Ludmila Freiová

Strach na planetě Kvara

Kvara

DĚTI ZE STANICE I

Stanice ležela na jedné z nerovných, planin, z nichž sestávalo stupňovité úbočí horského pásma. Lesním bezcestím a stržemi oddělena od ostatního světa, spojena s ním rádiovými vlnami a pravidelnou leteckou linkou. Vybavena vším, co lidé nezbytně potřebují k životu a k práci, běžná výzkumná stanice planety Kvara.

Roku osmistého padesátého bylo stanici už bezmála sto let a výzkum se chýlil ke konci. Ještě pár let a opuštěná pracoviště a příbytky začnou pomalu chátrat a rozpadat se. Ještě pár let…

Bazilea hleděla do mraků, letěly po obloze a v letu měnily tvary, vzdouvaly se a třepily, ztrácely promodralé okraje, prolínaly se, světlá šeď vsávala tmavé kotouče a hned nato je rozmývala do spirálovitých šmouh. Točila se z toho hlava a dívka měla pocit, že se propadá do vesmíru.

Podobně asi bylo praotcům, když bloudili galaxií, napadlo ji. Museli přece cítit závrať; letěli do neznáma, v lodi, která se jmenovala SENREVENO, Bez návratu. Jistě, vrátit se nechtěli a Hlavní počítač je vedl neomylně. Ale přece jen… Ráda bych věděla, čí to byl nápad, dát lodi takové jméno. Já bych ji nazvala DIREKTO FELIČA, Směr štěstí, když už se musela jmenovat esperantsky. Směřovali ke štěstí a jméno lodi jim to mohlo stále připomíná Protože cesta byla dlouhá, příliš dlouhá, vůbec se to nedá představit. Tři generace! Stále v lodi, bez modrého nebe, bez luk, bez deště, všude jenom přístroje, kontejnery mrazicí boxy a učebny, samozřejmě, každá nová generace se musela všemu naučit, chudáci děti v Senrevenu!

Zavřela oči. V obrovské lodi sedí bledé děti nad učebnicemi, u drobnohledů a před promítacími stěnami, občas si trochu zacvičí, ale hned zas sledují měřicí přístroji kontrolují, učí se píchat injekce a sestavovat přístroje před usnutím si představují nový domov, planetu, k níž se každou vteřinou přibližují a na niž možná vůbec nevstoupí…

A těch zklamání! Kolikrát sonda zjistila, že vyhlédnul planeta je neobyvatelná? Plakali? S každou neúspěšnou sondou bylo přece oddáleno vystoupení z lodi! Někdo se třeba rozstonal z nedočkavosti, nebo proto, že nevidí slunce, někdo možná přestal věřit, že loď jednou přistane. A přesto pořád pracovali, všechno muselo fungovat, aby mohli dál, k další hvězdné soustavě, za další planetou! Škoda že Anály mlčí právě o těch nejzajímavějších, nejlidštějších věcech. Skoro jako by celých devadesát let nedělali lidé v lodi nic jiného, než s nadšením připravovali osídlení naší Kvary. Anály!

„Když skončila dvacetiletá příprava povrchu naší planety, konal se naposled všeobecný sněm, v pořadím osmý od počátku cesty, a na sněmu potvrzena planetová ústava. Nato všechen lid vyšel z lodi a odebral se na určená místa. Byl letní čas a při cestách zrálo obilí z pozemské setby. Ti, kteří poprvé vstoupili na půdu Kvary, dojetím a vděčností slzeli, neboť viděli uskutečněn svůj sen.“

„To máš z toho, žes nechtěla jet nikam na prázdniny,“ ozval se v tom chlapecký hlas a Bazilea zmlkla. „Teď se tu oba nudíme.“

„Já se nenudím. Kdo říká, že se nudím?“ Monumentální scéna hromadného výstupu z lodi se rozplynula a dívka otevřela oči, jako by se probouzela.

„Recituješ. A stejně jsi zapomněla na vypnutí stanic protiradioaktivního větru.“

„To je předtím. Tam, jak se popisuje stavba měst. Podle statisíců mikrosnímků zbudována města, aby se podobala těm, která jsme opustili na Zemi.“

Chlapec zpod ní prudkým škubnutím vytáhl pokrývku. Překulila se a pozorovala ho škvírkami mezi víčky, byl v horkých paprscích celý oranžový a zdál se ještě menší a útlejší než jindy. Vážně už je mu jedenáct?

Pokrčil rameny, na přesném sledu análových dějů mu nezáleželo. „Recituješ z nudy. Jak jinak by tě napadly Anály? Taková zbytečnost.“

„Proč zbytečnost?“

„Protože důležité je to, co bude.“

„Ale to vyplývá z toho, co bylo, ne?“

„Přeskakuješ,“ řekl nerudně a zamračil se na sestru. Neměl rád, když ukazovala svou převahu. Domnělou převahu. „Aby bylo v pořádku, co bude, musíme se starat o to, co je. Aby to, co bude, mělo z čeho vyplynout.“

Rozesmál se a znejistěl. Nepřevezl jsem ji? Dosud držel deku, začal ji tedy skládat. „Vstaň,“ zabručel. „Táta říká, že si nemáme lehat jen tak do trávy.“

Poslechla, a to mu vrátilo sebevědomí. „Proč jsi tady chtěla zůstat?“ A jako by zadržoval smích.

„Přece jsem ti řekla, proč nechci pryč. Je to moje poslední léto před školou, a tak…“

„Jenže to třeba není ten pravý důvod.“ Sevřel složenou deku pod paží a rozeskákal se dolů k říčce. Dívka šla za ním, velká a statná, ve čtrnácti už skoro přerostla matku.

„Je mi tu dobře!“ volala za bratrem. Proč si Ajut myslí, že mám nějaký zvláštní důvod? Líbí se mi tu. Po prázdninách začne škola, čtyři roky ve městě, zatím táta skončí výzkum a stanice přestane existovat… Jsem tu vlastně naposled, pak; už to bude vždycky jenom na skok. Naladěna do tesknění, vnímala krajinu kolem sebe jako živou bytost odsouzenou k nebytí.

Došla k vodě a posadila se na složenou přikrývku. Bratr něco dlabal pod břehem a jako si jí nevšímal. „Tak jaký mám tedy důvod?“

Hoch pobaveně vzhlédl. „Já věděl, že to nevydržíš! Ty jsi, Bazi, prostě ženská. Velká, tlustá a zvědavá! A ještě něco.“

„Co ještě?“ Usmívala se. Bratrův posměch, to bylo spíš uznání; vždycky pro něho byla veliká sestra. Ale tlustá? Proti němu ovšem…

„Ještě zamilovaná.“

„Do koho, prosím tě?“ Dusila se smíchem.

„Do Despera. Zůstalas tu kvůli Desperovi.“ Stál pod břehem a s každým slovem na ni vycákl hrst vody.

„Vždyť tu není.“ Vstala ,a nastrčila mu deku jako štít.

„Ale myslilas, že tu bude.“

„To sis myslil ty taky.“

„No jo.“ Usedl na kámen. „A zatím nám tady zbyly jen Kytky.“ Do hlasu mu prosákl pohrdavý tón. „Táhnou se za námi jako dva medy. Koukej, tamhle jdou.“

Bazilea zvedla hlavu. Po svahu od cesty k nim sestupovala dvě děvčátka, Róza a Viola Savanovy, samý volánek a samá stuha, jako na slavnost. Chlapci se zdálo, že mají každý den nové šaty a každý den aspoň jedna z nich něco slaví.

„Ahoj.“ Dívky protáhly pozdrav do kňournutí.

„Ahoj,“ snažil se Ajut, ale opět se mu nepodařilo napodobit ten kočičí zvuk. „Která máte svátek?“ Shýbl se k hladině, nabral hrst vody a čekal.

„Žádný svátek,“ řekla Viola. „A jestli nás pocákáš, povím to vašim.“

„Máme nové šaty,“ dodala Róza.

„To vidím.“ Rozevřel dlaně, od pocákání upustil. Kolikrát už dostal kvůli těmhle Kytkám!

„Na co si hrajete?“ zeptala se Róza nebo Viola.

„Na nic. My už jdeme domů.“ Ajut vylezl na břeh. „Už jsme úplně spálení.“

„To tedy jste, tak ahoj.“

„Ahoj!“ Bazilea zvedla deku a rozeběhli se s Ajutem podél říčky.

„Vidíš, docela nás vyštvaly,“ řekl nevraživě.

„To tys chtěl jít domů.“

Pohlédl na ni vyčítavě. „Otravovat se s Kytkami!“

Uznala to. „Desper je stokrát lepší.“

„A je to tady!“

„Vždyť je mu teprve třináct!“

„To vadí? Pořád stárne. Každou minutu. Pssst!“ Zastavil se a zdvihl prst. „Už je zas o kousek starší.“

„Jenže já taky.“

„Takže ho nechceš?“ Tvářil se zklamaně. „Tak proč jsi tady chtěla zůstat?“

„Ale přece kvůli stanici! Že už tu nebude, až mi skončí škola. Tobě se u nás nelíbí? Louky a lesy a hory a vítr a sníh…“

„A Kytky.“

„Když tu jejich rodiče pracují, kam je mají dát?“

„Nikam. Líp si je vychovat. Ani výzkumný úkol nedostaly, nic se jim nedá svěřit. I měření vody popletou.“

„Tak už se nezlob. Hlavně že ty máš výzkumný úkol.“

„Jasně že mám. Denně tlak ve všech orientačních bodech. A vlhkost.“

Usmála se. Jak je důležitý, můj malý bratr. Škoda, že ho tu po prázdninách nechám. A přesto se těšila na školu, musí to být úžasné, třída a dvacet spolužaček, a taky zkoušky, jiné, profesoři budou vedle ní, skuteční, živí, ne jako televizní konzultanti, a třeba i o praotcích se ještě něco doví, jistě existují i jiné doklady než Anály… Například podle čeho vybírali účastníky letu?

Ajut jako by jí četl myšlenky. „To je divné,“ řekl, že jen tak málo lidí mělo odvahu sem přiletět. Co je to pár tisíc. Na Zemi jich přece tehdy bylo asi deset miliard.“ Zamyslil se. „Že by letělo víc skupin? I na jiné planety?“

„To by snad byli zůstali ve spojení,“ namítla. Tak Ajut myslí na odvahu. Odvaha začít nové dějiny lidstva? Všechno znovu od začátku, všechno lépe? Nebo spíš odvaha zůstat v lodi, třeba celý život, pořád jen v lodi… Zachvěla se. Ano, odvaha asi rozhodla.

„Se Zemí taky nezůstali ve spojení.“

„Se Zemí už nechtěli mít nic společného. Na protest.“

„Já vím.“ Poučování odmítl, Bazilea toho stejně moc neví; řekla snad. Ale stejně, sedm tisíc z deseti miliard…

V dálce cinkl signál pro Bazileu a děti se znovu rozeběhly. Rády se účastnily výzkumu, i když nevěděly, nač všechna ta měření a co se vlastně zkoumá. Výzkum byl jako hra, ale lepší než hra. Byla to odpovědná práce a nic se nesmělo splést.

Doběhly ke strážní věži. Otec stál u čerpadla a usmíval se.

„Vy jste ale rychlíci,“ pochválil je. „Pojď, Bazinko, vezmeš něco za tetu Mallovou, není jí dobře. Od strýcova pohřbu se nějak nemůže vzpamatovat.“

„A já nic?“ Prosebný, dychtivý pohled a otec neodolal. „Můžeš kontrolovat, jestli to Bazi neplete.“

Chlapec poskočil a za otcovými zády udělal na sestru dlouhý nos.

Prošli několika sálky plnými zkumavek, akvárií a terárií. Do posledního se sestoupilo po schodech, okna měl až u stropu a v zadní stěně asi metr nad podlahou široký nevyzděný pás, jímž pronikal dovnitř vlhký pach prsti. jako by se sem vecpával kopec přilehlý k budově. Zeminu zadržovala řídká síť ověšená měřícími přístrojí a před celým tím syrovým hnědým pruhem popojížděla aparatura, samá nálevka, baňka, páčka.

Děti tu byly poprvé, zvědavě se rozhlížely a sotva postřehly za aparaturou tetu. Vyšla jim vstříc.

„Pojďte,“ řekla, jako by tam Ajut nebyl navíc, „ukážu vám to.“ Vedla je k zadní stěně. Zblízka bylo vidět drobné lopatičky, které se na tetin pokyn vytáhly z nálevek, jemně sebraly v otvoru sítě bílou larvu a ponořily ji do nálevky. Plnou nálevku vysunula teta z držátka a zavěsila tam prázdnou.

„Když to začne v síti blikat,“ vysvětlovala, „dáte ty nálevky vedle do laboratoře panu Veltymu, vlastně teď je tam místo něho váš otec. Primitivní zařízení, viďte? Je to stará stanice.“

„Leze, teto!“ zvolala Bazilea. „A tamhle taky. Abychom některou nepropásli. Vidíš, už zalejzá.“

„Ona zas vyleze. Jen musíš sběračku opatrně vést, aby se larva nepoškodila. Tady máš vodicí desku.“

Ticho po tetině odchodu se prodlužovalo. Děti si hrály s páčkami, lopatky se ploužily po síti a i s prázdnem se poslušně vtahovaly zpět a vyklápěly pomyslné larvy do nálevek. Ajut napětím všecek zčervenal.

„Zvládl bych to sám.“ A že po něm sestra nedůvěřivě mrkla, dodal: „Když může teta…“ Shrábl larvu a protáhl se.

„Co jí vlastně je?“

„Nejspíš je jí špatně z těch larev. Koukej, jak jsou ošklivé. Máma to má u mravenců lepší.“

„Nejlepší jsou nálevníci, samý mikroskop… Pan Savan se má!“

„A vůbec nejlepší je to v sousední stanici. Zkoumat trávy! Nezalejzají, zrovna když je chceš sebrat.“ Dívka se marně snažila zachytit mizející tělíčko.

„Bazi, vidělas někdy strýčka prokurátora?“ Chlapce už larvy přestávaly bavit.

„Jednou tu byl, ale už se nepamatuji. Neměl náš výzkum rád.“ „Ten byl divný.“

„Proč? Každý má jinou práci. Tetě se zas nelíbilo na prokuratuře. A dávej pozor, spadla ti.“

Ajut se sklonil, ale larvu už vtáhlo odsávací zařízení spolu s drobnými hrudkami, které se uvolňovaly ze stěny. „Proto je tu pořád čisto!“ Ochablý zájem se znovu roznítil, ozval se však gong. Už oběd?

Vyšli s otcem z budovy a zahnuli kolem centrální laboratoře k přistávací ploše, u níž byla jídelna. A že byl v dobré náladě, dokonce je žertem nazval nejrychleji zaučenou výzkumnickou skupinou, odvážila se Bazilea otázky.

„Tati, co tu vlastně zkoumáme?“

„Vždyť vidíš. Hmyz. Láčkovce.“

„Ale co na nich zkoumáme? Už jsou dávno vyzkoumaní, ne?“

„Já mám smůlu, že jsem otcem chytrých dětí.“ Vzdychl, ale usmíval se.

„Smůlu?“ Ajuta hned něco napadlo. „Tak my tu děláme tajný výzkum?“

Otec přivřel oči, nepřisvědčil, neodporoval. A děti se tím spokojily, ptát se dál nemá smysl, je jasné, že táta nic nepoví. Ostatně naznačil dost a teď začneme pátrat, aspoň nám zajímavěji uběhnou prázdniny. Jejich myšlenky si byly podobné a oba si to uvědomovali, stačil pohled. Souvisí s tím i mrtvý prokurátor? Zemřel jen naoko? Řídí tajně náš tajný výzkum? Proto sem nejezdil, aby jeho návštěvy nebyly nápadné? Teta dělá spojku? I fantazii měli stejnou, jako byly stejné jejich zkušenosti, návyky, záliby, celý jejich dosavadní život na stanici.

Letadlo právě přistálo, trup se otevřel a lehce vystrčil velikou oranžovou bednu na kolečkách. Drapák ji postavil na zem, zasunul se do trupu a zavřel ho za sebou. Než došli k bedně, letadlo již přistávalo v sousední stanici.

Otec bednu postrčil směrem k jídelně, Ajut běžel vedle a usměrňoval ji přesně do dveří.

Máma s tetou a paní Savanová odklopily víko a hned začaly nosit na stůl, pro každého něco jiného, propočteno podle věku, zdravotního stavu, pracovního zatížení, roční doby a kdo ví, podle čeho ještě. Děti si už dávno zvykly na stravovací sytém, a ani je nenapadlo chtít talíř označený jiným jménem. Na jídlo moc nemyslily.

Po obědě se Ajut přitočil k tetě. „Viď, že je ti pořád špatně?“ Ještě aspoň na hodinu smět k larvám.

Usmála se a vztáhla ruku, ale uhnul pohlazení.

„Ujde to. Však já se vzchopím.“

„Nemysli na prokurátora.“ Otcův hlas zněl domlouvavě. „Nestojí ti za to. Žil a nebyl tu, umřel a zas tu není. Jaký je v tom rozdíl?“

„Ale když… když já si pořád myslím, že se vrátí. Najednou se tu objeví, bude se smát a vyprávět… Vždyť já na něj teď čekám skoro víc než předtím.“

„To přejde, pojď na larvy. A vy,“ obrátil se k dětem, „učit se!“

„Ale táto,“ řekli oba najednou.

„Já vím, já vím. Prázdniny. Nemohu si na to zvyknout. Tak alou odpočívat!“

Se smíchem vběhli do zahrad. Domů?

Bazilea se zastavila u borovice, která byla uznávaným mezníkem mezi zahradou Labových a Veltyových. „Já bych si dala sprchu,“ řekla. „Lezou po mně larvy.“

Ajut se ušklíbl s dobromyslnou převahou. Ženská! Nic nesnese, i larvy jí vadí. Zamrazení, které v té chvíli pocítil, setřásl a hned na ně zapomněl. „Počkám tu na tebe.“

Sedl si mezi vyčnělé kořeny, ale chyběl tu Desper, protože tohle místo byla jejich studovna. Co asi dělá? Koupat se v moři, pěkná nuda! Však se mu nechtělo, ale máma si to přála, táta nařídil…

Bazilea se vrátila svěží a v čistém tričku, náhle mu připadala vzácná. Ještě pár týdnů a budu tady bez ní. Věděl, že se mu po ní bude stýskat víc než po Desperovi.

„Bazi, budeš často volat ze školy?“

Pohlédla na něj s pochopením. „Víš co, Ajutku? Budeme si psát. U videofonu budou vždycky naši, bude se mluvit o samých zbytečnostech, jako že mám chodit brzy spát a teple se oblékat… Dopisy budou jenom pro nás.“

Zrozpačitěl. „Ale jak… víš, ještě jsem nikomu neposílal dopis.“

„Nic to není, dívala jsem se, „když posílal táta. Jen nesmíš zapomenout na adresu, píše se na začátek dopisu. Pak to dáš do vysílacího okénka, co je na letišti, tím popsaným navrch, sklopíš páčku a je to. Svůj dopis si potom vezmeš, abys nezapomněl, cos mi napsal.“

Hoch mlčel.

„Nechceš to zkusit?“

„Když ti to udělá radost…“

„Tak dohodnuto.“ Neurazila se, znala bratra. Jen nedat najevo žádný cit. Být muž!

„Napíšeme Desperovi?“ A hned svůj návrh zamítl, nemáme adresu. „Nebo mé konzultantce.“

„Proč? Málem jsi kvůli ní neměl vyznamenání, a chceš jí psát?“

„Tak na kom si to vyzkouším? A neslíbilas, že se nebudeš dívat?“

„To ti slíbila máma. A zkouškový program si stejně může zapnout, kdo chce, když jsou zkoušky veřejné. Na Despera se loni dívala celá stanice, pamatuješ?“ A za rok už také půjde do školy. Teprve za rok!

Ajut však myslil už za rok. Pak tu zůstane úplně sám. Rozeběhl se nahoru k lesu, utéci smutku, nedat mu naplno dopadnout, nedovolit mu uhnízdit se. Rok, tolik času! A zatím jsou ještě prázdniny, prázdniny po zkouškách, nejkrásnější doba příjemné únavy, povinnosti odpočívat, být chválen a dostávat dárky. Stále se v myšlenkách vracel ke zkouškám, nic významnějšího se dosud v jeho životě neudálo.

Usedl na široký pařez a udělal místo sestře, která doběhla vzápětí za ním. S uspokojením konstatoval, že je o poznání víc udýchána než on. Holka, to se dalo čekat.

„Chudák pan Savan.“ Už byl v mysli opět u zkoušek. „Ty jeho Kytky mu dělají pěknou ostudu.“ Zasmál se při vzpomínce na jejich loňské zkoušky. A když sestra mlčela, dodal: „Možná že se u nich komise spletla.“

Udiveně vzhlédla, nežertuje-li. „Ty bys jim dal lepší známky? Vždyť skoro nic neuměly!“

„Já myslím zařazovací komise. Třeba měly dostat štítky pro občany bez povinností.“

„Nevymýšlej si. Komise je tříčlenná. Tři najednou se nespletou. Mají přístroje. A měří se třikrát po třech letech.“

„Nepoučuj.“ Ajut se zamračil. Dobře se pamatoval na své poslední měření, dostal kupu úkolů a otázek jako pro malé dítě, až se styděl, že ho komise chválí. Je možné, že jsou lidé, kterým se to zdá těžké? Kteří neumějí opakovat deset slov? Rozdělit je na skupinky podle významu. Znásobit pár zlomků nebo přečíst návod a zapnout podle něho nějaký přístroj? Je možné, že si nezapamatují ani písmena? Občané bez povinností! Jsou to vůbec ještě lidé? Jak asi vypadají?

Pohlédl na sestru, ale nezeptal se. Bazilea stejně nic neví, kde se s nimi mohla sejít? A pak, před chvílí řekl: nepoučuj. Shodit se? Podivní občané bez povinností mu však nešli z hlavy. Znovu vzhlédl, Bazi možná přece něco ví. Něco řekne, jen ji vyprovokovat.

„Já bych měl docela rád zařazení bez povinností,“ poznamenal. „Mít nulu ve štítku, nemusel bych se ani učit, ani pracovat…“

„To je výhod, co?“ zasmála se. „A hlavně pro rodiče. Žádná starost o zkoušky, nezávisí na nich plat…“

„Určitě.“ Takové posmívání ho dráždilo. „Naši by se zbláznili radostí, kdybychom se nemuseli učit.“ Vyskočil, stejně se nic nedovím. „Jdeme k vodě, nebo nás za chvíli vyšpicují Kytky. Sedíme tu půl dne.“

Dívka se loudala za ním. Škoda že tu nemohla zůstat. Kdybych byla bez povinností, zůstala bych. A mohla bych si dělat, co by mě napadlo. Jenže by to byla nude, stejně bych asi chtěla studovat… Takže bych nakonec neměnila ani s Kytkami? Bez vyznamenání, žádná studijní povinnost a nějaká práce by se vždycky našla… Usmála se sama nad sebou. Vždyť se té školy vlastně ani nemohu dočkat!

Došla k vodě. Ajut seděl u břehu, zvedl k ní hlavu. Podívej se, to má být žába?“

Přisedla k němu a oba chvíli němě hleděli na divného tvora.

„Beru ji domů,“ rozhodla a už hledala vhodný list do něhož by žabku zabalila. „Tátu bude zajímat.“

„Žáby on nezkoumá.“

„Tahle je zvláštní.“

„Třeba to ani není žába.“

„Tak co to je?“

„Hm, pulec by zas neměl takové dlouhé přední nohy. Vypadá jako křížená s pavoukem. „Ukaž, já ji naberu.“ Vzal sestře z ruky lopuchový list, svinul jej v kornout a ubohé stvoření samo vlezlo do pasti.

Vraceli se s kořistí, ale bez vítězoslávy. Mrazilo je. Jako by ulovili zrůdku, kterou neměli ani spatřit. Jako by se tím objevem provinili. Co řekne táta?

Před strážní věží se zastavili. Máme se odvážit? VSTUP ZAKÁZÁN. Ale ráno jsme tu pracovali, tak snad…

Váhali. Byli zvyklí respektovat řád stanice a jeho první příkaz byl NERUŠIT VÝZKUM.

Ajut nahlédl do přítmí stočeného listu. Žabka se krčila a poulila na něj nehybné oči.

„Zavři to, vyskočí ti.“ Bazilea přikryla otvor dlaní.

„Nemůže. Koukej, jak má slabé zadní nohy. Pojď odneseme ji zpátky, je to chudinka.“

Dívka vrtěla hlavou. „Když už jsme tady…“ Stejně by zůstalo podezření, napořád. Stiskla zvonek.

Za okamžik vyšel otec a místo přivítání se zamračil.

„Říkal jsem, že už vás nepotřebujeme. Tady nemáte co dělat.“

Kývali, bylo to jasné. Náhle si připadali trapně, kvůli nějaké nepodařené žábě vytrhovat otce z práce. Ale chceme vědět. Mít jistotu, slyšet, že to nic není, že je všechno v pořádku. Bojíme se strachu, táto.

Ajut mlčky vztáhl ruku s lopuchovým kornoutem a díval se na otce omluvně i prosebně, jako by se přimlouval za to nedochůdče uvnitř.

Otec nahlédl, pak vzal opatrně list a upřel na děti krátký překvapený pohled. Stále se mračil.

„Podívám se na to.“ Žabičku držel, jako by byla ze skla. Ve dveřích se ještě otočil, děti tam stály zaraženě, na co čekají? Zavrtěl hlavou a zabouchl za sebou.

Hoch nerozhodně přešlápl. „Bazi, některé ty larvy byly nějaké nepovedené, všimla sis?“

„Právě mě to taky napadlo. Víš co? Pojď pryč.“ Vzala ho za ruku, bylo to nezvyklé, přivádělo ho to do rozpaků. Šel o krok za ní, skoro se nechal vléci.

„Kam pryč?“ vykřikl náhle a prudce se vytrhl.

Zastavila se, obrátila k němu zbledlou tvář. Její polekané oči ho vzpamatovaly.

„Třeba to nic není.“ Ale hlas měl nejistý.

„Je. Viděls, jak po ní táta sáhl?“ Opět vykročila, chlapec za ní.

Mlčky se doloudali k říčce, mlčky usedli na kameny a nepřítomně máchali nohy ve vodě, něco přece museli dělat. Než se vzpamatují. Než se odváží pochopit. Teprve za dlouhou chvíli se ozvala Bazilea a nedívala se přitom na bratra.

„Víš, co je mutace?“

„Vyslovuješ to, jako by to byla nějaká nemoc.“

„Nemoc? Vlastně ano. Proto nám táta nechce nic říct.“ Lovila nohou klacík, zachytila jej, ale vyklouzl.

„Musíš pevněji,“ řekl Ajut, sevřel klacík mezi prsty, zdvihl nohu a zamával jím. „A já myslel, jaký tu máme zdravý vzduch.“ Rozhlédl se po kopcích, po vodě, slunce jiskřilo ve vlnách a házelo po něm zlatými prasátky. Vzdychl. „Co myslíš, Róza a Viola…“

„Hloupí lidé byli vždycky,“ přerušila ho dívka rychle.

„Ale možná …“

Zakryla mu dlaní ústa. „Ne, neříkej to! To ne.“

Odtáhl si její ruku od rtů. „Jenže co když…“

„Ne, ne, lidi ne! Uvidíš. Zeptáme se večer táty.“

„Netroufneš si.“

„Troufnu. A pojď se honit, mám chuť utíkat.“

„Já taky. Ale není kam.“

Zůstali sedět a mlčeli, dokud za sebou neuslyšeli dvojí kňouravé ahoj.

„Pozdě,“ zachmuřil se Ajut děvčatům vstříc.

„Nemohly jsme váš najít,“ omlouvala se Viola nebo Róza. „Jste pořád jinde.“

Ajut mrkl po sestře a viděl, že ví — pozdě je na útěk před Kytkami, pozdě jsme je zpozorovali. Usmála se a bylo mu jasné, co to znamená. Nechat je v omylu, chudinky.

„Nechcete si hrát na honěnou?“ navrhla Bazilea.

Růžové mašle se zavrtěly.

„Tak na schovávanou,“ ustupovala.

„Radši na krám.“ Pohyb ohrožoval nové šaty.

Ajut hrdinně souhlasil se starodávnou hrou a Bazilea hned, že by si tedy koupila boty. Oba se překonávali, ze samé dobré vůle přistupovali na všechny hloupé hry a děvčátka zářila.

Zdání shody se projevilo ještě i při večeři a bylo to tak neobvyklé, že si obě matky pozorně prohlédly své děti, nejsou-li snad nemocné. Když však cestou domů paní Labová chválila Ajuta, jak hezky se k dívkám chová, div se nerozplakal.

„Copak?“ Výraz chlapcových očí matku polekal. Chtěla ho k sobě přitáhnout, ale vytrhl se a jako osleplé zvířátko prchal do zahrady, co chvíli zakopl, co chvíli měnil směr. Matka se nerozhodně zastavila, otec rázně vykročil za synem. Bazilea ho však zadržela.

„Nech ho, tati. Oba ho nechte. Je úplně, vyčerpaný.“ Unaveně se podívala na rodiče. „A já taky.“

„Z čeho, prosím tě?“ Údiv. Matčina otázka vyvolala pálení pod víčky, dívka by se byla nejraději rozeběhl bratrem, nemuset odpovídat, nic nemuset vysvětlovat…

„Odpověz,“ žádal otec, suše, věcně. Nebyl překvapen. Ale tvářil se, jako když po obědě bral z Ajutových rukou lopuchový kornout.

Zeptám se? Ale kdyby to bylo nebezpečné, dávno by nás byli poslali jinam. Usmála se. „Z Rózy a Violy.“ I tohle je pravda, jen ne celá.

„Jak dlouho vás otravovaly?“ Otcův hlas dostal opět svůj starý tón, veselý, kamarádský.

„Hráli jsme si s nimi skoro celé odpoledne.“

„To jste si dali! Nemohli jste se jich zbavit? Ajut je na to expert, pokud vím.“

„Když ono mu jich bylo líto.“

Otec zpozorněl, ale nevšimla si toho. Byla po nudných hrách přece jen příliš unavena.

„Proč líto?“ chtěla vědět matka. Nevycházela z úžasu. Vždycky jen schválnosti a posměch, co jsem se mu nadomlouvala, aby je netrápil, a najednou je lituje.

„Napadlo ho, že za to nemohou. Že to není jejich vina, když jsou tak hloupé. Chudinky.“

„Tak tohle napadlo Ajuta,“ pronesl otec pomalu, a teprve teď si Bazilea uvědomila, že jistě pochopil souvislost. Než uvážila, jak napravit, co pokazila, otec jí pomohl. „A ty? Tebe to nenapadlo?“

„Já? Tohle já vím dávno! Nikdo přece není hloupý nachvál.“ Hned po prvních slovech viděla, jak se otcova tvář rozjasňuje, jak mu v očích naskočilo to klidné světlo, jímž se usmíval, i když ji plísnil. Vyhráno!

„To jsem ráda, že mám tak rozumné děti.“ K úplné pohodě chyběl jen Ajut a matka postrčila dceru k zahradní pěšině. „Jdi pro něho, ty to s ním umíš. Řekni mu, že chápu, jak ho ta pochvala zdolala. A že se nezlobíme.“

Nic lepšího se nemohlo stát! Bazilea poskočila, při všech starostech měla radost, že se teď bude moci s Ajutem v klidu domluvit. Běžela najisto, věděla, kde chlapce hledat.

Beze slova jí udělal místo na mechu vedle sebe. Neplakal. Neptal se. Vyslechl sestřino sdělení, zopakovala mu nejen celou rozmluvu s rodiči, ale i své úvahy, schválil její rozhodnutí zamlčet, na co přišli, ano, proč je znepokojovat, kýval a nemluvil.

„Tak řekni něco.“ Začínala být nesvá z jeho mlčení. „Za chvíli musíme domů a já nevím, co si myslíš. To není žádná dohoda, když jenom souhlasíš.“

„Věděl jsem, že si netroufneš.“ Jako by se probral z narkózy. „Ale třeba by se dalo ještě odjet někam na prázdniny. Aspoň.“ Ožil. „Navrhnu to tátovi.“

„Když myslíš…“

„Ty bys nejela?“

Váhala. „Kdyby to bylo tak strašné, naši by nás tu nenechávali.“

„Ráno se podívám, co se děje s trávou,“ řekl na to.

„Nic neuvidíš. Co poznáš na trávě?“

„Co na žábě. Na larvách.“ A po chvilce: „Na Kytkách.“ Konečně se otočil k sestře. „Co když se nám to stane taky?“

„Nám nemůže.“ Byla si jista?

„Takže buď se to projeví brzy… a nebo vůbec? Proto chodí komise? Poznají, kdo má tu mutaci? Vyléčit ji nedovedou? Ti bez povinností jsou vlastně nemocní?“ Dychtivé oči, utrápená tvář.

Nevěděla, jak odpovědět. Nemoc? Proto mají na štítku nulu, žádné povinnosti? Ale mutace přece nepostihuje lidi! O tom konzultant nic neříkal, nemůže to tak být! Přesto po ní sáhl bratrův strach.

„Taky nevíš nic.“ Zklamán, ale nepřekvapen. „Musíš se hned zeptat ve škole. Na všechno!“

Kývla.

Chvíli jako by nebylo co říci, Ajut mnul v prstech mechové lístky. Pak začal pomalu, pohled na mechu: „Když se člověk najednou promění v občana bez povinností…“

„Ne! Když podle výsledků ve studiu počítají rodičům plat, vědí, že se schopnosti nemohou ztratit. Jinak by byli nespravedliví.“

„Nemohou se ztratit? Tak to máme v rukou!“ Vzrušením vyskočil.

„Co máme v rukou?“ Nechápala.

„Všechno. Na všechno můžeme přijít, všechno objevit, i lék proti mutaci. Jen jestli už není pozdě. Moc lidí asi o ní neví…“

„Proč by nevěděli?“

„Když je výzkum tajný.“

„Třeba se to jenom neříká dětem. Aby se nebály.“

„Ale když člověk neví, co to je, tak se bojí víc!“ Moc chytří ti dospělí taky nejsou.

V zahradě zablikala světla a Bazilea vstala. Volají nás.

