se snažil zastavit krev, „bude to zajímavá podívaná. Tak do toho! Jeden po druhém!“

Ti dva byli zaražení. Společně si troufali, byli připraveni rozsekat mě na kusy, teď je však kuráž přešla.

„Nač čekáš?“ pobídl toho, který stál blíž ke mně. „Já budu sledovat, aby bylo všechno podle pravidel. Do toho!“

Nečekal jsem na další vybídnutí, věděl jsem, že na tom závisí můj život, a vrhl jsem se na protivníka. Nestačil ani zdvihnout nůž, aby odrazil můj první úder, a tak jsem ho probodl. Ani necekl a padl na zem jak sražený bleskem.

Druhý, který stál stranou, už na nic nečekal a utekl do tmy.

„M-no…,“ řekl muž a zadíval se na mě se zájmem, jak se mi zdálo, „to byl mistrný úder. Jak se jmenuješ?“

„Hendryk van Steeks,“ řekl jsem a uklonil jsem se. „Děkuji vám, pane, za vaši dobrotu. Zachránil jste mi život. Jsem vaším sluhou.“

A znovu jsem se uklonil.

„Za dobrotu?“ zeptal se. „Jsi tak přesvědčen, že jsem to udělal z dobroty? Nespěchej být mým sluhou, mohl by ses stát sluhou ďáblovým!“

„Pane,“ řekl jsem, „jsem chirurg. Tak, jak vypadáte a jak jsem o vás slyšel, jste proslulý James Hoggart. Nepotřebujete chirurga? Ujišťuji vás, že budete se mnou spokojen!“

„Říkal jsi chirurg?“ zeptal se.

„Ano, pane. Studoval jsem v Padově u nejlepších profesorů.“

Podíval se na mě zvláštníma kočičíma očima. Jako by to ani nebyly lidské oči.

„Uvidíme!“ řekl. „Zastav krev tady tomu! Umíš to?“

„Maličkost, pane!“ řekl jsem.

Jedním pohybem nože jsem mu rozřízl nohavici, dalšími dvěma rozřezal košili na pruhy. Okamžitě jsem nalezl tepnu a pevně ji stáhl. Krev se zcela nezastavila, ale už tolik nestříkala.

„Hotovo, pane!“ prohlásil jsem. „Pokud ten ničema bude mít štěstí, může zůstat naživu.“

„M-no,“ procedil Hoggart, „jmenuješ se Hendryk van Steeks? Ty jsi Holanďan?“

„Holanďan, pane.“

„A víš, že moje země válčí s tvou?“

„Pak jsem vaším zajatcem, pane.“

Tato odpověď se mu zřejmě líbila, neboť se znovu zasmál, jako když praskají suché větve,

„O zajatce nestojím! A víš, jaká je to sázka? Podáváš ruku lidem, kteří ti mohou z vděčnosti ukousnout prsty!“

„Pane,“ řekl jsem, „pro to, čím se chci stát, neustále sázím. A snad se mýlím, myslím si však, že i ten nejbídnější život za něco stojí.“

Dál si mě prohlížel svýma nelidskýma očima. Pak náhle řekl:

„Dobře. Zkusím to s tebou! Zítra ráno – na mé lodi!“

Beze slova rozloučení a bez pokynutí pak pokračoval ulicí provázen svými černochy. A já jsem si uvědomoval, že jsem právě učinil strašlivou volbu, ale nelitoval jsem. I nyní, po tolika letech, si myslím, že jsem nechybil. Zvolil jsem v životě to podstatné a sloužil jsem tomu prokletému životu, ať mě bouře zavály kamkoli.

Tak jsem byl najat na Cromwella, na vlámskou fregatu Jamese Hoggarta Poznamenaného. Měli tam chirurga, velice zkušeného muže jménem Josef Bale. Uměl napravovat zlomeniny jako nikdo jiný, měl zlaté ruce. Popravu je však třeba také říct, že byl, líný jak přežraná želva a že ze všeho nejraději seděl u stolu a jedl, i když ho zřejmě nudilo i to. Velice se vyznal ve vaření a – jako všichni, kteří rádi hodují – byl tlustý.

Bale měl z mého příchodu radost z výše uvedených důvodů; doufal, že mu ubude práce. Ptal se mě, kde jsem studoval, u koho, a nakonec řekl:

„Eh, nějak spolu vyjdeme. Máš rád humry s omáčkou z akašu?“

„Pane,“ řekl jsem, „omáčku z akašu jsem nejedl, humry jsem však jedl jednou a nebudu to opakovat, neboť se mi po nich točila hlava!“

„Neumějí je připravit!“ poznamenal Bale. „Já tě je naučím připravovat s omáčkou z akašu a se španělským melounem!“

Tak jsem začal svou službu na Cromwellu. Spíš jako kuchař než jako chirurg. Ne že by nebyla práce. Hoggartovi lidé byli ze všech končin světa, a když se v Port Royalu napili, rvali se mezi sebou i s místními. Hoggart, jemuž říkali admirál, se nezajímal, koho mu zamordují na souši, na moři byl však vůči výtržníkům nemilosrdný. A velice se ho báli, třebaže jsem ho nikdy neviděl, že by zvýšil hlas, nebo že by vypadal rozhněvaně. A stejně jako říkal, aby někomu vyplatili dva piastry odměny, přikázal, aby jiného oběsili na stožáru.

A co se stalo dále.

Admirál si usmyslil, že napadneme některé z velkých a bohatých španělských měst, neřekl však které, aby jeho záměry nevyzradili špehové. Proto shromažďoval lidi odevšad – z Espaňoly, Barbadosu, z Tortugy, Jamajky i z jiných ostrovů. Jeho eskadra čítala dvě velké fregaty a tři menší lodě. Nebral však kdejakého pobudu, jen lidi odvážné v boji. Jeho důstojníci velice bedlivě střežili, koho najímají, neboť jediný zbabělec nebo hlupák je schopen během okamžiku zničit všechno, co desítky statečných a chytrých lidí budovaly léta.

A co bych řekl o sobě? Já jsem si bláhově myslel, že si vydělám nějaké peníze a že se vrátím domů.

Vypluli jsme jedné noci, kdy jsme to vůbec nečekali. Najednou se ozvaly povely kapitánů, na naší lodi se rozsvítila lampa a ve tmě se vypnuly plachty. Byl příhodný vítr.

Pluli jsme na jihojihovýchod, bylo vidět, že admirál se vyhýbá důležitým námořním cestám, měl zřejmě v plánu něco velikého, neboť nechtěl ztrácet síly nějakými šarvátkami po cestě.

Téměř jsem neměl co dělat. Jakou práci může mít chirurg před bojem? Procházel jsem se sem a tam a využíval čas k tomu, abych se učil navigaci. Nelze říci, že bych se v této věci nějak důkladněji vzdělal, nechtěl jsem však být v tomto důležitém umění zcela nevědomý, čas od času jsem zahlédl admirála a pozdravil jsem ho, jak se sluší, on si mě však téměř nevšímal.

Ten muž měl na lidi magický vliv. Byl poměrně mladý, nebylo mu více než třicet, avšak mnoho starších a zkušenějších kapitánů se mu beze slova podřizovalo. Mezi námořníky se říkalo, že uzavřel smlouvu s ďáblem, že mu prodal svou duši, já tomu však nevěřím. On nepotřeboval uzavírat smlouvy s ďáblem, neboť to byl ďábel sám.

Jednou jsem se pokusil hovořit o něm se svým pánem a rádcem Josefem Bálem.

„Vy znáte admirála již dlouho, že, pane?“ zeptal jsem se. „Odkud pochází?“

Bale, který pořád něco drmolil, náhle zmlkl a já jsem viděl, že mu nějak není do řeči. Po chvíli řekl:

„Piráti nemají vlast, chlapče!“

„To je pravda, pane, ale mně se přesto často zdá o Amsterodamu a táhne mě to tam!“

„To vypusť z hlavy,“ usmál se kysele Bale, „kdo jednou vlezl do ďáblovy pasti, už se z ní nedostane!“

„Já si vydělám nějaké peníze a vrátím se,“ pravil jsem s veškerou přesvědčivostí, jíž jsem byl schopen.

Bale si mě prohlédl.

„Ještě jsi zelený, chlapče,“ řekl. „Každý tak uvažuje. Ze sta se vrací jen jeden, jen ten, který okradl všechny ostatní a prodal svou duši. A někdy se nevrací ani ten!“

V tu chvíli vstoupil námořník a zavolal Balea na palubu, zatímco já jsem uvažoval o tom, co mi povídal. Moc se mi chtělo vrátit se do Amsterodamu a, upřímně řečeno, neviděl jsem jinou cestu, než se dát k pirátům.

Za nějakou dobu jsme dopluli k ostrovu San Antonio, je to jeden ze Závětrných ostrovů. Je malý, nemá vhodný záliv, má však dobrou vodu. Admirál přikázal, abychom vyměnili vodu, přičemž jsme do každé štoudve dávali několik větviček jisté rostliny, která se podobala naší škumpě. Voda je po ní nahořklá, lépe hasí žízeň a dlouhou dobu se nekazí.

Večer admirál svolal kapitány a přikázal podávat večeři. Takový měl zvyk: před plavbou k cíli uděloval rozkazy a večeřel s kapitány. Běda tomu, kdo přišel ve špinavých botách, neoholený nebo neupravený. Když na to všechno myslím, chápu, jak bylo důležité, aby dodal kapitánům kuráž, aby celá ta sebranka – od prvního do posledního – viděla, že se všichni podřizují jednotnému řádu.

Onoho večera se však přihodilo něco ošklivého. Právě když končila večeře, seděl jsem na přídi fregaty a dojídal svůj skromný příděl. Náhle jsem pocítil ohromný náraz, který mnou smýkl po palubě, divže jsem si nesrazil vaz. Pak jsem uslyšel ránu a po palubě létaly kusý prken a všeho možného. Nastal nepředstavitelný zmatek.

Kdo nás napadal a odkud?

A protože v nebezpečí smrti se člověk stará především sám o sebe, nejdříve jsem ohledal vlastní ruce a nohy, abych zjistil, jsem-li celý. Byl jsem živ, jen jsem se ošklivě uhodil do pravého stehna. Sláva bohu, kost byla celá. Tvář jsem měl zkrvavenou, ale protože jsem byl schopen jasného úsudku, znamenalo to, že rána není hluboká. Přikrčil jsem se, protože jsem čekal další úder, ten však nepřišel.

Mezi pohromou na palubě pobíhali námořníci, a tu se teprve zjistilo, že v palubě, přesně nad skladem střelného prachu, zela ohromná díra, z níž stoupal hustý dým.

V takových chvílích bylo vidět, čeho je schopen admirál. Zvolna vystoupil na můstek, jako by se nic nestalo, a jeho ostrý hlas okamžitě zjednal pořádek. Každý zaujal své místo, námořníci začali lít vodu do otvoru a dým se brzy rozptýlil. První důstojník se spustil se dvěma námořníky dolů, aby zjistili, co se děje, a za chvíli všichni tři vylezli černí jak čerti.

Co se tedy stalo. Během dne vzali ze skladu tři soudky prachu a zapomněli na ně, protože nemohli najít zbrojíře. Jeden z námořníků sešel dolů se zapálenou loučí a soudky vybuchly. Štěstí, že se nevznítil celý sklad, jinak by z nás nic nezůstalo. Zahynuli čtyři: námořník, který to zapálil, další námořník, kuchař a chirurg – můj rádce Josef Bale.

Nechtělo se mi věřit. Právě před chvílí jsem viděl lékaře jít do kuchyně, kam tak rád chodil, a smrt ho zastihla právě tam, u jeho oblíbeného jídla.

„Van Steeks! Hendryk van Steeks!“ slyšel jsem, jak mě volají.

Ozval jsem se slabým hlasem, a jelikož jsem nebyl schopen chůze, dva námořníci mě zdvihli.

Volal mě sám admirál. Nezapomněl tedy moje jméno.

„Vstaň!“ přikázal tichým, ale hrozivým hladem. „Umyj se a věnuj se raněným. Jsi chirurg lodi. Za každého raněného mi odpovídáš vlastní hlavou!“

Zdvihl jsem se a vůbec nevím, jak jsem ušel asi deset kroků, abych mu zmizel z očí. Pak jsem se zhroutil a ztratil vědomí.

Přišel jsem k sobě, když mi lili vodu na hlavu. Otřel jsem si zaschlou krev na obličeji a pokusil jsem se ovázat si rány. Ale to už táhli raněné a někteří přicházeli sami.

Sebral jsem všechny zbylé síly a dal se do práce. Lehce ranění námořníci kleli, jiní jen skřípali zuby a svíjeli se bolestí. Dva, kteří ztratili příliš mnoho krve, mi zemřeli pod rukama.

Tu jsem zaslechl hrůzný výkřik, dosud jsem neslyšel, že by někdo tak křičel. Neměl jsem ani čas, ani síly, abych se ptal, kdo to je. Soudil jsem, že to je raněný, kterého ke mně vedou, nepřivedly však nikoho, a křik náhle ustal. Až druhého dne jsem se dozvěděl, co to bylo. Hoggart odsoudil zbrojíře k smrti. Ale k jaké! Uvázali ho za nohy a hlavou dolů ho pomalu spouštěli do oceánu. Dole pod ním už rejdili žraloci a ten nešťastník viděl, jaká smrt ho čeká, proto tak křičel. Spouštěli ho kousek po kousku, až to jeden žralok skončil. Nevím, zda byl vinen tím, že se na soudky zapomnělo. Někdo však vinen být musel a Poznamenaný ani chvíli neváhal.

Nikdo z kapitánů se neosmělil zeptat, zda svůj rozkaz neodvolá. Rozkazy se neodvolávaly. Všichni se rozešli po svém a ráno jsme vypluli.

Myslím však, že je načase, abych začal psát

svitek třetí,

v němž se vypráví o zajetí Kartageny, o mém seznámení s Redmontem a o tom, co on věděl.

Tak jsme pluli ke Kartageně. Myslím, že laskavý čtenář, který ta místa nezná, uvítá, když se trochu o tomto. neobyčejném městě zmíním. Leží v zálivu, který vede hluboko do pevniny, tak hluboko, že dokonce ani zkušení navigátoři nepoznají, že jsou v zálivu, z lodi totiž nejsou vidět břehy. Na konci se záliv zužuje, vyčnívá do něho ostrý skalnatý mys, na jehož nejnepřístupnějším srázu Španělé vybudovali pevnost San Carlos. Tato pevnost je dobře ozbrojena a střeží vstup do přístavu. Ještě zvláštnější a neobyčejnější je to, že hned za městem, kde by člověk nečekal vodu, se před očima rozprostírá další záliv, jenž je vlastně obrovitým jezerem.

Je to zvláštní jezero. Na některých místech tu nad hladinou bublají obrovské bubliny, jež po prasknutí vydávají zápach, na březích je vidět temnou, téměř černou smůlu, jejíž původ není znám. Místní lidé tvrdí, že to je smůla, která vře v pekle, já si však myslím, že satan má spoustu důležitější práce, než aby chodil na Kartagenu a hledal tam smůlu pro pekelné kotle.