Rozeběhli se, byli zvyklí rychle reagovat na signály. Řídkým křovím se propletli na cestu, ale měli pocit, že na něco důležitého zapomněli. Že se nedomluvili.

Otec je vyhlížel z otevřené verandy. „Pojďte honem, je koncert.“

Koncert se jim zdál v téhle situaci skoro nevhodný, neměli však v úmyslu dávat najevo starosti a poslušně následovali otce do přenosového pokoje. Dostali svůj příděl ovocné šťávy, a dokonce se snažili poslouchat. Bazilea si přepnula snímač na partituru, Ajut na bubeníka, vypadalo to jako docela obyčejný večer. Avšak pouze do přestávky.

Vyšli na verandu, trochu se protáhnout, osvěžit se pohledem do zeleně. Ze zahrady vylézaly tmavé stíny, hoch se zachvěl, připadalo mu, že se k nim plazí nákaza. Mutace. Nemoc, která připraví žábu o silné nohy, pomačká larvy — a co udělá s lidmi? Komise možná nevědí, jen předpokládají…

„Tati, kdybychom chtěli někam na prázdniny, ještě by se to dalo zařídit?“

„Dalo.“ Otec ho zkoumavě pozoroval. Dívka chtěla dát bratru znamení — zapomněl, co si ujednali? — otcovy oči však zkoumaly i ji. „Kam bys rád jel?“

„To je jedno. Někam jinam.“

Bazilea trnula, ale otec klidně kývl. „Dobře. Něco vybereme. Co takhle kolem planety?“

Ajut krčil rameny, na sestru nepohlédl.

„Kdybys tu cestu podnikl, dal bych ti úkol.“ Zvolna, zpytavě, jako při zkouškách, když otázka skrývá léčku. Dívka chtěla hocha varovat, ale nedíval se a začala mít na něj zlost.

„Výzkumný úkol?“ Ostražitý zvuk a Bazileina zlost opadla.

„Jaký jiný? Mohl bys mi sbírat všelijaké divné brouky. Nebo žáby.“

Okamžik zalknutého ticha.

„Jsou všude?“ Chlapcův hlas byl tenký, jako by mrzl.

Otec přisvědčil. Usmíval se.

„Tak… to snad bude stačit, když…“ Nikdo mu nepomohl. „Když ti je budu sbírat tady.“ Rozpačitě vzhlédl napřed k sestře. Zkazil jsem to moc?

„Myslil jsem si to,“ souhlasil otec. „Věděl jsem to. Víš hochu, nestačí být chytrý. Je k tomu ještě třeba nebát se. Ostatně není čeho, zatím. Člověk je naštěstí daleko přizpůsobivější než žába.“

„Co máte pořád se žábami?“ Matka pohlédla na hodinky. „Přijdeme o kus koncertu.“

Vrátili se k přenosu, naslouchali melodiím. Vnímali je? Když dirigent odložil taktovku, naklonil se Ajut k otci. „Ale já jsem se bál jen chvíli.“

„To nic, to nic. Vždyť já jsem se taky bál. Kdyby nikdo neměl strach, nebyl by žádný výzkum.“ Vstal. „A alou spát, děti. Dobrou noc.“ Jako každý večer odešel do pracovny.

Bazilea pomohla matce obhlédnout dům, jsou-li všechny knoflíky a páčky, jak mají být, správný stupeň větrání, vypnuty přenosy, už by to skoro mohla dělat sama.

Na schodech před ložnicemi na ni čekal Ajut, připadal jí najednou podobný otci, měl na rtech tentýž úsměv.

„Zlobíš se?“ Ale věděl, že ne.

„Proč? Dobře to dopadlo.“ Vlastně je ráda, že nemlčel. Teď vědí víc.

„Dopadlo? Teprve dopadne.“ Napětím se zajíkl. „Bazi, oni dospělí o tom taky ještě moc nevědí.“

„Zkoumají. Dovědí se.“

„Je to strašně důležitý výzkum, Bazi.“

„Jasně.“

„Vybrala sis jako hlavní obor biologii. I já si ji vyberu. Odmlčel se.

Čekala. Dívali se na sebe, předem srozuměni, předem dohodnuti. Měli to vlastně oba na mysli už přede dvěma hodinami, když seděli na mechu v zahradě, ale teprve teď věděli přesně, co to je.

„Nic důležitějšího už není,“ řekl. „Pořád se budeme učit, musíme zachránit…“ Vzrušení vzalo slovům zvuk, ale nebylo třeba slov. Zdvihl dva prsty. „Přísahej, Bazi.“

Přiložila prostředník a ukazováček k jeho vztyčeným prstíkům.

MUŽ BEZ DOKLADŮ I

Člověk se pohnul.

Už je to jiný člověk, ale dosud o tom neví. Druhý asistent mu napjatě hleděl do tváře a úpěnlivě si přál, aby se ten člověk nikdy nedověděl, že je někým, kdo neexistuje. Jak by to přijal? Možná v něm právě začínají žít dva lidé, možná jeden. A možná je tu jen slupka člověka a v ní prázdno jako v novorozenci. Jako v mrtvole?

Muž na lůžku se znovu pohnul, svraštil čelo, otevřel oči.

„Dobrý den, pane prokurátore,“ řekl asistent podle programu.

„Dobrý den.“ Mužovy očí pátraly po místnosti. „Kde jsem?“ Náznak pohybu, jako by se chtěl posadit, avšak lékař ho lehce přitiskl k lůžku. Tak přece prokurátor přijal oslovení s naprostou samozřejmostí. Nebo nerozuměl?

„V léčebném ústavu, pane prokurátore. Byl jste nemocen.“ Aspoň záblesk údivu kdyby se objevil v těch unavených očích, které se dívají jako zpod nánosu pouštního prachu.

„Když nesmím vstát, nebude to se mnou ještě valné,“ bručel pacient a snažil se aspoň obrátit na bok. Co mi to je?“

„Malý incident, pane prokurátore. Snažte se to přijmout jako muž.“

„Jako muž? To jsem asi pěkně zřízený.“

„Dělali jsme, co jsme mohli, pane prokurátore.“ V každé větě musí být oslovení, tak rozhodl tým. „Spravili jsme vás docela dobře. Jen si budete muset na sebe chvíli zvykat, pane prokurátore.“

„Tak vám děkuju.“

Zavřel oči. Neúčastně? Druhý asistent nad ním stál bez pohnutí, dokud nebylo zřejmé, že pacient jednoduše usnul. Znovu mu změřil puls, udělal pár snímků.

Záclona tlumila žár i barvy, stromy se zdály temné a pěšiny neoslňovaly. Po jedné z nich zvolna kráčel doktor Scien, ředitel ústavu, ruce za zády a schýlenou hlavu. Přemýšlí. Ještě o tomhle případu, v němž nechal volnou ruku prvnímu asistentovi Fanu Enthusovi, nebo o svých pacientech ze speciálky? V parku Scien vždycky přemýšlí o práci, pokaždé se vrací s příkazy, návrhy, připomínkami. Někdy se s ním procházívá Fan, ale ten teď odpočívá, konečně může odpočívat. Operace se podařila.

Skutečně se podařila?

Fan je o tom přesvědčen. Ani nepočkal, až se ten člověk probere, odešel s úsměvem obráceným někam dovnitř, jako by nebylo ani na koho se podívat, komu poděkovat. A všichni jsme mu pomáhali! Mohl snad bez nás provést tak složitý zásah do člověka? Nevytvořil jen dalšího kyborga, napůl muže a napůl stroj, jakých už chodí po planetě stovky. Tenhle zákrok je první v dějinách!

Lékaře zamrazilo. Zbytečný zákrok, řekl v duchu znovu prvnímu asistentovi, poprvé se pohádali, poprvé za pět let, co spolu pracují ve Scienově ústavu. Celý tým byl proti Fanovi, ale ředitel rozhodl proti týmu, věří Fanovi a chce proslavit svůj ústav. Žádný objev není zbytečný, i když hned nevidíme, jak se ho dá využít. Objevy se pravidelně uplatňují se zpožděním, pánové. A zde máme jedinečnou příležitost, nevyužít jí by byl zločin proti vědě.

Využít jí je zločin proti člověku, odpovídal Fanovi znovu druhý asistent. Jak to, že jsem se i já nakonec dal přesvědčit? Čím Fan vyvrátil moje námitky? Měl jsem na znamení nesouhlasu odejít z ústavu, a místo toho teď sleduji výsledek pokusu. Doplňuji záznamy slavného případu AA. Fan zřejmě počítá i s případy AB, AC a tak dále. Jestliže jsem souhlasil poprvé, budu i podruhé souhlasit?

Druhý asistent se odvrátil od okna. Nechtěl na to myslit, a nemyslil na nic jiného.

Otevřel složku s označením PŘÍPAD AA, listoval až na začátek. 8. červen 850, 15.31: Selhání vozidla s nezřetelnou značkou v úseku P vnitřního okruhu. Zasažena dvě vozidla jedoucí v levém pásu. Vozidlo ULT 763 řídil ulemský prokurátor Herbert Mall. Vozidlo LUB 321 řídil zaměstnanec městské dopravy Karel Rieno. Neidentifikované vozidlo, které zavinilo neštěstí, ihned odjelo. Prokurátor těžce zraněn, rovněž Rienův pasažér. 15.37: Oba převezeni do Scienova ústavu. K. Rieno ošetřen na místě a propuštěn. Svého pasažéra nezná, nikdy dříve ho neviděl. Nastoupil u letiště, kam pro něj Rieno přijel na telefonickou objednávku. Telefonát v německém jazyce. Měl ho dovézt do hotelu Metropol. Zraněný pasažér neměl doklady. Fotografie, čísla, značky. Diagnóza. Poznámky o převezení prokurátorových ostatků do Ulemu. O marném pátrání po vražedném vozidle. O jednání s hotelem Metropol, kde raněného pasažéra nečekali. Dodatečně vložena zpráva odnětí části mozkové tkáně obou pacientů a o způsobu rychleného vypěstování buňkových kultur pro fixování jejich paměti. Vsuvka o vhodných mediátorech pro aktivní transport aminových kyselin, vysvětlení nově zavedených pojmů paměťové jádro, paměťová sloučenina, paměťový kód. Rentgenohologramy obou mozků, v obou případech levá hemisféra dominantní, dvě řečová centra, společný jazyk němčina. Upuštěno od přenosu řeči.

Konečně protokol o dnešním přenosu. Paměť zesnulého prokurátora sňata z buňkové kultury a přenesena na mozek muže, který neštěstí přežil. Pečeť a podpisy všech členů týmu, od ředitelovy parafy po úhledné písmo nejmladší lékařky Věry. Jméno druhého asistenta, Modest Dillig, jako vždy těsně nad Věřiným.

Druhý asistent se odtrhl od záznamů a znovu pohlédl na spícího muže. Stejně je to zvrácenost, vyměnit člověku paměť.

Přesně tak to řekl Fanovi, ale ten se jen ušklíbl, jako by o nic nešlo: „Ne vyměnit. Darovat!“ A ředitel na to kývl.

„V mozku případu AA se podařilo zjistit jen rozptýlené paměťové sloučeniny,“ řekl, snad aby ospravedlnil svůj souhlas, „ale žádné jádro. Nejde tedy o výměnu paměti, ale o jednostranný přenos. Rozptýlené zbytky byly samozřejmě uloženy pro další výzkum.“

Druhý asistent už nevydržel v místnosti. Dobře si vzpomínal, jak ředitelův projev náhle ztratil rytmus, jistě i on měl pochybnosti. Proč je nedal najevo? Kdo ví, kolik lidí je ještě odsouzeno vzít na sebe s cizí pamětí i cizí život, povedl-li se tenhle pokus. Prudce za sebou zavřel dveře a téměř vrazil do Věry. V posledním okamžiku uskočila a ze šálku jí vyšplíchla horká káva na ruku.

„To nic,“ usmála se na jeho rozpačitou omluvu. „Donesu mu jinou.“

„Komu?“ Odkdy u nás lékařky roznášejí kávu?

„Fanovi. Byl to dnes výkon!“

Modest se za ní mlčky díval, dokud nezmizela v přípravně, ani na slovo se nezmohl, ani na krok. Tak je to tedy, Věra se stará o prvního asistenta. Vaří mu kávu. Mluví o něm s uznáním, s obdivem. A Fan? Všiml si toho vůbec? Pro něho je samozřejmé, že se mu všichni obdivují, kdekdo mu slouží a uznává jeho převahu… Snad ani neví, že se ho většina kolegů trochu bojí? Bývá někdy jako v horečce a z jeho sebejistoty jde strach. Věře to nevadí?

Aby ji znovu nepotkal s kávou pro Fana, vrátil se k pacientovi.

Prokurátor měl oči upřeny na strop a ve tváři napětí. Vraštil čelo, na Modesta nepohlédl. Pod lehkou pokrývkou se rýsovaly tvary téměř lidské a vyvolávaly v lékaři obavy. Jak přijme muž své nové tělo? Zdá se, že si dosud neuvědomuje přístroje, jimiž je doplněn na kyborga. Být mladší, rychle se naučí používat umělých končetin stejně obratně jako svých lidských rukou a nohou; ale teď? Snad bude aspoň jíst a pít bez cizí pomoci. Možná se občas toporně projde parkem.

A bude-li chtít opustit park? Vydat se do města? Vyhledat rodinu, přátele? Oznámení o prokurátorově smrti je založeno v chorobopise spolu s fotografií. Má na ní skoro holou hlavu, kulatou tvář a jiskrné tmavé oči.

Lékař hleděl na šedivé vlasy pacientovy, na úzký, protáhlý obličej a světlé oči, z nichž se nedalo vyčíst, jakou barvu kdysi měly, a na spáncích mu vyvstával pot. Jak to, že ani ředitel tohle všechno nedomyslil? Tak nakažlivá je Fanova jistota? Vždyť tenhle člověk je odsouzen…

Dosud nic netuší, neví, že nikdy neuvidí své přátele, že je tu uvězněn, že…

Nedalo se domyslit, kam až sahá mužovo neštěstí. A Modest se styděl, ten člověk mi možná důvěřuje a já ho musím klamat, není vyhnutí.

„Doktore.“

„Máte nějaké přání, pane prokurátore?“

„Můžete mi prozradit, co všechno… jak dalece jsem…“ V bezbarvých očích úzkostná otázka, asistent byl však na ni připraven, tohle se předvídalo.

„Dopravní nehoda, pane prokurátore.“ Nemůže si na ni vzpomenout, čerstvá stopa se nepřenesla. Prokurátorova paměť končí pokojnou jízdou a na ni navazuje až dnešní procitnutí. Žádný úlek, bolest, hrůza, aspoň toho je ušetřen. Povzbudivý úsměv, jejž měl Modest pro tuto chvíli předepsán, byl upřímný. „Nepříjemná dopravní nehoda, ale můžete být bez starosti. Za pár týdnů budete běhat jako dřív.“ Později ovšem… Lékaři bylo muže líto. Tak moc mu ho bylo líto, že ho začínal mít rád.

„A… po svých?“ Úzkost, stále úzkost.

„Jako po svých.“

Úzkost neopadala. „Myslil jsem si to. Tušil jsem to: Neumím pohnout nohama. Ani rukama.“

„Naučíte se, pane prokurátore, uvidíte. Teď si dopřejte pár dní klidu, a až nabudete sil, začneme s cvičením.“ A jako herec, který se tak vžil do role, že zapomněl text, řekl, co nebylo v programu: „Nemusíte se toho bát, budu cvičit s vámi. Uvidíte, že to zvládneme.“

„Vy… také?“ Zrak sjel po Modestových pažích.

„Ne. Já… ne,“ zakoktal. Styděl se, že má vlastní ruce? Muž pochopil a usmál se.

„Kdybych to uměl, podal bych vám ruku,“ řekl. „Ale musíme to odložit.“

Asistent kývl. Taková situace nebyla předvídána a neměl pohotově slova.

„A, doktore…“

„Nic jiného, pane prokurátore, jen ruce a nohy.“ Uvědomil si, že lže, ale byla to skutečně lež? Vždyť je-li v tom člověku zakódován celý prokurátorův život, je teď prokurátorem. Avšak nebyl si jist a pocit lži trval.

„Na to se neptám. Já jen… Můžete mi povědět, jak se jmenuju?“

„Nevzpomínáte si?“ Modest trnul. Nepovedl se pokus? Nikdo nepředpokládal, že nový prokurátor nebude znát své jméno!

„Raději bych to slyšel od vás.“

Kdyby věděl, kdo je ten člověk, v té chvíli by mu to Modest prozradil. Ale neví. Z bezejmenného se stal prokurátor, patří mu tedy i prokurátorovo jméno.

„Nic vám neříká jméno Herbert Mall, pane prokurátore?“

„Ale ano. Jen mi připadá divné.“

„Proč?“ Ani tohle nebylo v plánu. Modestovo proč byla skutečná otázka, zvědavá, plná naděje. „Proč?“ opakoval.

„Ani nevím. Asi jsem z té havárie ještě trochu mimo sebe.“ Pohlédl na „asistenta, jako by ho chtěl těšit.

„To se poddá.“

Když večer Modest přehrál celý rozhovor týmu, Fan jen mávl rukou.

„Co je na tom divného? Pacientovo vysvětlení ti nestačí?“ Zasmál se. „Problémy nebudou. Jak si může na něco vzpomenout, když skoro nebylo co snímat? Ten člověk ani žádnou svou paměť neměl, tak čeho se bojíš?“

Ředitel na to unaveně kývl a rozpustil týmovou poradu. Všichni možná myslí na totéž, a co bych odpověděl, kdyby se někdo zeptal! Proč. Ano, tady je základní problém a je nepochopitelné, že ho doktor Enthus nevidí: Proč nebylo co snímat? Proč ten člověk neměl paměť? Proč?

Únava se měnila v otupělost. Scien nehybně spočíval v křesle, neschopen vstát, neschopen přejít těch pár kroků do svého mládeneckého bytu. Moci tu všechno nechat, odstěhovat se, být už v penzi. Nemít problémy, starosti, strach. Hlavně strach nemít! A nic nemuset řešit, nepřijímat příkazy, nečekat kontroly. Žít. Žít někde na venkově, u řeky, lovit ryby a pěstovat staré kvarské obilí, ten původní, nekřížený druh. Kdo ví, jaké látky obsahuje, že je schopno vyléčit kdekterou nemoc. Kdybych byl studoval botaniku, mohl jsem tomu rozumět.

Lekl se. Rozhlédl se.

A sám sobě se trpce vysmál, copak lze slyšet myšlenku? Jistě, nesmím vědět nic o účincích původního kvarského obilí, ale také to nikomu nesděluji, sestra může být klidná. A snad je i správné, že se to tají; že se kvarská mouka přidává jen do pokrmů občanů se studijní poviností. Hlavní počítač je především objektivní. Moudrý.

A jako by chválou Hlavního počítače vykompenzoval svou nezákonnou znalost z cizího oboru, uvolněně vydechl.

Po chvíli vstal, zamkl pracovnu a přešel chodbou do svého bytu. Spát, odpočinout si. Nemyslit, mechanicky zapnul ohřívač, teplá koupel mi prospěje. Měl bych se šetřit, do penze mám daleko. Deset let, to je věčnost! Musím pamatovat…

Trhl sebou. Na slovo paměť jsem zřejmě alergický. Nebo na to, že nechápu, nevím! Proč ten muž neměl paměť? Snímal tu někdo před Fanem? Proč? A kdo to dovede? Nikde se o tom nepíše, dnešní přenos měl být první!

Nebo Fan sám sňal kdysi dříve, třeba docela nedávno, paměť tomuhle muži bez dokladů? Proto je tak klidný, tak sebejistý? Co o něm ví? Počíná si, jako by věděl všechno. Předstírá? Proč?

Proč. Proč?

Proč pacient neměl doklady? Ani štítek!

Proč se nepřihlásil nikdo z jeho rodiny, nikdo z jeho známých? Proč není nikde pohřešován? Proč ho v hotelu Metropol nečekali?

Proč se nenašlo vozidlo, které způsobilo incident? Neměl bych znovu urgovat… Ne! Jednou stačilo, Kdo ví, koho bych tím znepokojil. Koho zbytečně upozornil. Na sebe, na náš ústav… Vždyť jsem ho založil! A dělá se tu dobrá práce. Jenže proč…

Je to věc Hlavního počítače? Byl tenhle člověk Fanovi poskytnut? Proč? K čemu? Jen k pokusům s přenášením paměti? Fan má pověření…

Scien se zachvěl, ač ho oblévaly teplé, příjemné masážní proudy vytvářené vrtulkami v bocích mohutné vany. Proč přidělil počítač doktora Enthuse zrovna sem? Nestačí, že mi na speciálce přibývá pacientů, u nichž je zázrak najít defekt? Kdyby byl každý občan tak dokonale zdráv jako oni! A přitom abych každý měsíc vykazoval dílčí závěry z výsledků léčení. Proč, když tu jsou na doživotí? Naštěstí o nich neví Fan. Snad, snad o nich neví, i když jeho bratr… Co vůbec vím o Fanově poslání? O jeho znalostech? O stycích s Kabinetem Hlavního počítače? O jeho bratrovi, kterého léčím na speciálce? Dověděl bych se vůbec, že s mými pacienty něco podniká? Že na nich co zkouší? I když snad, snad je nechává na pokoji.

Ředitel vypnul masáž a voda zklidněla. Uchovat se zdráv, uchovat se do stáří! Moci žít, aspoň pár let pak moci klidně žít! A snad se i někdy sejít se sestrou. Proč jsme si zvolili každý jiný obor? Měli jsme poslechnout rodiče, totiž, já jsem měl poslechnout. Studovat botaniku.

Vstal, sáhl po osušce. Ani rodinu nemám. Opravdu jen proto, že bych na ni neměl čas? Nebo už tehdy jsem se bál…

Proč?

Hlavní počítač je přece objektivní. Moudrý.

Ještě nikdy nerozhodl proti zájmům společnosti.

Jedinec ovšem…

Co je jedinec? Co jsem já?

Stárnoucí Kvařan, čekající na penzi. Co je do toho Hlavnímu počítači?

Proč by mu vůbec mělo na mně záležet? Objektivně vzato, stále ještě se rodí dost občanů, kteří mě jednou mohou nahradit.

Se studem si náhle uvědomil, že bezděky připisuje Hlavnímu počítači lidské vlastnosti. Že na něj myslí jako na osobu. Vždyť je to stroj, napomenul se zahanbeně, stroj! Nic jiného než stroj.

Schoulil se pod přikrývku. Nemyslit. Odpočinout si. Vydržet. Do představy zítřejšího nemocničního shonu prolnula říčka, voda tiše šuměla pod splávkem a v její tříšti se duhově lámaly paprsky dalekého kvarského slunce.

Ředitel Scien spal.

DĚTI ZE STANICE II

Konečně!

Učitelka vstoupila do třídy a dvacet dívek na ni upřelo oči v napjatém očekávání. Jaká bude? Co se od ní dovíme? Škola, konečně škola! První velká povinnost občanů s povinnostmi, kteří měli při posledních zkouškách vyznamenání. Povinnost studovat.

Večer skoro všechny volaly domů, na stanice i do vzdálených měst. Sdělit první dojmy, odpovídat na zvědavé otázky mladších sourozenců, odmítnout starostlivé mateřské rady. Jakápak nedospělost! Rodiče stále zapomínají, že kvarské dny jsou o dvě hodiny delší než pozemské. Že kvarský rok má 396 dní! Že nám tedy vlastně není čtrnáct, ale šestnáct pryč! Jednoduchá matematika. Proč ji neuznat?

Bazilea byla stručná, zatím nevím, zvykám si. A mrkla na Ajuta, že vyšle dopis.

Měla ho připravený, Ajut jistě čeká. Žádné pozoruhodné sdělení sice nedostane, ale aspoň si vyzkoušíme, jak to vysílání funguje. A snad ho budou zajímat i dotazníky, které jsme dnes vyplňovali. Zážitky, zájmy, znalosti, to se dalo čekat. Ale také přihláška, zatím nezávazná. Přemýšlejte o štěstí planety! Stále je co zlepšovat, a kdo jiný než studenti by se měl na zlepšování podílet? Vaše návrhy zhodnotí Hlavní počítač. Zúčastněte se stálého celoplanetového konkursu ŠTĚSTÍ VŠEM!

Ajut podal dopis Desperovi. „Tak vidíš. Hned první den je vyzvali k účasti na konkursu. Vůbec není dost času!“

Prázdninový spor pokračoval, školní výzva dávala za pravdu Ajutovi. Desper však pokrčil rameny.

„Nic nevymyslíme. Počkej, až budeme ve škole.“

„Vymýšlet se musí začít včas!“ Ajut vytrhl Desperovi dopis, rozlítostněn i rozhněván. S Desperem není řeč, a býval to prima kamarád. Dokdy? Do léta. Dokud nebyly problémy.

Desper vztáhl po dopisu ruku. „Ještě jsem to nedočetl.“

„Nic důležitějšího tam není,“ odbyl ho Ajut, ale žadonivým pohledem se dal přece jen trochu obměkčit. „O mutaci nic. Bazi bude hledat divné brouky a předloží je ve škole. A chce snímek východu slunce.“

„Na co?“

„Na vstávání. Bude si ho promítat, aby to měla jako doma.“ Nesmyslná žádost. K čemu tohle Bázi potřebuje? Jako doma!

„A… už nic?“

Ajut nahlédl do dopisu. „Ještě něco o nějaké Mileně.“

„Co o Mileně?“ Desper se chtěl vlastně zeptat, píše-li Bázi něco zvlášť pro něho. Ale v poslední chvíli mu taková otázka připadla trapná, ani nevěděl proč.

„Spolužačka, taky ze stanice. Zkoumají tam ryby. Představí nám ji, až bude příště volat. Vždycky ve středu.“ Rychle strčil dopis do kapsy, protože pod lesem zhasla a opět se rozsvítila světla.

„Co ve středu?“ zeptal se Desper už v běhu.

„Vždycky ve středu zavolá.“

Za chvíli doběhli k borovici a rozloučili se, oba trochu nespokojeni, každý jinak. Už aby byl zítřek! Oba měli rádi ve všem jasno, a teď bylo jakési divné nejasno mezi nimi.

Druhý den hned po odpolední konzultaci spěchali oba k borovici, nestačili si však povědět ani pár slov. S pištěním se ti nich objevily Róza s Violou a jedna přes druhou vykládaly nějakou zmatenou pohádku. O drakovi.

„Kde ho máte?“ Ajut by se tam byl nejraději okamžitě rozeběhl. Hloupé Kytky objeví mutaci, a hned že našly draka. Že jsem ho nenašel já!

„Vždyť říkám! Dole u starého koryta, jak jsou ty kameny.“

Ajut prudce vyrazil, ale děvčátka běžela s ním.

„To je náš drak,“ volala Viola.

„Stejně jsme ho schovaly!“ Róza zůstala pozadu.

Ajut se zastavil. „Ale ukážete nám ho?“ Ohlédl se po Desperovi, loudal se za nimi, drak ho nezajímal. Teprve na Ajutovo zamávání přidal do kroku.

„Ale nesmíte nám ho vzít.“ Viola počkala na sestřino kývnutí. „Je hrozně krásný.“

„Červený a žlutý,“ doplnila Róza. „A kolem nozder modrý.“

„Od plamenů. Jak soptil, víš?“

„Dělají si legraci,“ namítl Desper, „kam se budeme trmácet?“ Přesto šel za nimi. Co by dělal sám?

Když došli k vyschlému řečišti, odpočítaly dívky dvacet kamenů od místa, kde se říčka uhnula do nového koryta, a opatrně postupovaly řečištěm. Chlapci za nimi.

Pak Róza odklopila stříšku z listí a vítězně se podívala na hochy.

„Ještěrka,“ vydechl Ajut.

„Drak,“ opravily ho dvojhlasně dívky.

Mezi dvěma kameny ležel dráček se svrasklou kůží, na níž už trochu pobledly barvy. Kdyby vybledl úplně, každý si ho splete s ještěrkou. Róza a Viola to připustily. Nicméně, kdo kdy viděl takovouhle ještěrku? Je to dračí mládě.

„Můžeš si ho pohladit,“ dovolila Viola vlastnicky a Ajut se lekl.

„Vy jste ho hladily?“

„Jenom listem,“ řekla Róza. „Ale on už neobživne.“

„To víš, že ne. Jenže má nemoc, tak na něj nesahejte.“ Byl v rozpacích. Mám jim to říct?

„Jakou nemoc?“ Obě mimoděk odtáhly dlaně od těla.

Ajut pohlédl na Despera. Mám? Ale Desper dosud civěl na ještěrku.

„Mutaci. Když něco nevypadá, jak to má normálně vypadat, má to mutaci. To je taková nemoc. Možná nakažlivá.“ Soukal to ze sebe a při každém slovu litoval, že je říká. Vůbec se nebály… Právě že se vůbec nebály! Trochu by se přece jen měly bát, ještě se nakazí. Nejsou-li už…

Couvaly od mrtvolky. Vypadat jako drak je nemoc? Věřily nevěřily, překrásný drak byl náhle ošklivá ještěrka, vůbec se jim nelíbil. Co když jsme na něj přece jen sáhly?

Ajut je chvíli pozoroval, usoudil, že další varování nepotřebují, a obrátil se k Desperovi. Vytáhl z kapsy plánek průzkumu okolí a vůbec se nedivil, že Desper se vším souhlasí. Stačí jednou vidět…

„Napíšeme o tom Bazi?“ Desper by nejraději napsal sám, aby taky sám dostal odpověď. Jenže neví, jak se vysílá dopis.

„Potom.“

„A… a bude vědět, že si má jít pro dopis?“ Sám nechápal, proč se jednoduše Ajuta na všechno nevyptá. Vždyť to není nic špatného, dopisovat si s Bazileou.

„Nebude. Ale třeba si všimne. Má na chodbě přijímací okénko hned vedle vysílacího, zrovna jako to máme na letišti. Když přijde dopis, rozsvítí se světýlko.“

„A co… co ta Milena?“ Desper byl ze sebe nešťastný. Pokaždé se naplete nějaká náhradní otázka…

„Co máš pořád s Milenou? Přijď k nám, až bude Bazi volat, a uvidíš ji.“

Přijít, až bude Bázi volat!

Nemohl se dočkat středy. Těšil se, jako kdyby Bazilea nebyla pryč pár dní, ale pár měsíců. A když konečně viděl v přenosu její pokojík, díval se víc na Milenu. A skoro nemluvil, nebo si aspoň potom nemohl vzpomenout, co si říkali. Ještě že tam byl Ajut. A že nezapomněl dát znamení, že vysílají dopis.

Bazilea čekala u přijímacího okénka skoro půl hodiny, už si myslila, že je porucha nebo že došly papíry. Odšroubovala horní část, ale papírů tam bylo aspoň sto.

Konečně!

Cože? Kytky se taky účastní našeho pátrání? Našly strakatou ještěrku… a táta svolal poradu, spousta lidí kvůli ještěrce… Chudák Ajut, vzdychla, když si přečetla, že byl málem bit. Strašil Kytky! Ty asi musely vyvádět.

Ani si neuvědomila, že čte přímo na chodbě, hned vedle okénka. Teprve Milenin hlas ji odtrhl od listu.

„Ne. Vlastně ano, je to soukromá zpráva. Od bratra.“

„Vždyť jsi před chvílí volala domů.“

„Právě. Dal mi znamení, že vysílá.“

„Tak čti.“ Dobrosrdečně se usmála. „Taky se jdu podívat, nemám-li tu dopis. Ale já bez tajemství.“

Bazilea okamžik zaraženě hleděla na spolužačku, pak se rozesmála. „Žádné tajemství nemám! To jen že o některých věcech se nedá mluvit, tak si je píšeme.“

„Nedá se mluvit?“ Milena zapomněla, proč přišla k okénku. „To jsem nevěděla.“

Mám? Nemám? Co by udělal Ajut? Táta? Milena přece studuje biologií… Bazilea se rozhodla. „Tajný výzkum, víš?“

„Ty něco tajně zkoumáš?“

Bazilea ji pozvala do svého pokojíku a Milenin dopis pak ještě hodinu ležel v okénku pod červeným kontrolním světlem. Málem zůstal nevyzvednut až do rána.

Od toho večera se obě dívky denně navštěvovaly, učily se spolu, hledaly ve školní zahradě divné brouky, ve studovně knihy o mutaci, četly si v Análech. A byly zklamány, že v knihách jsou jen všeobecná poučení, že třídní učitelka nerada vidí divný hmyz, odkazuje je na příští ročník a nepouští je do kabinetu. Co chce před námi i utajit? Nebo sama neví?

Anály byly daleko obsáhlejší, než čekaly. Ukázalo se, že běžně v prodeji je pouze jejich část, a daly se tedy do čtení kapitol, které dosud neznaly. Nic o mutaci, ale zato všelijaké jiné zajímavosti, a Bazilea o nich postupně psala chlapcům. Například že konkursy s názvem ŠTĚSTÍ VŠEM existují od samého začátku, poprvé se ho zúčastnili úplně všichni obyvatelé, ještě na lodi. A z konkursů vzešly i některé zákony, a také kategorie, rozdělení společnosti na dvě skupiny, na občany s povinnostmi a bez povinností. Aby ti chudáci nebyli na přítěž svým rodinám, stará o ně Hlavní počítač. I štítky pocházejí z konkursů a také to, že každý vědní obor je uzavřený celek a jeho výzkumy jsou pro ostatní nepřístupné. Proto se nesmí uzavírat manželství mezi lidmi odlišných specializací; brzy by nastalo odcizení, manželé by neměli spolu o čem mluvit. To se samozřejmě týká jen občanů se studijní povinností, Hlaví počítač je chrání, protože na nich závisí život Kvary. Hlavní počítač je vůbec úžasný. Byl sestrojen už na Zemi, dovede sám sebe zdokonalovat, všechno umí vyřešit. Postaral se i o vybavení lodi, vybral zvířata a rostliny, které se mají vzít s sebou, určil, která povolání nesmějí chybět, a tak dále, prostě bez počítače bychom tu asi vůbec nebyli.

Nad chválou počítače se Ajut s Desperem pohádali. Když Desper okouzleně prohlásil: „Tak proto tady nemáme vlky, kobry nebo moskyty!“ Ajuta popadl vztek.

„Zato máme divné žáby a strakaté ještěrky a občany bez povinností! Máme mutaci a Hlavnímu počítači je to úplně jedno.“

„Ale s tím ten konstruktér na Zemi přece nemohl počítat,“ snažil se Desper hájit počítač, nebo spíš Bazileino nadšení.