Jezero je ze všech stran obstoupeno vysokými zasněženými horami. Na východě je Sierra de Perija, na jihu a na východě se vypínají Kordillery, kde pramení mnoho bujných řek. V Sierra de Perija jsou doly na zlato a ještě více na jihu Indiáni pod dozorem Španělů kopou smaragdy, které jsou velice cenné. Po březích jezera rostou drahocenné stromy, za něž lze dostat mnoho peněz. Roste tu santalové dřevo, brazilské dřevo, lignum sanctum, dřevo tak tvrdé, že

se pod ním lámou sekyry. Roste zde také strom pogonosuapse, o němž se říká, že vábí do svého stínu lidi i zvířata, je však proradný. Ten, kdo se pod něj dostane, je omámen přízraky a nemůže přijít k sobě. Zůstává tam, ze stromu se spouštějí tenké chobůtky, které oběť obtočí a vysají jí krev. Když prý některému velice starému Indiánovi už nestačí síly a mladí se k němu nechovají s úctou, najde si takový strom – a staří Indiáni vědí, kde rostou –, za temné bezměsíčné noci pod něj odejde a modlí se ke svým pradědům. Uváží-li to člověk, je taková smrt rozhodně lepší než život v hanbě a v posměchu.

Je tam i plazivá liána, tlustá jak lidská ruka, která udusí strom, kolem něhož se obtočí. Tato liána má zvláštní šťávu. Je třeba nechat ji kvasit sedm dní ve vodě ze sněhu a zaříkat ji. Sedmý den se šťáva z liány promění ve vodu, a kdo se té vody napije, nabývá zvláštní schopnosti. Začíná číst myšlenky lidí, ať už jsou to myšlenky dobré, nebo zlé. Většinou však čte špatné myšlenky. A také vidí lidi i události, které se dějí na celém širém světě a jichž se účastní jako duch, který do nich nemůže zasahovat. Tomu já nevěřím a spíš myslím, že je to lež. Jak může být člověk současně na dvou místech?

Prosím laskavého čtenáře, aby mi toto odbočení odpustil, já jsem si je dovolil jen proto, aby měl každý o těchto místech představu a aby věděl, že město Kartagena je město bohaté, jež nahromadilo poklady zlata, smaragdů a drahého dřeva. Španělští obchodníci, kteří do tohoto města přicházejí, jsou chamtiví a krutí jako všichni obchodníci a neznají v ničem míru. Čím více zlata mají, tím více po něm lační. Čas od času převážejí svoje bohatství do Španělska, neodcházejí však, zůstávají v Kartageně, neboť ten, kdo kusy zlata jednou držel v rukou, je ztracen na celý život a nic ho nemůže zachránit. Tito obchodníci mají třípodlažní domy obehnané pevnými zdmi, uvnitř zařízené takovým přepychem, o jakém ve Španělsku nemají potuchy. Ti mizerové nemají ve svých domech po jedné ženě, jak přikazuje víra, nýbrž po desíti, z nichž většina jsou místní Indiánky. Není nic tak podlého a nečestného, aby toho tito obchodníci s lidskou krví nebyli schopni. Bůh je mi svědkem, že útoky pirátů pokládám spíš za odplatu lidského rodu těmto dravcům, i když piráti také za nic neslují. Cesty Páně jsou však nevyzpytatelné a mou povinností není, abych je soudil, nýbrž abych jen svědomitě popsal události tak, jak jsem je na vlastní oči viděl.

Město Kartagena nebylo přepadeno poprvé. Zhruba před dvaceti lety bylo obklíčeno a vyloupeno známým Frangoisem le Olone Obyvatelé však byli včas varováni a mohli utéci do svých skrýší v horách. Olone tedy nemohl, ukojit svou krvelačnou vášeň ve vraždění a pobil jen asi dvě nebo tři sta starců a žen, kteří nestačili prchnout. Vydrancoval chrámy i domy a podpálil, co se podpálit dalo, domy jsou však většinou kamenné, takže jim oheň příliš neublížil

Když le Olone odtáhl, obyvatelé města se vrátili a za pouhých deset let nashromáždili nové, ba ještě větší majetky, tak bohatá je ona země. Byli však poučeni zkušeností, proto vybudovali pevnost San Carlos a zpevnili městské hradby. Kromě toho vybudovali další pevnost nedaleko města zvanou Altagracia, Nalézá se na ostrůvku proti pevnosti San Carlos.

Admirál propočítal naši plavbu tak, abychom dopluli do zálivu o jednom z velkých svátků, a to pozdě v noci. Byl nov a v té naprosté tmě jsme za příznivého větru dosáhli ústí zálivu. Zprava se objevily zubovité obrysy pevnosti San Carlos, zleva pak, o něco dál, ostrůvek s pevností Altagracia Proplouvalo se mezi oběma pevnostmi na dostřel mohutných děl. Náš příchod však byl zastřen tmou a vínem, jež místní vypili u příležitosti svátku, že jsme propluli celkem hladce, za námi se ozvalo jen několik lehkých výstřelů. V úžině u pevnosti kotvily jen dvě lodě pobřežní stráže. Na jednu z nich Cromwell dokonce vystřelil z levé paluby, takže se brzy proměnila v kupu zpřerážených trámů a roztrhaných plachet, jež se brzy potápěly Druhá v panické hrůze vyrazila místo na jezero, kde se mohla zachránit, na širé moře, přímo proti našim fregatám Grey Maude a Gloria a proti oběma menším lodím, jediný výstřel s přerazil stěžeň prchajícího a rozmetal mu palubu. Loď se zastavila a my jsme ve tmě viděli, jak se potápí. Neměli jsme však čas, abychom se jí více zabývali, neboť nám byla každá minuta drahá. Cromwell, následován ostatními loděmi, projel úžinou a vplul do přístavu Kartagena.

Útok byl tak odvážný a tak nečekaný, že se nikdo nezmohl na odpor. Ve městě začali troubit na poplach, na několika místech vzplály pochodně, neboť posádka se zřejmě chystala k obraně. Bylo však pozdě. Pět set pirátů z našich fregat za nepopsatelného divokého pokřiku vyhrnulo se do přístavu a vrhalo se na vyděšené španělské vojáky.

Zde je třeba říci, že tehdy i kdykoli později jsem neustále obdivoval onen řád, který ďábelský duch admirálův dokázal vnutit svým podřízeným. Zřejmě věděl o Kartageně všechno, co potřeboval, že přesně rozdělil úkoly: každý si pamatoval, co má dělat, s kým se bít a koho poslouchat. Nebyl tu žádný zmatek, třebaže piráti na první pohled vypadali jak stádo zvěře, které právě vypustili na svobodu. Také já jsem věděl, kde se usadím a kdo jsou moji pomocníci. Bylo to přesně určené místo v přístavu. Vystoupil jsem a rozložil tam potřebné věci.

Jak probíhal boj, nevím, neboť jsem byl po celou dobu ve své provisorní ambulanci a počal jsem obvazovat raněné a zastavovat krvácení, takže jsem měl dost práce. Bitva byla zřejmě krátká. Překvapená posádka se nezmohla na kloudný odpor a v čele s guvernérem donem Pedrem Garcíou se stáhla na pevnost San Carlos. Viceguvernér don Alonzo Pérez byl zajat. Město padlo za poměrně malých ztrát na straně pirátů – asi deseti mrtvých a sedmnácti těžce i lehce raněných, kteří křičeli a kvíleli v mé ambulanci.

Když jsem zjistil, že bitva skončila a že více práce už mít nebudu, nechal jsem raněné spomocníky a doprovázen jedním lehce raněným jsem se vypravil do okolních domů, abych nalezl nějakou láhev pálenky na vymývání ran a různé masti, na něž byli Španělé obzvláštní mistři. Neměl jsem však raději vycházet. Věděl jsem, co dokáží zdivočelí piráti bez dohledu, a také jsem do té doby už leccos viděl, avšak slova a lidská fantazie není schopna vymyslet tak zrůdná zvěrstva, jichž jsem byl svědkem. Byli tam vyvrhelové, kteří škrtili děti před očima jejich otců a matek, třebaže věděli, že rodiče pro záchranu svých dětí už dali vše, co měli. Co všechno já viděl! Ani dnes, kdy už je má duše zatvrzelá těžkým životem a kdy už jsem na prahu onoho světa, nemohu popsat hrůzy, jež tenkrát spatřily mé oči.

Rychle jsem se vrátil k raněným a asi jsem musel dlouho sedět. Vzpamatoval jsem se, až když se u vchodu do mé léčebny objevily pochodně a vzápětí hlučně vstoupil admirál provázený dvěma kapitány, několika piráty a černochy, kteří ho hlídali jak psi.

Vstal jsem a podal hlášení, jak náleží. Admirál jen zběžně přehlédl raněné a zadíval se na mě. Zdálo se mi, že se lehce opovržlivě usmál, nevěděl jsem však, zda se to týká mě, neboť opovržení bylo na jeho tváři trvalým rysem.

„E, pane doktore!“ řekl. (Poprvé mě tak oslovil.) „Je po práci. Kdo zemřel, zemřel. Můžete se projít po městě. Nechcete trochu rozptýlení těla a ducha?“

„Pane,“ řekl jsem s úklonou, „děkuji vám. Jen jsem byl v okolí, abych nalezl trochu pálenky pro převaz. Dovolte, abych zůstal u raněných!“

„Ha!“ zasmál se svým strašným smíchem. „Vidíte našeho doktora? Nesnese pohled na nepřístojnosti!“

A pak všichni kolem vybuchli smíchem. Jen černoši se nesmáli, ti se nejspíš nesmáli nikdy.

A mně tou pohanou krev stoupla do hlavy.

„Pane,“ řekl jsem a znovu jsem se uklonil, „vy jste mi zachránil život a můžete si ho vžít, kdy se vám zlíbí. Jsem váš sluha a otrok. Já se však skutečně nemohu dívat na zrůdná zvěrstva, která jsou tím zrůdnější, že jsou nesmyslná. Při nesmyslné krutosti lituji, že jsem se narodil jako člověk. A pokud mám dokázat svou odvahu, rozkažte, s kým z těchto lidí, kteří se mi tak hloupě posmívají, se mám bít.“

Byl jsem připraven skutečně na všechno. Byl jsem tak zhnusen, že se mi nechtělo žít, a zřejmě se to dalo vyčíst z mé tváře, neboť smích ustal. Pak se strhla vřava a nejeden tasil kord.

„Mlčet!“ řekl tiše admirál. Řekl to svým příznačným způsobem, takže okamžitě nastalo hrobové ticho. Bylo slyšet, jak praskají pochodně. Zahleděl se na mě, opovržlivý úsměv zůstával ve tváři, oči měl však vážné a tak pronikavé, jako by to ani nebyly lidské oči.

„Pane doktore!“ řekl. „Odpouštím vám ta drzá slova, abychom nepokazili radost z vítězství. Mám však obavy, že při povaze, již máte, bude velmi brzy třeba, abyste svou odvahu dokázal!“

Rázem se otočil a odcházel, doprovázen svými lidmi, kteří na mě vrhali zlobné pohledy. Já jsem jim je samozřejmě nezůstal dlužen. Nebál jsem se. Čím je člověk mladší, tím méně se bojí o život.

Strašná noc konečně skončila a ráno jsme se mohli porozhlédnout kolem. Téměř bez boje jsme obklíčili pohádkově bohaté město. Kořist mohla obnášet tři sta tisíc zlatých piastrů a snad i víc, pokud se počítá chrámové zlato. Každý získal majetek, včetně mne.

Vyplutí však nebylo snadné. San Carlos měl taková děla, že jsme nevěděli, co zůstane z našich lodí a z naloupeného bohatství a kdo z nás bude mít možnost utrácet piastry. Piráti však Poznamenanému věřili a doufali, že něco vymyslil, abychom ze zálivu vyvázli se zdravou kůží.

Tak se také stalo. Admirál měl svůj plán. Přikázal, aby k němu přivedli zajatého viceguvernéra a ostatní živé členy municipality a nabídl jim obchod. Ať obyvatelé města dají ještě třicet tisíc piastrů, viceguvernér ať jde do pevnosti a domluví s donem Pedrem Garcíou, aby nás propustili bez boje. V opačném případě Poznamenaný hrozil vypálením města a stětím dvaceti lidí každou půlhodinu, počínaje zítřejší šestou hodinou ranní, kdy vyprší lhůta.

Byl to zvířecí návrh, vzniklý v chorém mozku. Nepochyboval jsem, že ho guvernér přijme a že se pokusí zachránit to, co se zachránit dá. Neboť život je nad všechno ostatní.

Ukázalo se však, že znám málo tvrdohlavost Španělů. Zadá si jen s jejich nadutostí.

Don Pérez, vyslaný na čestné slovo, se vrátil s odpovědí pozdě odpoledne. Guvernér odmítal. Prohlásil, že se bude bít do posledního muže pod královským praporem, a dodal, že zajatí piráti nebudou pověšeni, jak je zvykem, nýbrž že pro ně přichystal mnohem horší trest. Na dvoře pevnosti rozdělali oheň, kde budou zajatce pomalu opékat. Nebylo pochyb, že to udělá, jen až mu padne někdo do rukou.

Guvernér byl ničema. S klidným srdcem zanechal těm zlotřilým pirátům pět tisíc občanů města, neboť sám byl s celou rodinou v pevnosti. I to, že se bude bít pod praporem krále, byla lež. Jiní se měli bít a umírat, jemu nic nehrozilo, neboť věděl, že Hoggart na pevnost útočit nebude.

Naše situace nebyla právě nejlepší. Byli jsme vládci Kartageny a obyvatelstvo nám bylo vydáno na milost a nemilost, byla to však slabá útěcha při pomyšlení, že člověka upečou jak sele na ohni. Ani v noci se nám nepodařilo uprchnout. Španělé zřejmě už osvětlili záliv a namířili děla. Stačilo, aby jedna z našich lodí uvízla na mělčina, a byli jsme v pasti.

Když admirálovi sdělili odpověď dona Garcíi, ani nemrkl. Jedné skupině pirátů přikázal, aby za městem postavila dvacet špalků tak, aby na popravy rukojmích bylo dobře vidět z pevnosti. Mezitím začali nakládat kořist. Většinu zlata a smaragdů naložili na Cromwella.

Večer se piráti znovu rozprchli po městě a nad mlčenlivými domy se nesly jejich divé výkřiky, já jsem upadl do těžké trudnomyslnosti a zavřel jsem se u raněných. Bylo mí jasné, že jsem se z vlastní hlouposti navždy spojil s vyvrheli lidského rodu, že jsem kumpánem těch, kteří loupí a vraždí. Neměl jsem východiska. Seděl jsem a přemýšlel a přepadalo mě stále větší zoufalství. Co jsem to jen učinil! Sám sebe jsem zničil, zhanobil své povolání a už nikdy se nebudu moci podívat lidem do očí a vrátit se do Amsterodamu. Už se to nedalo odčinit. Pane Bože! Seděl jsem zkroušený vlastními myšlenkami a zároveň jsem neměl sílu se té hrůze a zoufalství vzepřít.

V jasnější chvilce jsem se rozhodl, že alespoň na chvíli poskytnu své duši úlevu. Sáhl jsem po pálence a napil se.

Brzy mi bylo veseleji. Už mi to všechno nepřipadalo tak tragické. Cožpak oběťmi pirátů nebyli také lumpové a krutí lidé? Byli. Co na tom, že jsem byl lékařem zločinců? Když už jsem s vlky žil, musel jsem s nimi také výt. Byl jsem přece živ. Budu žít, z tohohle pekla se dostanu a bohatství mi dá na všechny hrůzy zapomenout. Člověk zapomene na všechno. Jen zpívej, Hendryku!

Začal jsem zpívat písně z dětství. Byl bych rád šel ven, cosi mě však zdržovalo. Venku v téhle krvavé noci zahynu stejně nesmyslně, jak jsem žil.

Snil jsem, ale nespal. Padal jsem kamsi dolů, pak se zase vznášel nad záliv, nad svět, nad všechnu podlost. Čas se zastavil. Do mé znecitlivělé duše se snesl klid.

V tu chvíli se otevřely dveře a vstoupil Poznamenaný. Měl šedivý třírohý klobouk, šedý kabátec, šedé boty s přezkami a strašlivou jizvu na pravé tváři. Proč se ďábel vždycky líčí v černém? Byl v šedivém. Seděl jsem s vypoulenýma očima opilce a měl jsem dojem, že se sleduji ze strany, jak sedím před Poznamenaným. Vůbec jsem nebyl schopen vstát a rozlišit, je-li to přízrak, nebo skutečnost. Možná to tak bylo, možná ne. Nejhorší přízraky jsou takové, kdy se všechno zdá jak skutečné.

„Tak co?“ zkřivila se mu ústa opovržením. „Pan doktor trpí výčitkami svědomí?“

Odstup, satane! pomyslil jsem si. Tak jsem si říkal v duchu, moje ústa však byla němá.

„Tak je to,“ pokýval hlavou Poznamenaný, pan doktor se spřáhl s tyrany a vyvrheli!“

Byl to přízrak. Živý člověk by přece nemohl tak dokonale číst myšlenky, které mě trápily.

„Vaše Milost se spletla!“ zasmál se Poznamenaný a naklonil se ke mně. „Chtěla dosáhnout štěstí s čistýma rukama. Bohatství a štěstí, že?“

Pane bože! modlil jsem se a viděl jsem se ze strany, jak se modlím. Neopouštěj mě, Pane bože!

„Nemáš se ke komu modlit!“ zkřivil ústa Poznamenaný, neboť uhádl mé myšlenky. „Není štěstí, jen zlo vládne nad tím prokletým lidským rodem. To je všechno!“

To mi zůstalo v uších. I s jeho smíchem.

Víc si nepamatuji.

Nevím, jak dlouho jsem nevnímal. K sobě mě přivedl křik raněného do břicha, který umíral. Vstal jsem, snažil jsem se, abych mu poslední chvíle ulehčil, na nic jiného jsem však nepřišel, než mu dát napít pálenky, aby zemřel tiše. A pohyboval jsem se jako někdo jiný, jako by se mi do duše vkradl někdo cizí a bývalého Hendryka vyhnal. Bože můj, už jsem chápal, v čem spočívala magie Poznamenaného admirála. V jeho nenávisti k lidem.

Rozednilo se. Strašlivá noc skončila. A tu jsme spatřili skutečnost.

V průlivu, přesně před pevností, kotvily dva těžké španělské koráby s nabitými děly.

Zmýlili jsme se. Domnívali jsme se, že zasažená loď pobřežní stráže se potopí zcela, a ona zatím plula dál a přivedla posilu. Oba válečné koráby byly těžce ozbrojeny děly a na jejich palubách pobíhaly nejméně čtyři stovky zkušených bojovníků, připravených pomstít se za vyloupení Kartageny. Spolu s vojáky z pevnosti jich bylo více než nás a byli v mnohem výhodnější situaci.

Už nebylo možno klást podmínky, ani popravovat rukojmí, neboť i špalky, které piráti postavili, byly na dostřel. Jedním slovem jsme byli v pasti. Dnes či zítra dostanou oba koráby další posily a pak už bude moci don Pedro García s požitkem vdechovat pach pálícího se lidského masa.

Co asi udělá admirál?

V té chvíli jsem ho poprvé sledoval, jak vydává rozkazy v beznadějné situaci. Vystoupil na můstek a vydal rozkaz, aby se každý vrátil na své místo na fregatách.

Po bezstarostném veselí a opilém dovádění pirátů nezůstalo ani potuchy. Všichni pochopili, že nastal konec. Nastoupili na lodi, nabili děla a zvedli kotvy. Mne se zmocnila naprostá lhostejnost. Bylo mi jedno, zda budu žít, či zda zemřu. Neměl jsem strach, neboť když se člověk bojí, znamená to, že si něčeho cení, a já už jsem si necenil ničeho.

Ozval se křik důstojníků, naše koráby napnuly plachty a vypluly proti španělským. Započal nerovný boj, neboť protivník byl mnohem silnější.

Tu jsem viděl, jakou spoušť může způsobit neschopnost, která se dostala k moci.

Nejjednodušší bylo, aby španělské koráby ustoupily úžinou a nechaly nás na pospas dělům pevnosti San Carlos, a potom, až proplujeme, aby nás napadly u východu a tam nás zničily. Dokonce i já, který jsem byl v námořních bitvách nezkušený, jsem viděl, co nás čeká.

Španělský admirál si však počínal zcela jinak. Začal bojovat. Napnul plachty a chystal se k výstřelu. Právě tak si počínal i druhý koráb.

Byla to naprostá hloupost. Poznamenaný moc dobře počítal s nadutostí a sebevědomím svých protivníků a plně toho využil. Naše fregaty byly sice méně ozbrojeny, zato však byly pohyblivější. Cromwell se zaměřil na svého protivníka San Salvador, podařilo se mu vystřelit dříve a rozbít mu palubu. Piráti měli vynikající střelce, jen co je pravda. Na palubě San Salvadora nastala panika: kusy prken, ranění a zabití, všechno v jednom zmatku.

V téže chvíli z druhé strany útočila druhá naše loď. Odrazila jen několik lehčích zásahů, přiblížila se a vystřelila. Zasáhla San Salvador velmi těžce, takže do otvorů začala pronikat voda.

Děla z pevnosti po celou tu dobu nemohla zakročit, mezi pevností a námi totiž docela hloupě stála jejich loď Encarnacion, takže don Pedro García riskoval, že zasáhne španělského admirála. Ten pak nemohl střílet na Cromwella, aby nezasáhl San Salvador. San Salvador se snažil odplout, aby uvolnil cestu k pevnosti, naše fregata

však byla rychlejší. Otočila se, proplula kolem nepřátelské lodi a vystřelila na ni smrtící ránu. Na palubě vypukl požár a koráb se začal rychle potápět.

Rozzuřený španělský admirál ani teď nezhodnotil situaci střízlivě. Ještě měl možnost se stáhnout, prchnout průlivem a donutit nás bojovat za těžkých podmínek. Na ústup však vůbec nepomyslil. S vlajícím praporem se rychle blížil ke Cromwellu.

Náš admirál však netrpěl zbytečnou ctižádostivostí. Jednoduše jsme prchli, a protože jsme byli rychlejší, výstřel z Encarnacionu nám už příliš neužil. Zasáhlo nás jen několik koulí, které porušily část paluby a zabily dva muže.

A zatímco jsme prchali z dosahu těžkých děl nepřátelské lodi, dostala se ona do nevýhodné pozice. Po obou stranách se objevily naše fregaty a blížily se další dvě menší. Nebyla to situace záviděníhodná pro nikoho, nepřátelský koráb však byl nepohyblivý, což bylo naší výhodou. Byl jak buvol, kterého napadli vlci. Jediná salva by stačila, aby zničil všechny naše menší lodi, ony však kolem r ho vířily, takže jim občasné výstřely jeho děl příliš neublížily.

Tu se jeden z našich kapitánů dopustil chyby. Byl to kapitán na Glorii. Zřejmě neodhadl rychlost a sílu větru a napnuté plachty ho zanesly za nepřátelskou loď, kde nebyl ničím kryt. Byla to nenapravitelná chyba: Nejdříve jsme zahlédli ohýnky na ochozu pevnosti a dým. Pak jsme zaslechli výstřely jak vzdálené hřmění a viděli, jak se Gloria v mraku dýmu potopila.

Když se dým rozptýlil, měli jsme o jednu loď méně. Vlny už zalévaly roztříštěnou palubu Glorie a přeživší piráti se snažili doplavat ke břehu. Nikdo se však nezachránil. Žraloci, přilákáni krví, překonali strach ze střelby a jejich hřbetní ploutve se už míhaly po hladině moře. Posádka Glorie byla odsouzena a hynula za radostných výkřiků vojáků z nepřátelského korábu.

Na radost však bylo žáhy. Gloria se potopila, avšak druhá naše loď zaujala výhodné postavení a vystřelila na Encarnacion.

Nemohl jsem okamžitě pochopit, proč se piráti na naší lodi dali do šíleného křiku. Jejich vítězný pokřik se nesl nad zálivem.

„Hurrá! Hurráá!“

Pak jsem pochopil. Náhoda v boji – a osud přiřkl vítězství nám. Výstřel porušil nepřátelskému korábu řízení a Encarnacion nyní plul podle vůle větru. Dříve byl nemotorný, nyní bezmocný. Stále se však ještě nevzdával, hlavně jeho děl ještě plivaly oheň.

Musím přiznat, že jakkoli mi piráti byli odporní, i mne ovládlo bojové nadšení. Obvazoval jsem raněné a pobíhal po palubě, jako bych mohl bitvu nějak ovlivnit. Na můstku jsem zahlédl admirála, on si mne však vůbec nevšiml. Na jeho útlé tváři zářila temná škodolibost.

Naše lodě se nyní vrhly na Encarnacion, přičemž bedlivě hleděly, aby je nezasáhly výstřely z pevnosti. Nepřátelský koráb odpovídal bezmocnou zuřivostí výstřely, které nás tu a tam zasáhly, jeho osud však byl zpečetěn.

Z pevnosti náhle vystřelili, aniž brali ohled na svou loď. Byl to projev skutečného zoufalství, neboť výstřely na takovou vzdálenost sotva mohly zasáhnout cíl.

Španělé při vší své tvrdohlavosti a neschopnosti měli vlastnost, pro niž je třeba si jich vážit: byli to udatní protivníci. Encarnacion nepomýšlela na útěk, točila se a bránila, ale my jsme byli v převaze.

V jednu chvíli však vítr zesílil a hnal nepřátelský koráb přímo proti nám. Tenkrát – nestydím se to přiznat – jsem se modlil. V poslední chvíli se loď stočila, neboť měla poškozené řízení. Její střela proto nezasáhla Cromwell, nýbrž jednu z našich menších lodí. Na tak malou vzdálenost by se i slepý strefil, a tak se naše loď rozprskla ve vzduchu. V té chvíli Cromwell ze svých třinácti děl na palubě spustil takovou palbu, že jsem až cítil jak to s námi zatřáslo. Encarnacion byla zahalena do dýmu.

Piráti vyváděli jak zběsilí – Španěl hořeli

Náš admirál však neztrácel čas. Cromwell se otočil a vystřelil z třinácti děl na druhé straně. Pak už pro dým nic nebylo vidět. Hořící nepřátelský koráb byl příliš blízko, a proto se Cromwell rychle vzdaloval.

Ozvala se rána, dýmem probleskly plameny. Pak znovu. Vrchol stožáru, který čněl vysoko nad dýmem, se naklonil a zmizel. To vybuchl sklad střelného prachu. Tak bitva skončila.

Koráb se potápěl rychle. Ve vodě plavaly hlavy, zbytky posádky se snažily zachránit na břehu. Měl jsem dokonce dojem, že dva muži plavou k nám, což bylo neuvěřitelné. Zadíval jsem se líp – skutečně se dva blížili. Piráti je zpozorovali dřív než já, pokřikovali na ně a chystali se už na nějaký krvavý žert, když je zchladil hlas prvního pobočníka. Byl to admirálův rozkaz, aby oba Španěly vzali na palubu. Co měl Poznamenaný za lubem, byla jeho věc, o jeho rozkazech nikdo nepřemýšlel. Naopak, několik pirátů se rozběhlo pro lana, aby vytáhli Španěly na palubu.

Prvnímu se podařilo chytit lana, nohama se opřít o palubu a vylézt nahoru. Druhý se opozdil. Mrskla sebou žraloci ploutev, ozval se tlumený výkřik a ztroskotanec zmizel. Pár nešťastných sekund ho stálo život.

Ten, který vstoupil na palubu, byl příšerně zpustlý. Z rozcuchaných vlasů a z levé ruky mu tekla krev. Byl tak vyhublý, že byl prostě div, že se na naši loď dostal. Piráti ho obklopili s hlaholem, on jim však neodpovídal. Otočil se k moři, kde zmizel jeho druh, a pokřižoval se. Nepokřižoval se po katoličku, ale jako protestant. Pirátům to bylo jedno, já jsem si toho však okamžitě povšiml.

„Předvést k admirálovi!“ zařval první pobočník.

Dva piráti se ho chopili a táhli ho k můstku. Byl jsem zvědav, jaký člověk to přišel ze španělské lodi a nekřižuje se jako katolík, a proto jsem šel k můstku také, jako lodní lékař jsem mohl strkat nos do všeho, tím spíš, že ten člověk byl raněn.

Zajatec přistoupil k můstku, kde ho před admirálem srazili na kolena.

„Plaz se, pse!“ zařval jeden z pirátů „A pros o život!“

Zajatec však zřejmě nebyl žádný zbabělec. Vstal a teprve potom se uklonil. Pak vzpřímil hlavu.

Poznamenaný stál jak zkamenělý, i tvář měl jako z ledu. Pocítil jsem zvláštní atmosféru. Ti dva – admirál a zajatec – se znali.

Chvíli mlčeli. Pak řekl zajatec plynulou angličtinou:

„Mám tu čest, pane, být vaším otrokem!“

Admirál zkřivil ústa, tvář zůstávala ledová. Nedalo se zjistit, zda ta slova vůbec vnímal.

„Redmonte,“ zasyčel, „tak se zase setkáváme! Statečně jsi bojoval proti mně!“

„Je mi líto, že vás musím opravit, pane,“ odpověděl zajatec, jehož nazvali Redmontem. „Tentokrát jsem neměl to potěšení. Byl jsem rukojmím spolu s dalšími osmi ve vězení korábu Encarnacion. Nechť se Bůh smiluje nad jejich duší. Všichni jsme v jeho rukou.“

A znovu se pokřižoval, přičemž se otočil ve směru, kde se loď potopila.

Redmont nelhal. A byl opravdu statečný, takhle si před Poznamenaným nikdo nedovolil vystupovat. Povšiml jsem si, že se tak chovají jen lidé, kteří věří v osud, který sám rozhodne, kdy dohoří jejich svíce. Žijí tak, jako by každý den dostali darem. Kdo ví, snad je třeba žít právě tak.

Přes admirálovu tvář přelétlo cosi jako úsměv. Mohl to být sám ďábel, odvahy si však vážil.

„Hleďme,“ řekl. „Tak tys ještě nezapomněl na bohosloví!“

„Ne, pane!“ odpověděl Redmont.

Ano, ti dva se znali už dlouho. Čekal jsem, jak to dopadne. Všichni kolem čekali. Oběsí Redmonta, nebo ne?