„A na Kvaře nejsou konstruktéři? Když je něco k ničemu, má se to vyhodit a sestrojit lepší.“

„Když se sám zdokonaluje, dojde i na řešení mutace.“

„Dává si na čas. Nebo je špatně seřízen, takže už neumí kontrolovat. Vždyť to musí být úplná rachotina. Skoro tisíc let! A na co jsou tu lidé?“ Utrápeně se podíval na Despera. „Neměli bychom studovat taky teorii počítačů? Vidíš, co je práce!“

„Dva obory nemůžeš.“ Naštěstí, pomyslil si. Ajut by mě nakonec donutil, abych jich dělal deset. „Stejně nestihneš všechno.“

„To je právě hrozné. Pojď, jdem se učit, snad si s tím počítačem poradí někdo jiný.“ Říkal to nerad, ale uznal nezbytnost. Nikdo nemá dva obory, asi by se to opravdu nestihlo.

„Ajute!“ zaslechl zdálky Desperovo volání, to jsem mu utekl? Otočil se.

„Co napíšem Bazi?“

Ale Ajut neměl náladu. „Napiš jí sám. Ať vypátrá, jestli se pracuje na novém počítači.“

Jak to mám vypátrat? Bazilea odložila dopis, ani si nevšimla, že je podepsán pouze Desper. Chlapci si myslí, že tu není co dělat. A co vlastně proti tomu počítači mají? Než stačila znovu přečíst první stránku, přiběhla Milena.

„Víš, co je nového?“ Všecka zářila. „Nevím.“

„Tak pojď se mnou!“

V přízemí na vývěsce stálo velkými písmeny sdělení pro studenty. ZÍTRA V 7.50 ODJEZD AUTOKAREM NA EXKURZI K SENREVENU. JEN 1. ROČNÍK.

„Že tak najednou?“ Bazilea se hned začala těšit. V Senrevenu je Hlavní počítač, aspoň se na něj podívám. Poptám. „jsem zvědavá, jak je veliký.“

„Jak vypadá, ne?“

„Vždyť ho máme ve znaku! A modely v každé učebně.“ Kdo by nevěděl, jak vypadá SENREVENO?

„Myslím, jak je sešlý. Vždyť už je mu přes devět set let!“

Památník, vesmírná loď SENREVENO, nebyl sešlý. Ale modely z učeben připomínal pouze z letadla, neboť zdola se nedal obsáhnout pohledem. Jen malá část vnitřního zařízení byla otevřena jako muzeum, ostatek sloužil vědeckým účelům.

„Jakým?“ zeptala se Bazilea, avšak průvodce jen káravým hlasem opakoval, že vědeckým. A třídní učitelka si položila prst na ústa.

Tajné výzkumy v SENREVENU? Jinak by mi přece byl odpověděl. Asi se netýkají biologie, tak nesmíme nic vědět. Znovu se zaposlouchala do výkladu. Jakže? Loď je dosud schopna provozu? Proč tedy nelétáme? A vlastně by neměl být problém navázat spojení se Zemí! Jestlipak už to někoho napadlo? Když jsme v některých oborech tak pozadu, jak říká, jistě by nám poradili. A proč vůbec jsme pozadu? Zapomněl Hlavní počítač na některé povolání? Na dokumentaci? Ajut už o počítači vůbec nechce slyšet. Jen je zvědav, pracuje-li se na novém. Věděl by to průvodce? Zdá se, že toho ví spoustu.

Při odchodu si dodala odvahy a zeptala se. Ne moc nahlas, jen tak docela soukromě. A nechápala, proč se zlobí, proč volá učitelku. Proč se na ni učitelka mračí, proč vysvětluje průvodci, že je Bazilea ze stanice a že za ni ručí. Nač jaké záruky? Kvůli čemu? Vždyť jsem se jen zeptala. Úplně slušně jsem se zeptala. Nebo to snad vypadalo drze?

„Některým lidem asi přijde zatěžko přiznat, že něco nevědí,“ odbyla Milena dozorcovu nepochopitelnou reakci. „Rozčilí je to.“

Bazilea vrtěla hlavou. Připomněla si průvodcovu tvář, jeho oči, jimiž překotně a poplašeně obhlédl celý sál, a náhle jí svitlo. V těch očích nebyla jen zlost. Vždyť on se mě bál! Jako bych ho ohrožovala. Čím? Bál se jen toho, že má říci: nevím? Ostatně to ani neřekl. O tomhle až se doví Ajut!

Ale než mu stačila napsat, překryla vzpomínku na exkurzi k Hlavnímu počítači důležitější událost.

Hodina matematiky začala jako obvykle a jako obvykle si Bazilea s radostí uvědomila, že v příštím roce už se bude studovat bez matematiky. A také bez fyziky, bez dějepisu, bez zeměpisu… Bude jenom biologie, biologie v deseti specializovaných oborech! Jen esperanto zůstane, ale to se nějak přečká.

Do profesorova výkladu vtrhl náhlý neklid. Šum. Hluk z ulice. Pokřikování, skandování. Silněji a silněji. Žákyně přestaly sledovat matematiku a otáčely se k okenní stěně. Co se děje?

Profesor zmlkl. Přikročil ke stěně.

„Můžete se podívat,“ řekl dívkám a jedna po druhé v rozpacích přistupovaly ke sklu. Kdo jsou ti lidé? Proč křičí? Kam jdou?

Dav se valil v nepořádném průvodu, sem tam skupinka držela pohromadě kolem někoho, kdo mával strakatým praporem, někteří zpívali, pár hlav se obrátilo vzhůru, pak se zdvihly i paže, ukazovaly na okenní stěnu a ozvaly se hlasy, volání vyčleněná z obecné vřavy.

„S námi! Pojďte s námi!“

Dívky jako uštknuty odskočily od skla, odstoupil i profesor a stiskl oba vypínače za katedrou. Okenní stěnu přikryl zatemňovací závěs a rozsvítily se zářivky.

Z lavic na něho hleděly zmatené, zvědavé i ustrašené oči jeho žaček, jako by se ptaly. Ne však na matematiku.

„Rekreační pochod občanů bez povinností.“ Vzal do ruky křídu, viděl však, že takové vysvětlení nestačí. Ani jedna nesáhla po tužce a ticho ve třídě zhoustlo. Tlumený halas z ulice působil v umělém světle děsivěji, jednotlivé výkřiky se hrozivě protahovaly závěsem, a když se ozvala burácivá píseň, matematik odvedl dívky do klubovny. Měla okenní stěnu obrácenou do dvora a bylo v ní ticho.

Rozhlédl se, usmál se. Dívčí tváře se vyjasňovaly, důvěřivé, čekající odpověď na otázky zatím nevyslovené.

„Zvyknete si,“ řekl. „Oni se tak baví. Nemají co dělat, číst neumějí, umění nemohou rozumět. Nezazlívejme jim tyhle pochody.“

„Ale co když…,“ špitla Inga, „co když se rozzuří?“

„Nestává se to.“ Profesor rychle potlačil vzpomínku na vlastní zběsilý úprk před rozzuřeným davem. Nestává se to? „Ne často,“ dodal.

„U nás na stanici je jeden takový občan. Málem mě… zabil.“ Inga se schoulila, jako by uhýbala ráně, obraz byl dosud živý.

„Je tam bez dozoru?“ Profesor se divil.

„On… on je docela klidný, jenže… já jsem byla hloupá. Já…“ Přiznávala se nerada. Ale je třeba, pro výstrahu ostatním, však jí matka přikázala povědět na sebe…, „Smála jsem se mu, že neumí počítat.“

„Občanům bez povinností se nesmíme smát. Nemohou za to, že…“

„Já vím,“ přerušila ho Inga, jen ať už se o tom nemluví. „Já vím.“ Jenže vědí všichni? Ti na ulicích? „Ale co když někdo náhodou, ani se nechce smát, a oni se přece jen rozzuří…“ Představa stovek rozzuřených občanů jí roztřásla hlas.

„Průvody jsou střeženy, neboj se. Tajně, aby si nikdo nevšiml. Ulicemi chodí nenápadné hlídky, v kapsách bombičky s uspávacími aerosoly.“ Které občas nefungují, myslil si ještě, ale neřekl to. „Přesto se raději chraňte, jste výkvět planety, vaše životy jsou příliš cenné. Nepodstupujte zbytečné riziko, nepřibližujte se k místům, kde jsou občané bez povinností koncentrováni. Ostatně studentům není dovoleno s nimi mluvit.“ A když viděl údiv na některých tvářích, dodal: „Na stanicích je to něco jiného, tam přebírá veškerou odpovědnost vedoucí pracovník. Ale ve městech a vesnicích…“ Zavrtěl hlavou. „S občany se studijní povinností stojí a padá naše společnost. Nedivte se tedy, že na nás platí víc zákonů než na ostatní. Jako jste si zvykly, že vám počítače určují stravu, zvyknete si i na to, že jste chráněnkyně Hlavního počítače. A že má-li vás opravdu účinně chránit, musíte ho poslouchat.“ Sklouzl do naučené řeči, tohle bylo třeba sdělit každému prvnímu ročníku, samozřejmě při vhodné příležitosti. A napsat o tom protokol, s ústním sdělením se inspektoři nespokojují.

„A, pane profesore,“ odhodlala se Bazilea, „kolik jich je?“

Pokrčil rameny. „Statistiky to neuvádějí,“ řekl. „I to je způsob ochrany, nejen vás, ale i občanů s pracovní povinností. Nadbytečné informace rozptylují. Brání v soustředění na studium nebo práci. Vzbuzují nežádoucí úvahy. Narušují stabilitu osobnosti atakdále. Budete se o tom učit ve třetím ročníku.“ Vstal. Snad už je možné vrátit se k matematice. V abstraktním světě obecných vztahů se cítil bezpečnější. Kdo ví, nač se ještě ty dívky chtějí ptát. Jistě, učitel musí odpovídat, je to jeho úkol. Má však odpovědi na všechny otázky?

V učebně se zdálo pusto jako ve sklepení. Profesor spěšně stiskl vypínače a třídu zaplavilo vlídné denní světlo. Myšlenky se pomalu obracely k matematice. Profesor se pletl a žačky mu to milosrdně odpouštěly. Nebo si toho nevšimly?

Bazilea se cítila nespokojena, téměř podvedena, a nevěděla proč. Snad že jsme se o těch nulách skoro nic nedověděly?

Sotva skončila hodina, šla za Ingou, Milena s ní.

„Co chcete vědět?“ Inga se snažila vyklouznout na chodbu, ale dívky ji nepustily. „Jmenuje se Huk. Je mu asi čtyřicet. Nic neumí. A tenkrát jsem ještě byla malá, když… když…“ Nešťastně se podívala z jedné na druhou. Chtějí slyšet o té hrozné příhodě?

„On taky chodí na rekreační pochody? Pouštíte ho?“ Ingin přestupek je nezajímal.

„Ne.“ Inga si oddychla. „Ani neví, že existují.“

„A proč ho tam máte?“

„Narodil se u nás. Kam by šel?“

Skupinka se rychle rozrůstala, nula Huk bylo téma pro všechny přitažlivé. Inga sotva stačila odpovídat, spokojená, že se nikdo neptá, jak to tenkrát bylo. Rozhovořila se o Hukově životě, o tom, co rád jí a jak je pyšný, že si může vybrat, zatímco všem ostatním určuje stravu počítač…

„Jak vypadá?“ Bazilea se konečně dostala ke slovu. „Já jsem si těch v průvodu nestačila moc všimnout.“

„Oni tam taky většinou nepochodovali občané bez povinností.“

Nastalo ticho. Inga se podívala po užaslých spolužačkách, nevěří mi?

„Jak to víš?“ vzpamatovala se Milena.

„Oni… Nuly se jinak tváří. Tamti určitě, aspoň skupinkách, co na nás mávali, určitě to nebyly nuly. zkrátka to poznám.“

„A co tam tedy dělali?“ Bazilei bylo jasné, že to Inga neví, otázka se však nedala potlačit.

Inga krčila rameny. „Nevím. Zkrátka šli s nulami

Tohle až se doví Ajut!

MUŽ BEZ DOKLADŮ II

Druhý asistent znovu listoval prvními stránkami paměti, aniž se mu podařilo přečíst jediný řádek. Slova nedávala smysl, jako nedávalo smysl celé to psaní, úporné vzpomínání na rané zážitky nějakého chlapce, s nímž neměl pacient nic společného. Neměl? Je-li v něm ten dávný život uchován jako vzpomínka…

Paměti! Fan se nejspíš zbláznil. Nač potřebuje prokurátorovy vzpomínky? Chce si ověřit úplnost přenosu? Jak? A nebude na to mít čas, věčně je zavřen ve své laboratoři, kdovíco vymýšlí a chystá, tváří se nepřítomně, užuž navrhnout další pochybný pokus. Prokurátora si všimne sotva dvakrát za týden při kontrole a žádné bavení, pár nezbytných slov a jde. Dokončený pokus, který je popsán a odložen.

Křivdím mu? Asi. Pokus není dokončen a Fan to ví. Ale jak na něho nemít zlost, když se chudák pacient moří s diktováním nepotřebných pamětí, zbytečně se vysiluje a rovná v sobě děje, které neprožil. Tak poctivě se snaží Fanovi vyhovět, to bylo první, co se naučil, obsluhovat diktafon. Přehrává si to kolem dokola, maže, přidává opravuje, mračí se a není spokojen.

Aspoň mu uběhne čas, říká Věra, ale to jen opakuje po Fanovi. Čím ji upoutal? Určitě jen využívá jejího obdivu, aby měl koho pověřovat pomocnými pracemi a nemusel žádat ředitele o schválení. Kdybych jí to mohl říci! Varovat ji. Ale co bych tím dokázal? Modest si dovedl představit takový rozhovor. Sám přece donedávna trávil s Fanem každou volnou chvíli. Rád! Byl by si to dal vymluvit?

Zazněl zvonek a druhý asistent vsunul paměti do složky PŘÍPAD AA, která se už nastálo přestěhovala do pracovny pod záminkou, že nemůže zůstat v prokurátorově pokoji. Jistě, nemůže. Ale proč si ji nevzal Fan?

Modest mávl rukou, nad Fanem i nad sebou, a vyšel z pracovny. U výtahu už čekal ošetřovatel s prokurátorem na vozíku, upravoval mu pléd na kolenou.

„Dobré jitro, pane prokurátore. Jak se vám dnes daří?“

Muž jen kývl, unaven nebo ve špatné náladě.

„Diktoval už od šesti,“ řekl ošetřovatel a vjel s vozíkem do výtahu. Pak ustoupil do chodby a lékař zůstal s pacientem sám. Stiskl knoflík označený ZAHRADA a usmál se na muže ve vozíku.

„Co nám to děláte, pane prokurátore? Musíte se přece šetřit. Spěchají tolik ty paměti?“

„Pan doktor Enthus…“

„Pořád Enthus! Teď za vás odpovídám já.“ Modest se lekl vlastního hlasu. Zahanbeně zmlkl a pohlédl na prokurátora s rozpaky. Ten se však najednou zasmál, jako by z něho Modestovým výbuchem spadla únava. Díval na asistenta pobaveně, ale mlčel.

Lékař vytlačil vozík z výtahu do chodby a chodbou na zahradu, pomalu kráčel za ním a byl rád, že mu pacient nevidí do tváře. Mlčky se dostali k rehabilitační stezce, kolem níž trčely různé vysouvací žebříky. Když je prokurátor viděl poprvé, vykřikoval málem hystericky, že je právě v nejlepší kondici zacvičit si na hrazdě a jak vědí, že trénuje na olympiádu. Pak pronesl rozpačitou omluvu a chvíli se tvářil jako zahanbený školák. A dal se do usilovného cvičení.

Cvičitel jim vyšel vstříc. Nastavil opěrné tyče do vhodné polohy a spolu s lékařem pomohl prokurátorovi z vozíku. Pacient už udržel rovnováhu, dovedl se opřít umělou paží o tyč, potřeboval jen málo opory. Neskrývaně se radoval z každého pohybu a Modesta napadaly chmurné představy. Co když pacient jednoduše uteče? Místo parkem se bude procházet po ulicích a potkávat známé? Nebo se vrátí k manželce?

Nedokázal se mu podívat do očí, vždyť se podílím na přípravě pohromy! Opět kráčel mlčky za vozíkem, ale prokurátor mu nedopřál dojet beze slova k výtahu.

„Je dnes pěkně,“ ozval se náhle. „Nechcete si trochu posedět na lavičce?“

Odepřít muži chvíli na vzduchu? Modest zabočil k lavičce a pootočil vozík, aby na sebe viděli, nic jiného se nedalo udělat.

Okamžik rozpačitého ticha, pak se muž prostě zeptal: „Proč nemáte doktora Enthuse rád?“

„Ale já ho mám…,“ koktal Modest, takhle je to se mnou pokaždé, když mě něco zaskočí.

Prokurátor se rozesmál. „Já vím, že ne, dávno jsem si toho všiml. Neměl bych. Nic mi není do vašich vztahů, ale vidíte, jsem tady sám jak patník, pořád ve svých myšlenkách, tak se nedivte, že mě zajímají moji lékaři. Až se zas dostanu trochu mezi lidi, dám pokoj.“

„Ale to… nevadí… naopak…“ Co je mi platný plán rozhovorů!

„Víte, byl bych si rád popovídal s doktorem Enthusem. I o vás.“ Zarazil se. „Tohle jste nečekal od prokurátora, viďte? A vidíte, já taky ne.“

„A nemluvil jste s ním?“ Tvář před ním byla srdečná, oči se usmívaly, jak se chovat k takovému pacientovi?

„Není s ním řeč. Ale je to velmi schopný lékař. Vy si to ovšem nemyslíte.“ Pod oznamovacím tónem otazník.

„Ale ano. Vynikající odborník. Odvahu, nápady, energii…“

„Poslyšte, doktore, nezáviďte mu. Není to šťastný člověk.“

Modest na něho hleděl udiven, neschopen slova. Co ví o Fanovi? Proč mi to říká? Vlídné oči, ani zdání po dotěrnosti. Přátelské. Odpovědět stejným tónem, jen vědět co! Abych přitom neshodil kolegu, abych se neprohřešil proti stavovské solidárnosti. Abych neodkryl, co musí pacientovi zůstat skryto.

„Překvapil jsem vás. Víc, než jsem chtěl. Omlouvám se.“ A když druhý asistent stále mlčel: „Škoda. Vidím, že si nepohovořím ani s vámi.“

Mluvte, chtělo se lékaři zvolat, jen mluvte, je mi s vámi dobře, jste sympatický, věřím vám. Ale nešlo to a Modest jen zavrtěl hlavou. „Vypadl jsem z role, vůbec nevím, co říci.“ Kdyby mě slyšel Fan!

Prokurátor se však vděčně chopil Modestovy poznámky. „Chápu. My nemocní jsme pro lékaře případy k léčení a dost. Máte jinde svůj svět, rodinu, přátele. Tam žijete. Tady jen pracujete v roli, kterou vám určilo povolání. Ale vypadnout z ní není tak zlé, nemyslíte?“

Lékař nemohl nesouhlasit. Kde já vlastně smím ze své role vypadnout? Už ani doma, když tam není matka. A kdo ví, kdy se vrátí, prý ji teď otec potřebuje na stanici. Kde jinde mám svůj svět? Přátelé ze studií jsou daleko… Fan? Věra? Nic než stanovené role.

„My tu celé dny nemáme co dělat. K nepřečkání. Ani rodina, ani přátelé, ani práce.“

Druhého asistenta zalil pot, avšak prokurátor ho rychle uklidnil. „I když, víte, já jsem rád, že tu nemám rodinu, přátele… V tomhle mém stavu by to bylo trapné pro ně i pro mne. Zřejmě jste dali pokyn, aby mě nikdo nenavštěvoval?“

„Já ne,“ vypravil ze sebe lékař.

„Tak asi doktor Enthus. Myslí na všechno.“

Na nic nemysli! Na vás nejméně. Vůbec ho to nenapadlo, slyšíte? Ale mlčel.

„A paměti, to byl od něho geniální nápad. Pochopil, co potřebuji. Uvědomit si sám sebe. Vyznat se v sobě. Po té havárii mám pořád v hlavě něco popleteno, zkrátka paměti jsou přesně to, co mi chybělo, jinak bych se z toho zmatku nedostal.“

Zas tedy něco Fanovi vyšlo, může být šťastný. „Proč myslíte, že doktor Enthus není šťastný? Má schopnosti, úspěch…“

„To se pozná, víte? Jsem přece jeho pacient, operoval mě, má o mne zájem. Jenže při všem zájmu mě sotva vidí. Stále myslí na něco jiného. Na něco, co ho hryže.“

„Na své výzkumy myslí, na objevy. Lidé jsou pro něho vzduch.“ Modestovi se chvěl hlas, tohle ještě nikdy nevyslovil. Tím spíš měl mlčet před pacientem, kterým všechno začalo. Nebo jsem i dřív Fana odsuzoval? Nepamatoval se. Byl si vědom nepřístojnosti svých soudů, přesto neuměl přestat a nic nebral zpět.

„Vy ho opravdu nemáte rád, doktore.“

„Tak tedy, nemám. Je přezíravý a samolibý a na pacientech si jen zkouší, co dokáže.“ Chvění se rozšířilo z hlasu na celé tělo a nedalo se ovládnout. Modest se styděl, ale hněv byl silnější než stud.

„Tak tak. Dokáže toho hodně, viďte. Poslyšte, není to kvůli tomu děvčeti?“ Zpytavý pohled.

Modest cítil, jak bledne. I toho si prokurátor všiml! Co sleduje? „Co kvůli děvčeti? Kvůli jakému děvčeti?“

Muž se usmál. „Nechcete o tom slyšet, dobrá, nechme toho. Stejně bych raději mluvil o sobě než o ní. Děvče se od něho mnoho naučí, zdá se. A on potřebuje laskavou duši… ale dost, vás to trápí, mračíte se…“ Opět úsměv, plný porozumění. „Víte, mám problém. Doktor Enthus by ho možná nepochopil, je zaujat tím svým. Ale vy… od začátku se ke mně chováte… zkrátka mám k vám důvěru.“

Asistent byl čím dál znepokojenější. Prokurátorova řeč směřuje ke kritickému bodu a Fan nic nepředvídal. Já abych teď řešil problém nepravého prokurátora, zahlédl třeba složku PŘÍPAD AA, když ještě ležela na stole v jeho pokoji, to úplně stačí k pochybnostem, AA nejsou jeho iniciály. Musím mu najít jméno, a už jsem to měl dávno udělat, jméno s iniciálami AA, jistě ho bude zapotřebí. A náhle s úlekem slyšel sám sebe, jak říká:

„Jaký máte problém, pane prokurátore? Uvidíte, že to spravíme.“ Nemožné nacvičené chování. Nemohl jsem ho odsunout aspoň na zítra?

„Já věděl, že vy mě pochopíte,“ řekl prokurátor pokojně, jako by tím už měl problém vyřešen. „Víte, mám potíže s pamětí. Nejde o to, že bych si něco nepamatoval. Až na tu havárii ovšem; kdybych měl vypovídat, jak k ní došlo, musel bych si něco vymyslit. Ale to mi nevadí.“

„Co vám tedy vadí?“ Modest se v duchu chytal za hlavu. Napřed žvaním o Fanovi, pak vypadám jako žárlivec a nakonec si sám říkám o pohromu. Co se mnou je? Prokurátorovi tím nepomohu a tak rád bych pro něj něco udělal. Tak rád bych ho nepodváděl. Proto najednou nesnáším Fana? A také kvůli Věře, prokurátor má pravdu.

„Nevím, jak to nejlíp vysvětlit. Zkrátka… Některé vzpomínky ve mně vzbuzují údiv. Třeba jsem jako malý kluk viděl zastřeleného zajíce. Za mého dětství se u nás ještě pořádaly hony a já chtěl za každou cenu být při tom. A pak pes nesl toho zajíce, já začal skákat, a ať mi taky dají pušku, co vám mám povídat, úplně jsem propadl loveckému transu.“

Modest mlčel. Dovedl si představit, co může následovat. Bylo mu horko i zima najednou, jak to, že tentokrát prokurátor nic nepozoruje, když si tak bedlivě všeho všímá?

„Nic neříkáte, asi vám to nepřipadá divné, děti mají všelijaké choutky. Ono na tom taky nic divného není, jenže… jenže já se k tomu pořád nějak nemohu znát. Já s tím nesouhlasím, víte?“

„Ale pane prokurátore,“ vzchopil se lékař, „jak chcete soudit dítě? To je věcí, s kterými já u sebe nesouhlasím, nejen co jsem prováděl jako kluk.“

„Já se asi špatně vyjadřuju, doktore. Budu si to muset ještě promyslit. Pamatuju se na svou tehdejší radost, ale divím se jí, víte? Ona tam jaksi nepatří. Vždyť já býval bázlivé dítě. Ale nechme toho, už jsme zřejmě přetáhli váš čas a vy máte jinde jinou práci. Nejsem váš jediný pacient.“

Druhý asistent s úlevou přisvědčil a usmál se na prokurátora. Falešný prokurátor, už je to jisté.

Sotva po obědě usedl ve své pracovně, vytanul mu na mysli ranní rozhovor. Jméno pro pacienta!

Jméno? Jakou útěchu přinese muži vědomí, že není tím, jehož život má zapsán v paměti? Nebylo by milosrdnější nechat ho v omylu? Stejně mu nesmím nic prozradit.

Dál však myslil na dvě velká A, iniciály sváděly. Co když se zeptá? Už vlastně ví, že není prokurátorem, jen si to dosud neuvědomil.

Adam? Jméno, jemuž lze věřit. Běžné jméno a zároveň symbol.

Anthropus? Adam Anthropus, A A. Nebude to lživé jméno, i když vymyšleno. Zdůrazní se jím pozemské kořeny kultury. Vždyť i první přistěhovalci pojmenovali všechna místa této planety jmény pozemskými, a jistě nejen ze stesku. Anthropus, člověk. Ale zní to příliš uměle.

Přesmyčku! Tropan, Ropanth… Antorp.

ADAM ANTORP.

K večeru ho prokurátor vítal odpočat, svěží, pln rozmarného humoru. „Dospal jsem noc, doktore!“

,A daří se vám výborně, jak vidím.“ Nakonec toho Adama Antorpa ani neuplatním?

„Spánek je dobrá věc. Pročistí hlavu, víte?“ Pacient se usmíval. „Napadla mě taková teorie. Co myslíte, může se člověk šokem uzdravit?“

„Nevím.“ Co myslí tím uzdravit se? O čem vlastně mluví? Přinutil se poslouchat. Vnímat.

„…a když mu pak spadla ta kláda na hlavu, paměť zase naskočila. Jistě sám znáte podobné případy.“

Modest se rozhodl pro obranu. „Jenže vám nechybí paměť, pane prokurátore. A žádné pokusy s vámi dělat nehodlám, nejsem Fan Enthus.“

„Vy ho ale máte plné zuby, doktore. Jestli je to kvůli tomu děvčeti…“

Druhý asistent se prudce odvrátil. Mluvit s ním o pokusech! Ztrácím rozum? Snad si toho nevšiml, snad! Za jeho zády bylo ticho a Modest se neodvažoval otočit. „Odpusťte,“ řekl do stěny, „já asi… jsem trochu přetažen.“

„Nebo zamilován. A nejen trochu.“ Prokurátorův hlas byl docela neprokurátorský a Modest se za ním obrátil už bez napětí. Vděčně.

„Nakonec budu léčit já vás,“ smál se muž. „Pusťte to z hlavy, vždyť se mi utrápíte a uvztekáte žárlivostí, a co já si bez vás počnu?“ Chvíli zkoumal lékařovu tvář. „Já vím. Teď mi řeknete, že jsem vlastně vyléčen. Ještě pár cvičení a mohu jít. A vidíte, to je právě to, k čemu vás potřebuji. Já… koukejte, nebyla by tu pro mě nějaká práce? Až se naučím chodit. Nejsem úplně hloupý, nějak bych se uplatnil.“

„Ale…,“ Modest úžasem a radostí nenašel pokračování věty, která se ze zvyku chtěla tvářit jako odporovací. Má ten Fan štěstí! Jeho falešný prokurátor se odmítá vrátit na svět.

„Já vás pořád překvapuju.“ Omluvně. „Co mám dělat? Někomu to přece musím říct a zdá se mi, že vy jste mi tady nejvíc nakloněn. Tak to vydržte, já už pak dám pokoj.“

„Jaképak vydržte a jaképak dám pokoj! Vždyť já jsem rád, že mi to říkáte.“ I když to vlastně vychází Fanovi. „Jen tomu ještě dost nerozumím.“

„Taky jsem vám ještě nic neřekl. Ona je to možná mylná teorie, ale jiná mě nenapadla. Zkrátka ať si vzpomenu, na co chci, všemu se divím, víte? Nejen své zvrhlé radosti nad zakrváceným zajícem. Jak to jde za sebou, domov, škola, univerzita, mé právnické povolání, přátelé, zábavy, ze všeho mě jímá údiv. A odpor. Děs. Mezi jaké lidi já se dostal, to snad ani do těch pamětí nemohu dát. Ale kdyby jen, že jsem byl mezi nimi, tomu se člověk mnohdy nevyhne při mém povolání, vždyť jsem celý život pátral po zločinech. Oni mi vyhovovali! Byl jsem jeden z nich, i když jsem neporušil zákon. Doktore, je mi z toho zle, na zvracení, co vám mám povídat.“ Skráně měl mokré potem, výraz zmatený.

„Proto bych nerad, víte… Mohl byste předstírat, že jsem se z toho úrazu pomátl? Já už se s nikým nechci sejít. Nač s darebáky? A těch pár dobrých, žena, ministr zemědělství, ne, musel bych se před nimi studem propadnout. Co se moje žena nausilovala, aby mě přivedla k rozumu, marně. A já ji v podstatě nechal, umíte si to představit? Nechal jsem ji, protože jsem nesnášel ty její řečí o cti. A měla pravdu, doktore! Jak já byl šťastný, když jsem všechny přelstil. Kdyby pro peníze, ale ne, já jen pro tu rozkoš, jak mi každý naletí, a ještě se mi musí cítit zavázán, nikdy se mi nedalo nic vytknout, všechny předpisy jsem dodržel do puntíku. Prokurátorská éra, to už byl jen oddych na vavřínech, tam bych si vyčítal trochu lenosti, kdybyste na mně chtěl právní radu, na nic se nezmohu, všechno jsem stačil zapomenout, A samozřejmě ženu si vyčítám, pracuje ve výzkumné stanici se svým bratrem, Černý les, znáte-li ty hory? Je tam krásně, ale toužila po něčem jiném.“

Zmlkl, vyčerpán, znechucen. Modest ho nepobízel, jako ho předtím nepřerušoval. Čekal, až se pacient vzchopí.

„Paměti dopíšu, doktore. Musím to v sobě zlikvidovat. Škrtnout. Protože já se tou havárií uzdravil! Ze mne je docela jiný člověk. Normální, víte? Cítím to, vím to, teprve teď vidím všechno správně. Celý život jsem byl nemocný, chápete? Radovat se ze špatností to musí být nemoc, jinak to není možné.“ Upíral na Modesta oči odbarvené strádáním, dívaly se jako z pouště, ale bylo v nich tolik naděje, tolik důvěry, že lékař nedokázal nic než přisvědčit. A styděl se za lež, v níž setrvává, za předstírané porozumění, za to, že klame člověka, který mu věří a kterého má rád.

„Když to vysvětlíte v pamětech, bude všechno v pořádku.“ Věděl, že v pořádku nebude nic.

„To právě chci, to dělám, doktore. Já věděl, že mě pochopíte.“

A Modest musel vydržet i vděčný pohled.

Nechtělo se mu domů. Studovat? Pracovat na rozepsaném spise, na polemice s Fanem? Bude třeba změnit koncepci, po rozhovorech s prokurátorem se kdeco jeví jinak. A najít název, ten pracovní se nehodí, Kyborg a jednota osobnosti. A zajít za Fanem…

Zajít za Fanem, protože je divné, že se s pamětí nepřenesly vědomosti, pacient si nepamatuje, co znal z právních předpisů, musím to přece Fanovi říci.

Několik následujících dnů zpovzdáli obcházel Fanovu laboratoř. Vstoupit? Ale pokaždé odešel, předem unaven z hádky, která by musela nastat.

A zatím pacient dokončil paměti a přijal nabídku pracovat v ústavním archívu, jen co docvičí chůzi. S cvičením však otálel, ztrácel zájem a brzy upadl do lhostejnosti.

„Něco mi v těch umělých nohách nefunguje,“ vymlouval se zprvu, ale když bylo zkontrolováno napojení a přetkoušeny přístroje, jednoduše prohlásil, že se mu nechce. Začal očividně chřadnout, trpěl nespavostí a byl hluchý k Modestovým radám. Knihy, na něž se před dokončením pamětí těšil, zůstávaly neotevřeny a jen zřídka se dal přimět, aby opustil lůžko a vyjel s vozíkem na zahradu. Modest se s ním snažil při projížďkách hovořit, avšak jeho slova k muži nedoléhala. Nevnímal, nemluvil. Jen občas ulpěl dlouhým pohledem na lékařově tváři a donutil ho tím sklopit hlavu. Kdo ví, nač myslil.

Druhý asistent se ho jednou odvážil zeptat. Prokurátor jen mdle pohnul očima v záporném posunku, pak ho však něco napadlo:

„Potřeboval bych ty paměti. Něco doplnit. Opravit. Člověk se má na svou práci podívat s odstupem.“

Skoro jako by se vracela doba nekonečných debat a lékař se už zaradoval; něco v pacientově hlase ho však zarazilo. A také to, že paměti neměl.

Prokurátor stáhl obočí. „Kde jsou?“

Dal jsem je doktoru Enthusovi. Psal jste je přece na jeho žádost. Patřily mu.“

Muž přivřel víčka. „Chci mluvit s doktorem Enthusem.“

Modest měl pocit, že mu někdo prokurátora vyměnil. Takovýhle přece nebyl! Zastihl Fana ve dveřích jídelny.

„Chce s tebou mluvit prokurátor. Potřebuje své paměti.