„Doktore!“ řekl Hoggart, aniž se ke mně otočil. „Vem si toho pátera vyklouze k sobě a postarej se o jeho tělo. A on, doufám, až bude na onom světě, se přimluví u Všemohoucího za naše duše!“

To byl přesně jeho styl. Všichni kolem se chichotali, jen on ne. Ani Redmont se nesmál. Vůbec bylo v celé scéně cosi zlověstného.

„Děkuji vám, pane!“ řekl Redmont.

Admirál jen zdvihl obočí a já jsem pochopil. Vyšel jsem a uctivě vyzval zajatce, aby mě následoval.

Snad tento příběh popisuji příliš zeširoka, neboť se to všechno událo během několika minut, zatímco se Encarnacion potápěla. Zavedl jsem Redmonta do své kajuty a ošetřil jsem mu rány. Nebyly nebezpečné, jen hodně krvácely. Obvázal jsem ho, uložil ha své lůžko a vrátil se na palubu.

Byli jsme vítězové. Potopili jsme dva těžké španělské koráby. (Právě jsem si uvědomil, že píši tak, jako bych se o to vítězství nějak zasloužil a jako bych s těmi zločinci cítil. Co dělat, takoví jsme my lidé!) Piráti zničili koráby, my jsme však zatím nevyvázli. San Carlos stále ovládal průliv, za zády jsme měli ztýrané město, a třebaže útroby Cromwella byly plné zlata, z pasti jsme se nemohli dostat. Zítra nebo pozítří může připlout celá španělská eskadra, a ta nám dá co proto.

Osud nás všech byl v rukou admirálových, jeho ďábelské zkušenosti. Už jsme přišli o dvě menší lodě. Jak se asi rozhodne?

Admirál zamířil ke břehu a shromáždil kapitány. Nevjeli jsme do přístavu, nýbrž jsme zakotvili v ohybu zálivu, dost blízko pevnosti a dost daleko od jejích děl.

Porada s kapitány trvala dlouho. V poledne se rozešli na své, lodě a pak začal podivný shon. Byly spuštěny loďky, do nich nasedla část mužstva. Loďky je dopravily na břeh a piráti pod vedením svých důstojníků zamířili do palmového lesíka, který byl za kopcem na druhé straně proti pevnosti. Tam zapálili ohně a jejich kouř se vznášel nad lesíkem. Pak se loďky vrátily a nalodily další část pirátů.

Co se to dělo? Že by se admirál chystal napadnout pevnost?

Jestliže člověk o naší situaci uvažoval, bylo to jediné východisko. Velitel mohl za cenu velkých ztrát obsadit San Carlos a zajistit proplutí do oceánu. Nic jiného nezbývalo.

Z lesíka se oddělila skupinka a směřovala k pevnosti. Pokud jsem mohl rozeznat, byl mezi piráty opět viceguvernér. Chtěli vyjednávat.

Za necelou hodinu se skupinka vrátila. Dovedl jsem si představit, co Hoggart prostřednictvím viceguvernéra navrhoval a co mu odpověděli. Admirál nabízel, že zachová při životě všechny obránce pevnosti, bude-li pevnost kapitulovat, don García odpověděl jen šťavnatou španělskou nadávkou. Loďky se tedy vrátily k fregatám a do každé naložili po dvou dělech. Nebylo pochyb o tom, že děla zaujmou pozice z míst, odkud piráti napadnou pevnost. Skutečně se tak stalo. Loďky převezly děla na břeh a piráti je dotáhli do lesíka. Pak se vrátili pro další.

Za celé odpoledne loďky převezly na pevninu dobrých dvacet kanónů a v pirátském táboře v lesíku nastal čilý ruch. Zjevně se chystali k zoufalému útoku.

Také v pevnosti bylo rušno. Don García nemohl přihlížet přípravám k útoku nečinně. Co však mohl dělat? Na admirálovy horečné přípravy odpověděl tím, že začal část děl přemisťovat na druhou stranu pevnosti. Útok pirátů měl být odražen silnou palbou.

Hoggart dále nakládal děla, aby je převážel do palebné pozice proti pevnosti San Carlos, takže na Cromwellu zůstalo jen osm děl a na druhé naší lodi čtyři. Všechno ostatní bylo na pevnině. Zřejmě chtěl prorazit zeď pevnosti, aby se piráti dostali otvorem dovnitř. Don García, jehož se zmocnil strach, chtěl vyrovnat síly a odsunoval děla ze strany směrem k průlivu.

Na našich lodích se neustále ozývaly rozkazy a signály a rozčilení vzrůstalo. Nakonec vystoupila z Cromwellu poslední skupina a s ní i já. Prošli jsme v bojovém útvaru po písku a zaujali postavení v lesíku. Když jsem uviděl svislé stěny pevnosti, celé její opevnění, užasl jsem. Náš admirál určitě zešílel. Ať byli piráti jakkoli silní, pevnost dobýt nemohli. Don García však byl zřejmě jiného mínění, neboť se připravoval: zely na nás černé hlavně děl připravené střílet. Jestliže zaútočíme, byli s to nás rozmetat.

Nastala zvláštní situace, neboť naše fregaty se stáhly zpět do kartagenského přístavu. Byl to obranný manévr, aby se v případě neúspěchu nedostaly do rukou Španělů. Z pevnosti na ně posměšně pokřikovali španělští vojáci.

Slunce se schylovalo k západu, bylo tak obrovské a rudé, že mě až pojímal strach. Napadlo mě, že ho možná vidím naposled.

Trubky dávaly signál připravit se k útoku, nad lesíkem se zdvihal dým a nesl se k pevnosti. Zdálo se, že se obránců pevnosti zmocňuje neklid – byly jich ostatně jen dvě stovky a zadní stěna pevnosti byla jejich nejslabším místem, zatímco nás byl dvojnásobek.

Stál jsem v houští, kašlal od palčivého kouře a snažil se sebrat své duševní síly, jichž, musím se přiznat, nebylo mnoho. Trubky utichly, každou chvíli mohl zaznít povel k útoku.

Čekal jsem, napětí rostlo jak mraky kouře, které zahalovaly naše pozice. V pevnosti také troubili.

Bitva měla každou chvíli začít, když jsem vedle sebe zaslechl tichý hlas:

„Rychle, doktore! Nač čekáte?“

Očima slzícíma kouřem jsem se rozhlédl kolem. Jeden z pirátů, jemuž jsem kdysi pomohl, ukazoval směrem k přístavu. Blízko nás nikdo nebyl, jako by se v tom dýmu všichni rozptýlili.

Ničemu jsem nerozuměl. Kam zmizeli?

„K lodím!“ zašeptal mi pirát. A sám zmizel.

Stále jsem ničemu nerozuměl, ale dostal jsem děsný strach. Což jsem tu mohl zůstat sám? Za nic na světě!

Běžel jsem a sotva dechu popadal. Cítil jsem, že to je běh o život, a nijak jsem své tělo nešetřil. Nohy mi vypovídaly službu, v plicích chyběl vzduch, strach mě však hnal a nedopřál mi odpočinku. Kdybych se zastavil, byl by se mnou konec. Ještě kousek, ještě kousek!

Doběhl jsem k molu, právě když naše fregaty odplouvaly. Skočil jsem do vody a plaval. Někdo mi hodil lano. Chytil jsem se ho jak tonoucí, pak mne položivého vytáhli na palubu.

Dělo se cosi neuvěřitelného. Naše lodi se vzdutými plachtami směřovaly přímo k průlivu!

Z pevnosti nás zpozorovali, až když jsme se plnou rychlostí blížili do úžiny.

V pevností nastal zmatek, který však španělským vojákům nijak neprospěl. Na straně k průlivu měli všeho všudy čtyři děla a palba z mušket nás mohla nanejvýš rozesmát. Cromwell, který plul vpředu, vystřelil a zřejmě zasáhl posádku, neboť se dvě jejich děla vůbec neozvala. Zbývající dvě nás nezasáhla, jen zčeřila kolem vodu. Rychlá fregata proplula úžinou a vzdalovala se nebezpečí. Ji následovala naše loď. Měli jsme čtyři děla. Dvěma z nich jsme stříleli, abychom Španěly ještě více pozlobili, bylo to však také neúčinné. Vyděšeně se skryli, takže jsme propluli my. Byli jsme tak blízko pevnosti, že jsme dokonce slyšeli, jak vojáci klejí. Za námi proplula i třetí loď, a tak jsme se ze zálivu dostali na širé moře.

Dovedu si představit, jaký vztek měl don García. Takhle být podveden! Kdo však mohl tušit, že tu Poznamenaný nechá děla a uteče? A kořist našich děl byla pro dona Garcíu jen malou útěchou.

Naše lodi, které se zbavily velké tíhy, pluly neobyčejně rychle. Bylo však třeba se modlit.

Kdyby nás potkali Španělé – Bůh s námi – nemohli bychom se bránit. I kdyby nás potkali přátelé, neodpustili by si využít příležitost, aby nás okradli, neboť v lesku zlata bledne každé přátelství.

Nikdo nás však nepotkal. Náš admirál znal dobře cesty Španělů, proto se jim vyhýbal, a aby nás v těch nekonečných prostorech moří hledali, bylo beznadějné. Směřovali jsme na severoseverozápad, k Jamajce.

Čtvrtého dne jsme přistáli na liduprázdném ostrůvku, nad nímž strměl lesnatý zelený vrch. Vystoupili jsme, abychom nabrali vodu a ovoce, neboť bychom to jinak na Jamajku nevydrželi.

Tady došlo k dělení kořistí. Bylo to podivné, poprvé jsem viděl piráty mírné a tiché jak v kostele. Nikdo nesměl dávat najevo svou chamtivost, za zmatek při dělení kořisti se dávalo dvacet ran holí. Všechno probíhalo přesně podle nepsaného zákona. Za podvod byl jediný trest, smrt, proto si byl každý z těch podvodníků jist, že ho nikdo nepodvede.

Udělali jakýsi přístřešek, pod nímž stanul admirál. Pomocníci přinesli bedny s kořistí a na slunci se rozzářilo neslýchané bohatství. Nejdříve se oddělilo zlato na nákup nových děl; potom se spočítalo to ostatní. Admirál čas od času připomínal pevným hlasem:

„Dívejte se! Dobře se dívejte!“

Mluvil o zlatě, já jsem však po celou tu dobu upíral oči na něj, byl pro mě záhadou. Na jeho tváři se ani na okamžik neprozradila zvědavost, nebo nějaké přání. Jako by mu to všechno, kvůli čemu celou svou smečku hnal na smrt, kvůli čemu nechal povraždit spoustu lidí, teď neleželo u nohou.

A když jsem ho tak pozoroval, měl jsem dojem, že vypadá jako jeden z těch na smrt nemocných lidí, které jsem v životě viděl a kteří ve své beznaději nenávidí celý svět. Byl to ztracený člověk s mrtvou duší. Tolik toužil po zlatě a moci, tolika zločinů se kvůli nim dopustil, že když toho všeho dosáhl, už nic nepotřeboval.

Podíval jsem se stranou, aby náhodou neuhodl mé myšlenky, a pln strachu jsem čekal na svůj podíl. Zlata jsem se totiž velice bál. Ještě jsem slyšel nářek vražděných, ještě se mi zvedal žaludek z pachu teplé krve a kouře. Chtělo se mi zvracet.

Vyvrávoral jsem stranou, usedl do stínu a seděl jsem tam, dokud mne nezavolali, abych si přišel pro svůj podíl. Dostal jsem dvacet zlatých, zlatý řetízek a stříbrný prsten. Dostal jsem svůj podíl, a hle, zlato mi už nepřipadalo tak strašné. Člověk je podivný tvor. Zase jsem nalezl ospravedlnění. Dá mi možnost opustit piráty, vrátit se do Amsterodamu a navždy se zbavit tohoto pekla.

Po dělení kořisti jsme nastoupili na koráby a pokračovali v cestě.

Nyní je načase, abych pověděl něco o Redmontovi, jehož jsem se ujal ve své kajutě. Jeho plné jméno bylo Alexander Redmont, pocházel z Devonshiru a byl o čtyři či o pět let starší než já.

Tento Redmont byl podivný člověk. Tak trochu mi šel na nervy, trochu mi byl sympatický, rozhodně jsem však v jeho přítomnosti cítil úlevu. A to bylo velmi důležité. Nebyl schopen přetvářky. Říkal pravdu v takové míře a tak nečekaně, že se na něj člověk ani nemohl zlobit, spíš se rozesmál. Nebyl schopen zloby, jen čas od času zcela bezelstně poučoval. Často mě napadalo, že to nemá v hlavě v pořádku, a snad skutečně neměl. Byl snad na téhle prokleté lodi někdo normální? Každý z nás měl zmrzačenou duši a naším vůdcem byl sám ďábel, proto ta Redmontova nabádání zněla jaksi idiotsky.

Počínal si v mé kajutě, jako by tam patřil odjakživa či jako by se chystal tam usadit natrvalo. Jednou se zeptal, mám-li bibli, a když jsem mu odpověděl záporně, velice se zarmoutil. Pak se uklidnil a pravil, že to není žádné neštěstí, neboť zná z Písma nazpaměť celé kapitoly. Já měl v té době tak zájem o bibli! Zvědavost mi však nedala a zeptal jsem se:

„Redmonte, je pravda, co říkal admirál… že jsi byl pastorem a že tě propustili?“

„Je to pravda,“ odpověděl klidně. „Biskup mě vyhnal ze své církve, já jsem ho však ve vlastní církvi dal do klatby!“

„Jak to?“ nechápal jsem.

„Tak! Mám svou církev,“ řekl a udeřil se do prsou. „Pravda je jen jedna a žádné biskupy nepotřebuje!“

Že pravda nepotřebuje biskupy, byla pravda, on však byl blázen, proto se na něj piráti nezlobili. Kdyby byl normální, určitě by se s ním vypořádali, Redmont totiž říkal velmi nepříjemná slova. Jenže mezi takovou zvěří, jakou jsou piráti, může pravdu říkat jedině blázen.

Že by však pravda byla jen jedna, v tom se Redmont mýlil. Není jediná pravda. Člověk je proto člověkem, že má v duši mnoho pravd, prolínají se, zápasí spolu a žijí v něm až do jeho smrti.

O čem jsem to jen psal? Ach, o svých rozhovorech s Redmontem.

A byly to zajímavé rozhovory. Když jsme se dostali z Kartageny, neměl jsem už mnoho co na práci, neboť mrtvých jsme se zbavili a živí se obešli i beze mě.

Ve dne jsem bloumal po palubě a večer jsem se vracel do páchnoucí kajuty. Zapálil jsem tlustou svíci a z dřevěné konvice nalil víno do dvou pohárů. Když se Redmont napil, jazyk se mu rozvázal, a také já jsem hovořil o věcech, o nichž bych si jinak netroufal ani uvažovat.

„Řekni, Redmonte, k čemu je tohle všechno,“ ptal jsem se ho. „Jaký to má smysl?“

„Co?“ nechápal.

„To, že se životem protloukáme jak slepci, trpíme a nakonec zemřeme, aniž jsme cokoli dobrého učinili. Podívej se na mě. Šel jsem hledat štěstí a zatím klesám čím dál níž.“

„Protože je hledáš bez pokory, jsi plný pýchy, chlapče!“ odpověděl Redmont.

„Snad,“ přiznal jsem.

„Štěstím je žít pro svou víru,“ ukazoval na svou hruď. „Tos nepochopil?“

„Ne,“ řekl jsem. „To tvoje štěstí se mi nelíbí. Jedni mě totiž pošlou na hranici, druzí mě zavraždí, třetí rozřežou na kusy – a všichni to udělají pro svou opravdovou a jedinou víru!“

„Rouháš se!“ rozkřikl se Redmont a tak energicky postavil svůj pohár na stůl, až se víno rozstříklo. A já jsem se smál, ač mi do smíchu nijak nebylo. Tyto myšlenky mi nedopřávaly klidu.

Když mě jednou večer zase poučoval, řekl jsem mu:

„Ty víš, že jsem hodně vytrpěl a ještě více utrpení viděl, proto ti povím: smyslem všeho je jedině to, abychom si chránili život a pečovali o něj. A matka příroda nám dala rozum k tomu, abychom s jeho pomocí mohli bojovat se smrtí!“

„Z téhle stránky jsem o tom nepřemýšlel,“ přiznal se Redmont. „Tvá slova jsou rouhavá a zmatená, avšak právě o takových slovech je třeba nejvíce uvažovat.“

„Mně se na tobě líbí, že o mých slovech přemýšlíš a že mě za ně nechceš poslat na hranici. Kvůli té své pravdě. Asi proto, že ani jeden z nás není normální.“

Tak ubíhaly naše večery. Jednou jsem se ho zeptal na něco jiného.

„Ty znáš admirála už déle, že?“ prohodil jsem. Odpověď jsem nečekal, Redmont však ani chvíli neváhal,

„Che, ještě z plantáže pana Bantuma ho znám. A vlastně ještě dřív.“

„Z jaké plantáže?“

„Na Dominice. James byl otrokem pana Bantuma.“

Už jsem se naučil, abych údiv nedával najevo.

„Na zdraví!“ řekl jsem. „Leckdo byl otrokem. A to víno je dobré!“

„Výborné,“ souhlasil Redmont. „Ty mi snad nevěříš?“

„Ale ano, jenže… víš…“

Redmont se rozohnil. Vypil svůj pohár a zahřměl jak prorok:

„Musíš se zeptat, chlapče. Musíš se rozhodně zeptat na plantáž Michaela Bantuma. Na Dominice neměl nikdo takovou bavlnu jako on, a dosud nemá. To ti každý rád dosvědčí. Já jsem právě před měsícem řekl biskupovi Wellingtonovi, že to, co dělá…“

„Počkej,“ přerušil jsem Redmonta, který zase začal o biskupovi, a to jsem znal už nazpaměť. „Počkej! A co s tím má společného James Hoggart? Vždyť mu tenkrát muselo být… takových… sedmnáct!“

„Jamesovi? Byl odsouzen k doživotním nuceným pracím za účast v povstání. Jenže když jsem já řekl biskupovi…“

„To není možné!“ přerušil jsem ho znovu. „Ten se přece nemohl účastnit povstání královrahů, vždyť byl v plenkách!“

„A kdo ti říkal, že se účastnil? Jeho landlord potřeboval peníze. A protože je zakázáno prodávat svobodné Angličany, udělal to jinak. Je zakázáno je prodávat, nikoliv odsuzovat!“

Kdybych chtěl popsat celý svůj rozhovor s Redmontem té noci, stálo by to laskavého čtenáře mnoho času, neboť Redmont neustále odbočoval a mluvil o sobě. Já si proto dovolím popsat jen to, co se týká Jamese Hoggarta, jemuž říkali Poznamenaný.

„Poprvé jsem ho viděl na Esperanze, to už jsem ti říkal,“ drmolil Redmont po šesté sklence. „Byl v řetězech. Bledý, slova nepromluvil, jak němý. Byl vyhublý a jen seděl. Jsi nemocný, ptal jsem se ho, nebo potřebuješ útěchu? I těm nejzlořečenějším poskytuje Bůh útěchu. On však mlčel a vůbec mě nevnímal. Poptal jsem se na něj a dozvěděl jsem se, že James se chtěl oženit s jedním děvčetem z vesnice, jenže to děvče se líbilo i jinému. Onen ničema podplatil landlordovy písaře, kteří Jamese obvinili. A lordovi, který byl stejný ničema, se to výborně hodilo. Vymyslili obvinění, sehnali svědky a za pár dní bylo všechno hotové.“

„Tohle je mi jasné,“ řekl jsem.

„Všichni byli spokojeni. Lord dostal sjednané peníze od Královské západoindické společnosti, soudce a písař dostali své a ten ničema děvče. James se dostal na nucené práce. To všechno mi vyprávěli ostatní, James mlčel. Znovu jsem šel za ním. Netrap se, říkal jsem mu, Bůh trestá ty, které miluje. On se však zasmál, až mě zamrazilo. Smál se a řinčel řetězy. Asi chudák zešílel, říkal jsem si Pak promluvil: »Tak jest, Otče, stanu se Bohem a budu zabíjet ty, co miluju, jen ještě chvíli počkej.« Pak jsem se mu radši vyhýbal.“

„Co bylo na Dominice?“

„Na Dominice mě propustili, neboť mě obvinili, že nevykonávám svou práci dobře, a Jamese odvezli na plantáž pana Bantuma na severu, v Greenlandu. Já jsem zůstal v Crowntownu, ujal se mě kostelník kostela svaté Rozálie. Pár týdnů jsem tam pobyl a pak jsem si řekl, že se na toho chlapce půjdu podívat. Dostal jsem se tedy do Greenjandu, kde mi ukázali plantáž pana Bantuma. Bylo tam deset chatrčí pokrytých rákosem, postavených do kruhu. Uprostřed toho kruhu stála na prostranství šibenice. Aby ji všichni, když se ráno probudí, viděli a uvědomili si, že na ní večer mohou viset.“

„A co James?“

„James se dostal do rukou nějakému zvířeti. Každý den ho ten chlap bil a týral a jednou večer ho sekl nožem po tváři. To nebyl člověk, ale zvíře!“ a Redmont se pokřižoval.

„Co bylo dál?“

„Pak chlapec zemřel. Totiž, chtěl jsem říct, že si všichni mysleli, že zemřel. Jeden černošský mastičkář ho však našel a vyléčil ho. James se uzdravil, ale pomátl se na rozumu. Zapomněl, jak se jmenuje, a říkal, že se v jeho duši usídlil Jidáš, a různé jiné věci. Jednoho dne se však osud zvrátil. Povšiml si ho Bantum a vzal ho k sobě, aby mu pomáhal doma. Bylo to skutečné štěstí, neboť stařík málokdy vycházel, všechno ponechával na svém dozorci, na onom zvířeti, o němž jsem se už zmínil. James se dal do pořádku, pomatenost ho přešla, mně se však zdá, že se tenkrát změnil. Poznalo se to podle smíchu. Jinak se mu žilo dobře, neboť starý Bantum žil osaměle a Jamese si oblíbil. Naučil ho číst a psát a vyprávěl mu všechny ty svoje výmysly. Starý si totiž neustale myslel, že něco objevuje. Ten se toho naobjevoval. Hned to bylo perpetuum mobile, hned lék proti černé magii.

Také mne přijal Bantum dobře, neboť jsem mu vyložil Theodorichův foliant o protijedech proti magii. V tomto foliantu je mnoho nejasných míst, jež jsem znal. James jen seděl a poslouchal a jen zřídkakdy něco řekl. Dozorci se nelíbilo, že je James u Bantuma, chtěl ho zpět na plantáž, kde by ho určitě zabil.

Nepodařilo se mu to však. Kousl ho jedovatý had, který mu vlezl do boty. Dozorce přicházel každý večer složit Bantumovi účty a své špinavé boty svlékal přede dveřmi. Přišel i onoho večera a naléhal, že potřebuje další lidi na bavlnu a prosil, aby dostal Jamese aspoň na dva dny. Bantum už málem souhlasil, já jsem však řekl, že Jamese druhého dne potřebuji jako pomocníka. Ten ničema odešel, obul si holínky, aniž je prohlížel. V tu chvíli jsme zaslechli výkřik.

Zemřel s pěnou u úst proklínaje Jamese, neboť se domníval, že mu hada podstrčil on. Já si však myslím, že ho potrestal Bůh.“

„Bůh ví, co činí. Někdy se mu však musí pomoci,“ poznamenal jsem. „Co bylo dál?“

„Bantum udělal Jamese dozorcem. Černoši se posmívali, chystali se, že nás pobijí a podpálí plantáž, brzy se však přestali smát. Také já jsem byl překvapen, jak si James počínal. Nejdříve odstranil šibenici, potom okovy a každému dával na rum. Nebylo to však z dobroty, hned poté totiž zakopal dva muže do mraveniště, kde je sežrali mravenci. A víš, co mi řekl? Ať mají příjemnější život, aspoň budou mít tím strašnější smrt. Co tomu říkáš?“

„Není to hloupé. Na zdraví, Redmonte!“

„Za necelý měsíc starý Bantum zemřel. Velice podivně zemřel, byl to totiž zdravý stařík a mohl žít ještě dlouho, to je však jiná historie. James okamžitě zavolal lékaře a notáře z Crowntownu. Otevřeli závěť, z níž vyplynulo, že stařec odkázal všechno koruně a Jamese tak vykoupil z otroctví. Ještě téhož večera jsme zmizeli z plantáže a já jsem se vrátil ke kostelníkovi. Zval jsem i Jamese, aby šel se mnou, on však nechtěl. A teď poslouchej, co mi řekl, když jsme se loučili: »Redmonte, vlka nechytíš okem na zajíce!« Já jsem mu na to odpověděl, že ruka Páně dosáhne na vlky i na zajíce. Pověděl jsem mu pravdu.“

„To se mýlíš!“ odpověděl jsem mu. „Ta tvoje pravda páchne zaječinou!“

Redmont se rozohnil a dlouho mi kázal, já jsem však z toho všeho pochopil jen to, že se s Jamesem Hoggartem setkali ještě jednou po letech, a to na Jamajce. To už James Poznamenaný plul pod černým praporem a Redmont se tenkrát ocitl v nějaké šarvátce. Málem ho probodli, když se snažil kázat.

Takový byl Redmont. Byl miláčkem osudu, protože to neměl v hlavě v pořádku, a osud ho ochraňoval. I nyní, když o něm píšu, říkám si – zřejmě i takoví lidé jsou na zemi potřební.

Rozloučili jsme se v Port Royalu. Šel svou cestou, já také svou. A kdo ví, je-li na živu, určitě káže dodnes a má z toho užitek jedině on sám, nikdo jiný.

Vidím však, že jsem velice odbočil, je na čase, abych započal

SVITEK ČTVRTÝ.

v němž se vypráví o vpádu do Las Palmas a o tom, co následovalo.

Nebudu dlouze popisovat, jak jsme byli uvítáni v Port Royalu, neboť jsme vítězství v našich bitvách a štěstí, že jsme se vrátili, oslavovali tolik, že to překrylo všechno, co jsem dosud zažil. Sám guvernér sir Thomas Dalford se těch oslav zúčastnil, třebaže ne právě okázale. Byli jsme přece jen piráti a neslušelo se, aby schvaloval náš vpád. Ve skutečnosti ho však schvaloval právě tak jako všichni ostatní angličtí obchodníci na Karibských ostrovech. Španělé je všelijak utiskovali a okrádali, i když nebyli vzájemně ve válečném stavu.

Obchodníci z Port Royalu, z Kingstonu a dokonce i z Port Antonia se vrhli na kořist jak šakalové, kupovali a znovu prodávali. Nyní jsem už chápal, proč se Port Royalu říkalo pirátský Babylón. Zde se nikdo neptal, odkud zlato pochází, hlavně že tu bylo. Nikdo se neptal, kolík životů stálo, kolik domů lehlo popelem, odkud piráti přicházejí a kam směřují. Lidé tu žili jako ve snu, jako v strašném snu, z něhož se člověk co chvílí probere. V noci svítilo město pochodněmi a jeho zář se nesla daleko do moře. Ulicemi se potácely skupiny opilců se soudky rumu a důstojně si tu vykračovali piráti v pláštích z purpurového hedvábí a brokátu, ti, které jsem ještě včera viděl v hadrech. V uších však ještě stále měli pirátské náušnice. Ze všech hostinců se linula vůně chutného jídla, mísící se s pachem připálené slaniny. Ozýval se tu křik pouličních prodavačů, zpěv, řinčení, hudba a bubnování. Nebylo tu nic, co by nebylo předmětem obchodu, nejšpinavějšími hadry počínaje a nejkrásnějšími otrokyněmi ze španělských ostrovů konče. Město bylo opilé, chtělo zapomenout na minulost a nemyslit na budoucnost. A jakkoli je to hanebné, i já jsem se stal jeho součástí. Také mne ovládla magie zlata. Jako bych se pomátl, na návrat domů jsem vůbec nemyslel. Chodil jsem do nejdražších taveren, kde podávali na pozlacených mísách pečené koroptve, z těžkých stříbrných číší jsem pil víno přivezené z Cádizu a Lisabonu. A místo abych spěchal a snažil se navrátit, namlouval jsem si, že mám dost času, že si teď musím všechny dny utrpení vynahradit.

Bylo to okouzlující – cítit se pánem světa. Není většího pokušení, není jiného potěšení, jemuž by se lidé tak snadno oddávali. Všechno ostatní – bohatství, lesk, pohodlí, blahosklonná povýšenost i předstíraná skromnost – je jen vnější projev. Prvotní je divá touha být pánem. A tato touha se krčí, čeká na příhodnou chvíli, aby mohla vycenit zuby a vytasit drápy.

Tam, v Port Royalu, jsem se skutečně cítil pánem světa. A tehdy jsem pochopil, proč ten, který se stal pirátem, je navždy ztracen. Je ochoten platit, se ochoten platit za každou cenu. Kvůli dnům, kdy mu servírovali andaluské víno ve stříbrných číších a kdy se na něj slibně usmívaly nejkrásnější ženy Port Royalu, je schopen vtrhnout na palubu nepřátelské lodi s nožem v zubech. Anebo se v hadrech, v rojích moskytů ploužit krok za krokem neprůchodnou džunglí a proklínat hodinu, kdy se narodil.

Já však příliš předbíhám, když mluvím o džunglích. V té době jsem ještě netušil, co mě čeká. V té době jsem se jen radoval ze života, který jsem si, jak jsem byl přesvědčen, po tak dlouhých útrapách plně zasloužil.

Byl to však sen, klamný nádherný sen!

Jednoho rána jsem se probudil se třemi piastry v tobolce. Město bylo dále opilé, já jsem však vystřízlivěl. Tři piastry byly na týden života. Co potom? Hlad je strašná věc, už jsem poznal, co je to hlad. Znovu jsem neviděl východisko. Člověk se totiž vždycky vymlouvá na to, že nemá východisko! Už jsem prodal zlatý řetízek a rozházel všechny peníze. Stříbrný prsten jsem však neprodal.