„Jak to, potřebuje?“

„Tak, chce je. A mluví velmi prokurátorsky.“

„V tom případě se na něj podívám.“ Neprokurátorský prokurátor Fana nezajímal, teď však tušil zvrat. Otočil se rovnou k jeho pokoji.

„Tak vy chcete své paměti.“ Zkoumavě pozoroval mužův strohý výraz.

„K revizi,“ doplnil prokurátor. „Případně k přepracování.“

„Tak tohle už nepůjde. Vyšly. A musím vám říci, že měly úspěch. Vidíte, už dávno jsem za vámi chtěl zaskočit, aspoň vám tedy dodatečně blahopřeji, vaše paměti jsou rozebrány. Pošlu vám ústavní výtisk. Co nejdřív.“ Prokurátorův výraz se během jeho řeči zcela změnil.

„Jak jste mohl, bez mého souhlasu…“ V očích měl zděšení, už zas neprokurátorský prokurátor.

„Nedohodli jsme se na zveřejnění? Měl jsem za to, že ano. Vlastně už je to jedno; napsal jste trhák, pane. Můžete být pyšný.“

„Ale má vady! Jsou tam… nepřesnosti…“

„Záleží na tom? Honorář jsme pro vás uložili. Až se dáte dohromady…“

„Také honorář, doktore?“ Muž byl náhle znovu unaven. „Mluvíme každý o něčem jiném. Pokouším se vám vysvětlit, že si nejsem jist tím, co jsem sepsal, a vy o honoráři. Paměti mají být především pravdivé.“

„Ale jděte. Neříkejte, že jste si nic záměrně neupravil, nepřibarvil, nepřidal? Dokonce soudy! Soudil jste svůj život, místo abyste ho vyprávěl. Ale zabralo to, za pár dní bylo po Pamětech. Tak ještě jednou gratuluji a ten výtisk vám hned pošlu.“

„Nemusíte se namáhat, už ho nepotřebuju.“

První asistent však neslyšel. Kráčel rychle ke své laboratoři a tiše si hvízdal.

Prokurátor chvíli hleděl na přiražené dveře. Vzdouval se v něm vztek na doktora Enthuse, ale pak si vzpomněl na Modesta a vztek potlačil. Co mu vyčítám? Jedná se mnou po zásluze. Soudy. Proč by to nemohl být jen literární trik, aby se kniha lépe prodávala? A že jsem něco přidal? Ještě hůř; zatajil! Zapřel. Tu květinářku například. A četu trestanců tenkrát…. Dva životy by nestačily na odčiňování nenapravitelných křivd. A na kom bych co odčiňoval? Já, kyborg. Mrzák.

Pohlédl na pléd, přehozený přes umělé nohy. Na plédu umělé ruce. A to, co mi tluče v hrudi, snad i to je umělé srdce, lékaři se vždycky snaží zatajit před námi naše nemoci a své zásahy do našich těl. Nic na mně už není moje, i paměti jsou podvrh, přizpůsobil jsem je, přibarvil, jak do mně ten Enthus vidí. Zfalšoval jsem své paměti, sám sebe jsem zfalšoval a nemám už nic, co by mi patřilo, mimo špatnosti.

Nezasloužím si žít. Proč mě zachraňovali? Právě mne!

V návalu zoufalství udeřil hlavou do poličky s knihami, u níž stál jeho vozík, a vzápětí se zuřivě rozesmál, pln opovržení sám k sobě, zbabělče, řekl si, jak opatrně ses uhodil, ani se ti nezajiskřilo v očích, jen vlasy ti přes ně přepadly…

Náhle se v něm rozlilo nesmírné ticho.

„Vlasy!“ zařval pak, co měl sil, a ještě to opakoval, s úžasem a docela tiše: „Vlasy.“

Na jeho výkřik přiběhl ošetřovatel. Našel prokurátora v bezvědomí. V umělých prstech hrst vytržených vlasů. Prsty se nedaly rozevřít.

Ošetřovatel stiskl zvonek a v několika vteřinách tu byl Modest a za ním dva další lékaři. Injekci a pacient se přehoupl z bezvědomí do spánku. Druhý asistent rychle zkoumal tep a tlak, teprve potom si všiml vlasů, dosud sevřených křečí umělých nervů. Vzhlédl a setkal se s Fanovýma očima. Vyšli na chodbu.

„Tušil jsem, že to jednou tak dopadne,“ poznamenal Modest, Fan však nepostřehl výčitku v jeho hlase. Tváře mu žhnuly, byl vzrušen, posedlý nějakou tajnou veselostí.

„Máme po prokurátorovi,“ zasmál se. „To se mi hodí.“

„Hodí se ti to?“ Modest mimoděk o krok ustoupil, z Fanových očí šlehalo něco, z čeho šel strach.

„Je tu ten zpěvák po havárii. Odepsaný. Vydrží sotva pár hodin. Zopakujeme si pokus, co říkáš?“

Nečekal však na odpověď. Než se Modest vzchopil k řeči, byl Fan za rohem chodby. K řediteli!

Scien už věděl, co se stalo. Ukázal do křesla a přisunul své: malá porada.

„Neprovedli jsme to úplně.“ Fan už byl zdánlivě klidný. „Něco chybělo. Muselo něco chybět, když nepřijal soudy obsažené v paměti a vytvořil si nové.“

„Váš návrh?“ Ředitel asistenta pozorně sledoval. Jaký má plán? Stále trnul, že jednou Fana napadne něco nepřijatelného a nechtěl si ani představit situaci, v níž by se tím octl.

„Čekal jsem krach, i když ne zrovna kvůli vlasům, vždyť mu celou tu dobu vůbec nevadily, právě tak jako mu nevadily světlé oči, tvar hlavy… Takovou moc má paměť. Sám sebe si představoval podle vzpomínky a rozdíly nevnímal. Až v krizi.“ Usmál se. „O něco to muselo zakopnout, to bylo jasné z pamětí.“

„A teď?“

„Ten zpěvák, Belcan. Opakovat pokus. Úplněji, dokonaleji. Člověk je chemie, něco jsem objevil a…“

„Na kom jste něco objevil?“ Ředitel se zachmuřil, aby zastřel leknutí. Smím vůbec něco namítat? Neznám rozsah jeho kompetence, neznám cíl jeho zvláštního pověření.

„Na krysách. Vždyť víte, že jen krysy.“

Fanův málo sebevědomý tón ředitele uklidnil. „Doufám, že lidi byste mi podruhé nezatajil. A nemyslete na jednou ho spravíme. Ostatně jsem vám to nechtěl připomínat.“

„Spravíme,“ přisvědčil Fan, „musíme. Musím.“ Oči se mu znovu zažehly. „I proto je nutný další pokus. Pro něho.“

„Já vím, já vím. Ale promyslil jste to dobře? Nenastane další krach?“

,,Belcan je obyčejný člověk a jeho rodina ví dávno, že je konec. Žádné komplikace nehrozí.“

„Ani u našeho muže bez dokladů?“

„Ten si leda oddychne. Bude v lepší kůži.“

Ředitel kývl. „Porada za deset minut. Svolat sem.“

Fan vyběhl z místnosti. Cítil se jako v horečce a to bylo špatné. Budu dost přesvědčivý? Ale pochyby brzy opadly, jeho cíl žádné nejistoty nedovoloval, a on sloužil cíli. Objevit, co se objevit dá. Všechno musí zkusit, je povinen. Až bude umět rozlišit paměťová jádra dvou různých jedinců, snad už zbude jen krok k tomu, aby je dokázal i vyčlenit. Jedny sejmout a druhé nechat — a provést to na živém člověku. Ne na mrtvole. Ne na kryse. A pak…

Ředitel zahájil poradu stručnou zprávou o situaci případu AA, kterou už stejně všichni znali. Jak se Fan po nich díval, zdálo se mu, že vědí, co bude následovat, a skutečně věděli.

„Nechme debat,“ zahájil i skončil rozpravu primář z centrálního pavilónu, „je to jasné. Podrobnosti jste jistě prozkoumali, a jde-li o můj souhlas, máte ho.“ Spěchal. A věděl, že Fan stejně dříve nebo později všechny přesvědčí, protože ředitel je na jeho straně.

Fan se po něm podíval s uspokojením, i po všech dalších, kteří se hned přidávali. Dobře že nechtějí slyšet přesvědčovací řeč.

„Pro vědu,“ dodal Modest s nechutí, „viď. A kdo mu to řekne?“

„Já.“ Jako by se bál, že ho druhý asistent bude chtít předejít, kvapně se vydal k prokurátorovu pokoji.

Muž dosud spal. Křeč povolila a vlasy teď ležely na sesunutém plédu. Fan je smetl a lehce položil dlaň na pacientovo rameno.

Světlé oči hleděly chvíli zmateně, pak se dotkly Fanových a ztvrdly.

„Přišel jsem se vám omluvit,“ řekl Fan klidným rovným hlasem, vyvolávajícím pocit, že ani není za co se omlouvat. „Zneužil jsem vašeho zranění. Nebo spíše využil, ve službě dobré věci.“

Mužovy oči zpozorněly a vsály se do lékařových, ale tvář si ponechala nedůvěřivý, ba odsuzující výraz. Fan si jej uvědomoval. Bylo to střetnutí podobné souboji, a ani jeden z nich nezpozoroval, že se otevřely dveře a vstoupil Modest. Měl nejasnou představu, že je ho tu třeba, atmosféra mezi těmi dvěma ho však od nich oddělovala jako neprostupná stěna, nedovolila mu zasáhnout. Později si často vyčítal zbabělost. Čeho jsem se bál? V té chvíli však nebyl schopen jednat, ať už ze strachu, nebo pod vlivem té zvláštní, hypnotizující atmosféry.

„Bylo třeba sepsat prokurátorovy paměti,“ mluvil Fan přesvědčivě, „a prokurátor sám už to udělat nemohl. Zemřel. Byl jste tu vy, rozbitý, ale s nadějí na uzdravení. Nesměl jsem dlouho váhat. A nebylo možné se vás zeptat, nebyl jste ve stavu, abyste vůbec vnímal. Věděl jsem, že tu zůstanete dlouho, kyborg to nemá jednoduché s učením. Byl tedy čas. A ten čas jsem vám vyplnil prokurátorovými vzpomínkami.“

Mužova tvář se během té řeči docela proměnila a Fan viděl, že ho znovu získal. Usmál se omluvně.

„Ale proč jste mi to neřekl hned po operaci?“

„Byl bych riskoval, že odmítnete ty paměti diktovat.“

„Byl bych to pochopil.“

„Neznal jsem vás.“

„A co se mnou uděláte teď?“

Fan vyslovil přesně to, nač muž čekal: „Vrátím vám vaši vlastní paměť.“ Znovu se usmál a vyšel sebejistý a samozřejmý, přesvědčený a přesvědčující. Modest za ním, rozezlený a pln studu, že mluví teprve teď.

„Proč ho zas klameš?“

Fan si ho změřil: „Klameme. I ty. Nic jsi nenamítal.“

Modest se otočil a uchopil kliku, Fan ho však zadržel. „Víš jako já, že by se vzpouzel. Nepřijal by. A co s ním pak?“

„Je to špinavá hra.“ Modest pustil kliku, ustupoval. Pokaždé nakonec přijme Fanovo hledisko. Proč?

„Ta hra slouží lidstvu.“

„Ale škodí člověku.“

„Jak to víš?“

Soucitný tón té otázky pronásledoval Modesta ještě při přenosu. Snímání trvalo tentokrát déle, proces se opakoval u obou pacientů. Zpěvákovi ponechali poslední, ještě nepevné vzpomínky, vše ostatní nahradilo v mozku případu AA paměť prokurátorovu. Buňkové kultury na fixování měl Fan prozíravě už připraveny.

Oběma pacientům trvalo několik hodin, než se probrali. Zpěvák do příjemně mátožného stavu, který mu usnadnil poslední hodiny života, případ AA do zpěvákova světa.

Když muž otevřel oči, stál nad ním Modest jako poprvé, v kapse nahrávací mikropřístroj a prst na spouštěči. Mlčel. Co měl říci? Pacient po chvíli oči opět zavřel, unaveně, snad usnul. Modest udělal několik snímků, ale zdálo se mu, že se nijak neliší od snímků nepravého prokurátora.

„Proč jste mě dali do jiného pokoje?“

Modest nestačil zachytit na pásek první dvě slova. Moci odpovědět jednoduše: Ale vždyť jste ve svém! Neměl však před sebou prokurátora a bylo třeba výměnu pokoje vysvětlit.

„Tady budete mít větší klid,“ řekl tedy. „Rychleji se uzdravíte.“

„Myslíte?“ Muž se tvářil nedůvěřivě. „Tam už jsem byl zvyklý. Byl bych tam dožil. Jaképak uzdravení? Proč mi nikdo z vás rovnou neřekne, že je konec? Vždyť už tu jen překážím, a vy si mě ještě přestěhujete.“

„Už je to tak,“ usmál se Modest. Náhle byl rád, že neodmítl tenhle úkol, že se pacient probral, že jsou opět spolu. „Bylo to s vámi špatné, ale dali jsme vás dohromady.“

„Dali jste mě dohromady? No vlastně asi ano. Nic mě nebolí, dýchá se mi náramně… To je něco!“ Chtěl se posadit, ale nebylo jasné, zda to bude umět, kdo ví, co všechno Fan vymazal bývalému prokurátorovi z paměti. Chtěl provést úplný přenos, muž by tedy neměl umět nic z toho, čemu se naučil v minulých týdnech.

Druhý asistent ho přitiskl k lůžku. „Pomalu,“ napomenul ho, „zatím ležet.“

Muž souhlasil. Tvářil se jako někdo, kdo v posledním okamžiku unikl jisté smrti. „Tak vy jste to se mnou ještě zkusili! Počítám, že jsem teď skoro celý umělý.“ Tázavě pohlédl na Modesta. „Mně to nevadí, víte? Ale žena i dcera… kdyby zatím raději za mnou nechodily. Mohl byste to nějak zařídit?“

„Samozřejmě. Zakážeme vám návštěvy, a je to.“ Fanovo štěstí funguje, pomyslil si.

I v dalších dnech často myslil na Fana, pacientovy projevy byly stejné jako před druhým přenosem, týž pohled, týž úsměv, snímky se shodovaly… Promluvit s Fanem by teď bylo obzvlášť zajímavé, ale první asistent byl zahrabán v kdovíjaké chemii a skoro neopouštěl svou laboratoř.

Jít ho vyrušit? Kdysi se příliš nerozmýšlel, vlastně ještě docela nedávno, vždyť se spolu nejednou přeli celé týdny, jenže teď je tam Věra. Nebo brzy přijde nebo právě odešla… Jestlipak si toho všimne i mistr Belcan? Nebo ta zvláštní schopnost vidět do lidí a do situací patřila jen prokurátorovi? Zdá se, že zpěváka tolik nezajímá okolí, je víc zahleděn do sebe. A pokud co přejal od prokurátora, kdo ví, zda to nepatřilo spíš původní bytosti, Adamu Antorpovi? Vždyť kdo z nás znal prokurátora, skutečného prokurátora, aby to mohl posoudit?

Něco však od něho získal určitě, neboť počátky cvičení podobaly hře. Na promítací stěně ukázat a vysvětlit pohybový systém, několik oprav a bylo to. Za pár dní jedl bez pomoci, ruce se neobyčejně rychle naučily potřebným pohybům.

Pak do zahrady a cvičit chůzi, už pomaleji, nohy jako by se bránily. Šlo to stále hůř a nakonec se všechno opakovalo. Muž cvičení vzdal.

„Vozík mi stačí,“ prohlásil, „stejně mám dozpíváno.“

S touhle větou Modest zvlášť zašel k řediteli. Poslouchali ji dvakrát, pětkrát, přivolali Fana. Nelíbil se jim její tón. Pokusil se zpívat? Shledal, že nemá hlas? Připisuje to umělým plicím nebo stejně málo umělým hlasivkám? Nebo má podezření?

„Vyzkoušíme to,“ navrhl Fan. „Beru si ho na starost.“

„Co chcete dělat?“ Ředitel trnul. „Nedopustím žádný další krach.“

„Nebude!“ zasmál se první asistent, jako by měl předem všechno spočítáno, a ředitel nic nenamítal, na nic se neptal.

„Třeba si vzpomněl, že už mu to jednou s nohama nešlo poznamenal Modest a chystal se předložit fotografie, týž muž ve dvou paměťových verzích, užuž se těšil na debatu s Fanem, ten mu však nedopřál ani ji začít.

„To si právě ověříme.“ Nedočkavě pohlédl na ředitele a hned nato vyběhl z místnosti.

Modest s ním vstoupil do zpěvákova pokoje, napjatý a pln obav. Podruhé už se s tím člověkem spřátelil a rád by ho byl ušetřil zbytečného trápení. Kdo ví, co Fan chystá.

„Trochu se nám tu nudíte, viďte?“ Jako by těmi slovy poplácal pacienta po rameni.

„Ale to víte. Nemocnice je nemocnice. Nejdřív má člověk radost, že si tu v klidu něco přečte, a pak ho to najednou přestane bavit.“

„To známe.“ Fan zřejmě čekal přesně tohle. „Co kdybyste nějakou knížku sám napsal?“

„Prosím vás! Já?“ Oči se mu zúžily v tenké škvírky a Modest skoro začal věřit, že muž prohlédl Fanův záměr; že se vysmívá. Vzpomněl si?

„Máme tu diktafon. Vaše paměti, to by byla kniha!“

Zpěvák neprojevil údiv, ani překvapení, jen vrtěl hlavou. „Nechce se mi. Byla by to marná dřina. Já se totiž, pane doktore, od té slavné operace moc v sobě nevyznám.“

„A předtím jste se vyznal?“ Znělo to jako: Ale jděte. Kdopak se vyzná sám v sobě?

„Nepamatuju se, že bych s tím byl měl problémy.“

„Protože jste nikdy neměl čas na sebe myslit. Teď nemáte co dělat… Jen diktujte, prospěje vám to. Bude po nudě a co nevidět se v sobě vyznáte.“

„Ani kousek chuti do toho nemám.“

Fan pohlédl na hodinky, pak na Modesta. „Dej sem přinést diktafon.“ Teprve potom se obrátil k užaslému Belcanovi. „Pokládejte to za součást léčby,“ řekl. „Jste náš pacient.“

Muž ještě dlouho hleděl na dveře a druhý asistent se neodvažoval promluvit. Ano, na pamětech se nejlíp pozná, zda ve zpěvákovi zůstalo něco z prokurátora. Ale takhle mu to vnutit. Součást léčby!

Světlé oči se konečně odtrhly ode dveří a spočinuly na Modestovi.

„Vy si taky myslíte, že mi diktování pamětí pomůže chodit?“

„Chodit ne.“ A usmál se, neboť v těch očích byl smích.

„Dobrá, třeba to vážně k něčemu bude. Co bych neudělal lékařům kvůli, když jim vděčím za život!“

Druhý den už si hrál s diktafonem, šťastný, že tak rychle naučil své nové prsty, aby ho ovládaly. A hned začal diktovat, bez plánu a na přeskáčku, jak ho co napadlo.

„Pak udělám sestřih,“ vysvětloval, „a třeba zbude i na nekrolog.“ Ale smál se, v nekrolog nevěřil.

Modest pečlivě pročítal stránku za stránkou, narození dcery, cesta do Ameriky, první koncert. Popis. Ani jedno hodnotící slovo, žádný soud. Jak se tyhle paměti liší od prokurátorových! Jsou to vůbec paměti? Třeba si ten člověk vymýšlí a baví se tím, že mu věříme. S rostoucím podezřením hleděl na Belcana. Co tuší? Co předstírá? Je mu jasné, že je Fanovým pokusem?

S těmi otázkami hledal v hudebním oddělení informačního střediska Belcanovu kartu. Jak se zachovám, zjistím-li, že mistr píše román? Ale údaje souhlasily, i datum sňatku, i Amerika. Proč vyprávění působí lživě, je-li pravdivé?

„Něco si nechává pro sebe,“ usoudil Fan. „Však on to jednou poví a pak uvidíme.“

Fanovi se mluví, když s pacientem skoro nepřijde do styku. Ale Modest? Den ze dne se před ním cítí nejistější, den ze dne víc v rozpacích. Co se stane?

Nezdálo se, že by zpěvák se spisováním spěchal. Naopak, dával si načas. Piplal se s větami, rovnal slovosled, vsouval a mazal přívlastky. A jeho dílo zůstávalo prázdné, nezajímavé. Falešné.

„Spisovatel ze mne nebude.“

Každodenní poznámka. Pacient k ní vždycky přidal omluvný úsměv, i dnes. Ale tentokrát se tvářil skoro soucitně. „Divím se, že vás to baví číst.“

„Nebaví.“ Lékař neuvažoval o následcích takové odpovědi. Vnímal zpěvákovu upřímnost a se stejnou upřímností odpověděl. „Je to jako z čítanky pro osmileté děti.“

Belcan se opřel o umělé lokty, vytáhl se ve vozíku a vybuchl. Jeho hlas měl najednou docela jiný zvuk. Chraptivý.

Protože píšu jen to, co vím jistě. Stalo se a basta. Ale mohlo se to stát jinému. Proč bych to měl být zrovna já?“ Chvíli pátral v Modestových očích, jako by hledal záchranu. „Proč já vlastně zpíval? Takovou nicotností si zaplácat život! Dokonce rád. S nadšením. Koncerty, záznamy na desky, natáčení pro televizi. Třásl jsem se radostí jako čtyřletý kluk, když se mu podaří stupnice. Pamatuju se na to, zaposlouchat se do vlastního hlasu, obdivovat se mu! A potlesk, mrazení v šíji a sevření v útrobách… Štěstí? Pane doktore, vždyť já se celý život choval jako blázen! Copak se to dá ospravedlnit? Ani sobě to nedokážu vysvětlit, natož nějakým čtenářům. Prázdný život. Zbytečný život, písničky a nic. A přitom, budete se smát, pane doktore, ale vůbec to není k smíchu, mě přitom nikdy nenapadlo, že bych měl zpívat. Chtěl jsem dělat docela jiné věci.“

Poslední věta zazněla dutě, ochable, nejistě. Zpěvák odvrátil zrak a potřásl hlavou. „Docela jiné,“ opakoval umíněně.

„Jaké?“ I lékařův hlas měl cizí barvu. Nastává zlom, zpěváka v sobě pacient nepřijme. Buď Fan stále někde dělá chybu, nebo… Nedomyslil, muž k němu opět zvedl oči.

,,Jaké. Stokrát denně se sám sebe ptám a stokrát mi selže paměť. Užuž jako bych to věděl, cítím, že jsem blízko, ale v poslední vteřině mi to někam uhne a zeď. Nebo spíš díra. Nic. A místo toho pravého, toho skutečného, co hledám, mě třeba napadne tón. Nádherný, živý, pulsující tón. Přidá se obraz a přesně si vzpomenu, sál plný toho mého tónu, hoši podupávají do taktu, jsem jako opilý a vím, že jsem tomu říkal štěstí, pamatuju se na ten pocit, ale…“ Hlas selhal. „Ale pane doktore, to přece nemohlo být štěstí, spíš nějaké uhranutí, vždyť já miloval svou slávu! A vůbec nevím proč, já, pane doktore, já s tím nesouhlasím! S tou radostí, blázněním po nových textech, popíjením se skladateli, koukej, tenhle rozsah mi nejlíp sedí a dej mi tam pár déček, to bude ono, a už jsem slyšel barvu toho svého dé, efekt, vyprodané sály, pane doktore, já bych se nejradši neviděl. Mohu to předložit čtenářům? Nebo je mám přesvědčit, že nejsem ten módní panák, že jenom tak vypadám? Ale proč tak vypadám? Proč?“

Lokty povolily a mužova hlava dopadla na polštářované opěradlo. Bezmocný, zoufalý pohyb, muž věděl, že mu lékař nedá odpověď.

A málem by mu ji byl dal! Modest jen nerad přijal důvody, jež mu zakazovaly říci pacientovi pravdu. Avšak… Co mu nabídnout za nepravý život? Prázdno. Nic.

„Pane Belcane,“ začal nejistě, oslovit ho mistře se v této chvíli neodvážil, „pane Belcane, teď máte příležitost všechno si promyslit a sám sebe si srovnat v hlavě. Zkuste to, je dost času, nepospíchejte se závěry, třeba jen nesprávně hodnotíte své vzpomínky, radost vám nepůsobila sláva, ale vědomí, že svým zpěvem dáváte posluchačům krásné zážitky, osvěžení, příjemný oddych po práci. Copak by vám chodili na koncerty, kdyby z toho nic neměli? Platili by za vstupenky, kdybyste zpíval špatně? Kupovali by vaše desky?“ Byl by pokračoval v nastavovaném výčtu, kdyby ho nebyly zarazily mužovy oči, zaprášené pouští. Otočil je k Modestovi bez otázky, bez síly.

„Pokusím se,“ řekl, „pokusím se. Zničte ty školácké výplody, začnu znova.“

DĚTI ZE STANICE III

Krajina byla cizí, skoro jako by bloudili. Vlhký, přilnavý chlad.

„Ještě nikdy tu nebylo tak krásně.“ Bazilea se snažila pohladit rozplizlý, kalně bílý chuchvalec, který se vláčel po cestě. „Jsme v mracích.“

Ajut se ušklíbl. „Nic není vidět, a to se ti líbí?“ Na dva kroky měl zamženou tvář a Desper za ním se měnil v neurčitý temný totem.

„Je vidět bílo. Roztrhané, cárovité bílo.“ Rozhlédla se. „Kdybychom se chvíli otáčeli, ztratíme směr. Určitě.“

„Tak to nezkoušej.“ Ajut byl netrpělivý. Poslední den sestřiných krátkých prázdnin, a dosud si nic pořádného neřekli, o ničem se nedohodli. Pořád jsou u všeho rodiče nebo Róza s Violou, a hlavně teta, co jí Bázi přinesla ty strýčkovy Paměti, o ničem jiném nemluví. A teď, když jsou konečně sami, dostane sestra záchvat lyriky a není s ní řeč. A Desper kouká jako sova, pohledem věští zkázu světa a všechno je mu jedno. Mlha je dobrá jedině na to, že se dá zdaleka vyhnout Kytkám, kňourají a piští, kudy chodí. Ale jinak… „Kde se vůbec hodláte zastavit? Nevidíme na sebe, slyšet je jako skrz vatu, tomu říkáte porada?“

Sestřin smích ho rozlítil. „Tak proč jsme sem chodili? To jsme rovnou mohli zůstat doma a vykládat si s tetou o prokurátorovi.“

„I bez tety si o něm můžeme vykládat,“ řekla dívka rozmarně, dosud plna radosti, že objevila Paměti. Jak je z nich teta šťastná! „Třeba ho málo znala. Nebo se změnil až před smrtí. Pochopil, že teta měla pravdu, a dal jí to takhle najevo.“ Nepravděpodobné? Ale nějak tak to přece musí být. I když… i když to vypadá, jako by strýček psal po smrti. Ta divná poslední věta… Bazilea ji znala zpaměti: ,Mohu ještě doufat, že křivdy, jichž jsem se nenapravitelně dopustil na jedněch, podaří se mi odčinit na jiných?‘ Po smrti odčiňovat křivdy! Nezemřel? „Co říkáš, Ajutku?“

„Proč jí nenapsal dopis, aspoň jeden! Když stačil napsat celé paměti. Třeba je upravil vydavatel. Aby se líp četly.“ Ajut mluvil, co ho napadlo, jen nemlčet, sklepat tu lepkavou mátožnost, která mu prosakuje do mozku.

„Myslíš, že by mohl? Že by si dovolil…“ Ten konec je opravdu zvláštní, třeba ho nenapsal strýc. „Neříkej nic tetě. Vypátrám to.“

„Máš jiné pátrání,“ utrhl se.

„Já vím.“ Sáhla po mlžném chomáči a začala ho navíjet na spodní vrstvu jako sněhovou kouli. „Pátrám pořád. A taky Milena. Všiml sis včera ve videofonu. Jak si rozepla a zapla pásek, to mi dávala znamení. Že něco objevila, víš?“

„Žes to neřekla hned!“ Ajut poskočil. „O čem? O mutaci, nebo o nulách?“

„Spíš o mutaci. Občany bez povinností na stanici nemají.“

„Hned nám o tom napiš.“ Ohlédl se po Desperovi, který si udržoval vzhled mračného totemu, němý od chvíle, kdy vyšli z domu. „Že nám hned má napsat?“

„Ano.“

Ajut ho chytil za paži. Vycloumat ho z mlžné kukly. Spí? Zatřásl s ním. „Nulovatíš,“ řekl, to ho snad probudí.

„Ne!“ křikl Ajutovi do tváře a rukama udělal pohyb, jako by se vymotával ze sítě. Co se děje? Neumím mluvit. Co přijela Bazilea, je všechno jinak. Utéci, schovat se před ní. A zároveň za ní běhat, dotknout se jí, aby nevěděla. Je jiná, hezčí, vzdálenější i bližší, myslil na ni beze slov, ale i z představ ho mrazilo, styděl se, uhýbal očima, sám na sebe se mračil a žádné rozumné slovo ho nenapadlo. Nulovatím?

„Ne! To ta mlha. Vždyť…“ Nebo je to projev mutace? Strach mu sáhl za krk a klouzal po zádech. „Lidi to nenapadá, sám jsi říkal, že ne.“

Ajut se zasmál, Desperův úlek byl směšně opravdový. „Tak přece něco na tebe platí.“

„Platí? Jak platí?“ Desper byl zmaten, dívka stála příliš blízko.

„Probuď se,“ řekla. „Na poradě se nespí.“

„Nespal jsem.“ Vydržel její pohled jen proto, že se mezi ně vsunul bledý cár a ztlumil jí oči.

Náhle se vedle nich roztrhla kalná stěna, průrvou spadlo slunce a na okamžik ozářilo pruh stráně. Bylo to jako zjevení a všichni tři zůstali na to místo hledět, i když už bylo znovu zavaleno bílými chuchvalci.

„Přesně jako myšlenky,“ řekl Ajut. „Některá naráz vyskočí, rozsvítí v mozku, a než ji chytíš, je pryč. Zhasnuto. A vzpomeneš si leda na to, že chvíli bylo světlo.“

Bazilea kývla. „Jako by v nás pořád byla trochu mlha. Málokdy se docela protrhá. Taky to tak máš?“ obrátila se na Despera. Přisvědčil a vzdychla: „A to jsme měli vyznamenání!“

„Hrozně rád bych věděl, jak to vypadá v nulách.“ Ajutův hlas byl najednou jasný. „Já si představuju, že je v nich pořád úplně hustá mlha. Že třeba když si myslí pětkrát tři, tak se ta patnáctka nerozsvítí. Nebo jen blikne a je nečitelná a on ji, chudák, nemůže najít a má vztek a vzdá to. A je naštvaný na druhé lidi, že jim naskakují správná čísla. Proto ten Huk chtěl Ingu zabít, jak jsi nám psala. Úplně to chápu.“

„Chudáci,“ řekla dívka tiše, „proto jsou zlí. Myslí si, že je to křivda. A ona to je.“

„Musíme se naučit zařídit, aby se nuly nerodily.“ Ajut se zastavil, tváře mu žhnuly. „A žádná křivda nebude.“

„Ale…“

Nedal sestře domluvit. „Ale? Když se zbavíme mutace a nul…“ Jako by už viděl úžasnou, bezmlžnou a docela bezpečnou budoucnost.

„Jenže bude ještě nutné přesvědčit lidi, aby se k ní nepřidávali.“ Hlas plný pochybností a Ajutovy oči ztratily jas, bezpečná budoucnost se posunula někam, kam nedohlédl.

„To bude horší.“

„Právě. Víš, jak jsem ti říkala hned první den, že něco vím,“ zapomněla na Despera a mluvila jen k Ajutovi, ale Desper stejně vnímal jen zvuk jejího hlasu, ne obsah slov; nevadilo mu to. „A taky je to hrozně smutné, tak jsem nechtěla …“

„Co jsi nechtěla? Nemáš právo něco zatajovat.“ Tvářil se bojovně. „Chceš se spolčit s dospělými?“

„Ne, jenom… já nevím, je to úplně nepochopitelné. Stala se taková věc, velká aféra a bylo to v novinách, tak když už o ní stejně všichni věděli, nakonec nám řekla třídní, abychom si z toho vzali příklad a že se to nesmí, je to trestné a …“

„Co se nesmí? Co je trestné?“ Zhloupla? Tak zmateně nikdy nemluvila, dokud nechodila do školy.

„Falšovat zařazení.“

Oba na ni nechápavě hleděli, teď i Desper vnímal.

„Falšovat zařazení? Jak by se to dalo?“ Nesmysl. Komise zjistí, napíše a hotovo, už napořád to platí. „Někdo si třeba ze svého štítku vymaže nulu a napíše P? Vždyť to nejde!“

„Takhle ne. To… zkrátka někdo zaplatil komisi za to, aby místo P napsala nulu.“ Nešťastně se dívala z jednoho na druhého. Vidíte, jak je to popletené.

„A ta komise…“ Nedopověděl, Bazilea kývla.

„Komise to udělala. Vzala peníze a napsala nulu. Zfalšovala zařazení.“

„A co se stalo pak? Když se na to přišlo?“ To Desper se konečně probral, vzchopil, už tu nebyla cizí dívka, ale Bazilea, kterou znal odmalička.

„Pak to zařazení jiná komise opravila. A rodiče a t a první komise jsou zbaveni svobody. Na rok.“

„Zbaveni svobody? Co to je?“

„Na to se ptala jedna spolužačka. Musí zůstat celý rok doma. Někdo to má na starosti a může kdykoliv zapnout přenos a podívat se, jestli tam vážně jsou.“

„A kdyby je nenašel?“

„Museli by do nemocnice. Léčit se.“

„Léčit?“

„Když někdo dělá takové hrozné věci, je to asi nemoc.“

Ajut vrtěl hlavou, něco nehrálo. „Jak na to přišli? Jak poznali, že ta nula je vlastně pécko?“

„Asi to dítě někdo viděl. Mluvil s ním, zjistil, že je bystré, a dal je přezkoušet.“ Snad. Jak jinak by to mohl být?

Ajut však nebyl spokojen. „Sotva. Přece když vím, že jsem si dal nesprávně zařadit dítě, tak je hlídám, aby je nikdo neviděl. A když je starší, tak mu vysvětlím, co má dělat, aby se ten podvod nepoznal.“

„Ty se v tom vyznáš. Jako bys měl deset nesprávně zařazených dětí.“ Bazileu mrzelo, že na to nepřišla sama

Pohlédl na ni s údivem. Není to jasné?