Zde bych měl povědět, že to byl velice zvláštní prsten. Několikrát jsem se pokusil ho zastavit, ale žádný lichvář ho nechtěl vzít. Říkali, že není stříbrný, z jaké je však slitiny, nikdo nevěděl. Nosil jsem ho na prstu a stále jsem měl dojem, že se mnou někdo mluví. Jako by se mě na to i ono vyptával a já jsem mu chtě nechtě odpovídal. Nejspíš na mě tak působil ten špatný život, který jsem vedl, i špatné víno, které jsem pil. Protože jsem prsten nemohl prodat, nechal jsem si ho. Dodnes je na mé stařecké ruce a už se vůbec nedivím, že s ním mluvím. Zachránil mi totiž život, ale o tom budu vyprávět až později. Nyní se vrátím do Port Royalu.

Neměl jsem o čem přemýšlet, situace byla jasná. Bylo třeba znovu najít admirála a poprosit ho, aby mě vzal s sebou. James Hoggart totiž nebyl člověk, který by na události čekal, on je vyvolával a určitě už něco vymyslil.

Nalézt admirála bylo nyní snadnější. Poprosil jsem, aby mu předali můj dopis s pokornou žádostí, a čekal jsem. Nic jiného se nedalo dělat, neboť nikdo nevěděl, kde se zdržuje, kde spí a kde se stravuje. Jestliže jsem mu padl do oka, už najde způsob, jak mi dát vědět.

Admirál mě nalezl. Po dvou dnech mi někdo zabušil pěstí na dveře. Nemám ve zvyku jen tak otvírat, proto jsem vytasil kord a podíval se zamřížovaným okénkem ven. Venku se nedělo nic podezřelého. Otevřel jsem dveře a skryl se za zdí, abych mohl každého přivítat, jak se patří.

Ve dveřích stanul jeden z obřích černochů a zuby mu jen svítily. Ti černoši byli němí. Uklonil se, ukázal prstem nahoru a potom na dveře. Znamenalo to, že mě admirál volá. Vzal jsem si kord a vydal se na cestu. V jedné z ulic mi černoch zavázal oči a dlouho mě vodil za ruku. Stoupal jsem po schodech, pak se otevíraly dveře. Nakonec mi šátek sňali a já se ocitl před Poznamenaným.

Byla to skromná místnost, ani potuchy po přepychu, který jsem očekával. Za stolem seděl admirál a hrál si s kulhavým papouškem, který mu zobal z ruky. Admirálovy oči se na mně zastavily, po tváři přelétlo cosi jako úsměv, pokřivený strašlivou jizvou.

Uklonil jsem se.

„K vašim službám, pane,“ řekl jsem.

„Člověk si vzpomene na své přátele, když má prázdný měšec, co?“ ušklíbl se.

„Tak je to, pane,“ přitakal jsem.

Co jiného jsem mu měl říci? Ten ďábel věděl všechno.

„Najímám tě!“ řekl admirál. „Vyznáš se v řemesle a umíš držet jazyk za zuby. A obojí je stejně důležité. Najímám tě.“

Až teď jsem pochopil. Když jsem utrácel své zlaťáky, skutečně jsem nemluvil ani o sobě, ani o admirálovi, ani o jeho zločinech.

Zatímco jiní žvanili, já jsem mlčel. Admirál mě sledoval. Nevím sice, jak to dělal, ale nic mu neušlo.

„Tu máš!“ řekl.

A na podlaze zazvonil měšec.

„Tak. V hlavě máš plno zmatku, zapamatuj si však, co ti řekne James Hoggart, kterému říkají Poznamenaný: jiné štěstí a jiný smysl neexistuje!“

Sehnul jsem se.

„Odpusťte mi mou troufalost, pane. Dovolte mi však, abych si toto zlato nevzal. Pro mne má život jiný smysl.“

„Ale!“ přimhouřil oči. „A mohu vědět, jaký?“

„Ovšem, pane. Celým svým rozumem a s veškerou svou zkušeností bojovat se smrtí. A s utrpením, neboť každé utrpení je kouskem smrti.“

Mlčel a mně bylo až nepříjemně, jak mě pronikal svýma strašnýma očima. Pak řekl:

„To jsi tak pyšný? Přišel jsi kvůli zlatu a odmítáš je? To nic, najímám tě, čekej, až ti vzkážu!“

A pak už si mě nevšímal, natáhl ruku a podal zrnka papouškovi.

A tu jsem viděl. Nad loktem měl temně hnědou skvrnu velkou jak piastr. Sotva ji kdo kdy spatřil, vždy nosil dlouhé přitažené rukávy. Já jsem ji však zahlédl dříve, než stačil ohnout ruku.

Cítil jsem, jak mi vlasy vstávají hrůzou. Byl malomocný! A já právě jemu říkal, že budu bojovat se smrtí a s utrpením!

V té chvíli mi černoši zavázali oči a vyvedli mě ven.

Vracel jsem se domů velmi rozrušen a dlouho jsem o všem přemýšlel. Proto se tedy Poznamenaný tak choval. Proto byl krutý i ušlechtilý, odvážný, podlý, zlý, ironický, byl směsicí všeho možného. Neboť byl odsouzencem!

Bylo mi ho líto, ale zároveň jsem měl strach. Mám mu sloužit? Je známo, že nebezpečná je jen krev malomocných. Když se jí člověk dotkne. Jinak lze vedle nich žít celý život. Budu-li se tedy chránit před jeho krví, mohu mu sloužit. A zaslouží si to?

Dlouho jsem uvažoval. Pořád jsem měl v hlavě malomocného Jamese Hoggarta s jeho prokletou lodí. Něco málo jsem si vydělával jako lékař, občas mě volali, abych pustil žilou těm, co se přejedli a příliš pili. Bylo to ostudné živobytí, potřeboval jsem však jídlo a střechu nad hlavou.

Ještě jednu příhodu jsem zažil za ony dva či tři týdny v Port Royalu. Málem jsem se oženil. Potkal jsem jednu kreolku z Port Antonia. Nebyla ani tak hezká, jako spíš milá, skromná a příjemná. Její otec byl plantážník, pěstoval nejjemnější tabák. Byl by mi dal část plantáže a peníze, abych měl pro začátek.

Nemohl jsem se rozhodnout. Když jsem byl s kreolkou – jmenovala se Francesca –, chtěl jsem pirátství i s Jamesem Hoggartem poslat ke všem čertům a stát se poctivým člověkem, pokud vůbec plantážník a majitel otroků může být poctivý. A když jsem se procházel po Port Royalu a díval se, jak vítr povívá korunami palem, bolelo mě srdce. Daleká moře mě lákala a vyháněla mi z hlavy všechny kreolky i balíky tabáku. A tak jako vždycky v mém životě, všechno vyřešila náhoda.

Stalo se to tak. Jednoho rána mi zabouchal na dveře Celdero, důstojník z Cromwellu, a mrkl na mě:

„Tak dnes večer, doktore!“

Vyplouvali jsme. Znovu začínalo cosi nového a nepoznaného. Znovu jsem slyšel svištění plachet, vdechoval kouř ze střelného prachu a pach dehtu, znovu jsem vkládal naděje do svých zručných rukou. Vyplouvali jsme a mne už nemohlo nic zadržet.

Chvěl jsem se rozčilením a strachem, aby mě kreolka nenašla. Kdyby mě totiž našla, zůstal bych třeba u ní a po celý život bych pak litoval.

Zaplatil jsem bytné a prchal, jako by mě někdo honil.

Vyrazili jsme za noci, jak měl admirál ve zvyku. Zpočátku jsme směřovali na jih, potom jsme se stočili na jihovýchod. Nikdo nevěděl, kam plujeme. Když jsem se díval na mapu, předpokládal jsem, že přepadneme Maracaibo, jenže po oloupení Kartageny tam byli určitě připraveni, nebyli daleko.

Bylo nás celkem asi osm set mužů ve čtyřech lodích Cromwell, Grey Maude, a ještě dvě menší, Lachesis a Klóthó. Co to Poznamenaného napadlo, že dal dvěma menším lodím jména sudiček, nikdo nevěděl. Kdyby si pomohl ještě ke třetí, určitě by jí dal jméno Atropos, aby byly všechny tři.

Na Grey Maude byl ještě jeden lékař, jmenoval se August. Byl to nemožný chvastoun a ničema, jakého jsem v životě dosud nepotkal. Choval se jako urozený, ke jménu si přidával titul, jenže měl stejně všechno napsáno ve tváři. Vyhledával sváry. Vůči mně se od počátku choval nadutě a vyprávěl mi, že studoval v Salernu, byla to však pustá lež, protože neznal ani jména profesorů. Brzy mě to jeho chvástání přestalo bavit, a proto jsem mu řekl, co si o něm myslím. Velice se rozzuřil a tasil kord. Myslel si, že mě vyděsí. Jako by nebyl na Cromwellu mým hostem.

Je to velice nepříjemná historie a já s ní nebudu čtenáře unavovat. Řeknu jen to, že nás admirál oba potrestal třídenním vězením o chlebu a vodě a zakázal nám, abychom se stýkali. August se však i později snažil, aby mi dělal nepříjemnosti.

Asi po týdnu plavby jsme se náhle stočili k jihojihozápadu. Nebude to tedy Maracaibo. A když si při jednom odpočinku admirál k sobě zavolal kapitány, pochopili jsme: Las Palmas.

Toto jméno vyvolalo u posádky nesmírnou radost, já jsem se však zamyslil. Na Las Palmas se dosud nikdo neopovážil. Město leželo na břehu oceánu, obklopené džunglí a močály, nepřístupné a bohaté. Sevilla a Granada byly ve srovnání s Las Palmas chudými příbuznými.

Protože snad čtenář o tomto nádherném městě mnoho neví, povím jen, že je nesmírně bohaté, plné kostelů a přepychových domů. V malých zahradách ševelily fontány, kvetly ty nejvzácnější květiny, v domech se servírovala jídla, o nichž se nesnilo ani římským imperátorům. Všichni tu klidně hromadili své bohatství z loupeží a z obchodu, neboť Las Palmas bylo nepřístupné. Z pevniny je chránily neprostupné džungle a močály a také vysoká zeď s vojáky a děly. Od moře zase zrádné mělčiny a dvě pevnosti.

V té době čítalo Las Palmas sedm tisíc domů a neslo titul Nejšlechetnější a nejvěrnější město Jeho katolického Veličenstva. Zde se scházeli lidé ze Sevilly, vrahové z římských katakomb, navigátoři z Espaňoly, lichváři z Florencie – pestrý dav hrdlořezů, jimž se říkalo vojáci Jeho katolického Veličenstva, i obchodníci, kteří si za podlost a zrádcovství vysloužili nejvyšší tituly.

Takové bylo město, které si admirál troufal přepadnout!

Města mi nebylo líto. Buď mi ztvrdlo srdce, nebo bylo moje svědomí ukolébání) vidinou zlata. Neměl jsem soucit s piráty, ale nelitoval jsem ani lupiče z Las Palmas.

Zapomněl jsem říci, že před světem jsme už nebyli piráty, nýbrž udatnými vojáky Jeho Veličenstva Karla Druhého, krále Anglie a Skotska. Admirál před vyplutím dostal od guvernéra Jamajky listinu, podle níž jsme se nazývali žoldnéři nebo námezdními vojáky. Zádní žoldnéři jsme nebyli, co však mohl sir Thomas Dalford dělat? Po oloupení Kartageny začali Španělé šílet a jejich oddíly přišly na Jamajku. Sir Thomas neměl dostatek řádného vojska, aby se bránil, veškerou jeho moc drželi piráti. Kdyby ztratil Jamajku, byl by to jeho konec. Kdybychom však naopak my dobyli Las Palmas, donutili bychom Španěly, aby se z Jamajky stáhli.

Desátého dne jsme se vylodili v Darienském zálivu. Myslil jsem si, že je nás osm set, ale bylo nás určitě víc. Rozdělili jsme se do tří oddílů a vydali jsme se k džungli.

Když jsem před sebou spatřil temnou hradbu stromů, dostal jsem strach, a když jsme do té polotmy vstoupili, bylo mi už jasné: dřív než se dostaneme do Las Palmas, leckdo složí své kosti tady. Ti, co se budou bít se Španěly, budou šťastní lidé. Kéž bych byl mezi nimi!

Náhoda se postarala o to, že jsme se utkali se Španěly velice brzy. Hned při ústí řeky Sinu jsme se ocitli před španělským opevněním. Bylo tam sotva víc než dvacet Španělů, kteří byli tak překvapeni, že se téměř nebránili. Jen se na nás dívali a křičeli, jako bychom spadli z nebe. Piráti je pobili a pokračovali jsme.

Řeka Sinu má hodně vody, teče však velice pomalu, takže tvoří četná ohbí a mnoho močálů. Kolem těchto močálů vedou úzké pěšiny, jež znají jen místní Indiáni. Zajali jsme několik domorodců a vedli jsme je s sebou, ale i oni si často spletli cestu, takže jsme se museli vracet, za což si piráti na těch nešťastnících vylévali zlost.

Nemám slov, abych popsal naše utrpení. V polotmě jsme se prodírali mezi kapradím a liánami, visícími z kmenů obrovských stromů. Vysoko v jejich korunách se honily vřeštící opice, létali ptáci nezvyklých barev a tam dole, kudy jsme se plazili, jako by se slezla všechna pekelná havěť. Někde se pohupovala větev, silná jak lidská ruka, a nepozorný chodec až pozdě zjistil, že ta větev má hlavu. Hadi lenivě roztáčeli svá klubka a sledovali nás skelnýma očima. Páchlo to tu hnilobou a bahnem. Stačil krok stranou a člověk vstoupil mezi kapradím do smrti. Chlupatí pavouci, velcí jak pěst, tam splétali své sítě a zpod každého kamene vylézaly stonožky, jedovatější než hadi.

Nejvíce jsme trpěli od moskytů. Šli jsme mezi mraky moskytů, kteří nás štípali, pokrývali nám obličeje, zalézali pod víčka a do uší a přiváděli nás k šílenství. Nebylo před nimi úniku. Měl jsem dojem, že už to ani chvíli nevydržím, že přijdu o rozum a vrhnu se do močálu. Stačilo však přiblížit se k něj mu a zamrazilo mě: z černého bahna na mě hleděly desítky chladných zřítelnic. Čekali tam na svou kořist kajmani.

Šli jsme, každou chvíli nám zazněl v uších něčí srdceryvný výkřik, zástup se však nezastavil. To křičel někdo, koho kousl had nebo štír. Šli jsme bez ohlédnutí, nechtěli jsme se dívat na nešťastníka, jehož křik se za námi rychle vzdaloval. Ke své hanbě musím přiznat, že jsem se neotočil ani já. Co jsem mohl dělat, komu jsem mohl pomoci. Ani sám sobě jsem nebyl schopen pomoci, jen s největším vypětím jsem se držel při životě.

Třetího dne, když jsme byli na konci svých sil, se pěšina rozšířila. Piráti dostali náladu, vykládali, že už je to blízko, ne více než půlden cesty. Kontrolovali si zbraně, vzájemně si dodávali kuráž.

Džungle řídla a nakonec skončila. Vyšli jsme na obdělaná pole. Na necelé dvě míle od nás leželo moře a nejkrásnější město, jaké jsem kdy spatřil. Bylo celé bílé a svažovalo se k oceánu uprostřed zeleně palem, jež mu daly jméno.

Byl večer a všechno bylo tak jasné, jako by před námi ležel obraz. Záliv byl skelně zelený, bez jediné vlny. Nad přístavem se tyčily stěžně, a i ty stály bez hnutí.

Dosud nikdy jsem si nepřipomněl tak jasně a s takovým steskem Amsterodam. Za jarních večerů je nad ním obloha právě tak narůžovělá a průzračná a ze zahrad vane vůně, která je člověku známá a drahá.

Tak jsem stál jak u vytržení před tímto městem, které jsme zítra měli přepadnout a oloupit, pokud se na nás usměje štěstí.

Noc se snesla nečekaně, jak se v těchto krajích často stává, a v pevnosti zaplály ohně. Očekávali nás, o tom nebylo sporu.

Admirál však nestál okouzlen jako já, nýbrž vyslal ty nejzkušenější piráty na výzvědy, aby mohl vypracovat plán zítřejšího přepadení. Vrátili se pozdě, ale přinesli radostné zprávy. Opevnění města je na mnoha místech probořeno a brány jsou ztrouchnivělé. O údržbu opevnění se nikdo nestaral, tak si byli ti hlupáci jisti, že je nikdo z pevniny nenapadne. Teď měli platit za své skrblictví, zprávy o posádce byly méně radostné. Španělské vojsko ve městě čítalo sedm set mužů. A protože jsme věděli, že Španělé jsou chrabří vojáci a lehko se nevzdávají, dovedli jsme si spočítat, kolik našich se přestěhuje na onen svět. Spoléhali jsme jen na to, že vojáci tu žijí v zahálce a blahobytu, že už zapomněli bojovat a nemají zvláštní chtít umírat za zlato tučných obchodníků.

Piráti přivedli i zajatce, dva Indiány, kteří se opozdili na poli. Při výslechu je nebylo třeba mučit, všechno nám ochotně vypověděli a chtěli se k nám přidat. To, co říkali, však bylo velice nepříjemné.

Město je prý téměř pusté. Už před třemi dny zjistili Indiáni, že jsme se vylodili na břehu Darienu a přinesli zprávu do města. Zprvu tomu nikdo nevěřil, potom však všichni tlusťoši v panické hrůze naložili na mezky všechno cennější a po dva dny vyváželi zlato. Celé karavany mezků a lidí směřovaly k úkrytům v džungli a v horách, jejichž vrcholy se vypínaly na severovýchodě. Ve městě zůstali jen starci, jejichž život už nestál ani za fajfku tabáku, vojáci se svými veliteli a guvernér don Bartolomeo.

To jsme tomu dali! Vlekli jsme se džunglí, žrali nás moskyti a hadi, abychom teď přišli do pustého města! A ještě ke všemu o ráznému zkušenými vojáky a guvernérem, který je odhodlán ke všemu.

Piráti byli rozzuřeni, proto zcela nesmyslně zabili oba Indiány, jako by za něco mohli. Potom se na admirálův rozkaz uložili ke spánku. Druhého dne nás čekal boj a bojovníci musili být svěží.

Ráno byly zprávy lepší. Ve městě je prý stále ještě dost zlata, všechno se nedalo vyvézt. Právě prý na lodě nakládali bedny, což znamená, že tam ještě něco mají. Kostely nevyprázdnili, vojáci věřili, že je Svatá Panna bude ochraňovat v boji. Ani domy prý nejsou zcela pusté, zlato se ještě dá nalézt.

Nevím, jestli si to všechno nevymyslil sám admirál, ale ducha pirátů to rozhodně povzneslo. Seřadili jsme se do bojových oddílů a dostali jsme pokyny, jak si počínat. Část se pokusí vstoupit do města západní bránou, zatímco hlavní síly budou útočit ze severu, kde byly hradby v nejhorším stavu. Já jsem měl pomáhat při útoku ze severu. Chvastoun August měl být na západní straně. Moc bych dal za to, abych ho viděl v boji. Lidé jeho typu se buď vyděsí a utečou, nebo se zmateně vrhnou do největší vřavy a vyvádějí kousky, které pak hlupáci nazývají odvahou. Nejpravděpodobnější bylo, že August uteče.

Útok jsme zahájili při východu slunce. První zaútočil západní oddíl. Slyšeli jsme divoký řev útočníků, potom se z pevnosti ozvala děla.

Admirál stál na kopečku, abychom ho všichni viděli. Byl klidný, sledoval hradby i jejich slabiny. Jeho zmrzačená tvář byla lhostejná, jako by se ho to netýkalo. Piráti v tom však viděli nadlidskou odvahu a snažili se jí vyrovnat.

Ojedinělé výstřely postupně přešly v nepřetržitý rachot. Neměli jsme zprávy, jak boj probíhá na západě, mohli jsme se jen dohadovat a čekat. Já jsem jako obvykle uvažoval. Teď už jsme se nemohli zachránit lstí jako v Kartageně. Teď nám nezbývalo než se bít do posledního dechu.

Je zajímavé, jak se v takových chvílích zbystří mysl a v hlavě vytanou události a obrazy, na něž už člověk dávno zapomněl. Náhle jsem si vzpomněl na Padovu a na šermíře Colomba a na všechno ostatní, co jsem tam prožil.

Snažil jsem se všechny ty vzpomínky vypudit z hlavy, neboť jsou neklamným znamením, že se blíží smrt. Říká se, a já tomu věřím, že člověk poznamenaný smrtí před sebou vidí celý svůj uplynulý život. Proto jsem se nechtěl odevzdávat vzpomínkám, chtěl jsem žít. Odvracel jsem se sám od sebe, zanedlouho jsem musel i já zabíjet, abych si zachránil život. A právě v těch chvílích jsem se utvrdil v tom, že štěstí a smysl lidského života je v překonávání smrti. Jen proto člověk žije, jiný smysl jeho život nemá. Hrozila mi smrt, já jsem však chtěl žít.

Admirál zcela nepostřehnutelným pohybem vytasil kord a vykročil. Šel pružně, neotálel, ale také nespěchal. Nehnal se kupředu, ale také nečekal, aby ho kryli druzí.

Piráti šli s ním a kupodivu vůbec neřvali. A protože se celá ta divá smečka pohybovala tiše, připadal jsem si jak ve snu. Tak šly desítky, ba stovky pirátů, v cárech, s rudými poraněnými tvářemi, opásáni pestrými šátky a obutí v hadrech šli mlčky a zlověstně. Každý z nich věděl, že tohle je poslední útok. Sám osud rozhodne, kdo z nich zůstane mezi živými.

Také já jsem vytasil kord a připojil se k ostatním. Proti nám se tyčila pevnost, stále vyšší a hrozivější. Na nic jsem nemyslel, jen jsem chtěl zůstat živ a důvěřoval jsem nikoli svému rozumu, ale rukám a nohám. Rozum je v takových případech velmi špatný rádce.

Na opevnění náhle bleskly ohýnky a současně se rozlehly výstřely. Bylo to velice blízko. Vlevo někdo zasténal, ale já jsem se neotočil. Piráti se dali do běhu. Pevnost ještě jednou vyplivla oheň. Nad hlavou nám prolétly koule.

Byl jsem živ, uvědomoval jsem si, že jsem živ, a to bylo důležité, nic jiného. Zeď opevnění už byla před námi. Piráti vyhodili provazové žebříky a lezli přímo nahoru, tam, kde byla zeď probořena a nižší.

V následujícím okamžiku mě zachránil pocit, že hrozí nebezpečí. Přitiskl jsem se ke kamenům a cítil jsem v sobě každý nerv. Za slechl jsem řev. V paprscích slunce se cosi zatřpytilo. Ozvalo se syčení a rachot a cosi dopadlo nedaleko mé hlavy.

Pochopil jsem, co se děje. Vítali nás roztaveným olovem a kameny. Bůh však ví, že jsem se nebál. Věděl jsem, že cokoli se bude dít, nezávisí na mně, nýbrž na osudu. Lezl Jsem nahoru se spoustou útočících pirátů.

Kord jsem držel v zubech, abych měl ruce volné. Bylo to podivné, jak mi chlad oceli v ústech dodával jistoty.

Tenkrát jsem měl dojem, že ke mně promluvil můj prsten. Říkal mi: „Doleva! Dva kroky doleva! Teď!“ Poslechl jsem ho, ustoupil jsem jednomu z pirátů, který se dral kupředu. Dopustil jsem se tedy hříchu a uposlechl magii, ale to už jsem viděl, jak pirát spadl ze zdi. Jeho krev mohla být mou krví, kdybych nepodvedl osud.

Nad sebou jsem viděl mezi kameny kus růžového nebe – tam jsem se měl za chvíli dostat. Přede mnou šplhaly desítky pirátů jak opice. Ozývaly se výstřely z mušket, řinčela ocel, nad našimi hlavami zpívaly drsné mužské hlasy žalmy. To byli Španělé.

Ti vpředu dolezli nahoru, takže začala padat první těla. Bili se jak lvi, s neslýchanou zuřivostí, padali dolů a ještě mávali kordy. Já jsem necítil žádnou krvelačnost, jen jsem chtěl co nejdříve spatřit svého protivníka.

Dostal jsem se nahoru a spatřil jsem ho. Na malém prostranství u zbořené zdi byl chumel pirátů a Španělů. Neměli dokonce ani tolik místa, aby se rozpřáhli kordy, jen se bodali.

Všechno jsem to sledoval jen okamžik a vrhl se na jednoho Španěla, který se poněkud stranou oháněl kordem a vybíral si svou oběť.

Když mě postřehl, otočil se. V pravici držel kord, v levici pistoli. Uskočil jsem a zaslechl ránu. Cosi mě pálilo na tváři, v očích jsem měl palčivý dým. Znovu jsem uskočil, tentokrát poslepu, a měl jsem namále. Zamženýma očima jsem zahlédl jen na několik palců od svého ramene Španělův kord. To odhodil nepotřebnou pistoli, do níž už neměl náboje, a chystal se mě probodnout. Neměl jsem čas přemýšlet, ale cítil jsem, že mám před sebou zkušeného protivníka.

Nechal jsem se vést instinktem. Zasadil jsem neobratný úder jako poslední hlupák, který kord neměl v životě v ruce. Zaslechl jsem opovržlivý smích. Španělův kord mi právě mířil na břicho, když jsem ho zasáhl úderem šermíře Colomba s úskokem doleva. Místo, aby probodl on mne, probodl jsem já jeho.

Španěl v prvním okamžiku ani nepochopil, co se stalo, jen se v jeho očích objevil údiv. Dlouho se však nedivil, kolena se mu brzy podlomila a zhroutil se na zem. Jeho přílbice zazvonila o kámen.

Rychle jsem se ohlédl – všude kolem se bojovalo: střílelo, křičelo a poskakovalo. Velká skupina pirátů prolomila španělské řady a uvolnila si cestu k vnitřnímu kamennému schodišti.

Rozběhl jsem se a slyšel jsem, že ve městě zvoní zvony. Ti, kdož tam zůstali, se modlili k Bohu o vítězství. Ke svému katolickému Bohu!

Jednoho jsem probodl v běhu, druhý uskočil stranou. Zahlédl jsem, jak se rozmáchl halapartnou, až se její jemné ostří zablesklo. Stočil jsem se jak ještěrka. Halapartna mi projela pod paží a narazila na zeď. Byla to strašná zbraň. Mohl jsem být na dva kusy. Španěl vytáhl dlouhý kinžál a vztekle se na mě hnal, jenže já jsem měl kord, a on s nožem neměl naději na úspěch. Pak si to uvědomil, otočil se a dal se na útěk.

Poprvé v životě jsem viděl, jak přede mnou někdo prchá. Bylo to zcela nečekané a já jsem neměl čas vychutnávat vítězství, musel jsem bojovat. Španělé krok za krokem ustupovali k vnitřnímu schodišti. Kdesi v dálce se mihl šedivý admirálův plášť. Byl obklopen svými lidmi a probíjel se ke schodišti.

Španělé prohrávali a my jsme zase za každý vítězný krok draze platili. Všude ležela těla.

A určitě bychom platili ještě víc, kdyby se boj nerozhodl zcela nečekaně. Po ulicích za zdí se rozlehl křik a my jsme viděli, jak přibíhají skupiny pirátů, kteří útočili na západní bránu. Podařilo se jim prorazit řady Španělů, otevřeli bránu a vnikli do města.

Tím všechno skončilo. Část Španělů uprchla, ostatní odhodili zbraně a vzdali se. Svázali jsme je k sobě a pokračovali jsme k hlavnímu náměstí La Palmas. Město Las Palmas padlo. Bylo to neuvěřitelné: Poznamenaný zvítězil i tentokrát!

Už si nevzpomínám, co jsem dělal v následujících hodinách, a nevím, zda by někdo byl schopen si na to vzpomenout. Měl jsem obrovskou radost. Žil jsem! U nohou mi leželo poražené město, jež jsme měli obrat do posledního piastru. Neradoval jsem se však ze zlata, nýbrž z toho, že jsem tím peklem prošel se zdravou kůží. Bože, odpusť mi, že jsem se tak radoval!

Zajatí Španělé byli zavřeni, aby sloužili jako výkupné, a admirál začal hledat zbylé zlato. Zároveň vydal rozkaz, aby nikdo nepil víno. Spousta soudků, zanechaných Španěly, prý byla otrávena. Snad to byla lež, ale pomohla. Nikdo se neodvážil pít. Kdo si zachránil život v bitvě, nechtěl riskovat pro trochu vína.

Nebudu popisovat, jak piráti hledali zlato, stydím se. Ve městě zůstali skutečně jen starci, kteří byli hluší a poloslepí. Nechtěl jsem se dívat a poslouchat, jak kvůli nějakým zlaťákům vyslýchají a týrají starce. Udělal jsem to jako v Kartageně. Vyhlédl jsem si opuštěný dům a dal jsem se do ošetřování raněných. Byli tu také ranění Španělé. Pomáhal jsem, komu se dalo.

Náhle jsem si vzpomněl na kolegu Augusta. Nikdo ho neviděl, nikdo nevěděl, zda žije, což znamenalo, že se ten zbabělec schoval. Byl jsem si však jist, že se objeví a že se z toho nějak vylže.

Guvernér don Bartolomeo prchl i se svou suitou. Nemělo smysl hledat ho v horách, jeho lidé se tam určitě vyznali a zvolili to nejbezpečnější místo. Také jejich lodě zdvihly kotvy a zmizely ještě před začátkem bitvy. Zjistilo se, že nás to dobytí prázdného města stálo několik desítek mrtvých. Dovedu si představit, jak bylo admirálovi.

Večer byla kořist jasná. V kostelích nalezli zlaté a stříbrné rámy obrazů, po domech jen tu a tam něco ukrytého. Vcelku toho však bylo málo, s Kartagenou se to vůbec nedalo srovnávat. Piráti začali reptat, situace byla značně napjatá. Tu admirál vydal rozkaz, aby vytvořili oddíly, které budou pronásledovat uprchlíky v džungli. Slíbil, že se nalezené zlato rozdělí jen mezi ty, kteří budou v oddílech. To pirátům poněkud zvedlo náladu, neboť starci ve městě některé skrýše prozradili. Já jsem si samozřejmě nalezl záminku, abych mohl zůstat v Las Palmas. Podruhé se mi už do džungle nechtělo.