„Hm. Jak tedy na to přišli?“

„To jsem se ptal já tebe.“

„Třeba,“ zasáhl Desper, „třeba to někdo prozradil. Někdo, kdo o tom dávno věděl, komu věřili. Třeba se chtěl pomstít. Nebo mu bylo líto toho dítěte, že se nic nenaučí a tak.“

„Třeba.“ Uspokojivé vysvětlení a Ajuta přestaly zajímat podrobnosti odhalení. Vyvstal problém. Hoch se opřel o zvlhlý peň, zdálo se mu, že chůzí si zviřuje mlhavé vrstvy mozku. Podstatné je zjistit důvod toho podvodu.

Sestra s Desperem. se k němu vrátili. Co je?

„Další úkol,“ řekl po chvilce váhání. „Vypátrat, proč se takové podvody dělají. Proč lidé chtějí, aby jejich děti měly nulu. Proč se k nulám přidávají při průvodech. Zvládneš to, Bazi? Přiber Milenu. Příští rok přibude Desper. Všechno mi hned musíte napsat.“ Velitelská slova, lítostivý tón, zůstanu tady docela sám.

„Teď nemáš vůbec žádnou mlhu,“ řekla sestra uznale. „Naskakují ti správná čísla. Mě by to nenapadlo. Tedy ne tak přesně,“ opravila se, aby snad nemyslil, že je hloupá. „Souhlasím. A ty?“ K Desperovi.“

„Taky. Ale stejně to bude marné.“

„Proč?“ Oba najednou na něj vykřikli otázku. Naopak! Musí se nám to podařit.

„Když se lidem líbí mít nulu, tak v tom bude nějaká výhoda. Jinak by to nedělali.“

„Jasně.“ Ajut se mračil. „Jenže je to určitě falešná výhoda. Až ji objevíme, zlikvidujeme ji, rozumíš? Už tak je nul možná tolik, co nás, a když se k nim budeme přidávat, je se vším konec.“

„Vždyť říkám. Je docela zbytečné něco dělat.“

Desper nestačil doříci větu. Poslední slovo se změnilo v heknutí, jak dostal od Ajuta prudkou ránu do žeber. Nevrátil ji, překvapen, zaskočen. Co jiného jsem řekl než on? Zoufalý nepochopením i marností všech plánů, skoro si přál rozpustit se v mlze. Nebýt. Nebo se aspoň do mlhy skrýt. Hledala by mě Bazilea? Pootočil se k ní, ale zasáhl ho i její úder. Slabší než Ajutův, sotva ho cítil, nebo spíš cítil jej jinak. Změť divných pocitů, utéci? Vrátit ránu? Víření se mu ustálilo na tváři jako úsměv, nejistý, rozpačitý.

„Tak vy mě budete bít.“ Pohlédl někam mezi ně. „A říkáte, že máme spolupracovat.“

„Když ty štveš.“ Ajut se nasupil. „Ty nechceš spolupracovat. Všechno bys hned vzdal, a proč?“

„Protože je všechno tak beznadějné.“ Jsou proti mně, oba jsou proti mně. Díval se, jako by se topil.

„Každý jsme jiný,“ řekla rozpačitě Bazilea, ale Desper cítil, že jen on je jiný. Kde se v nich bere tolik energie? Vždyť se dá jedině prohrát.

„Nebo… skoro každý.“ Pomalu, nerada vyslovila svůj objev, i když je to vlastně konec pátrání po příčině. Dívala se na Despera. „Někteří se vzdali. Myslí, že v boji s nulami nebo s mutací nemají naději. Že stejně podlehnou.“ A otočila se k bratrovi, protože Desper se tvářil, jako by přikyvoval. „Jde jim jen o to, jak strávit vlastní život. Jak ho zpohodlnit svým dětem, nuly přece nemusí nic dělat. Se světem ať se stane, co chce.“

„Nemají pravdu!“ Ajut měl slzy v očích. „Co je to za lidi, že se chtějí vzdát? Despere,“ a málem sepjal ruce, „Despere, že se nevzdáš, že jsi s námi, řekni něco, nevidíš, jak je to hrozně důležité?“

„Vždycky budu s vámi, i když prohrajeme,“ řekl Desper přesvědčeně a Ajut se rozplakal. Tiskl čelo ke kmeni, vzlykal a styděl se a nedokázal přestat.

„Ale já…,“ Desper nechápal. „Řekl jsem, že budu vždycky při vás, tak proč…“

„Ale bez nás by ses vzdal.“ Bazilea s porozuměním pohlédla na bratra. „Proto pláče. Pojď, necháme ho. Sám se vzchopí dřív.“ Vykročila ke stanici.

Desper udělal dva kroky a zastavil se, rozdvojen, přitahován oběma a každým jinak, přece ho tu nenecháme, taková mlha, už teď ho skoro nerozeznám od stromu. „Bazi, počkej na něho. Zabloudí.“

Dívka se kousek vrátila. „Ajut?, Nemusíš se bát. Jen pojď.“

Držela ho za paži a nechal se vést, ale myslil na Ajuta,

Skutečně? Ne. Jen k němu usilovně hnal všechny myšlenky, aby si nemusel uvědomit, že se mu právě splnil kousek snu, připadalo mu, že je to poprvé, ač dobře věděl, že ne, nesčetněkrát ho vedla za ruku nebo za rameno, vždy o něco starší, o něco větší, o něco odpovědnější, jako by i jeho měla tak trochu na starosti. Nikdy se nevzepřel? Ani teď.

„Bazi,“ opakoval její jméno, už zas bylo nové, cizí, vzdálené, „za chvíli se pro něj vrátíme, viď?“

Zasmála se. „Já se možná vrátím, kdyby dlouho, nešel. Ty ne.“

„Proč já ne?“

„Vzdal by ses, dřív než bys vyšel ze stanice.“ Trapičská touha ponížit ho? Nepostřehl ji.

„Kdybys nechtěla, nevzdal bych se. Já… já bych vždycky…“

Nechala ho tápat, pobavena, s píchnutím výčitky i dosud neznámého potěšení, má před ní trému! Pustila jeho paži a zrychlila krok, vplulo mezi ně bílé mokro a sledoval ji teď skoro neviditelnou, stále nerozhodnut, zda se nemá vrátit pro Ajuta. Je přesvědčena, že se bojím, že bych za ním nešel. Půjdu. A spěchal za Bazileou, ne za Ajutem.

Ten zatím přestal vzlykat. Slyšel prve sestřina slova, opakovala a zesilovala se v něm, Ajut nezabloudí, nevzdá se, zvládne, zdolá, dokáže. Uklidnil se. Aspoň že Bazilea je jako on, snad nebude tak moc Desperů.

Vzpomněl si na prázdninový den, na den, kdy našli divnou žábu, kterou všechno začalo. Žába ztratila to, co ji dělalo žábou… Může člověk ztratit, co ho dělá člověkem? Schopnost pracovat, studovat…

Ale tu schopnost mohou mít — i bez mutace! — také lenoši, zbabělci, darebáci? Proč ne? Podle dějepisu to v některých dobách na staré Zemi vypadalo, že ti zlí bývali nejchytřejší. Nás ovšem řídí počítač. Jenže má vady! A Bazi o něm nic nevypátrala.

Odlepil se od stromu. Byla v něm tíha poznání. Zestárl? Bude to všechno daleko těžší, než se zdálo. Ale o to víc musíme… O to víc! Rozeběhl se, mlha ho přece nezadrží, leda by ji měl v hlavě. Byl si jist, že nemá.

Dohonil je až u zahrad. Připojil se k Desperovi, jako by se vůbec nic nestalo.

Paní Veltyová je vyhlížela zpod žlutých reflektorů, které tlačily bílý mrak dál od stanice.

„Tak dlouho se courat v tom nečase!“ Výčitka pro Bazileu, pro nejstarší. Pro dívku, jež má mít víc rozumu než chlapci. „Nastydnete.“

To jen Desper nastydne, my ne, chtělo se Ajutovi křiknout, ale rozmyslil si to. Nač? Dospělým chybí smysl pro skutečnost, a když nechybí dětem, mají je za drzé. Spolkl tedy svou drzost a řekl mile: „Vždyť je docela hezky.“

A Bazilea: „Mlha je báječná. Dají se z ní navíjet koule.“

Odběhli se smíchem a Desper je zaraženě sledoval pohledem. Jak se mohou smát? A Bazilea zítra letí, ani jsme se nerozloučili!

Dosud cítil na paži místo, které prve svírala její ruka Pro ni to asi bylo docela samozřejmé, obyčejné, a proč mně se všechno proměňuje? Nová a stará Bazilea, z loňska, z předloňska, malá holka vláčející za sebou vzpírajícího se bratříčka, hrajeme si na schovávanou a vytahuje mě z roury, celého mě drží a je mi to protivné, jak to když teď… Představil si, jak ho dnešní Bazilea vytahují z roury, k smíchu, neudělala by to. A on by tam nelezl tenkrát byl hrozně špinavý a dostal, roura se vloží do země, není pro děti na hraní.

„Tak Desperku, neslyšíš? Jdeme na večeři!“

Vyběhl před rodiči, ještě v jídelně ji uvidí, jak to, že zapomněl?

Seděli podle ustáleného pořádku a Bazilea byla daleko. Několikrát se setkal s jejím pohledem a pokaždé hned uhnul, nedalo se to vydržet. Co jí řekne? Něco, co by si pamatovala, na co by myslila, až bude sama. Ale co? Nic takového neznal. A ona bude mít v hlavě učení a divné brouky a všechny pátrací úkoly, jen mě ne.

Napíšu jí, rozhodl se a trochu ho to uklidnilo. Dokonce se k ní mohl po večeři přidat a chvíli brouzdat mlžnou zahradou. Byl tu ovšem i Ajut, ale Desper si později nedokázal vzpomenout, zda ho vůbec viděl. Pro tu mlhu?

„Tak ahoj,“ řekl nakonec, „napiš.“ Ani ruce si nepodali, nikdy to nedělávali. Co se změnilo? Pro ni asi nic.

„Ahoj.“ Divný Desper, cizí, jako by se s ním teprve seznamovala. Měla bych říci Ajutovi, aby… co? Aby na něj dával pozor? Zasmála se, ten by se divil. Ale nechtělo se jí do školy, nechtělo se jí nechat tu Despera, proměněného, rozpačitého, třesoucího se trémou.

Už v letadle však na něj zapomněla. Našla tam dvě spolužačky, cestou přibrali chlapce z paralelky, vyprávěli, smáli se a Bazilea s nimi. Je někde nějaký Desper? Na školním letišti přistálo zároveň několik letadel, z chumlu studentů se k ní rozeběhla Milena.

„Mluvila jsem s tátou!“ Smála se. „Přistihl mě ve staniční knihovně.“

„Ale jak…“

„Vzala jsem mu klíč. Jak jsem se měla něco dovědět? Když jsem se předtím ptala, nic mi neřekl.“

„A… zlobil se moc?“ Sebrat klíč našemu otci, ne, Bazilea si to nedovedla představit.

„Nejdřív se chvíli zlobil, ale potom… To ti je legrační, uznal mě za dospělou! Z radosti, že mě zajímá výzkum. A mamince řekl, že může být pyšná. Dokonce jsme to oslavili, táta mi dovolil ná staniční poradu a všem oznámil, že má dospělou dceru a že se tedy už mohu účastnit.“

„A o čem byla ta porada?“

„O výběru žádoucích druhů. Ale to mi pak naši museli vysvětlit, moc jsem tomu nerozuměla.“

Výběr žádoucích druhů! Co všechno se dělá na stanicích. A přitom, jak mi to Milena popsala, taky jen jakoby zkoumají, co už se vyzkoumalo. Ryby! Ještě dnes napíšu Ajutovi, jen co mi Milena vysvětlí…

Po vyučování se sešly v Milenině pokojíku, pak se přestěhovaly do Bazileina, na zahradu, nevydržely na místě. A týž večer popsala Bazilea tři listy. Nemohla se dočkat, až dá chlapcům znamení, že vysílá. Takový dopis!

„Za půl hodiny,“ řekla Ajutovi jakoby nic. „Proč tu není Desper?“

„Nastydl v mlze!“ Ajut se smál, až dostal od matky štulec do zad. Vždyť jsem věděl, že jen on nastydne!

„Ty jsi v pořádku, Bazinko?“ starala se matka a dívka nařídila přenos na DETAIL, aby si doma mohli prohlédnout její zvětšenou tvář. Nic jí nebylo a museli to poznat. „Tak příští středu zas na shledanou.“

Ajut běžel k přistávací ploše, stále mlha, vyvstávala mu pod nohama, jen o ni zakopnout. S pohledem na hodinky čekal ještě deset minut, nedočkavý a napjatý, až se konečně objevilo světélko. Vytáhl list a pak ještě dva. Konec. Na třetím byl podpis, světélko zhaslo. Vsunul listy pod kabátek, aby nenavlhly a poklusem přes plouživé chuchvalce rovnou do svého pokoje.

Četl překotně a pak ještě jednou, mutační skoky způsobené zřejmě dávnou radioaktivitou, něco nového se vyvíjí, patrně se to celá staletí chystalo, způsobeno možná i křížením se zbytky původního rostlinstva a živočišstva, kdeco nějak pozměněné, musíme zachránit žádoucí druhy, zabránit vývinu zhoubných druhů, usměrnit, připravit podmínky, životní prostředí vhodné pro člověka, vědí pouze dospělí, co pracují v biologickém výzkumu, za dva roky velká tajná celoplanetová konference v Kabinetu Hlavního počítače, ten posoudí stav a určí program další ho výzkumu… Zeptej se táty, které jsou ty žádoucí druhy, videofonem se nesmí. A co chystá naše stanice… Mutaci nám tedy už skoro vyzkoumali dospělí, my teď ještě nuly, hned začnu, musím se důkladněji vyptat na toho Huka… Tenhle dopis i pro Despera, ahoj, Bazilea

Vida, radioaktivita. A pak že ji odvál hned na začátku protiradioaktivní vítr! A jaké zbytky původního živočišstva? Vždyť tu bylo jen pár druhů hmyzu. A zhoubné druhy budou divné žáby nebo ještěrky? Sotva. Fantazie mu předložila odporné pokroucené čertíky, žádoucí druhy se představily nekonečnými stády ovcí a koz… Zeptat se, hm. Dlouho se nerozmýšlel, ukáže dopis otci. Jednodušší postup si neuměl představit. A hned se začal těšit na otcův údiv.

Nediví se? Tím líp, aspoň mi toho víc poví. Sledoval otcovu tvář a podle jejího výrazu odhadoval, co právě čte. Vyrušil jsem ho v pracovně a to se nemá, pátráme po mutacích a to smějí jen dospělí, a mně je jedenáct a půl. Bude se zlobit?

Konečně zvedl oči, určitě četl dvakrát, a pohlédl na syna.

„Milena má správné informace,“ řekl klidně, „jen poněkud neúplné. A když už něco víš, měl bych tě taky vřadit mezi dospělé.“ Usmál se při pohledu na syna, který se skoro ztrácel v křesle. „Až povyrosteš. Ale vysvětlím ti, co budeš chtít, rozumu už máš na to dost.“

Syn kývl, nepřekvapen. „Co Mileně neřekli?“

„Co třeba ani nevědí. Objevují se nové mutační typy, něco jako další fáze mutačního skoku. A nenašels to pouze ty, kdeco se objevuje na mnoha místech současně.“

„Odkdy?“

„Výzkum začal docela nedávno, i když ojedinělé případy jsou hlášeny už aspoň sto let. Pokládaly se za doznívání, protože radioaktivita vyhasíná. Teď je ale jasné, že šlo naopak o první příznaky nového skoku. Radioaktivita má v každé generaci jiný projev, víš? A nejsou všechny záporné. Stupeň, s kterým jsme tu začali, vedl kdysi na Zemi k hromadnému výskytu geniálních lidí.“

„Takže ten vývojový skok v přírodě ovlivníme?“ Co bylo kdysi na Zemi, to Ajuta nezajímalo. Důležité je teď.

„Zdá se.“

„To možná nezrušíme stanici.“

„Nejspíš ne. Jsi rád?“

„Bazilea. Málem brečela, že se stanice zruší, než jí skončí škola.“

„Je citlivá.“

„Holka.“ Mávl rukou, téma nestálo za hovor. „A až se jednou zruší, kam se odstěhujeme? Jakou práci si vybereš?“

„Dostanu úkol, nebudu si vybírat. Vybral jsem si obor, ostatní závisí na koordinaci výzkumu.“

„Hm, a výzkum řídí Hlavní počítač?“

Otec se usmál. „Co proti němu máš?“ Ajutova nedůvěra pronikla do otázky, ač se hoch snažil o lhostejný tón.

„Že ho sestrojili ještě na Zemi. Že je mu přes devět set let. Že tu máme problémy, s jakými se nepočítalo. Že by ho měli vyměnit za nový.“ Zarazil ho otcův výraz. „Ty… ty mu věříš?“

„Funguje docela dobře. Úkoly k řešení mu dávají odborníci, neboj se, všimli by si chyb.“

Ajut ustupoval, přesvědčen však nebyl. „A kdybys nechtěl ten úkol, co ti dá počítač…“

„Myslíš, že by mě potrestal?“ Otec se smál. Při pohledu na syna však brzy zvážněl. „Nic by se mi nestalo, až na to, že bych měl za každou jinou práci menší plat. Jenže to se nedělá, víš? Kdyby si každý vybíral, co chce dělat, bylo by těžké splnit všechny úkoly. Byl by ohrožen výzkum. Byla by ohrožena příroda, kterou na Kvaru naši předkové přinesli ze Země. A snad i původní vegetace. Bylo by možná ohroženo všechno obyvatelstvo planety. Je rozumnější poslechnout. Mravnější, víš?“

Ajut kývl. „Ale co nuly? Nikdo jim nesmí nic nařídit a dělají si, co chtějí.“

„Máš pravdu, chlapče, bohužel. Nuly…“ Vzdychl.

„Tak proč je máme? Proč je nepobijeme?“

Otec se neusmál, i když to vlastně bylo směšné, jeho malý synek by pobíjel silné chlapy, on, který ani neví, co je zbraň, ale srší hněvem a odhodláním.

„Nemůžeme. Jsou to lidé.“

„Ale to přece… jsou to opravdoví lidé? Třeba jenom tak vypadají. Co když nás zničí? Nás, normální, opravdové lidi.“

„Neboj se, tomu zabráníme. Ale ne tak, že je pobijeme. Nemohou za to, že se narodili jako nuly. Být normální, dokonce studovat, podílet se na výzkumu, to není jen výsada, ale i odpovědnost. Hlavně odpovědnost.“

„Já vím, tatí. A… myslíš, že se to naučíme?“

„Co se naučíme?“

„Zařídit, aby se nuly nerodily. Nebo je léčit.“

„Už dlouho se na tom pracuje, synku. Ne-li brzy, jednou to bude jistě.“

Ajut stáhl čelo do směšných vrásek, do hlasu se mu vlila úzkost. „Ale tati, budeme to umět včas?“

„Jistě.“ Otec mu klepl na rameno, bylo ostré a trochu se chvělo. „Tohle mě netrápí, víš?“

„Co tedy?“

„Ty jsi ale bystrý občánek. Člověk si před tebou musí dávat pozor, na všechno hned přijdeš.“

„Hned ne. Jedenáct let mě nic nenapadlo.“

Teď by se byl otec rád zasmál, ale syn se tvářil vážně. Neurazit ho, neodradit. Je to přece ještě dítě.

„Nemohlo tě nic napadnout, nebylo proč. Musil sis myslit,, že děláme běžnou klasifikaci přírody. Až jsi nasel žábu. Divnou žábu.“

„A viděl jsem larvy. Taky divné. Vidíš, kdyby se ten prokurátor nezabil, dodnes bych nic nevěděl. Až že tetě bylo špatně. Ale…“ Vyčítavý pohled. „Nemysli si, že to zamluvíš. Ty jsi taky bystrý občan, ale já si dobře pamatuji, žes mi neodpověděl.“

Ted už se otec neudržel; smál se, až slzel. „Tak já jsem taky bystrý občan, ale kam se hrabu na Ajutka?“

„Nezlob se, tati, já to tak nemyslel.“

„Ale myslel. A je to v pořádku, děti mají předčit rodiče.“

„A… povíš mi to? Co tě trápí, když ne nuly?“

„Víš, dítě, mám za tebe taky odpovědnost. Abys vyrostl ve zdravého člověka, aby ses nevrhal předčasně do problémů, na které nemůžeš stačit. Vadily by ti ve studiu a…

„Já i tak mám problémy,“ přerušil ho syn prudce. „Ale jestli myslíš, že se vzdám, tak se pleteš. Čím větší problémy, tím víc budu pátrat, tím víc se učit, a to bys měl vědět. Nejsem Desper.“

„Nejsi Desper? Počkej, dítě, co vy dva máte spolu za problém, že on se vzdává, a ty ne. Povíš mi to?“

Zachmuřený pohled, neměl bych, když mi nevěříš a máš přede mnou tajnosti, jenže nejsem dospělý a povím ti to. Ale jako by nevěděl jak.

„No tak, co tě trápí?“

„Lidi, kteří se vzdali.“

Otec pokýval, vlastně ho to nepřekvapilo. A je to tady, trochu brzo. Příliš brzo. „Desper?“ zeptal se opatrně.

„I Desper. Protože on si myslí, že je všechno zbytečné. Že nic nezmůžeme. Víš, co mi řekl? Že bude se mnou, i když prohrajeme. Ale my přece nesmíme prohrát, tati?“

„Ne, my nesmíme.“

„A… tati… nemůžeme upravit všechny lidi, nejen nuly? Aby každý byl správný? Aby všichni chtěli pracovat a studovat a aby nikdo neměl špatné nápady a nechtěl se vzdát a tak?“

„To nemůžeme, dítě.“

„A kdy to budeme umět?“

„Asi nikdy.“

„Třeba se to podaří mně!“

„Bůh tě chraň. Co by zbylo z člověka?“

Co by zbylo z člověka? Samí báječní lidé, co na tom otci vadí? A otec si sliboval častější hovor se synem. Aby pochopil, že nelze všechno. Aby se jednou nechtěl pokusit zbavit člověka jeho lidství, jen pro vidinu dokonalého světa.

„Ještě se chceš ptát?“ Pohled na synovi a na pracovním stole zároveň a Ajut to postřehl. Zavrtěl hlavou; na zhoubné a žádoucí druhy ať se zeptá doma Milena.

MUŽ BEZ DOKLADŮ III

Fan Enthus vystoupil z letadla a spěšně zamířil ke správní budově. Ráznými kroky přehlušoval obavy, sám sobě předstíral rozhodnost a dobrou náladu. Kdo by se netěšil na rozhovor s Hlavním počítačem?

Rozhlédl se po hale, někdo by tu snad měl na mě čekat. I posledně to ovšem chvíli trvalo, nejdřív je třeba odbavit exkurze. Seřadit, spočítat, posadit do autobusů, všechno beze spěchu, pomalu a důkladně, se slavnostní vážností, s úctou k národnímu památníku, jímž se stala kosmická loď praotců, Senreveno, počítačové centrum a sídlo Kabinetu Hlavního počítače.

Konečně zůstal sám v prázdné hale. Nejsem nervózní, opakoval si, mám přece dobré zprávy pro počítač. Avšak sotva usedl, hned ho neklidné nohy donutily vstát. Jít se podívat k ochozu. K pokladnám. K nástupišti autobusů. Tvářil se zvědavě, prohlížel nově opravenou mozaiku na čelní stěně, kamínek po kamínku zkoumal zasazení. Pak se zvenku ozval bzukot motoru a Fan vyběhl. Přímo před ním se otevřelo malé stříbrně lesklé vozidlo a šofér vztáhl ruku.

Fan do ní vložil svůj štítek a pozvánku a nasedl. Nohy se uklidnily.

Podruhé. Podruhé od chvíle, kdy byl přijat jeho návrh poslaný do soutěže ŠTĚSTÍ VŠEM. První setkání bylo jen informační, hlas Hlavního počítače ho povzbudil k usilovné práci a slíbil ochranu: Pomoc. Výhody, přednostní možnost výzkumu. Poslal ho Scienovi. V Kabinetu mu pak vystavili tajný průkaz, který otvíral dveře. Nezneužít, řekl tehdy jeden z úředníků a varovně zdvihl prst. Nezneužít!

Co znamená zneužít průkazu?

Předvolali mě pro zneužití? Ničeho nezákonného jsem se nedopustil, ujišťoval se v duchu a snažil se vyčíst něco ze šoférovy tváře. Ví? Jeho profil je nehybný, kamenný, Bez výrazu. Hluchoněmý? Neodpověděl mi na pozdrav, Nebo jeho mlčení něco znamená?

Nesu dobré zprávy, výzkum se daří!

Nesu dobré zprávy, nezneužil jsem tajného průkazu, kromě Sciena o něm nikdo neví!

Nesu dobré zprávy, nesu dobré zprávy!

Projeli tunelem. Zastavili se.

Šofér mu otevřel dvířka vozu a vedl ho dlouhou úzkou cestou mezi rozkvetlými růžemi. Teď růže? Fan zvedl oči a teprve pak spatřil tenkou průhlednou fólii, jsme ve skleníku! Docela jinudy jdeme než posledně. Proč? Vždyť nesu dobré zprávy!

Vstoupili do výtahu. Šofér stále mlčel a Fan si netroufal promluvit první. Pokusil se o úsměv, muž nereagoval. Znovu. A ještě jednou, už na chodbě. Co jsem provedl?

Po obou stranách nesčetné dveře. Šofér, byl-li to pouze šofér, se jedněch lehce dotkl, a když se otevřely, ustoupil. Fan vešel. Dveře se za ním nehlučně zavřely a na protější stěně zablikala žárovka. Bzučení, světélkování, z levé stěny vyjelo křeslo, z pravé stolek s přístroji. Fan se posadil, aktovku s dokumenty si položil na klín. Čekal napjatě, avšak uklidněn, posledně mluvil s Hlavním počítačem v podobné místnosti, i tehdy křeslo a stolek vyjely ze stěn. Čekal.

Do bzučení hlas. Jako posledně trochu drnčivý, a i když Fanovi připadalo, že má odlišnou barvu, byl to bezesporu hlas Hlavního počítače.

„Buďte vítán, doktore Fane Enthusi. Podejte zprávu o stavu výzkumu.“

„Nesu dobré zprávy,“ řekl Fan. Všechen zmatek z něho spadl, všechny obavy. „Podařilo se mi získat pokusného muže. Přenos paměti potvrdil mé předpoklady. Zatím. Ještě nejsem u konce, ale určitě budu moci splnit…“

„Jméno pokusného muže,“ přerušil ho hlas.

„Neznám.“ Fan se trochu lekl. Pokusy na lidech je zakázáno… Proto mi Scien zdůrazňoval… Ke všemu nevím, kdo je pacient… Vlna strachu mu nedovolila dokončit ani jednu myšlenku. „Neměl doklady. Nikdo se po něm nesháněl. Byl rozbit. Havárie. Kyborg.“

„Obraz,“ žádal hlas neúčastně a Fan rychle vytáhl z aktovky několik fotografií. Měl jsem pátrat po mužově totožnosti prostřednictvím Hlavního počítače? Budu potrestán? Rozpačitě obracel fotografie v rukou, jak je mám ukázat?

„Promítnout na levou stěnu.“ Počítač jako by mu četl myšlenky.

Fan obhlédl přístroje a do jednoho vsunul obrázek. Stiskl spínač. Na levé stěně se objevil pacient bez dokladů s rozbitými údy, jak ho fotograf zachytil hned po neštěstí. Po chvíli Fan vsunul do přístroje další snímek a na stěně vyvstal vozík s pacientem kyborgem. Pak jen jeho tvář, přes celou stěnu.

„Zmenšit,“ přikázal hlas a panovi se to po chvilce tápání podařilo. Tvář se usmívala ze stěny téměř v přirozené velikosti, jako by se pacient díval do místnosti oknem.

„Jaký pokus proveden?“ pokračoval hlas a Fanovi se zdálo, že v něm slyší zájem. Iluze, napomenul se, vždyť je to stroj! Horlivě však popsal přenosy, zmínil se o vydaných Pamětech, slíbil, že výzkum bude rychle pokračovat. „Pro štěstí Kvary!“ skončil dojat, omámen představou statisíců šťastných Kvařanů. Hlas ho však tvrdě vrátil do skutečnosti:

„Jak jste využil sňaté paměti muže bez dokladů?“

„Nevyužil.“ Fan horečně přemýšlel. Uvěří se mi, že pacient neměl paměť? Mám si něco vymyslit? Nic příhodného však ho nenapadlo a rozhodl se říci pravdu, byť ne celou. Komoru s rozptýlenými zbytky s sebou nemá, a vážit další cestu jen kvůli ní? „Nebyla.“

„Čím si to vysvětlujete?“

„Já… nevím.“ Fan byl otázkou zaskočen. „Snad…“ Jak to, že mi okamžitě uvěřil?

„Snad,“ opakoval hlas vyčkávavě a opět se Fanavi zdálo, že v něm slyší něco lidského. Zájem? Napětí?

„Snad tou havárií. Příliš se lekl.“ Nebo mu ji už předtím někdo sňal, pomyslil si, ale mlčel. Počítač se zeptá, kdo to byl, a jak odpovím? Nepřál si dlouhé řeči s počítačem, každé slovo se zde ukládá do věčné paměti, a to není příjemná představa.

„Nemohla mu být paměť už dříve sňata?“

„Nikdo to neumí. Jen já.“ Tady se nesmí pochybovat o mé jedinečnosti, musím si zachovat důvěru Kabinetu, jeho přízeň! Jinak se mi nepodaří změnit svět. A čte-li tenhle stroj mé myšlenky? Pak už je stejně, všechno ztraceno. Je třeba riskovat. Držet se do poslední chvíle. Pořád ještě je možnost…

„Děkuji vám za zprávu, doktore Fane Enthusi. Pokračujte ve výzkumu.“ Bzučení ustalo. Stolek odjel a zmizel ve stěně i s fotografiemi. Pohnulo se i křeslo a teprve potom Fan vyskočil, zmaten náhlým zakončením audience. Než se docela vzpamatoval, otevřely se dveře a šofér s kamennou tváří mu pokynul do chodby.

Jako ve snu za ním Fan kráčel k výtahu a pak skleníkem k vozu. Projeli tunelem, pobřežní krajinou až k letišti. Šofér otevřel dvířka a vrátil mu štítek. Na pozdrav neodpověděl. Odjel!

Do odletu nejbližšího letadla směrem na Lucer zbývaly dvě hodiny. Fan si koupil obrázkovou publikaci s názvem SENREVENO a usadil se do malé. letištní kavárničky. Oknem viděl do haly, proudy lidí přicházely a odcházely. Kdo ví, co by za to dal kterýkoliv z návštěvníků, kdyby mu bylo dopřáno aspoň jednou za život rozprávět s Hlavním počítačem. A já? Mám radost?

Dosud, ze sebe nesetřásl pocit zmatku. Listoval knihou, prohlížel fotografie jednacích síní, vědeckých pracovišť, jež mohla sloužit jakémukoliv oboru, našel plán celé lodi, ale jak se v něm orientovat? Obraz hlavního panelu počítače zaujímal dvě stránky, chyběl však popis. V celé knize ani jedno jediné vysvětlení! Jen citáty z Análů a verše.

Všechno utajeno.

Proto i mně zůstalo utajeno, oč vlastně šlo při mé dnešní návštěvě? Nemám pátrat po smyslu? Stačí, že Hlavni počítač ho zná? Že jeho Kabinet je se mnou spokojen?

A je skutečně spokojen?

Smíšené pocity, nejistota, zmatek. Jako by nešlo o výsledky mého výzkumu, ale o pacienta bez dokladů. Proč?

Žaloval někdo? Scien? Každý vedoucí pracovník je podřízen přímo Hlavnímu počítači. Stěžoval si, že dělám pokusy na lidech? Ale počítač mi to vlastně schválil! Ani slovo pokárání. Žádná námitka. Pacient bez vlastní paměti může sloužit pokusům, zdá se. Jestliže někdo žaloval, neuspěl. Počítač dal za pravdu mně.

Letadlo přistálo. Vzlétlo. A čím víc se vzdalovalo od SENREVENA, tím pevněji byl lékař přesvědčen, že Kabinet Hlavního počítače stojí za ním. Zločiny nekryje, samozřejmě. Ale pár pokusů, jde-li o blaho společnosti… A proč jenom na pacientu bez dokladů? Kdyby se někdo dal dobrovolně přimět! Potřebuji víc pokusných osob. Zrychlit tempo! Příliš dlouho trvalo, než jsem získal tuhle příležitost, a čas letí. Viktor čeká.

Vzpomínka na bratra v něm utvrdila myšlenku dříve odmítanou. Viktor si nezaslouží tak dlouho strádat. Musím ho uzdravit. A spolu s ním…

Nedomýšlel. Vzrušení mu bilo do spánků, rozrůstal se v něm pocit výsadního postavení. Beztrestnosti. Moci. Už nepochyboval. Nejen smí. Je povinen využít všech možností, aby co nejdřív dosáhl cíle. Protože je to nejvýš humánní a ušlechtilý cíl. Štěstí Kvary!

Věra, říkal si, když kráčel ústavní zahradou ke svému altánku. Nikdo jiný se nehodí líp. A než se uložil ke spánku, měl promyšlen plán. Plán spolupráce. Hned zítra Věru pozve, a pak už půjde všechno rychle.

„Zastavte se tu ve čtyři,“ řekl jí při kávě, a ani se na ni nepodíval. Jako by nešlo o nic důležitého. Jako by to nebylo první pozvání.

Na okamžik strnula. Co se děje? Zeptat se? Odmítnout? Slíbit? Mlčela. Stejně už ji nevnímá, píše si něco do bloku… Odešla. Ve čtyři, to mi skončí služba. Přijdu?

Nemohla se dočkat, a zároveň se trochu bála, ani přesně nevěděla čeho. Snad že nedokáže Fanovi pomoci? Určitě něco potřebuje, ale co? Nedovedla si představit, co by mohl chtít, a každou minutu byla nejistější. Nakonec ji jenom požádá, aby už k němu nechodila?