Admirál učinil opatření, abychom nebyli přepadeni, a oddíly vyrazily. Postaral jsem se o raněné, převázal jsem je a vyšel jsem na prohlídku města.

Bylo to skutečně krásné město! Bílé a čisté, s nádhernými domy, kostely, hostinci a nevěstinci, to všechno v zeleni stromů. Dobře si tu žili a dál si budou dobře žít, až my odtáhneme. My jsme se mohli stavět třeba na hlavu, až se odtud ztratíme, vrátí se do přístavu lodi plné zboží, karavany přitáhnou zlato a na naši návštěvu si vzpomenou jen jako na zlý sen. Tomuto městu jsme nemohli ublížit, dokonce jsme je nemohli ani zapálit, domy byly z kamene.

Jak jsem tak šel, zaslechl jsem za rohem veselé pokřikování. Bože, někdo měl sílu, aby v tom mrtvolném tichu dováděl. Přidal jsem do kroku. Křik a písně se ozývaly z jednoho nevěstince, který jsem poznal podle znamení nade dveřmi. Byl jsem udiven, proto jsem rozrazil dveře a vstoupil. Uvnitř sedělo kolem stolu asi deset pirátů a děvčata jim zpívala a tančila. Jakmile mě majitelka zahlédla, vítala mě a ukláněla se, zvala mě dál, abych se posadil, a piráti, kteří mě už znali, mě s radostným pokřikem vítali.

„Proč jste neutekly?“ ptal jsem se majitelky. „Jen vy jste tu zůstaly. To se nás nebojíte?“

„Čeho se máme bát?“ odpověděla. „Tady je každý vítaným hostem, kdo by nehledal radost? Když budete chtít, dáte pár piastrů, když nedáte, obejdeme se i bez nich. Nechce se pán trochu pobavit?“

Dal jsem jí nějaký peníz a odešel jsem, nechtělo se mi zůstat. Ta žena měla vlastně pravdu. Jejím děvčatům bylo docela jedno, zda sem přijdou Španělé, nebo piráti.

Vrátil jsem se k raněným a představte si, koho jsem tam nalezl: Augusta! Využil mé nepřítomnosti, aby se vetřel na moje místo, a začal si tam počínat, jako by tam byl on pánem. Zrušil všechny mé příkazy a vítal mě nadutě.

„Zpronevěřil jste se své povinnosti a opustil jste raněné,“ řekl mi. „Proto jsem vás degradoval a vydal jsem rozkaz, aby vás uvěznili. Svažte ho!“ otočil se ke dvěma pirátům stojícím u dveří.

Je neuvěřitelné, jak dovedou neomalenci zneužít pravdu ve vlastním zájmu. Zanechal jsem raněné a šel se projít po městě, on však také neplnil svou povinnost…

„Ani krok!“ křikl jsem a tasil kord.

Piráti se zarazili. Nikomu se nechce potýkat se s obnaženým kordem. V následujícím okamžiku jsem na Augusta vyrazil a srazil jsem ho na kolena. Nečekal to. Další ranou jsem ho srazil na zem.

„Zmizte, je-li vám život milý!“ řekl jsem těm dvěma, a oni se hleděli ztratit. Pochopili, že se mnou nejsou žerty.

August se mezitím vzpamatoval a rozhlížel se, kudy by utekl.

„Ty kryso prašivá!“ zařval jsem na něj. „Teď mi za všechno zaplatíš!“

Popadl jsem klacek a zmlátil jsem ho za povzbuzujícího pokřiku raněných, kteří takovou podívanou už dlouho nezažili. Pak jsem ho skopal se schodů a vlídně ho upozornil, že z něho vyrazím tu jeho podlou duši, jestli mi ještě jednou přijde na oči.

Toho dne se už nic jiného neudálo. Příštího dne se jeden z oddílů vrátil. Objevili skrýš a přinášeli dost zlata. Vrátil se i další oddíl, bez kořisti, a o třetím nebyly zprávy. Nejspíš padl do pasti.

Admirál nikomu nedovolil opustit město a zavedl přísný pořádek. Piráti po skupinách prohlíželi ulici za ulicí, dům za domem, od sklepa až po půdu, brali všechno cennější a potom to, co mohlo hořet, podpalovali. Nad městem se zdvihl pekelný dým. Byla to admirálova pomsta za uniklou kořist. Španělé ten dým ze svých horských skrýší určitě pozorovali a svíjeli se bezmocností a nenávistí.

Tak jsme prožili několik dní. Někteří z mých raněných se uzdravili, někteří zemřeli. A pak, sedmého dne, či přesněji – sedmé noci, jsem uviděl tu nejhrůznější podívanou, již snad lidské oči mohou spatřit. Do dnešního dne se snažím všechno si vysvětlit, nejsem však schopen. Přečetl jsem nejednu kroniku, všude se však tyto události popisují jen podle vyprávění jiných a je v nich přemnoho výmyslů. Jen já vím, jak to oné noci bylo, neboť jsem všechno viděl na vlastní oči.

Stalo se tedy toto a já přísahám, že píšu čistou pravdu:

Po sedm dní řádili v Las Palmas piráti a jejich chamtivost a dravost nebrala konce. Já jsem po městě nechodil, neboť jsem měl všech hrůz a zvěrstev dost. Jen jsem seděl v onom pustém domě a čekal, až mi dá admirál znamení, že odplouváme. A uvažoval jsem o svém osudu, který mě vláčí po mořích a z něhož není úniku.

Za oné sedmé noci jsem se náhle probudil. Ještě dnes slyším hlas, který vycházel z mého prstenu! Říkal:

„Rychle, Hendryku, vstaň a utíkej na kopec!“

Byla to magie, zlá, temná magie, já však v ni uvěřil. Člověku je život přece jen milý.

Bez uvažování jsem vyskočil, popadl kord a kufřík a vyběhl jsem ven.

Muselo být krátce po půlnoci, město, ztýrané a okradené, utichlo. Tu a tam dohoříval dům, také však tiše a bez plamenů, jen z dálky páchl dým. Na obloze zářil malý zlý srpek měsíce.

Cosi se blížilo a já jsem to cítil. A prsten stále opakoval:

„Rychle! Na kopec, Hendryku, na kopec!“

Dostal jsem strach: z prstenu, ze ztichlého města i z hrůzného měsíce, který nade mnou visel jak kinžál. Dal jsem se do běhu, nejdříve jen tak zvolna, potom ze všech sil. Po dlážděných ulicích jsem doběhl na kopec k palmovému lesíku. Sesul jsem se na zem a nemohl popadnout dech. Nebyl jsem schopen už ani kroku.

Dole pode mnou se v tom mrtvolném světle bělalo město.

V tu chvíli jsem zaslechl strašlivý hluk. Zavanulo cosi jako vítr, ale nebyl to vítr. Jako by si povzdychla země. Pak mnou otřáslo strašlivé dunění. Lítaly kolem mě hroudy hlíny a kamení, jako by mě chtěly zasypat. Všechno se kymácelo, zmítáno v obřích křečích. Myslel jsem, že v tom ryku přijdu o uši.

Konečně se mi podařilo postavit se, a protože jsem byl nahoře na kopci, viděl jsem, co se děje dole ve městě, jako by něčí obří ruka rozmetávala domy na prach a dým. Věže katedrál se řítily dolů, nebyla už žádná náměstí, jen mraky neprůhledného prachu.

Stál jsem a zíral dolů jak omámený. Nebyl jsem schopen myšlenky, ani citu. Jako by se mě to netýkalo, jako by to byl sen. Jako bych ještě spal v tom prázdném domě a čekal, až se probudím.

Neviděl jsem však všechno.

Země se dál otřásala, moře se stáhlo a záliv byl bez vody. Stěžně našich lodí se začaly naklánět, obzor se podobal temnému stínu.

Věděl jsem, co to znamená. Nadcházela potopa, odplata za všechny naše hříchy a zločiny.

Měl jsem pocit, jako bych byl někdo jiný. Vyskočil jsem a jak šílený jsem se hnal do lesíka a ani nevím, jak jsem se vyšplhal na palmu.

Pak se do zálivu přihnala obrovská vlna jak černá stěna a dolehla na město. Jen voda a pěna v rozběsněné vřavě, to jediné bylo vidět.

Pak voda opadla a otřesy země slábly. Ozvaly se výkřiky a duši drásající sténání. Na vyvýšeninách zaplály pochodně jak bledá třepotavá světélka. Znamenalo to, že v tom Bohem prokletém městě byli stále ještě živí.

Slezl jsem se stromu a vyhledal odhozený kord a svůj kufřík. Byl jsem na velkých rozpacích. Kam jít? Co dělat? Nemohl jsem zachránit ani sebe, ani ty nešťastníky, sténající a trpící pod rozvalinami. Nebyl jsem nic, jen zrnko prachu, které zůstalo naživu vůlí náhody. Ti, kteří prchli do hor, proklínali osud i nás, a nyní byli zachráněni. A my, vítězové a lupiči, kteří jsme se brodili bahnem a krví a dostali se sem, zahyneme, utopíme se jak krysy!

Tak to bylo. Nemělo smysl o všem přemýšlet.

Na východě obzor šedl, objevila se tenká červená záře. Svítalo.

Připjal jsem si kord, vzal kufřík a sestupoval dolů. Nyní jsem v šeru svítání mohl rozpoznat škody. Domy a ulice téměř zmizely. Přelézal jsem přes zřícené zdi, zalité bahnem a zasypané pískem ze zahrad, změť trámů. Tu a tam pobíhali lidé naříkající utrpením a hrůzou, hrabali se ve zříceninách. Už se nedalo rozeznat, kdo je pirát a kdo je Španěl. Každý se snažil zachránit svůj život nebo život svých blízkých. Na nic jiného nehleděl. Tak je tomu vždycky – musí přijít velké neštěstí, aby člověk přišel k rozumu a uvědomil si, jak májo cenného je na tomto světě.

Šel jsem a nevěděl kam. Pomáhal jsem vyprošťovat mrtvé, pokoušel jsem se ovazovat raněné. Tu a tam jsem se snažil dát útěchu, a když jsem viděl, jak se ke mně upínají oči, jak ode mne čekají pomoc a podporu, začal jsem se ovládat, ač se mi chtělo křičet zoufalstvím. Scházel jsem stále dolů k přístavu, či spíše k tomu, co ještě včera bylo přístavem. Ve skrytu duše jsem však doufal, že nějaká loď z toho pekla vyšla celá.

Šel jsem, či spíš jsem se prodíral mezi rozvalinami, a tu jsem v tom šeru u polorozbořené zdi spatřil cosi neuvěřitelného. Admirála! Stál a sám bojoval se třemi španělskými vojáky, jak se tam všichni čtyři ocitli, nevím. Jejich kordy se blyštěly a zvonily.

Nebesa! Vyrazil jsem proti nim a tasil kord. Na nic jsem nemyslel. Snad to byl sám ďábel, snad byl ztělesněným zlem, to mi bylo jedno. Zachránil mi přece život. Pokud ještě v tomhle prokletém světě existuje vděčnost a spravedlnost, bylo třeba, abych mu pomohl.

Vrhl jsem se na ně a hned první ranou jsem probodl jednoho z útočníků. Druzí dva však v té době nad admirálem získali převahu a smrtelně ho bodli do krku a do prsou.

Admirál padl, já jsem zaklel a Španělé, kteří mysleli, že mi přichází posila, zděšeně prchli.

Admirál ležel proboden a já – jediný na celém světě – jsem mu měl pomoci. A to hned, neboť každý okamžik byl osudný.

Zmocnil se mě příšerný děs, všechno se ve mně bouřilo. Nechtělo se mi! Věděl jsem, že mě jeho nečistá krev nakazí, že budu odsouzen, zavržen lidmi jak vzteklý pes, že mi nikdo nepomůže. Má smrt bude hrozná!

Bože, myslel jsem, že přijdu o rozum.

Admirál tam ležel, trpěl a mně nic jiného nezbývalo. Věděl jsem totiž, že to je okamžik mého života, strašný jediný okamžik, v němž nemohu utéct. Jinak sebou budu po celý život opovrhovat. A smrt je lepší než opovržení.

Už jsem si života užil dost, stačilo to.

Sklonil jsem se a jedním gestem jsem roztrhl jeho plášť. Čekal jsem, že uvidím strašnou, teplou krev.

Nad tím, co jsem spatřil, jsem však ztuhl. Měl dvě hluboké, strašné rány, ale ty nekrvácely. A jeho tělo nebylo tělo, nýbrž cosi, co lidským rozumem nelze pochopit.

Admirál nebyl člověk. A já jsem nad ním stál naprosto zděšen…

Postscriptio

Zde končí čtvrtý svitek rukopisu, který jsem pročetl a stvrdil svým podpisem Antonio Maria y Galvez, Hlavní konviktor Řádu ve městě Zaragoze.

ZÁVĚR

k němuž se dospělo na Šesté planetě systému lambda-Orion, a který neměl nic společného s lidskou řečí a způsobem myšlení, byl rozšifrován v pozemských pojmech.

Pokus 203-16-A se životem na Třetí planetě systému Žlutého skřítka RNV-TN.

Aby mohl být zjištěn stupeň vývoje rozumu nejvyšších živých bytostí tohoto systému, bylo použito metody dvojníků a pozorování objektů…

K aplikaci jednoho z nich bylo využito smrti objektu zvaného Hoggart. Objekt byl zaměněn přesným dvojníkem Hoggarta při jeho smrti v místě zvaném Dominika. Dvojník byl zaměřen na sledování objektů, které byly téměř zcela prosty úsilí o zdokonalování rozumu.

Při pozorování upoutal pozornost objekt zvaný Steeks. Od ostatních se odlišoval svým chováním, chápáním dobra a zla i ve vztahu k poskytování pomoci mezi rozumnými bytostmi. Aby bylo možno získat o něm maximální informaci a aby zůstal živ, byl opatřen komunikátorem typu XL-4 prstencového tvaru…

Dvojník Hoggart během pokusu předstíral, že je nakažen nemocí, již rozumné bytosti pokládají za strašlivou. Posloužilo to ke zkoumání objektu Steeks.

Bylo zjištěno, že objekt Steeks vysoce vzdoruje podmínkám; sám dospěl ke správnému závěru, že život v celé galaxii produkuje rozum, aby mohl co nejúspěšněji bojovat se smrtí. Za správnost svých názorů Steeks nasadil život, a tak je prokázal.

Tento fakt i všechna ostatní pozorování poskytují důvod předpokládat toto:

Rozum na Třetí planetě tohoto systému má vysoký koeficient rychlého vývoje.

Jestliže se tomuto rozumu vytvoří vhodné podmínky, mohl by podle galaktické klasifikace přejít ze čtvrtého řádu do řádu třetího.

Při pokusu s objektem Steeks došlo k chybě. Nedostatečný propočet pravděpodobnosti způsobil, že byl Hoggartův dvojník napaden a těžce zraněn. Tak nabyl Steeks podezření, že dvojník Hoggart není člověk, a tuto svou domněnku zapsal. Chyba byla časem napravena přirozenou smrtí objektu Steeks, když byl zápis zničen pomocí jiného dvojníka, který byl využit k dalšímu pokusu a nazván Antonio Maria y Galvez.