Nedivila by se. Jak je to dávno, co přišla poprvé. Tenkrát po přenosu. Šťastná, že směla být při tom, že mohla sledovat Fana Enthuse při zákroku, který vstoupí do dějin. Dívá se na něho; jak je unaven, jakoby zestárlý, jak to, že nikdo nevidí jeho nepřítomný pohled a chvějící se rty? Nikdo na něho nepromluví a Věra by tak ráda smazala tu všeobecnou nevšímavost. Čím? Napadne ji káva. Jistě ho potěší, že si někdo vzpomněl…

Nepotěšila ho? Tváří se nevlídně, očima ji zahání, na prosbu však bere šálek a pije, ironicky si ji měří a Věra couvá ke dveřím a on ji nechá, nepřipustí, aby mu řekla, jak byl dnes skvělý.

Je příliš unaven? Snad zítra, snad pozítří. A z odpolední kávy se stává zvyk. Povinnost? Jednou se třeba protrhne jeho netečná upjatost a pak bude ona nablízku. Protože za upjatostí je zoufalství a Fan je na ně sám.

Věděla to. Kolikrát zachytila jeho pohled, když netušil, že je pozorován. Bolestný, nevidoucí pohled. Kdysi se stalo něco zlého, co nedovede napravit? Ublížil mu někdo? A jestliže on někomu, což to už mnohonásobně neodčinil na jiných? Tolik lidi mu vděčí za život, přemáhá únavu, ve dne v noci v ústavu, jako by ani neměl domov. Ostatně jaký domov, když žije sám, jeho zahradní pavilónek není daleko od Věřina. Jenže se mnou je matka, s ním nikdo. Vysvobodit ho, aby nebyl věčně obezděn svým neštěstím, stačilo by možná pár slov. A nedám se odradit ironií, protože Fan za to stojí.

Půl roku. Odmítání, úsměšky, na co čekáte, kdo vás poslal, nepotřebuji podržet zkumavku. Půl roku nic a najednou zastavte se tu ve čtyři.

Zůstala stát u dveří, bez podnosu s kávou si připadala nepatřičně.

„Vynechme úvody,“ řekl. „Měsíce jste tu postávala, nikdy se vám nechtělo odejít. Buď vás zajímají pokusy, nebo já. Ale ať tak, či onak, pokusy a já patříme k sobě. Kvůli mně můžete udělat něco pro výzkum, kvůli výzkumu pro mne. Vyjde to nastejno. Platí?“

Neodpovídala. Co chce?

„Váháte?“ Hlas se zadrhl. „Potřebuji vaši pomoc. Nemohu už sám…“

„Co mám udělat?“ Opravdu Fan potřebuje moji pomoc?

Usmál se. „Spolupracovat na výzkumu. Chcete?“

„Samozřejmě!“ Dokonce spolupracovat! „Váš výzkum…“

Nedal jí domluvit. „Výborně. Doufám, že umíte mlčet. O tomhle výzkumu se nikdo nesmí dovědět.“

Kývla. „Co zkoumáte?“

„Paměť.“

„Ale to přece není žádné tajemství.“ Zklamána? „Že se v našem ústavu zkoumá paměť, vědí snad i pacienti.“

Díval se na ni, jako by ji vážil. „Tím líp,“ řekl pak. „Začnenie. Všechno je připraveno.“ Odhrnul závěs! Za ním se objevilo lehátko, operační lampa, přístroje. Zbledla.

„Nebojte se, nic se vám nestane. Zákrok sám je krátký, jen potom budete chvíli spát.“

„Po čem?“ Sevřené hrdlo sotva vydalo zvuk. Chce své výzkumy dělat na mně?

„Kdybych to mohl vyzkoušet na sobě, nebyl bych vás volal. Potřebuji ověřit rozlišení paměťových jader různých jedinců. Nechal jsem si vzorek ze zpěváka, nepatrný, nechybí mu. Mám celou paměť prokurátorovu. Paměti se zdánlivě vůbec neliší. Jenže něčím se lišit musí a možná jsem to objevil. Přeorientoval jsem kousek prokurátora na zpěváka. Ověřit to nemohu jinak než přenosem na živý organismus. Chápete?“

„A ředitel to dovolí?“ Pokusy na lidech!

„Ředitel se to nedoví.“ Přikročil k ní a couvla. Jeho věta měla hrozivý zvuk a Věra pochopila, že za tímhle výzkumem nestojí ústav. Fan se zabývá nezákonnou činností! Dívala se na něj, jako by ho viděla poprvé. Jako by se chtěla ujistit, že je to on, Fan Enthus, kterého chtěla zachránit před ním samým, jemuž se obdivovala, s nímž chtěla pracovat, učit se od něho, Fan Enthus. Je to týž člověk?

„Ne,“ řekla tiše, ale rozhodně. „Ne, Fane.“ Otočila se ke dveřím, ale zadržel ji.

„Tohle se nedělá, Věro. Řekl jsem ti dost na to, abys pochopila. Věřil jsem ti.“ Mluvil pomalu, s námahou udržoval klidný tón. Neuvědomil si, že jí tyká, ani Věra si toho nevšimla. Hrozila se jeho očí, nikdy dříve se jí nezdál tak zoufalý, a zároveň tak nebezpečný. Znovu couvla. Znovu ji zadržel.

„Neodejdeš. Pokus provedeme. Musím dokončit, co jsem začal. Nemám na vybranou.“ Jeho prsty se jí zaryly do paží. „Ani ty už nemáš na vybranou.“

Vytrhla se mu, byl však rychlejší. Skočil ke dveřím a zamkl a klíč zastrčil do náprsní kapsy. Zároveň vytáhl oranžovou kartičku v tuhém igelitovém pouzdře. Nezneužít, mihlo se mu hlavou, ale copak jde o zneužití?

„Nechtěl jsem,“ řekl, „ale není vyhnutí.“

Zděšeně zírala na papír s razítkem konkursu ŠTĚSTÍ VŠEM. Pod razítkem SCHVÁLENÝ NÁVRH Fanovo jméno. Majitel tohoto průkazu je odpovědný přímo Hlavnímu počítači. Je pod jeho ochranou a má naši plnou podporu. Pečeť Kabinetu Hlavního počítače. Znak SENREVENA.

Propadala se do strachu. Tak tedy sám Hlavní počítač! Neschopna myšlenky vykročila k závěsu.

Druhý den vypadala Fanova laboratoř jako kdykoliv dříve, závěs vytažen, po lehátku, lampě a přístrojích ani stopy, okno dokořán.

Fan se usmíval. „Co mi povíš?“

„Já si nic cizího nevybavuji,“ řekla nešťastně, „ani z prokurátora, ani ze zpěváka. Nemám žádnou novou vzpomínku.“ Nepovedlo se to? Pokus se bude opakovat?

„Nesmysl.“ Úsměv pohasl. „Dostalas cizí vzpomínky, tak je máš. Jen sis je pohotově vbudovala do svého systému. Až nějakou objevíš, ihned mi to řekni. Žes měla koncert. Soudní při. Žes viděla prostředí a osoby, které jsi ve skutečnosti nemohla vidět…“

„Rozumím. Budu se sledovat.“

Rozmrzele kývl. Překážky, nejasnosti, zdržování. Kdybych mohl sám sobě… Věra nic nepozná a já ztrácím čas, nakonec budu muset odvolat svou účast na konkursu? Ne, to ne! S tolikerou podporou se to nakonec podaří, musí. V nejhorším trochu počkají, Hlavní počítač i Kvara. Ale je tu Viktor, a ten si nezaslouží čekat. Viktor!

Ohlédl se po Věře, ale už byla pryč. Na chodbě ruch, co se děje? Vyběhl a s náhlým tušením odbočil ke zpěvákovu pokoji.

Ve dveřích se střetl s Modestem. Tázavě zvedl obočí, druhý asistent však jen vztekle sykl, zavřel mu před nosem a táhl ho do své pracovny. „Spí,“ zabručel na vysvětlenou.

„Jako poprvé?“

„Skoro přesně. Problémy, rozpory, však ses díval ddo pamětí. Čím déle o sobě přemýšlel, tím víc byl sám sebou udiven a zmaten. Nepřijal se.“

Usedli a Modest hodil před Fana hotový spis.

Fan jej otevřel, listoval. „A zase počkal se zhroucením až po dokončení. Zajímavé.“

„Zajímavé! Pro tebe je to jenom zajímavé. Víš, jak se ten člověk trápí? Proč jste mě zachraňovali? Křičel jako pomatený. Nechci se. Nebudu žít! Tohle není život a nemá smysl v něm pokračovat.“

„Projevil podezření?“ Modestovy výčitky Fana nevzrušily a druhý asistent nahlédl, že jsou zbytečné.

„Pro mě je podezřelé, že se vůbec nesháněl po ženě a dceři. Ani jednou se na ně nezeptal, a předtím tu bývaly často.“

„Nepevná jádra jsme nepřenesli. Poslední týdny před operací neměl v paměti, a než nastala krize, moc sem nechodily.“

„Přesto.“

„Já vím. Ověříme si to.“

„Čím zas?“ Modest vybuchl, Fanova neúčastná věcnost ho dráždila.

„Nač máme prokurátorovy Paměti?“

„Chceš mu je dát přečíst?“

„Proč ne? Třeba se pozná.“ Jako by se těšil!

„A co mu pak řekneme?“

„Nic. Další paměť k přenosu zatím nemáme. Počká.“ Fan vstal. Vyřízeno.

„Čekat v krizovém stavu?“

„Musí vydržet. Uspíšit to neumím.“

Modest chvíli hleděl na zavřené dveře, pak potlačil chuť Fana zbít a vrátil se k Belcanovi.

Pacient dosud spal. Tvář měl uvolněnou, s náznakem úsměvu, snad je ve snu sám sebou, snad konečně není v rozporu se svými domnělými prožitky. Ale nemůže stále spát. Až se probudí…

Několik dní byl klid. Muž netečně civěl do stěny, nereagoval na otázky, dokonce se dával krmit, jako by chtěl své umělé ruce odnaučit pohybům. Nepokoušel se ani číst, ani vstát z lůžka, v noci usínal teprve po injekci. Unikal životu.

Jednou ráno však nečekaně odpověděl Modistovi na pozdrav. Měl nový hlas, zesláblý, a zároveň pevný, a tvrdý pohled, jaký míval zprvu prokurátor.

„Něco přede mnou tajíte, pane doktore.“

„Proč si to myslíte?“ Modest cítil, že se mu nedaří úsměv.

„Něco nehraje. Vy víte líp než já, co to je. Proč mi nic neřeknete? Pokládáte mě za slabocha, který nesnese pravdu? Ale pro mne je už každá pravda, každá sebestrašnější pravda lepší než tenhle zmatek.“ Vzpřímil se na lůžku. „Mluvte!“

„Fan Enthus by mi to nikdy neprominul.“ Nepřipravená věta, a přece se Modestovi zdálo, že ji vyslovil záměrně. Něco mu říci, naznačit aspoň, jinak se nám tu zblázní.

„Tedy přece něco tajíte.“ Muž se všecek proměnil. „Tušil jsem to. Zemřel jsem? Pokusili jste se mě oživit a náhodou se vám to trochu povedlo?“

Modest na něho hleděl zmaten. „Jak vás tohle mohlo napadnout?“

„Žena, dcera. Když měly zakázány návštěvy, byly by psaly. Vy sám byste mě byl pobízel, abych jim psal, kdyby…“

Modest čekal, nebylo co říci.

„Nepíšou a nesnaží se mě vidět, není jim divné, že se neozývám. Jsem pro ně mrtev, jinak se to nedá vysvětlit.“

Lékař kývl. „Nějak tak to je.“

„Nějak tak!“ Muž vybuchl zcela prokurátorsky a v hlase měl tolik pohrdání, že Modest bezděky sklopil oči. „Ani teď mi nepovíte pravdu? Nevadí vám, že strádám, hřešíte na to, že jsem odkázán na vaši péči. Co z toho máte? A i když v y jste mi vrátili život, je to můj život a mám právo…“ Náhle mu selhal hlas, slovo právo nedořekl. Užasle zíral na Modesta a pak pronesl pomalu, opět docela jiným hlasem: „Jenže to není můj život.“ Znovu se vztyčil. „Tajíte můj život, mne samého přede mnou tajíte, proč to děláte?“

„Řeknu vám to. Něco aspoň, nikdy jsem nesouhlasil, aby se vám všechno zamlčelo. Ale… nesmí se to dovědět Fan Enthus. A samozřejmě ani ředitel.“ Lékař trnul nad svou řečí, ale zároveň mu z ní bylo dobře. Jako by z něho padala část viny.

Mužovy oči byly teď jasné, dychtivé, vůbec nepřipomínaly pouštní prach. „Slíbím vám, co budete chtít. Já držím slovo, víte?“ Zarazil se. Jako zpěvák jsem je nedržel. Odkud ta jistota? Ale hned pokračoval, pln naděje: „Já nejsem zpěvák, viďte? Jen jste mě s ním nějak popletli, smíchali, jak se někdy stává při úpravě kyborgů. Teď je vám to trapné a nechcete se přiznat, viďte, že je to tak? Na velkou operaci se dá svést všelicos. Ale trochu hlasu bych snad přece musel mít! A jak mám v paměti své koncerty, pane, to byl tón.“ Zasmušil se. „Nerad na to vzpomínám. Pocit, že mi to nepatří, víte? Jako mi nepatří žena a dcera, i když se pamatuji, jak jsem je měl rád. Jistě jsou právem přesvědčeny, že mistr Belcan nežije.“ Napřáhl proti Modestovi umělou paži pohybem tak přirozeným, že na ni chvíli oba beze slova hleděli. Usmáli se.

„Kdo jsem? Jméno aspoň.“ Tolik naděje, tolik důvěry v očích a Modest podlehl. Jméno, které kdysi pro muže vytvořil, je to jediné, co mu může dát. V čem není předstírání. Smím? Nesmím? Nikdo mi neschválil, co chci udělat. Ale něco přece udělat musím, teď hned.

„Adam Antorp,“ vyslovil pomalu a zřetelně, pak bylo dlouhé ticho.

Konečně se muž vzchopil. „Děkuji. Nic víc mi nemusíte říkat, stačí, že nejsem Belcan. Bylo by ponižující muset tomu uvěřit. Ale… nic o sobě nevím. Co je s mou pamětí?“

„Nevím.“ S rozpaky. „Váš případ má na starosti doktor Enthus.“ Skutečně nevím, co je s jeho pamětí? Ne, u Fana si nelze být ničím jist, nakonec ji někde má pro kdovíjaký účel, obelstil možná i Sciena. Jak jsem mu mohl pět let věřit? Ale kdyby byl měl sám sobě vysvětlit, proč teď nevěří, nebyl by to uměl.

„Zeptám se ho.“

Zděšený lékař bezděky sepjal ruce: „Prosím vás, ne! Dal jste slovo, Adame.“ Ulekl se. Jak samozřejmě vyslovil to jméno! „Vždyť bych tu neobstál,“ dodal zahanbeně, neschopen ovládnout chvění hlasu. Jakou situaci jsem vyvolal svým sdělením! A předpisy jsem porušil, lékařskou soudržnost. Kde je mé stavovské vědomí? Tolik nenávidím Fana? Snad jen tolik věřím Adamovi, snad jen s ním tolik cítím. S nikým jiným bych tak nemluvil.

„Odpusťte. Budu to mít na mysli. Ale nějak to na něm vyzvím, Modeste.“ Znovu napřáhl ruku a druhý asistent ji stiskl, ani mu v té chvíli nepřipadala umělá. Člověk před ním byl skutečný a právě tak skutečný byl i stisk jeho ruky. Uklidňoval.

„A cvičit!“ zvolal Adam. „Teprve teď mám do toho tu pravou chuť.“ A jako by pouhá chuť stačila, naučil se v několika příštích dnech udržet rovnováhu a začal s cvičením chůze. Byl neúnavný a houževnatý, až se cvičitel cítil povinen brzdit jeho úsilí.

„Přeháníte, pane Belcane,“ napomínal ho a Adam se usmíval a spiklenecky mrkal na Modesta. Jaký Belcan? Však víme, jak to je. Ale nepodřekl se, držel slovo. Jen když zůstali sami, snažil se zprvu vyzvídat; brzy však pochopil, že Modest opravdu neví, a nechal toho. Mluvili o literatuře, Adam hltal knihy připravené ještě pro prokurátora, ale s nechutí pokaždé odložil jeho Paměti. Modest už z toho začínal být nesvůj; má sdělit Fanovi, že je pacient odmítá číst? Způsobí leda to, že Fan přijde čtení nařídit. A kdo ví, k čemu přitom může dojít.

Konečně si dodal odvahy a přímo se Adama zeptal, cc se mu na Pamětech nelíbí. Jsou přece zajímavé?

„Až moc,“ Adam odstrčil knihu. „Chudák chlap.“

Týž večer přivezli do ústavu muže ve stavu, jemuž se říká beznadějný. Fan obhlédl situaci a zastavil se u Modesta.

„Jak zabraly prokurátorovy Paměti?“

Druhý asistent pokrčil rameny. „Vyjádřil se o nich velmi lakonicky. Chudák chlap.“

Fan hvízdl. A než se mu v tom Modest mohl pokusit zabránit, otvíral dveře Adamova pokoje.

„Tak co, jak se máme? Slyším samou chválu, už prý jen pár dní a budete chodit. Gratuluju.“ Bedlivě sledová mužův výraz; zdál se neklidný.

Byl neklidný, ba rozrušen. Tak dlouho čekal na Fanovi návštěvu, a teď rozčilením neví, jak začít. Měl na sebe zlost. Nedokáže nic jiného než poděkovat za blahopřání?

Fan se rozhlédl po místnosti a jako náhodou mu padl zrak na knihovnu. V ní na prokurátorovy Paměti. Vytáhl je.

„Četl jste tuhle knihu?“ Pozoroval nechuť na mužovi tváři. „Zajímavá, co?“

Adam zavětřil. Nemůže být náhoda, že s ním oba lékaři chtějí mluvit právě o téhle knize. Paměti. I on přece psal paměti a také se tak urputně snažil… Souvislost jasně vyvstala a muž se ušklíbl. „Psal je zrovna takový chudák jako já. Cítil se právě tak dobře v prokurátorské kůži jako já v kůži zpěváka Belcana.“ Napětím mu selhal hlas Ale bylo to venku a teď mohl jen čekat.

Fan si ho chvíli prohlížel s netajeným zájmem, zváží situaci a kývl. „Jste inteligentní pacient, pane, příliš inteligentní. S takovými se těžko pracuje, na všechno nám přijdou. Ale s tím se u nás musí počítat.“

Muž si ho prohlížel zpod přivřených víček, nedalo si poznat, co si myslí, co tuší, co ví. Rovnocenný soupeř, řekl si Fan potěšeně a rozhodl se.

„Tedy na rovinu. Potřebujeme ještě pár pamětí. Máme smlouvu s nakladatelstvím, a samozřejmě zároveň sledujeme naše vlastní výzkumné cíle. Ostatně vy sám na tom nejvíc vyděláte. Jen těch zážitků! Nemluvě o penězích.

„Zeptal jste se mě na souhlas?“ Studený hlas, ale tvář nezměnila výraz.

„Nemohl jsem. Byl jste nadranc, pane. Ptám se vás tedy teď a doufám, že budete souhlasit. Vaši paměť si zatím ponecháme, bát se o ni nemusíte, nadiktujete ještě pár svazků, zatím si docela zvyknete na své nové ruce nohy — a pak vás propustíme jako boháče. Není to hezká vyhlídka?“

Chvíli na sebe hleděli, jako by měřili síly. Pak se muž usmál a kývl. „Aspoň budu při té rekonvalescenci užitečný. Kdy mi chcete dát materiál pro další paměti?“

Fan se zatvářil uznale. „Ještě dnes, nemáte-li námitky.

Muž neměl námitky a za půl hodiny se konala porada u ředitele. Fan pronesl krátkou přesvědčovací řeč v podobě zprávy o pacientově stavu a sám stržen obnoveným zájmem strhl ostatní. O právo asistovat se ucházeli i ti, kteří měli právě nastoupit volno, ředitel se usmíval a Fan jiskřil vtipem. Taková spolupráce s pacientem tu ještě nebyla.

Modest už chvíli hledal příležitost vpojit do diskuse pacientovo jméno, jen jako mimochodem, aby nevzbudilo pozornost. Nevoli. Snad je k tomu vhodná nálada a také nejvyšší čas. Fan zas mluví o chemii, pro něho nic jiného neexistuje. Ale o to pádnější argumenty musím objevit pro svou teorii, o to důkladněji promyslit celý svůj spis. Polemikou s Fanem získá, bude přesvědčivější. Smířlivě se na něho usmál.

„Nemůžete nevidět, jaká se z muže bez dokladů stala osobnost,“ uzavíral právě Fan.

„Jistě byl osobnost už před přenosy.“ Skulinku pro zmínku o jménu!

„Ale určitě jiná.“ Úšklebek? Nevadí. Teď!

„Jistě, jiná. Nevíme jaká. Nic se nezjistilo o muži bez dokladů. Proto navrhuji dát mu jméno. Stejně se neztotožní ani s dalším přenosem, je příliš vyhraněný. Ostatně první asistent s ním jednal otevřeně a bude lépe u toho zůstat. Nepřenesou-li se nepevná jádra, pacient si ten rozhovor vybaví. Bude se na sebe ptát.“

Souhlas, i Fanův.

Ředitel spočinul na Modestovi pochvalným pohledem. „Váš návrh na jméno?“

Ani nečekal, že to půjde tak snadno. Tak bez boje. Přesto si neodpustil vysvětlující úvod, aspoň se vyhnu námitkám a konkurenčním návrhům. Co kdybych byl přehlasován? Nechtělo se mu přiznat, že pacient už o jménu ví.

„Pro případ, že viděl nebo uvidí složku PŘÍPAD AA, je třeba využít označení jako iniciál.“ Výborně, kývají, i ředitel, i Fan. „A jméno by mělo být co nejpřirozenější. Co nejpravdivější.“ Odmlčel se, ale ne natolik, aby někdo stačil jméno vymyslit. „Významem snad nejspíš odpovídá křestní jméno Adam. Příjmení Antorp, přesmyčkou z anthropus. Adam. Antorp.“

Schváleno. Dokonce s obdivem, málem s gratulacemi. Vhodnější jméno bychom nenašli. Fan mu se smíchem klepl na rameno. „Já věděl, proč jsem ho svěřil zrovna tobě!“ Hned se však rozpačitě ohlédl po řediteli.

Scien po něm blýskl okem, ale spíš pobaveným než rozhněvaným. „Vzal jsem rád v úvahu váš návrh, vyhovoval mi. Ostatně se osvědčil.“ S úsměvem vyprovodil celý tým ke dveřím. „Stačí dvacet minut na přípravu?“

„Stačí.“ Fan se díval na Sciena tak zvláštním pohledem, že vyvolal v Modestovi fantastické dohady. Jaké tajemství ty dva spojuje? Mnohokrát už si všiml drobných podivností, někdy se dokonce zdálo, že ne Scien, ale Fan v ústavu rozhoduje. Proč to ředitel snáší? Vydírá ho první asistent? Co o něm ví? Nebylo to poprvé, co mu začalo být ředitele líto, brzy však na to zapomněl, přenos vyžadoval soustředěnou pozornost.

DĚTI ZE STANICE IV

A zdá se mi smutné, že tu není sníh. Jak bílo je teď asi u nás na stanici. Černý les, a nikdy tam není černo, jen zeleno a bílo. A modro. Jestlipak Černý les na Zemi byl opravdu černý? Škoda že nemáme snímky. Zato oba Ulemy jsou šedivé, pozemský i náš. Radnice je barevná, jen když ji vidíš v televizi, také jedna z přesných kopií. Ale víš, moc těm přesným kopiím nevěřím, nevezli s sebou přece plány všech budov a měst. Stavěli podle fotografií. Stejně je to zbytečná sentimentalita, stavět si stejný svět na jiné planetě. Dokonce máme i rodný dům Alberta Einsteina! Byla jsem se podívat, má tam destičku, jako by se skutečně byl narodil v našem Ulemu. Kvařan Albert Einstein! Nebo snad čekáme návštěvu ze Země a Pozemšťané se tu mají cítit doma?

Věřil bys, že vytápěné ulice jsou nepříjemné? Zvlášť když chodím sama. Milena předstírá píli a nehne se z akademické studovny, ale jen protože tam chodí jeden kluk… Raději bych se brouzdala ve sněhu. Pamatuješ, jak…

Takovýhle dopis poslat Ajutovi? Ve škole nulovatíš, řekne a bude mít pravdu. Žádné intenzívní studium. Se vším se ztrácí spousta času a učitelé jsou zbytečně nadšeni vyřešenými problémy. Výživa vyřešena! Jistě, ale už bezmála tři sta let! A využití původní kvarské vegetace? Sedm set let stará záležitost. A že obyvatelná plocha Kvary je podstatně menší než obyvatelná plocha Země, o tom se snad nemusí mluvit každý den. Vždyť i celá Kvara je menší a také je nás tu méně než na Zemi. Výškou jsme se zatím sice všeobecně nepřizpůsobili, ale to určitě přijde samo od sebe. Tak jaká nesnáz?

Snad jen to je zajímavé, a musím o tom napsat chlapcům, že se po špatných zkušenostech upustilo od zásahů do lidských genů. Kdo ví, jak si s nulami poradili na Zemi, jestli se tam ovšem takoví lidé rodí! Ale vůbec není divné, že tady se to nevedlo, když chyběli odborníci. Jenže zrůdy… Jak asi ty zrůdy vypadaly? A co se s nimi udělalo, když se narodily? Rodí se ještě teď? Nebo takhle nakonec nuly vznikly?

Nesmysl, úpravy genů se začaly zkoušet právě proto, aby se občané bez povinností nevyskytovali, odbyla podezření a honem vzpomínala, čím je docela zaplašit, vypudit z mysli. To je z toho, že se ve škole stále mluví pouze o tom, co už se udělalo. O tom, co se chystá, ani slovo. Jen odkazy na Hlavní počítač, ten je zárukou dobrého vývoje, a výzvy k účasti na konkursech ŠTĚSTÍ VŠEM. O jejich výsledcích rozhoduje samozřejmě zase počítač. Ale s čím se my můžeme účastnit? Podle toho, co se učíme, to vypadá, jako by se už nedalo nic zlepšit.

A zatím je problémů! Mutace, zhoubné a žádoucí druhy, taky se Ajut mohl zeptat při jednom; a ty nešťastné nuly…

Vstala, znervóznělá a nesvá, kdybych si aspoň měla s kým popovídat! Jít ven? Nebo se učit? Leda esperantu, na ostatní předměty stačí pár minut. Taky se předkové mohli dohodnout na jedné společné řeči, když stejně všem vyhovět nemohli. Nač deset jazyků. Teď máme esperanto zbytečně navíc.

Vzala nový list, přece jen bych měla napsat, chlapci budou čekat. Ale zas ho odložila, Ajutova náročnost odrazovala. Je to tím, že se nudím? Divný hmyz ani divné rostliny se teď hledat nedají, topiči udržují půdu přesně v tom stavu, aby nic nelezlo a nerostlo, do galerie smíme jen v neděli, ve studovnách se nedá najít nic pozoruhodného, protože všechno důležité se tají, koncert bude až večer, tak zas na ulici.

Automaticky do knihkupectví, listovala básnickými sbírkami, na chvíli ji zaujaly verše, které vyvstávaly ze stránek plasticky jako pyramidy, ale pak je odložila, nepotřebné hříčky. Jak se lidé mohou zabývat hloupostmi, když je tolik věcí k řešení.

Sama taky nic neřeším. A poslouchám koncerty. Jsou nezbytné? Jen je pak člověk svěží. Možná i po těch pyramidách, básníci by je přece nepsali, kdyby je nikdo nepotřeboval.

Další pult. Paměti zpěváka Belcana, edice Paměti, svazek 2.

Záložku! V prvním svazku jsme vám předložili vzpomínky známého ulemského prokurátora Herberta Malla, který tragicky zahynul při dopravní nehodě. Druhým svazkem se vám představuje populární zpěvák, který celý svůj život zasvětil… Prolistovat, zaplatit a domů, byla si jista, že v Pamětech něco objeví. Něco o strýci?

Nevěděla. Ale četla do večera a druhý den znovu. Srovnávala. Řazení kapitol, sloh, události, přátelé, nic stejného, a přece jí knihy připadaly podobné, spíš zpovědi jsou to než paměti. Sebezpytování. Má být edice Paměti výchovnou četbou? A konec, ještě jednou si musím pročíst konec.

A tak jsem utratil život v malichernostech, ve snaze proslavit své písně, svůj hlas, své jméno. Snad jen to mě může omluvit, že jsem byl přáteli povzbuzován, že měli radost z mých úspěchů. Ale je to málo, žalostně málo na cely život. Čím jsem komu prospěl? A přitom jsem kdysi chtěl vytvořit z vlastního života umělecké dílo. Velké dílo. Sonátu, která nejen dokonale zní, ale i burcuje. Podpírá. Vede. Vychovává a zušlechťuje každého, kdo ji zaslechne. Podaří se mi někdy žít alespoň několik taktů takové sonáty?

Sáhla do nástěnné knihovny, ještě že jsem i pro sebe koupila strýčkovy Paměti, nalistovala závěr, poslední věty.

Etický cíl naší společnosti je třeba realizovat v každém skutku, v každé myšlence. Ale já jsem žil a dožil falešný život, zradil jím humanistické ideály, a cítil-li jsem se kdy šťasten, byl to klamný stav. V čem jiném může spočívat lidské štěstí než v práci pro společnost, v jejím zušlechťování, v pomoci těm, kteří pomoc potřebují?, A jestliže jsem využíval svých schopností jeň k vlastnímu prospěchu, mohu ještě doufat, že křivdy, jichž jsem se nenapravitelně dopustil na jedněch, podaří se mi odčinit na jiných?

Shody vyvstaly, jako by je podtrhala červenou tužkou. Prokurátor hodnotí nejvýš práci pro společnost a její zušlechťování, pomoc lidem, napravování křivd. Zpěvák chtěl vychovávat, prospívat lidem, vést je, burcovat a zušlechťovat… Může to něco znamenat? Co?

Středa, můj volací den. Ohlásím dopis, třeba na něco přijde Ajut.

Nedočkavě vytočila videofonní číslo a za okamžik se před ní rozevřel přenesený prostor. Nebyl to však obývací pokoj, který čekala, nýbrž Ajutův pokojík a bratr tam byl sám.

„Pozdravují tě. Mají poradu. Neodkladnou, tak je uvidíš až za týden.“

„Nevíš o čem?“

Poklepal si prstem na čelo a dívka kývla, ptám se docela hloupě.

„Aspoň ti nemusím psát, když nás neslyší. Něco jsem objevila.“

„Pošli dopis,“ řekl příkře, odmítavě. A s údivem. Co dnes Bazi blázní?

„Tohle mohu. Jenom teta by se to neměla dovědět. Zatím.“

Pochopil. „Jako bys neměla jinou práci.“

„Jen se podívej.“ Páčku na detail a nastavila do obrazu zpěvákovy Paměti.

„Další strýček? Kdo je Belcan?“

„Nevím, Ajutku. Ale ty paměti jsou si hrozně podobné.“

„Paměti si přece musí být podobné, když jsou to paměti, ne?“

„Asi máš pravdu.“ Zklamána. Vůbec ho to nezajímá?

„A… a je tu bez tebe smutno.“ Dlouho se k té větě odhodlával, před rodiči by ji zanic nevyslovil. Bazilea však nevnímala.

„Nebo si je někdo vymýšlí. Někdo napsal obojí paměti.“

Je jí jedno, že je tu bez ní smutno? Ajut hrdinně spolkl sestřin nezájem. „Strýčka si vymyslili? Teta říká, že je tam všechno přesně. Že se na to pamatuje. Pořád o něm mluví, víš? Ze ho dobře neznala a že mu křivdila. Čeká, že se vrátí.“

„Co když to tak je?“

„Nulovatíš. A nech strýčka, máš jiné úkoly.“

„Já vím. A jak se má stanice? Je tam hodně sněhu?“

„Víc než o vánocích. U vás nepadá?“

„Někdy padá. Ale podzemní topení ho hned rozehřeje.“

„Hm.“

„Mluvíme skoro jako s našimi, viď?“

„Protože se nedá říkat nic důležitého.“

„Tak je pozdravuj. A tetu a Despera. A třeba i Kytky, ať mají radost.“

„Já je teď skoro nevidím. Můj konzultant mi pořád přidělává práci, a tak nemám ani kdy jít ven.“

„Není s tebou spokojen?“

„Říká, že čím lepši žák, tím vyšší nároky. Prý aby nezplaněl. Tím asi myslí, aby se nevzdal. Tak jsem mu řekl, že jestli někdo zplaní, já to nebudu, a měl jsem při tom vztek, ale on byl moc rád. Tak ahoj.“

Ajutův pokoj se stáhl do světlého bodu a zmizel. Sourozenci zůstali každý sám, daleko od sebe, oba trochu rozmrzelí, trochu nespokojeni. Co má Bázi věčně s tím prokurátorem? Proč se Ajut vůbec nezajímá o strýčka?

Bazilea vřadila zpěváka do knihovny vedle prokurátora a vytáhla Nauku o buňce. Biologie je přece jen poutavější než nějaké paměti, vždyť je v ní víc záhad a překvapení než v detektivce. Že se někomu chce studovat jiný obor. Za chvíli na strýčka zapomněla.

Nevzpomněla si na něj ani příští den. Opět se konal rekreační pochod, jako už tolikrát, nuly samozřejmě, koho jiného by bavilo chodit v průvodu a nosit nápisy. Vykřikovat rýmovačky.

Vyhlédla z okna studovny, jaký zástup! Vyšly s Milenou na chodbu, tam se dají okna otevřít.

„Koukej, vypadají docela normálně, vid.“

„Tamhleten ne, ten vpravo na konci. Potácí se, vidíš?“

„Ještě upadne. Co volají, rozumíš jim?“

Pozorně naslouchaly.

„Nic, jen tak hulákají.“

„Že se jim chce. Ale jako bych slyšela slovo kultura. Přečteš ten nápis?“

„Kdyby s tím tak nemávali! Teď! ROVNÝ PŘÍSTUP KE KULTUŘE. Co to znamená?“

„Asi nesmějí do galerie. Nebo na koncerty. Protože jinak máš všude napsáno PRO OBČANY BEZ POVINNOSTÍ ZDARMA.“

„Ty myslíš, že chtějí na koncert?“ Milena pochybovala. Stejně ho mají v televizi…

„Pojď, jdem se jich zeptat.“

„Mluvit s nimi?“ Štítivě dodala: „Ty bys mohla?“

„Když se chci dovědět… Ve škole nám nic neřeknou.“

„Já nejdu.“

„Není to nakažlivé.“

„Ať.“ Milena se vrátila dó studovny a nechala nerozhodnou Bazileu na chodbě. Mám, nemám?

Šel by Ajut? Vyšla na ulici.

Lidé spěchali kolem průvodu nevšímavě, sem tam se někdo podíval po nápisech, nikdo se nedivil, nikdo se nepohoršoval. Na koho se obrátit? Zvolna kráčela po chodníku a prohlížela si tváře, které ji míjely. Různé tváře, různé oči. Hlavně oči! Jasné i zamžené, sklíčené i bojechtivé, výrazy tupé i bystré, někteří jsou divní, ale opravdu jen někteří.

Vtom ji přitáhl pronikavý, ale zároveň úsměvný pohled chlapce, pochodoval těsně při chodníku, a když byl až u ní, zvolnil krok a otočil k ní hlavu.

„Pojď s námi, vypadáš rozumně.“

S úlekem uskočila. Zastavil se, nechal za sebou proudit dav. Dva tři do něho vrazili, vkročil na chodník.

„Ty jsi ale bázlivá.“

Bazilea se vzpamatovala. Zeptat se! Rychle, než mi ho zas vtáhne průvod.

„Nač to pochodování?“ Ale hlas ji zradil. Zazněl, jako by měla strach.

„Neumíš číst, pískle?“

Odrazit útok! „Tvoji přátelé neumějí nosit nápisy.“

„Ale. Že bys je to šla naučit?“

Nebyla zvyklá na takový styl rozhovoru. Jeho slova, tón, úsměv ji zaskočily, ale má se dát zastrašit nějakou hloupou nulou?

„O jakou kulturu jde?“ Už žádné vyděšené písknutí.

„O všechnu.“ Jako by mimoděk vykročil a dívka s ním. Opačným směrem než proud v ulici.

„Nemáte k ní přístup? Myslila jsem, že naopak většina kultury je pro vás zadarmo.“

„Nejde o vstupné, jde o přístup. Jaký přístup ke kultuře mají lidé bez vzdělání?“ Zastavil se a prohlížel si ji.

„Jiný než vzdělaní, jasně.“ Jeho pohled jí připadal blahosklonný a naježila se. „Ještě na staré Zemi řekl jeden moudrý Řek takovou větu: Rovnost nerovných je nerovnost.“ A usmála se přesně tak jako on před chvílí.

„Máš peníze?“ zeptal se.

Otázka ji zmátla. „Mám. Proč?“

„Pojď do zimní zahrady, tam se líp povídá.“

Váhala. „Ty… opustíš svůj průvod?“

Zasmál se. „Ty jsi teď důležitější, máš zájem. Třeba tě získám?“

„Pro rovný přístup ke kultuře?“ Vrtěla hlavou.

„Nebuď předem zaujatá, nic nevíš. Je na tobě vidět neblahý vliv výchovy.“

„Jaký vliv?“ Trochu moc si dovoluje. Jako bych byla dítě. A je sotva o pár let starší než já.

„Takový. Ale pojď, je tu plno lidí, překážíme.“

Stále váhala. Zimní zahrada? Kde by tu byla? Vyrojily se v ní fantastické představy o tajné pomstě nuly na občance s povinnostmi, kdo ví, kam ji chce odlákat.

„Nechceš?“

„Nevím o žádné zimní zahradě.“

„Ty tu nejsi dlouho, viď? Je blízko, hned za tamhletím průchodem.“ A vzal ji za ruku. Vzal ji za ruku!

Vešli do průchodu a průchodem přes další ulici. Na nenápadném domě nápis ZIMNÍ ZAHRADA — STUDENTI A OBČANÉ BEZ POVINNOSTÍ ZDARMA.

Začala se těšit, zimní zahradu dosud neviděla. Předložila studentský průkaz a rozradostněně vykročila, na konci chodby byl průhled do skleníkové zeleně.

Zadržel ji. „Peníze,“ řekl. „Ptal jsem se přece, jestli máš.“

„Já mám průkaz.“ Nechápala. Zřízenec na ně hleděl s pobaveným, škodolibým úsměvem.

„Já nemám průkaz.“

„Ty…“ Rychle za něho zaplatila a snažila se nevidět zřízence. Už aby byli uvnitř.

Sotva je obklopily, palmy, rozesmál se. „Tak ty sis myslila, že jsem bez povinností!“ Smích v něm vybuchoval a nedal se zastavit. „Vypadám na nulu?“

„Nevím, jak vypadají,“ odrazila ho příkře. „Šel jsi v jejich průvodu.“

Smích se utišil, do očí vstoupil údiv. „Ty mi nevěříš?“ Sáhl do kapsy a ukázal jí štítek.

„Kde pracuješ?“

Ušklíbl se. „V průvodech.“

Pokládala odpověď za špatný vtip. „Studuješ?“

Zasmál se. „Měl jsem studovat. Konzultant se nedal zviklat a komise mi přiřkla vyznamenání. Ale jak vidíš, nedal jsem se.“

„A nevadí ti, že tím okrádáš rodiče o velkou část platu?“

„Žádnou škodu ze mne nemají.“ Rozhlédl se. „Pojď si sednout tamhle na kmen.“ Stáhl si svetr, hodil jej na větev a usadil se. Zastavila se před ním.

„Jak je to s tím platem? Přece když nestuduješ…“

„Ale jenom když rodiče nejsou bez povinností.“

„Tvoji jsou? Proto ses k nim přidal!“

„Matka pracovala, než zemřela. Otec nemá povinnosti.“ Pozoroval ji. „Nestůj nade mnou a sedni si. Nebo slušné studentky si sedají jen na židle? Odkud jsi?“

„Ze stanice.“ Tak jeho otec je nula! Přesto usedla; bát se?

„Myslil jsem si to. Jsi nefalšovaná. Nemíšená. Žádné vlivy, jak se ti líbí město?“

„Nelíbí. Když nestuduješ, jak se živíš?“

„Tobě to ale vrtá hlavou. Živí mě táta. Dostane, co chce, ne? Zbude i pro mě.“

„To je trestné. Občané bez povinností dostávají jenom pro sebe.“ Přísně, poučně. A zas mu něco bylo k smíchu, pokukoval po ní, jako by vyprávěla anekdoty.

„A když to nespotřebují?“

Mračila se. Na jeho lehkomyslná slova, na jeho ustavičný smích. „Co až tvůj otec zemře?“

„Najdu si nějakou práci.“

„Dostaneš mnohem menší plat, když jsi měl studovat a nestudoval.“ Není to škoda?

„Co na tom? Nejsem náročný. A do té doby třeba vyhrajeme.“

„Kdo vyhraje?“ Lekla se. Tak vážná je situace?

„My, co jsme proti třídění lidí. Co chceme jednotnou společnost. To bylo přece naše hlavní heslo: ROVNOST VŠEM!“

Užasle na něho hleděla, neschopna slova. Rovnost nerovných?

„Ale Anály,“ začala, přerušil ji však.

„Anály! Pohádky pro hodné Kvařany. Nikdy tě nenapadlo, že to slavné putování vesmírem byla vlastně deportace? Museli ze Země z trestu, víš? Jinak by přece nebyli riskovali. Předem by si byli našli vhodnou planetu, nebyli by se vláčeli se satbou, zárodky a tím vším! Copak není v naší galaxii až dost lepších planet?“

Bazilea měla pocit, že se jí celý tenhle rozhovor jen zdá. Tohle až se doví Ajut! Zmateně hledala něco na obranu předků, v duchu listovala v Análech, ale nic se nehodilo.

„Připadáš si jako potomek zločince?“ Úsměškem skryla zmatek. A že ho její otázka zarazila, rychle se vzchopila. „Kdo ví, jak to na Zemi vypadalo. Třeba nebyl čas předem hledat planetu. Předkové dali přednost nejistotě s nadějí před beznadějnou jistotou, kterou měli na Zemi.“

Ale i chlapec už se vzchopil. „Tak ty jsi přívrženec dobrovolného opuštění Země.“ Změřil si ji, v pohledu převahu toho, komu je situace zcela jasná. „Vždyť by to byla sebevražda! Měli omezené množství pohonných hmot a nemohli zpět. Víš, co znamená SENREVENO?“

Usmála se, „Nebo nechtěli zpět. SENREVENO znamená jen Bez návratu, nic víc. A Hlavní počítač jim…“

„Hlavní počítač!“ přerušil ji prudce. „To bude první, co zničíme!“

„Proč?“ Každá jeho věta v ní vyvolávala nový úžas a nové leknutí. „Kde bychom byli bez Hlavního počítače? Vždyť řídí celou planetu!“

„Ale jak! Jak ji řídí! Vůbec bych se nedivil, kdyby ho byl sestrojil ne Velký praotec, ale Velký kat. Aby dovedl lidstvo k záhubě, kdyby se jim snad podařilo někde přistát.“

Znovu na něj jen beze slova hleděla. Jak ho může napadnout taková nehoráznost! Nakonec tomu věří?

„Už jen to třídění občanů!“ pokračoval mírněji, protože nic nenamítala. „Jistě si myslíš, jaká je to výhoda, schopné donutit pracovat a neschopným dát rovnou všechno, co potřebují, bez práce. Viď, že si to myslíš?“

„Není to tak?“ A hned měla pro tu otázku na sebe zlost. Jako bych se chtěla dát poučovat?

Zasmál se. „Třídit můžeš hmyz. Zvířata. Ale lidi? Hospodářsky je to jednodušší, uznávám. Ale copak hospodářství je víc než lidi? Vzdělávat nuly by bylo náročnější, dražší, ekonomicky nevýhodné. A tak místo péče, aby se i neschopní přiblížili možnostem lidsky žít, náš Hlavní počítač jim vymyslil materiální zajištění a beztrestnost a tím je postavil na úroveň zvířat.“

„Ale vždyť nuly stejně každou práci zkazí!“

„Protože se nikdo nenamáhal nějaké práci je naučit. Chtělo by to moc času, to jest moc peněz. Učit schopné nestojí tolik, práci nekazí, tak je přinutíme studovat a pracovat. A je to.“

„Jenže kdyby nic nedělali, všichni umřeme. Hladem, zimou, nemocemi.“

„Díky Hlavnímu počítači si žijeme jako v pohádce. Sláva mu!“ Ale znovu se usmál a mrak na jeho čele se v tom úsměvu docela rozplynul. „Máš to jednoduché, děvče, viď? Dobře tě naučili. Jenže těch, co nejsou k ničemu, je asi dost málo. Mohli by do ústavů, na léčení. Ostatní ať něco dělají. Ale muset se podrobit třídění, muset studovat, muset mít práci v určité kategorii, nechat za sebe rozhodovat stroj a pořád muset! Copak tohle se dá dělat s lidmi?“ Už byl zase rozhořčen.

„Dělá se to. Je to nejjednodušší řešení.“

„Řešení čeho? Ostatně nejjednodušší není vždycky nejlepší. A říkám ti, že dlouho se to už dělat nebude. Je nás stále víc. Zatím jen postrkujeme průvody, ale přijdou větši věci. Tenhle takzvaný vědecký planetový řád se rozbije.“ Znovu se usmál a dodal tišeji, přesvědčeně: „A začne se znova. Líp.“

„Jak líp?“ Dosud se nevzpamatovala. Takovýhle důvod přidat se k nulám! To by jí nikdy nebylo přišlo na mysl.

„Nevím. Ale rozhodně žádné třídění. Rozhodně nic nemuset. Všechno dobrovolně, jak kdo bude chtít. Svobodu.“

Zklamaně se odvrátila. „Jsi anarchista.“

„Co je to?“

„Kdyby ses byl líp učil dějepis, věděl bys to.“

„Tak mi to pověz, když ses líp učila.“

„Anarchisté ještě na staré Zemi chtěli zničit platný pořádek, ale nevěděli, co potom. Taky jen křičeli svoboda, svoboda. Byli hloupí.“

„Tak já jsem podle tebe hloupý. Zasloužím si nulu do štítku.“ Posměch?

„Na nulu by tě byla škoda. Jsi jen nevzdělaný.“

Hleděli na sebe skoro nepřátelsky, každý přesvědčen, že druhý se mýlí. Že se mýlí svévolně a docela zbytečně.

„Ty jsi zas příliš vzdělaná. Sebevědomá, pyšná na své zařazení. Neměnil bych.“

„Ani já. Ahoj.“ Vstala, ale ještě se k němu obrátila. „Napřed si rozmysli, jaký lepší pořádek, by se dal zavést. Pak si přijď popovídat. Bazilea Labová, biologie.“ A opustila ho, trochu udiveného tak náhlým zvratem, trochu zklamaného. Nemá smysl se s ním bavit.

Proběhla průchodem, průvod dosud trval. ROVNÝ PŘÍSTUP KE KULTUŘE, jak to říkal? Nejde o vstupné, ale o přístup. Snad nemyslil nacvičovat nuly, aby rozuměly umění? A zas by tu bylo nějaké musíš, samo nikomu nic do hlavy nevleze.

Znovu tváře. Najít skutečného občana bez povinností, mluvit s ním, zakusit, jaké to je, poznat, jak myslí s tou mlhou v hlavě, dá-li se to vůbec poznat…

Pohledy ji míjely, neúčastné, prázdné nebo zaujaté něčím dalekým, nikdo si jí nevšímal. Po chvíli zavinění v řadě, zmatek, nějaký chlapec se dral ven a dívka ho nechtěla pustit, tahali se a strkali, nakonec hoch vytáhl děvče k chodníku a usedl na obrubu s koleny u brady.

Bazilea přistoupila k dvojici, dívka dosud držela chlapce za rameno, jako by jí chtěl utéci.

„Co koukáš?“ Nevraživý tón. Patnáct let? Šestnáct?

„Dívala jsem se na průvod.“ Ochotná, okamžitá odpověď. Bazilea hleděla na hocha u svých nohou. „Je mu špatně? Pomohla bych ti někam ho…“

„Kdo se tě prosí? Starej se o sebe.“

„Starej se o sebe,“ opakoval hoch, zvedl hlavu a Bazilea zděšeně couvla. Upíraly se na ni prázdné oči; ve tváři jakési mdlé odmítání, ústa stočená do grimasy. Nedokázala se odvrátit.

„Tak co je?“ utrhlo se děvče. .

„Promiň,“ hlesla Bazilea a konečně odtrhla pohled. „Nevěděla jsem.“

„Co jsi nevěděla?“ Už mírněji, s nádechem ironie.

„Co jsi nevěděla?“ opakoval hoch dutě.

„Nezlob se, já…“ Jak to vysvětlit? Co vysvětlit? „Já jsem ještě nikdy neviděla…“

Děvče se zasmálo; ostře, nehezky. „Nevidělas takovýhohle občana? Tak si ho pořádně prohlídni. Vstaň, brácho. Ukaž se.“

Poslechl. Vstával pomalu, s medvědími pohyby, a když konečně to vstávání dokončil, tyčil se hrozivě, o hlavu vyšší než dívky.

„To je, co?“ Děvče se napůl chlubilo, napůl vysmívalo.

„Nezlob se.“ Bazilea se na nic jiného nezmohla.

„Ale ty mě bavíš. Jaký zlobení? Chtělas vidět puncovanýho občana bez povinností, tady ho máš a můžeš jít.“

„A můžeš jít.“ Hoch se rozkolébal a znovu připomněl medvěda. „A můžeš jít.“ Rozumí vůbec tomu, co opakuje po sestře? Bazilea se nehýbala.

„Tys ji ale uzemnil, brácho. Ta s tebou ještě bude strašit děti. Ta jistě ještě nešla v průvodu.“

„V průvodu.“ Zakomíhal trupem. „Vodu.“

Bazilea se vzchopila. „Ví on vůbec, proč pochodoval?“

„On?“ Zlý, hrubý smích. „Ten ani neví, jak se jmenuje. No, jakpak ti říkají?“ Jako by mluvila s batoletem.

„Hehe.“ I to byl smích, ale na Bazileině čele vyvolal kapičky potu.

„Tak proč…“

„Stačí, že to vím já, ne? Taky jsem bez povinností:“ Opět chlubení a výsměch. To koukáš!

„Ty?“ Těžko se tomu dalo uvěřit. „Ty jsi přece docela normální.“

„Říká někdo, že ne?“

„Ale když občané bez povinností…“ Říše divů. Ocitla jsem se za zrcadlem jako pradávná Alenka. Nic není na svém místě, kdeco se staví do cesty vzhůru nohama. To je dnes výzkum, Ajutku!

„Teorie těch s povinnostmi. Jsme blbí a tím to končí.“

„A… a jak to tedy je?“

„Jinak, jak vidíš. Když má brácha nulu a naši mají nulu, frkli mi ji taky, ani jsem nemrkla.“

„Ale to je nespravedlivé!“ Proto je tolik nul? Všechno se bude muset přezkoušet a přetřídit! To budeme mít práce! Až ji z toho předem brněla hlava.

„Řekla jsem, že ne?“

„Dej si to přepsat, přece nebudeš…“

„Na co?“ Děvče si ťuklo prstem do čela. „Takhle mám aspoň pohov, ne? Hezky bez makáni, natáhneš ruku a hned ti do ní něco dají.“

„Tak proč tedy chceš rovnost? Aby to takhle nebylo?“

Děvče se zarazilo. „Víš to jistě?“

„Máš to tamhle napsáno.“ Neumí číst?

„Mmm. No nevadí, něco přece káplo.“

„Káplo?“ Bazilea nechápala.

„Tak teda zaplatili. I bráchovi, jenže jsem to dostala do ruky já.“

„Kdo zaplatil?“ Čím dál hůř. To bude trvat, než se dá všechno do pořádku!

„Naši přátelé. Ti s povinnostmi, co jsou s námi. Pokaždý něco dostaneme. Proto jsem nechtěla, aby brácha zdrh. Jestli nás někdo zpozoruje, musíme to vrátit.“ Bylo vidět, že by vracela nerada.

„Ale když stejně všechno dostaneš, tak proč…“

Opět prst na čele. „Chybí ti zkušenosti. Co dostaneš?“

„Co potřebuješ.“

„To si myslíš ty. Dostaneš, co oni si myslí, že potřebuješ.“

„Prve jsi říkala natáhnout ruku…“

„No to jo. Byt, šaty, jídlo, spravit, co si doma rozbiješ, to jo. Ale peníze, rozumíš, peníze nevidíš. Na štítek ti dají jedno pivo, a pro druhý abys šla do jiný hospody. Na štítek tě vezmou do nemocnice a nacpou tě lékama, ale do ruky, rozumíš, do ruky ani jeden prášek. Atakdále. Jasný?“

Bazilea měla na jazyku tisíc námitek, ale upustila od nich. Poučovat ji? Bratr ji stejně táhne pryč, přece s nimi nepůjdu. „Tak děkuju. Ahoj.“ Nikdo jí neodpověděl.

Chvíli se za nimi dívala, medvědí hoch mával pažemi a lidé se mu obloukem vyhýbali. Domů! Bylo jí úzko, do pláče, jak se tenhle strašný zmatek srovná? Kdy? Vyzná se v tom někdo? Vědí o tom normální lidé? Naši na stanici? A co dělá Hlavní počítač?

„Hoře z rozumu?“ ozvalo se náhle vedle ní, lehký, veselý tón. „Viděl jsem vás. Tohle poučení tě moc nenadchlo, viď?“

„Každé potřebné poučení mě nadchne,“ odsekla. Sledoval mě?

„Znám ty dva od vidění, jsou na každém pochodu.“ Jako by se bavil její nevlídností. „On ovšem… divím se, že ho to děvče pokaždé vláčí s sebou.“

„Divíš se? Já se nedivím.“ Zdá se, že teď vím víc než on. Ta nenadálá převaha jí s ním smířila.

„Ne? Tak proč to dělá?“ Se samozřejmou nenuceností se k ní připojil, pokračujeme v rozhovoru. Kdyby se tak přívětivě neusmíval, řekla by, že je jednoduše drzý. „Protože za dva se platí víc než za jednoho.“ Chytil ji za paži. „Platí se?“ Něco mu selhalo. Tvářil se jako dítě, surově a nespravedlivě ztlučené. „To ti řekli?“

„Řekla. Ani nevěděla, co je na standartách.“ Měla škodolibou radost z jeho zděšení, ať si toho taky užije, nemusím se pořád děsit jen já. „Ale to přece… A kdo jim platí?“

„Přátelé s povinnostmi. Peníze na alkohol, například.“

„Darebáci! Takový podvod!“ Pustil ji, v očích lesk jako po pláči. „Ničí náš plán, demoralizují lidi. Vždyť je to znesvěcení!“ Pohlédl na ni; rozumí? Souhlasí? „Sprosté zneužití!“

„Čeho?“

„Naší akce. Snahy o rovnost. Lidí, peněz, moci, rozumu. Všeho.“ Vypadal zbědované, zklamán, nešťasten.

Chápala jen zpola, jeho reakce se jí zdála nepřiměřená. Co já bych měla říkat? Ale ať se trápí, dobře mu tak. Snad ho to vyléčí.

Šel vedle ní s rukama v kapsách, se skloněnou hlavou. Mlčel. Před kolejí se zastavila, bylo jí najednou trapné nechat ho stát venku a jít, nějak se přece musíme rozloučit. Ale co mu říci?

Utěšovat ho? Vysmát se mu? Chtělo se jí udělat obojí, jen v obráceném sledu. Když však na něho pohlédla, výsměch jí zmrzl na rtech.

„Ty… vypadáš úplně nemocný. Není ti nic? Nahoru nesmíš, ale pojď do jídelny. Aspoň čaj, co myslíš?“

Neodpověděl a vkročil s ní do budovy. Usadila ho ke stolu a šla pro čaj. Od nápojové vitríny se však zas vrátila, třeba má chuť na něco jiného. „Pojď si vybrat. Jsou tam i šípky a ovocné šťávy a káva…“

Konečně zvedl hlavu. „To je… zadarmo?“

„Skoro zadarmo.“

„Tak ne.“ Vstával.

„Ty jsi divný. Napřed si dáš zaplatit vstup do zimní zahrady a pak, když se sotva držíš na nohou, nedovolíš mi zaplatit čaj?“

„To je něco jiného.“

„Rozdíl je v ceně,“ zasmála se. „Čaj je levnější. Seď, vezmu si taky. Stejně bych se tě ráda ještě na leccos zeptala.“

Zůstal sedět a přinesla dva šálky šípkového čaje. Lačně se napil, teď už bylo nemožné vysmát se mu. Jak by mohla? Byl zosobněné neštěstí.

„Proč je to něco jiného?“

„Chtěl jsem tě získat. V zahradě bylo příznivější prostředí. Mělo to být i k tvému dobru, víš, takže…“ V rozpacích?

„Teď právě tak. Protože se budu ptát.“

„Jsi prima, Bazileo.“ V očích mu kmitla vděčnost.

„Ty si pamatuješ, jak se jmenuju?“

„Myslilas, že nemám paměť?“ Do tváře už se mu opět vtíral úsměv, ale ještě tam docela nebyl.

„Myslila jsem, že si mé jméno nebudeš chtít zapamatovat. Ale to je jedno, viď.“ Začínalo jí s ním být dobře, jako by se dávno znali. Jako by byl také ze stanice.

„Ty nejsi z výzkumné stanice?“

Zavrtěl hlavou. „Vždyť jsem říkal, že táta je bez povinností.“

„Já vím, ale… nemá zfalšované zařazení?“

Soustředěně ji pozoroval. „Ty nejsi takové venkovské péčko, jak vypadáš. Odkud to znáš?“

„Na tom nezáleží. Ale řekni, často se rodí chytré děti lidem bez povinností?“ Čekala nedočkavě na odpověď, předem věřila všemu, co řekne. Nedovedla si představit, že by lhal.

„Spíš naopak to znám. Ze se chytrým rodí nuly.“

„Skutečné?“

„Skutečné. Viděl jsem je.“

„To je hrozné.“

„Dost hrozné. Na tom vidíš, že by se měl dát všemu volný průběh. Žádné třídění. Chytrý si vybere náročnější práci, hloupý snadnou, neschopný žádnou. K čemu cejchovat?“

„Jakou ty sis vybral práci?“

„Ty umíš i rány pod pás?“ Dopil. „Jenže abys věděla, já mám moc důležitou práci. Tu vůbec nejdůležitější.“

„Organizovat občany bez povinností.“ Mávla rukou, zbytečná řeč. Naštěstí odpadlí občané nejsou jednotní, kdo ví, co znamená to placení za účast, když ho to tak zdrtiio.

„Ty bez povinností vlastně ne.“ Už zas úsměv, jako by před chvílí nebyl zoufalý. „Jenže nikdo jiný než oni nemůže beztrestně pochodovat. Nápisy mluví ke všem. Nutí přemýšlet. Ptát se. I ty se ptáš.“

„A ty nemáš odpověď na to hlavní. Nevíš, co chceš.“

„Žít, nic víc. Žít bez třídění a nechat i druhé tak žít.“

„Nic nemuset,“ dodala ironicky, „svobodu všem. Životní styl nul pro všechny.“

„Proč zrovna jejich životní styl?“

„Protože jsou nejsvobodnější. Nic nemusejí a všechno smějí. I pochodovat, až jim to kdekdo závidí. Líp jsou na tom snad už jen vrány. Nebo ještěrky.“

„Přehnalas to. Překroutila. I když… v tomhle počítačovém systému jsou oni skutečně privilegováni.“

Vybuchla. Ironie je příliš slabá a on snad vážně myslí… „To je privilegium! Chtěl bys do hlavy tu jejich tmu?“ Připomněla si podzimní prázdniny na stanici. „Ty husté chuchvalce mlhy, ani světýlko tam nepronikne, žádná myšlenka.“

Poslouchal okouzlen. „Ty jsi i básník!“

„Žádný básník. Mlhu znám ze stanice a to přirovnání vymyslil můj malý bratr.“

„Tak ty máš bratra. Kolik je mu?“

„Jedenáct. Vlastně už mu letos bude dvanáct.“

„A tobě?“

„Patnáct. Ale ptát se mám já, ne ty.“

„Já vím, čaj.“ Cvrnkl do prázdného šálku.

Neurazila se. „Chceš ještě?“

„A víš, že chci? Ale ptej se honem, ať nemám dlouho dluh.“

Smáli se a přinesla další dva šálky. „Dlužíš mi odpověď,“’ řekla. „Jak ji mám vymáhat?“

„To nebyla řečnická otázka?“

„Tak mlhu nechceš. Jak tedy žít?“

„Jakkoliv.“

Sáhla po jeho šálku. „To není odpověď. Žít bez zákonů?“

„Podle zákonů přírody.“ Usmíval se. „Smím se teď napít?“

Přistrčila čaj k němu. „Zákony přírody? To bývalo na Zemi v předhistorických dobách. Nevíš?“

„Špatně jsem studoval dějepis.“ Jako by se tím chlubil.

„A to chceš obracet planetu?“ Upřímně žasla. „Vždyť nikdy neexistovalo nic lepšího než náš systém!“

„Ne? Ale jednou snad může.“

„Taky doufám. Ale jinak.“

„Chtěl bych tě za sestru.“ Opět jiný úsměv, odzbrojivý, podmaňující. Nepamatovala si, že by kdy viděla podobný výraz tváře. Přitahoval a přesvědčoval. „Hned ses mi líbila, jak jsem tě spatřil na chodníku, pátralas v průvodu jako detektiv. Oči navrch hlavy samým zájmem, proto jsem tě oslovil. Tak jak se žilo podle zákonů přírody?“

„Jako zvěř. Právo na straně silnějšího.“

„A teď?“ zvolal pln údivu.

„Teď je na straně lepšího.“

„Chtělas říci chytřejšího, ne?“

„Chytrý je lepší než hloupý.“

„Ne nutně. Ale podle zákonů přírody znamená také bez umělých zásahů. Bez Hlavního počítače s jeho katovskym programem.“

„A bez lékařství?“

„To jsem nemyslil. Ale i v lékařství bych odstranil to umělé. Jen kolik máme kyborgů, ani bys je nespočetla.“

„Před sto lety by to byly mrtvoly.“

„Nemyslím, že jsou šťastní.“ Znejistěl. Nebyl zvyklý, aby mu stále někdo odporoval a nutil ho hájit a doplňovat výroky třeba nepodstatné. Jeho názory se najednou zdají jiné, než když uvažoval sám. Teď to skoro vypadá, jako by těm chudákům nepřál život.

„Mohou pracovat. Udělat šťastnými druhé. V tom není štěstí?“

Kývl. „Máš to promyšleno. Ale já taky, víš?“ Zpět k základnímu tématu! „Mně jde o život. O skutečný, lidský, přirozený a nefalšovaný život. Člověk se narodí, žije, jak chce, a zemře.“

„Jenže nežije, jak umí a chce.“

„Právě. Musíme dokázat, aby to bylo možné.“

„Nebude to možné, dokud budou existovat lidé bez povinností. Dokud se k nim budou ostatní přidávat. Nikdo nebude chtít nic dělat a Kvara se promění v hladomornu. V poušť.“

„Takový jsi pesimista?“

„Ty jsi takový pesimista. Člověk musí uvést do pořádku přírodní zákony, které jsou na Kvaře vykolejené. Radioaktivita, mutační skoky! Kdybychom nezasáhli, za pár let se vyvinou zhoubné druhy, žádoucí vyhynou a…“ Najednou jí bylo do smíchu. Z vlastního zápalu, z jeho široce rozevřených očí. Skončila uprostřed věty.

„Promiň,“ řekla. „Nechtěla jsem.“

„Co nechtěla?“

„Kázat. Nechám to anarchistům.“

Zasmál se. „Nikdy jsem neslyšel o ničem z toho, co jsi teď povídala.“

„Tak to zas hned zapomeň. Smějí to vědět jen biologové. Sice si myslím, že by se nemělo nic tajit, ale třeba by vážně vznikla panika, kdyby se to všichni dověděli.“

„Tys mi tedy něco prozradila!“

„Promiň. Já mám dnes tak zvláštní den, že jsem si toho ani hned nevšimla. To mě neomlouvá, já vím. Ale ty nic neřekneš, viď.“

„Ty mi věříš!“ Přestal se usmívat.

Kývla. Důvěryhodný anarchista? Jak to, že věřím?

„Tak budu mlčet.“

„Dík.“

Díval se na ni a nerozuměla jeho pohledu. Nakonec se přece jen opět usmál. „Biologie musí být zajímavá věda,“ řekl pak.

„Nejzajímavější.“

„Bazileo, půjčila bys mi o tom něco?“

„O tom se nepíše. Číst umějí asi i občané bez povinností.“

„Někteří. Ale myslím něco o biologii, ne o napravování vykolejeného vývoje.“

Souhlasila. Proč ne? Třeba ho to přivede k rozumu. Do jídelny se začaly scházet skupinky chlapců a dívek, to už bude večeře?

„Přinesu ti něco hned. Stejně se sem musím vrátit na večeři.“

„Počkej,“ řekl, nečekala však. Za chvíli byla zpět s Úvodem do biologie člověka, ale teprve u stolu, kde prve seděli, se zarazila. Nebyl tam.

Na stole lístek. PRO BIOLOGII PŘIJDU JINDY, NEMÁM TOLIK ODPOVĚDÍ, ABYCH JIMI ZAPLATIL VEČEŘI. AHOJ A DÍK! ANARCHISTA

Zklamaně zastrčila lístek do knihy. U jídelní skříně vyťukala své číslo, vzala sáčky a loudala se s jídlem, náhle bylo kolem ní prázdno, ač jídelna bzučela desítkami hlasů. Nemá na večeři, říkala si, možná ani neobědval. Má vůbec kde spát? Bydlí u otce? Kde? Přijde opravdu?

Večer si zapsala poznámku pro příští dopis Ajutovi a Desperovi. Aby nezapomněla? Věděla, že to se jí stát nemůže, proč tedy poznámku? Seznámila jsem se s anarchistou. Dal se k nulám z idealismu. Je sympatický.

Dvě odpovědi zároveň, a kdyby nebyla roztrpčena, že anarchista se dosud neobjevil, byla by se musela smát.

Ajut: Udržuj styky, všechno vyzkoumej, nedej se odradit!

Desper: Jak můžeš mluvit s anarchistou? Vůbec si ho nevšímej. A jak může být zrádce a odpadlík sympatický?

Žárlí. Desper žárlí a Bazilea z toho má nesmyslnou radost, nejraději by mu napsala na anarchistu třístránkový chvalozpěv. Udělala by to, kdyby přišel? Kdyby ho ještě jednou viděla?

Biologii má připravenou a spoustu otázek, on sice nestuduje, ale všelicos viděl, slyšel, zná, třeba proč se nulám dovoluje mít děti, když jsou to většinou zas nuly?

Píchnutí. Anarchista by neexistoval, kdyby se to nedovolovalo. A co? Žádná škoda. Nestuduje, nepracuje… Žádná škoda? A co já? Kdybych ho neznala… Škoda pro mne? Jak tomu mám rozumět?

Prudce zatoužila být dosud na stanici, kéž je loni, předloni, kéž nic nevíme, ani Ajut, ani Desper, jak úžasný to byl čas, všechno jasné, srozumitelné, všechno v pořádku. Vnímala své poznávání, své dospívání jako křivdu; vrátit se do dětství, nevědět o mutaci, neznat občany bez povinností, nečekat na anarchistu! Aspoň si promítnout východ slunce.

Vypadal skutečný, a jako by pookřála.

Ale byl neskutečný, dětské šidítko. Náplast se odlepila a Bazilea zahanbeně zhasila obraz. Kdyby aspoň Milena měla pro ni chvíli, stále jen ten kluk, a ani to není biolog, stejně se nemohou vzít. Leda by změnil obor. A smí i to vůbec?

Změnil by svůj pochybný obor i anarchista? Stačil by dohonit studia? Co by si vybral? Proč si nejde pro tu biologii?

Nebo proč se nepořádá rekreační pochod? Určitě bych ho tam našla.

Chci ho hledat?

Nevěděla. Když na to myslila, zdálo se jí, že ne. On ji chtěl získat, ne ona jeho. Vzdal se? Uznal ji za nezviklatelnou? Ajutovi se to píše, udržuj styky. Ale jak? Měla jsem se ho zeptat, kde bydlí. Nebo… Ne, už mám dost pátracích úkolů. Jako by nebyl nikdo jiný na pátrání.

Opět se nudila, stále jako by neměla co dělat. Co chtít. Vyšla na chodbu, zaklepala na Mileniny dveře, co když náhodou…

Otevřely se. Milena stiskla vypínač a nastalo ticho, Bazilea však ještě zachytila poslední zvuky.

„Ty se učíš? Doma?“

„Ve studovně si nemohu nic pouštět.“

„Nepouštěla sis celé týdny.“

„Musím to dohonit. Zkoušky se blíží.“

„V květnu!“ Bazilea si ji zkoumavě prohlížela. „To není kvůli zkouškám, viď. Esperanto přece znáš. Líp než já. Tak proč…“ Milena se odvrátila. .

„On tam dnes nebyl?“ Nic mi do toho není, napomínala se, ale nedokázala otázku potlačit.

„Byl. S nějakou známou, ani se na mě nepodíval. Šli pak spolu, podle jejích šatů, do divadla.“

„Hm.“ Těšit ji? Jak?

„To nevadí,“ ozvala se po chvíli Milena.

„Nevadí? Ale líbil se ti, ne? Je to škoda.“

„I té dívce se zřejmě líbí. Prostě se na něj musí zapomenout a hotovo.“ Stiskla tlačítko a ozvala se věta výrazně vyslovená: BONAJ VERKISTOJ ESTAS, ESTIS KAJ CIAM ESTOS AMATAJ DE SIAJ LEGANTOJ. Dobří spisovatelé jsou, byli a vždy budou milováni svými čtenáři. Pauza a obě větu opakovaly, Bazilea s přízvukem na poslední slabice. V přístroji syklo. ZNOVU, promluvil pak, NEZŘETELNÉ. Do pauzy promluvila jen Milena. SPRÁVNĚ, ozvalo se, JEŠTĚ JEDNOU. Bazilea se stejnou chybou v přízvuku. ŠPATNĚ, řekl přístroj. DÁVEJ POZOR. BONAJ VERKISTOJ… Milena stiskla vypínač.

„Ty bys ho zbláznila. Tos mu dělala naschvál?“

„Ani ne. Ale je od tebe hezké, že si to myslíš. Vůbec… jsi prima.“

„S tím klukem? Co se dá dělat. Ty bys to nepřežila?“

„Ale taky.“

„Děti ze stanic jsou odolnější než z města.“

„To jsem ráda. Jak to víš?“

„Říkal táta. Že máme výhodu. Ve městech žije každý sám, na stanicích se žije ve skupině.“

„Vidíš. A mě nedávno jeden kluk málem pokládal za omezenou venkovanku, když jsem ze stanice.“

Milenu to zaujalo. „Z chlapecké třídy?“

„Z žádné třídy.“ Říct, neříct? Když už jsem začala… „Jak byl ten pochod, dívaly jsme se z okna, pamatuješ? On je při nich.“

„On je nula?“

„P.“

Milena zapomněla na chlapce z akademické studovny. Takovou odvahu! Klidně si povídat s účastníkem pochodu. „Ještě že tě nikdo neviděl. My přece nesmíme…“

Svobodu, žádné nesmíš a žádné musíš! Bazilea cítila, že v ní uvázla kapka anarchistova jedu. „Nic špatného jsem neudělala.“

„Já vím, ale školní řád …“

„Špatný řád.“ Podrobovat se hloupým předpisům? „Proč nás omezují? Správné je poznat všechno.“

Milena ji takhle neznala. „Dokud jsme žáci…“ Ani teď ji však Bazilea nenechala domluvit.

„Čekat zdržuje. Nul přibývá. Musíme něco vymyslit, co nejdřív!“

Milena se chápavě usmála. „Proč vlastně byl ten kluk při nich?“

„Z idealismu, on je anarchista. Ale já ho předělám.“

„Ty se s ním ještě sejdeš?“

Na tak užaslou otázku bylo třeba Mileně všechno vysvětlit. A až se jednou objeví, budou na něj dvě. Nezapomněl-li.

Objevil se až za další týden, to už Bazilea napsala Ajutovi, že jí s anarchistou pomůže Milena a utěšila tím Despera, ale nakonec proč?

Čekal večer na chodbě před jídelnou. Zahlédla ho už od výtahu a bylo jí líto, že jde s Milenou. Tak často jsem tu sama, proč ne dnes? Nezdál se však překvapen, že jsou dvě. Prý už večeřel a počká na ně venku, hned mluvil v množném čísle, zahrnul Milenu do svého zájmu a Bazileu to rozladilo.

Vrátila se ještě pro biologii a obě pak vyšly před kolej.

Usmíval se. Knihu přijal samozřejmě, sotva se na ni podíval, povídali o počasí, o počasí!, o podzemním vytápění, litoval je, že si nemohou vybrat, co jim chutná, protože pro ně vybírá počítač, musí jíst právě to a nic jiného, a Milena se zeptala, proč mu to vadí, a Bazilea, co jí on.

„Něco se vždycky najde.“

„A chutná ti to něco?“

„Někdy chutná, někdy ne, co na tom záleží? Hladem neumírám.“

„Zato my jsme už napůl mrtvé. Nudou.“ Bazilea byla čím dál podrážděnější. Ani se dnes nic od něho nedovím?

„Jak je to s dětmi u občanů bez povinností?“ napadla ho znenadání, až sebou trhl, a Milena na ni vrhla udivený pohled.

Kupodivu pochopil. „Ohlásí-li po prvním, že další nechtějí, dostanou odměnu.“ Ironický tón, ale Milena se nadchla.

„Jistě jich dá spousta přednost odměně! Kolik dostanou?“

„Nevím. Táta mi za ni koupil kupu hraček. Když pak maminka umřela, měl chudák strach, že ji bude muset vrátit.“

„Musel?“

Hoch zavrtěl hlavou, posmutnělý. „Maminka byla hodná,“ řekl.

„Ale jak,“ odhodlala se Bazilea, „jak si mohla vzít tvého otce, když…“ Nedalo se to vyslovit. Jak mohla mít ráda nulu?

Nebyl překvapen. „Tátu? Nedivím se jí. Všichni nejsou jako bratr toho děvčete. Ostatně třídění zrušíme.“

„Tak sis to nerozmyslil.“ Pokrčila rameny. Věřila snad, že ano?

Rozesmál se. „Vidíš, a já doufal, že si to rozmyslíš ty!“

„My si nemáme co rozmýšlet,“ zasáhla Milena.

Pohlédl na Bazileu, ani ty? Ale mlčela. Nechat ho v domnění, že váhám? Aby mě stále chodil přesvědčovat? „Proč nic neříkáš?“ zeptal se útočně.

„Přemýšlím.“

Milena po ní přísně koukla; hned za odsouzením se jí však vetřel do očí smích. Porozumění. Mrkly na sebe, snad to chlapec nepostřehl.

„Tříděním nic nespravíme,“ řekla Bazilea pomalu, se strachem, že se jí nepodaří zastřít úsměv v hlase. Milena je báječná. „Aspoň ne takovým, jaké máme teď.“

První část věty ho radostně překvapila, hned na to se naježil: „Chtěla bys třídit jinak?“

„Podle charakteru,“ navrhla Milena nevinně a lehce se dotkla Bazileiny ruky. Nebereme to vážně, bavíme se. Uvidíme, co to s ním udělá. Souhlasíš? Bazilea opětovala dotyk, jakoby náhodný, nemohl mít podezření. Ale je to opravdu jen žert? Vedle něho si nebyla ničím jista, ale byla to příjemná nejistota, samé očekávání a napětí. Klidně by ji vyměnila za všechny bývalé jistoty. Klidně? Velmi neklidně, ale měnila by. Mění.

„Jak by se měřil charakter?“ Mluvil k Mileně, pozoroval Bazileu.

„Něco by se našlo,“ řekla. „Nějaké jiné testy.“

„Názorové, postojové,“ navázala Milena pohotově. „Takže by vlastně bylo lépe třídit podle názorů. Podle schopnosti riskovat. Podle míry sebeovládání. Podle hudebního sluchu.“

Byl pobouřen, bral ji vážně. „Jen od šesti do dvaceti se člověk desetkrát změní! Chtěly byste testovat každý rok? Každý rok přeřazovat?“

„Až do smrti,“ doplnila Milena významně, ale byl příliš zaujat a nepostřehl záměr.

„Učit se taky musíme až do smrti,“ přihrála Bazilea, „stále je něco nového, převratné objevy…“

Díval se z jedné na druhou, tvářily se přemítavě, zasvěceně, vzdělaně. Hrozně se mu chtělo nějak je usadit, smazat jim z tváří sebevědomí. Ale jak?

„Výchově nevěříte?“ Tak mluvil na tajných shromážděních, vychovat lidi ke svobodě, k dobrovolné spolupráci, nic netřídit, nikoho necejchovat, neurčovat lidem potřeby, nevnucovat určitou práci, pryč s kategoriemi, komisemi, testy! Zrušit nerovnost, zavést jednotnou společnost. Výchovou ke svobodě!

„Výchově vychovatelných ano.“ Řekly to zároveň, obě přece byly vychovány, a dobře vychovány. K píli, svědomitosti, odpovědnosti, kázni. K zdravému sebevědomí dětí z výzkumných stanic. Věděly to.

Zamračil se, i když ten dvojhlas byl směšný. „Vychovatelní jsou ovšem pouze občané s povinnostmi. Podle vás.“

„Podle tebe ne?“ pospíšila si Bazilea. Teď se asi opravdu zlobí, a nemá proč. Copak neexistují nevychovatelní lidé? „Když člověk nepochopí, co se od něho chce…“

„Když si nic nepamatuje…“ Milena se smířlivě usmála, ale neviděl ji.

„A když má prostě jiné názory? Když nechce pracovat pro počítačový systém, kde o všem rozhoduje Hlavní počítač? Víte vy, co je takhle nevychovatelných občanů s povinnostmi? Kteří moc dobře vědí, co se od nich chce, ale ani je nenapadne si to pamatovat? Kteří pokládají za špatnost podřídit se, protože mají jiné mravní normy?“

Pozorně sledovaly každé slovo, tohle už nebyl žert. Je to možné? Dívaly se na rozpálenou tvář, do hořících očí. Do očí občana, který má jiné normy.

První se vzpamatovala Milena. „Kdo žije podle svých jiných norem, škodí společnosti. Protože společnost je udržována právě těmi normami, podle kterých se u nás vychovává. Bez nich by byl zmatek.“

„Anarchie.“ I Bazilea se vzchopila. „Ta tvoje jednotná společnost taky potřebuje pořádek. Myslíš, že na Zemi nemusí vláda nikoho k ničemu nutit?“

„Na Zemi mají jednotnou společnost?“ Vlastně tím ani nebyl překvapen. „Jak to víš?“

„Kdybys chodil do školy, věděl bys i ty.“

„Dík za poučení.“ Zasmál se. „Za další důkaz pro mou teorii! Předkové byli vyhoštěni, protože ohrožovali jednotnou společnost! Nestvůrný počítač jim vyměřil trest. My všichni jsme trestanci, chápete? Ale brzy se to skončí!“

Bazilea vzdychla, stále stejná písnička. „Jednotná společnost je nesmysl. V čem si mohou být rovni hloupí a chytří? Leda v biologických potřebách.“

Vysvětlující, domlouvavý tón ho pobouřil víc než její nezvíklatelná zarytost. „A proto třídit! Zavést posvátné kategorie! Jako by inteligence vyjadřovala hodnotu člověka.“

„Ale pořádek,“ ozvala se Milena, nedal jí však domluvit. Měl zlost. I na sebe měl zlost. Co jsem čekal od děvčat ze stanic?

„Ať žijí výzkumné stanice, pilíře Kvary, opory společnosti,“ zvolal rozlícen. „Pěkně to do vás vtloukli vaši řádní otcové! Přitesali vás do předepsaných tvarů. Od normy ani krok! Ani milimetr! Jděte, ctitelky Hlavního počítače, nikdy nepochopíte, co je svoboda!“

Prudce vztáhl ruku s knihou. „Nechte si svou vědu, obejdu se bez ní.“ A když po ní ani jedna nesáhla, položil ji na rám výlohy. Byl pryč.

„Úplně jsme ho zničily.“ Milena pohlédla nejistě na Bazileu. „Škoda, viď?“

„Jedna jedna,“ řekla Bazilea tvrdě. „Jsme na tom stejně.“ Vzala biologii a rozhlédla se. Kam nás zavedl?

Stály před výlohou knihkupectví ve zcela nepovědomé části města.

„Trefíš do koleje?“ Milena hledala očima jméno ulice.

„Ne.“ Bazilea zamířila do obchodu. „Koupíme si plán, dávno jsme ho měly mít.“ Rozhlédla se. Co ještě, když už jsme tady? Paměti? Třeba vyšly nové. Pátrala v regálech, na pultech, za každou cenu zahladit myšlenku na anarchistu. Není, nebyl. Zdálo se mi o něm.

„Tady!“ Milena volala od vzdáleného pultu.

„Co je tam?“

„Paměti. Říkalas, že je chceš.“

„Říkala?“ Zřejmě říkala. Šla za Milenou, před sebou lesknoucí se chlapcovy oči.

Vzpomínky prostého člověka, edice Paměti, svazek 3. Do edice zařazujeme i paměti prostých Udí, kteří prožili svůj život nenápadně a v ústraní. I jejich myšlenky však…

„Tak už pojď,“ táhla ji Milena za rukáv. „Když tě to tak zajímá, zaplať a jdeme. Musíme ještě prostudovat ten plán.“

Vůz městské dopravy je za deset minut dovezl až ke koleji. Zdarma, uvědomila si Bazilea. Společnost dává výhody těm, kteří ji drží. On by musel zaplatit. Čím? Nestuduje, nepracuje, nuly nedostávají peníze. I šaty má z toho, co otec nespotřebuje? Samé záhady.

Mám pátrat?

Ale ne po něm, odsekla sama sobě. Po strýci. Otevřela další Paměti. Do stránek jí co chvíli zasvítily anarchistické oči, ale Vzpomínky prostého člověka ji stále víc vtahovaly do své atmosféry, až oči vybledly.

Opět silný, vtírající se pocit podobnosti. Docela jiný příběh, ale psaný se stejnou otevřeností jako oba předešlé. Se stejnou nespokojeností s prožitým životem, se stejným kritickým zaujetím. Závěr?

Úkolem každého člověka je pracovat, jak nejlíp dokáže. Dělat, na co stačí. A vím, že bych byl stačil na mnohem víc, nebýt mé povrchnosti, nebýt mé nesvědomitosti. A tak i z mých synů rostou povrchní lidé, kteří odbývají práci jako já, protože jsem jim dal špatný příklad. Zanedbal jsem základní lidskou povinnost, vychovávat děti k pracovitosti, poctivosti a ušlechtilosti, aby byly užitečné „ostatním lidem. Kéž je mi dopřáno působit aspoň na výchovu vnuků, abych se na nich dočkal radosti. Nezasloužím si ji. Ale jen dobře vychované dítě může být prospěšné světu. Kéž v tom ještě mohu trochu pomoci.

Úplně stejné, řekla si Bazilea. Jak mohli ty knihy napsat tři různí lidé?

Teta potvrzuje pravdivost strýcova vyprávění, první knihu musel tedy napsat prokurátor Herbert Mall.

Ale i druhou a třetí!

Strýc nezemřel a já ho tetě najdu! Zaklepání. Milena?

Za dveřmi však stál školník a podával jí lístek s ředitelčiným razítkem.

„Obsílka,“ řekl na její udivený pohled. „Ve dvacet padesát u ředitelky.“ A už klepal na Milenu.

Hodinky! Zbývá deset minut na přípravu. Obsílka nemůže znamenat nic dobrého, teď, večer! Zítra už by bylo pozdě? Na co?

Ve dveřích stanula Milena s obsílkou v ruce, na rtech násilný úsměv. „Zdá se, že jsme obeslány jen my dvě.“

„Odpusť!“ Bazilea mimoděk sepjala ruce. Tohle se nemělo stát! Milena přece nechtěla… „Určitě je to kvůli anarchistovi, že jsme s ním mluvily. Řeknu ředitelce, že za nic nemůžeš. Snad bys… snad bys tam ani nemusela chodit.“

„Jsem předvolána, tak půjdu. Třeba je to kvůli něčemu docela jinému.“ Vešla do Bazileina pokojíku a zavřela za sebou. „Hlavně nesmíme hned mluvit.“

„Proč? Aspoň to bude za námi. Čím dřív, tím líp.“

„Četla jsem jednou takovou knížku. Detektiv všechno zjistil tím, že si zavolal různé lidi a čekal, co mu řeknou. Každý hned povídal o tom, co měl na svědomí, protože myslil, že to ten detektiv stejně ví. Že by ho jinak nebyl volal. Chtěl vysvětlovat, že je nevinen, a zatím sám na sebe žaloval.“ Milena byla v hovorné náladě, jako by jí řertitelčino předvolání působilo radost. Bazileu tím uklidnila, ale sama byla rozrušena a plna obav, i z toho, že bude nezadržitelně mluvit i u ředitelky. Znala se.

Vyšly na chodbu a Milena stále vysvětlovala a nabádala, až Bazilea pochopila.

„Víš co? Když nemůžeš přestat mluvit, říkej si třeba Archimedův zákon. Nebo pravidlo pravé ruky.“

Rozesmály se. A obě začaly recitovat fyzikální zákony, lepší lék je nenapadl. Když klepaly na dveře ředitelny, stěží zdržovaly smích.

Ředitelka jim ukázala na nízké stoličky ke konferenčnímu stolku. Vzala ze stolu obálku a posadila se do křesla naproti nim.

„Víte, proč jste tu?“ Prohlížela si je s jakýmsi smutným údivem.

„Asi jsme něco provedly,“ neudržela se Milena.

Ředitelka pokývala hlavou. „A nevíte co,“ řekla s lítostí v hlase.

Mlčely. Bazilea trnula a opakovala si v duchu násobilku sedmi v důvěře, že ji vsugeruje Mileně. Jen ať vydrží mlčet!

Ředitelka vytáhla z obálky list papíru a fotografii. Předložila ji dívkám.

„Jste to vy?“ Otázka i odpověď. „Jste to vy.“ Omyl vyloučen. Stály v neznámé ulici, zřejmě v rozpacích nebo nespokojené, jako by něco hledaly. Dívaly se na snímek, jako by jim ředitelka ukazovala pár obzvlášť divných brouků.

Milena ukázala k okraji obrázku. Obrátila se k Bazilei:

„V tomhle knihkupectví sis dnes koupila Paměti.“ Její hlas zněl tak užasle, že ředitelka přisvědčila.

„Ano, snímek je dnešní. Jak vidíte, škola má přehled o tom, jak žáci tráví volný čas.“

Nemá, napadlo obě zároveň. Anarchista se neobjevil dnes poprvé. A na snímku chybí. Konečně od něj odtrhl oči. Upřely je na ředitelku.

„S vaším studijním úsilím jsem spokojena,“ začala dívky dostaly zmatený výraz. Budeme pochváleny?

Usmála se. „Vy opravdu nevíte, proč jsem vás pozvala, usoudila. „Na něco se vás chci zeptat.“ Znovu si je prohlédla, zavrtěla hlavou1. „Jak je to s vaším vztahem k Hlavnímu počítači?“

Kdyby je teď viděl Ajut, řekl by, že docela znuzovatěly. Ředitelku však jejich tváře zřejmě uspokojily, protože s znovu usmála. Nahlédla do listu, který držela v ruce, pak ho i s fotografií strčila zpátky do obálky. Sledovaly ji jako automaty.

„Vidím, že se pisatel mýlil,“ řekla přívětivě. „Kdyby tohle udání bylo pravdivé, tvářily byste se docela jinak. Můžete jít.“

Zůstaly však sedět. To je ale zmatenost! Tím to končí?

„Čekáte na vysvětlení? Vlastně na ně máte právo. Dostala jsem udání na dvě žačky, jež pisatel vyfotografoval a sledoval ke koleji, aby věděl, kam své sdělení poslat. Informuje ředitelství, že se mezi studentkami šíří hnut ctitelů Hlavního počítače, jak vyrozuměl z náhodně zaslechnutého rozhovoru.“ Vstala, dívky však pořád seděly.

„A,“ osmělila se Bazilea, „to se nesmí, mít v úctě Hlavní počítač?“ Pocit Alenky v říši divů jí koukal z očí.

„Máme ho mít v úctě, samozřejmě. Ale ne ho uctívat.“ Zůstala-li v ní prve nějaká pochybnost, teď si byla jista. O sektě uctívačů tyhle dívky nikdy neslyšely.

Zavřela za nimi a obálku hodila do koše. Kdyby se nezvaní ochránci společnosti starali raději o sebe!

Dívky zatím ve výtahu propadly záchvatu nepotlačitelného smíchu. Přestálé napětí potřebovalo ventil a uvolnění bylo dokonalé. Dobře nám to dopadlo! Připomněly si anarchistovu větu na rozchodnou, kterou někdo vzal doslova, a komentovaly ji novým výbuchem smíchu.

„Tak dobrou noc, ctitelko Hlavního počítače,“ loučila se Bazilea a rozesmátá Milena ji oslovila stejně.

A on, anarchista, ví, kdo jsou ti ctitelé? Opravdu za ně pokládá i nás? Bazilea najednou nechápala, proč se před chvílí tak smály. Vždyť je to celé vlastně úplně smutná záležitost.

MUŽ BEZ DOKLADŮ IV

Na Scienově psacím stole leželo pět stejně upravených knih jednotného formátu. Paměti. Scien do nich cvrnkl malíčkem.

Oba asistenti stáli dva kroky ode dveří a mlčeli. Modest letmo pohlédl ze strany na Fana, ale nerozuměl jeho výrazu. Rozhodl se nemluvit? A co mám říci já?

Ředitel vzdychl. „Nemluvíte. To znamená, že nevíte. A poradit byste se nepřišli, čekáte, až vás zavolám. Posaďte se.“

Spolu s nimi usedl k nízkému konferenčnímu stolku. „Rekapitulujeme. Pacient bez dokladů, nezjistitelná totožnost, postupné přenášení paměti. Pacient se přenosům dobrovolně podrobuje, diktuje vzpomínky různých osob, jak nám je přinese náhoda. Z přenosů se stává rutina, máme je popsány, nafilmovány a katalogizovány, vzpomínkové celky uchovány v buňkových kulturách; k případným dalším výzkumům je jich už postačující množství. Je třeba případ ukončit, i když pacient vydělává paměťmi ústavu víc, než dostáváme z dotace.“

„Ale…“ Modestův nesmělý hlas přetrhl rekapitulaci.

„Ale ty peníze patří jemu.“ Pohlédl z ředitele na Fana.

Fan se zasmál. „Jenže je nemáme. Nebo aspoň velkou část už jsme utratili.“

Scien se obrátil k Modestovi. „Máte pravdu, zasloužil by si je. Ale co on s penězi? Ostatně se poradíme, proto jsme tu. Nebo si pacient dělá na honoráre nárok?“

„Fan mu je mnohokrát slíbil.“

„Mnohokrát?“

„Každé postavě, dokud se ještě totožnost paměti chápala jako totožnost osobnosti. I potom.“

Fan vybuchl. „Už se tak nechápe? Člověk je paměť. Paměť je kontinuita osobnosti. Vnímání času znamená zapamatovat si, že loni bylo taky jaro. Dítě si pamatuje trest a příště se mu vyhne. Tomu se říká mravnost. A paměť je chemická záležitost.“

Ředitel se už chvíli snažil zarazit příval slov. „Jste rozrušen a zjednodušujete, pane asistente. A vašimi pokusy se prokázal právě opak: Že paměť a osobnost se nerovnají.“ Mluvil klidně, laskavě, tvrdě. S přenosy je třeba skončit, proto potlačil nechuť i strach, proto pozval oba najednou. Fanovi by podlehl, s Modestem se cítil pevnější. Nedá se přece donekonečna ustupovat, i když… Byl Adam skutečně Fanovi poskytnut k pokusům? A já budu proti… Co strašného mi mohou udělat? Ale věděl, že se bojí.

Fan byl bílý a v očích měl něco, co ředitel dosud neznal. Něco úskočného a prosebného, divokou pohrůžku a lítost, že bude muset splnit, čím hrozí. Nepočítal se Scienovým odporem a chystal se ho zlomit. Nejsem pod ochranou Hlavního počítače?

„Co navrhujete na zakončení pokusu, pane první asistente?“ opakoval ředitel už daleko méně důrazně. Proč Fan neodpovídá?

„Odmítám zakončení,“ vzpamatoval se Fan „Navrhuji pokračovat, dokud to půjde.“

„To jest dokud nám Adam nezemře?“

„Třeba.“

„Co navrhuje druhý asistent?“ Ředitel ulpěl starostlivým pohledem na Modestovi. Zachráníme spolu pacienta?

„Svolat tým.“

„To… by bylo předčasné.“ Ano, tým by Fana přehlasoval, Adamovo trápení už je příliš dlouhé. A já bych se postavil za Fana? Nemohu, už ne. Svědomí začínalo nabývat síly, ale strach se zdál nepřekonatelný. Ředitel znovu vzdychl. „Nejdřív se musíme dohodnout my tři.“

„Nedohodneme se.“ Fan vstal. „Vám oběma je prostě líto pacienta. Mně jde o vědu. O pokrok. O lidstvo, které pacienta tisícinásobně přežije. A bude z něho mít prospěch. Celé lidstvo Kvary.“

Scien se vzdal. Nebo spíš opět odložil odmítnutí, musím si důkladně promyslit způsob, říkal sám sobě na omluvu, protože Fan si je jist. Nepochybuje, že musím vyhovět. Ale proč? Kdyby mi aspoň někdo vysvětlil, jaký úkol má můj vnucený první asistent. Proč ho Hlavní počítač chrání.

„Dobře, povoluji další přenos.“ Jak se vyhýbal Fanovým očím, přitáhly ho Modestovy. Plné údivu a soucitné, a zároveň svítící nesouhlasem, Slovo přenosy, které měl na jazyku, změnil pod Modestovým pohledem na přenos. „Jeden, poslední. Uvažte, pane první asistente,“ a znovu se na něho podíval, ne, není spokojen, ale jak mohu… „Uvažte, co si ještě potřebujete ověřit pro úplnost svého výzkumu. Nechcete jej přece protahovat.“ Oddychl si, že ho napadla ta závěrečná věta, snad i pro Fana přijatelná. Vždyť každý výzkum jednou musí skončit, a čím dřív je hotov, tím dřív lze přejít k dalším.

Fan zvážil situaci a kývl, ředitel možná dostal pokyn výzkum urychlit. Nebylo by divu, z deseti plánovaných let je sedm pryč. A nečeká pouze Hlavní počítač. Při myšlence na Viktora, pro něhož je čekání hrůzou a utrpením, se rychle rozhodl.

„V přenesených paměťových celcích mám jen občany s povinnostmi. Nedávno jsme dostali muže kategorie nula. To bude můj poslední přenos.“ Zabodl oči do Scienových ale vyčetl jen znepokojení.

„Je na tom tak špatně?“

„Zdá se. Uvidíme za pár dní. Uzdraví-li se, samozřejmě nebudu přenášet.“ Buňková kultura chvíli počká; ale dlouho ne.

„Počkáme,“ uklidnil se ředitel. „Kolik dní bude kritických?“

„Tři čtyři. Nejvýš týden.“

„Tedy za týden v devět. Kdyby bylo třeba, ohlaste se dřív.“

Modest by se byl rád dal s Fanem do řečí, ale ten se ihned za dveřmi rozloučil, kdo ví, kam zas pospíchá. Kéž se ten nový případ uzdraví a všechno uzavřeme. Adam si vybere z postav, jejichž život provzpomínal, smíří se s tím, je rozumný, pochopí, že nic jiného nezbývá, když nemáme jeho vlastní paměť. Dosud na ni sice čeká, ale s tím se bude muset vypořádat Fan.

Fan… Snad už pak dá pokoj, když nebude mít nikoho na trápení. Znovu se spřátelíme, chybí mi debaty, spory, procházky… Fane, je možné, že spolu téměř nemluvíme? A za tolik ti vděčím, mé výborné známky ze zkoušek v postgraduálu jsou i tvou zásluhou, učil jsem se od tebe, ještě si to pamatuješ?

Už ani já si skoro nepamatuji, že Fan býval veselý, nadšený, neúnavný… Ale měnil se. Stal se netrpělivým, popudlivým, příkrým. Pak přezíravým a povzneseným, kdo ví, čím si omotal ředitele kolem prstu, lékaři žehrají, ale nikdo se neodváží protestovat, nebo dokonce si na Fana stěžovat. Fan má výsadní postavení, je si toho vědom, hřeší na to, zvyšuje nároky, překračuje svou pravomoc. Nemluví, pěstuje krysy, je posedlý svými pokusy, a k tomu Věra…

Modest se otřásl, sklepat ze sebe ten pocit, je to asi všechno jinak a Adam má pravdu, že Fan je nešťastný. Pro svého bratra, jehož psychóza se zdá beznadějná? A ředitel chrání Fana kvůli Viktorovi? Sám si ho vzal před lety na starost, ve speciálce mu dal samostatný pokoj… Ano, Fan má nejspíš starost o bratra.

Měl starost. Viktorův štěkot ho pronásledoval a štval k dalším a dalším pokusům, výzkumům, k usilovnému hledání záchrany. Uzdravit bratra znamená uspíšit cíl, oba společně přece začali a oba společně musí dokončit program. Už jen tři roky!

Rychle do levého křídla, využít každé minuty! Proběhl chodbou k pokoji číslo pět.

„Jakpak je našemu marodu?“ zvolal hned u uvěří. Z lůžka na něj tupě zíraly vodově modré oči, otáčely se za ním, jak chystal elektrokardiografický snímek, ale muž nepromluvil.

Fan se usmíval. Urychlit pokus, bubnovalo mu v hlavě. Pozoroval srdeční sval, tohle by neprošlo. Sáhl po stříkačce, tak, stahy se zvolňují, zrychlují, křeč, muž sebou vyděšeně hodí, ale série nepravidelností je už fixována snímkem a srdce tepe jako dřív.

Urychlit, buší Fanovi do spánků, urychlit! A Fan vybíhá se snímkem k ředitelově pracovně, nečeká na výtah, žádné čekání už by nesnesl, co s takovým životem, jediné, co dobrého se dá z něho vytěžit, je služba vědě. On sám si sotva uvědomuje svou existenci, nula, a jaká, ani číst, ani psát, nohy pryč, umělá střeva… Udýchán klepe.

„Spatný stav.“ Dosud bez dechu podává snímek Scieioví. „Co chvíli může nastat konec.“

„To je obrat!“ Ředitel bezmocně hledí na snímek. „Co navrhujete?“

„Tým? Buňkovou kulturu jsem předběžně připravil.“

Scien si promítl záznam a mávl rukou. „Bez týmu. Koho potřebujete k přenosu?“

„Jeden laborant stačí.“ Jednou to zvládnu i sám.

Scien kývl, unaven a zestárlý, kéž už je večer, dny jsou k nepřečkání. Vyhlédl z okna. S úlekem se přistihl při myšlence, že by bylo lepší, kdyby už Adam přenos nepřežil. Stiskl si spánky; mohu teď jít na dovolenou? Nechat tu Fana? Ačkoliv… stejně mu v ničem nezabráním. Kdo ví, co zkoumá, čím je pověřen. A jaký já mám úkol? Nechtěl domýšlet.

Zatím Fan zazvonil na laboranta a vpadl k Modestovi.

„Připrav Adama, za chvíli přenáším.“

A do pětky, jako ve zrychleném filmu. Cítil kvap ve svém mozku, to nebylo dobré, ale už se nedá couvnout, teď ustoupit znamená riskovat odhalení, Scien začíná být nevlídný, tohle by určitě nekryl, a ochrana se nevztahuje na nezákonné činy. A v sázce je nejen Viktor.

Opět injekční stříkačku, stačí prázdná. Než přijde laborant s vozíkem, konstatuje klinickou smrt.

Horečný sen? Snímá po paměti? Laborant se po něm divně dívá, ale snad se mu to jen zdá. A znovu Adam, další snímání, přenos, hotovo. Kolik hodin to trvalo? Fan se odpotácel do laboratoře a upadl ihned do těžkého spánku, i ve snu napjat. Dobře? Špatně? Pak zaslechl Viktorův povědomý štěkot a zůstalo jen DOBŘE. Fan spal. I Adam dosud spal a netušil, do čeho se probudí.

Opět nad sebou spatřil Modesta, jako už tolikrát. V několika vteřinách si uvědomil, kde je a co se s ním dělo, nová paměť, dosud ne moje, nové Paměti. I v té horečce se Fanovi podařilo ponechat mu čerstvé vzpomínky, jeho vlastní paměť, která obsahovala pobyt v nemocnici. Jméno Adam Antorp.

Modest se usmál. S úlevou i s obavami, Adam neví, že tímhle přenosem byl převeden do kategorie občanů bez povinností, aspoň pokud jde o paměť. Nebo vůbec? Zhloupl mi můj Adam? Doufal, že ne. Že Fan nemá pravdu, že člověk není paměť. Že je víc. Mnohem víc než součet paměti, inteligence, charakteru.

Díval se do Adamových očí a byly to tytéž oči, prokurátorovy, zpěvákovy, žurnalistovy, stále stejné pouštní unavené a zároveň bystré, soustředěné a pozorné.

„Dobrý den, Adame.“

„Dobrý den, Modeste.“

Zasmáli se, tohle nám vyšlo. Poznali jsme se.

„Vstávat až zítra, co?“

„Jako pokaždé,“ kývl Modest. „Jak se cítíte?“

„Jako pokaždé.“ V očích smích. „Spal bych.“

„Tak dobrou noc, stejně už je večer. Pozdní.“

„A vy jste na mne čekal, jako pokaždé. Tak vám děkuji za společnost.“

Modest se vrátil do pracovny, co by dělal doma? Nikdo tam není… Představil si Věru a honem ji škrtl. Neplatí!

Ráno bylo všechno jako jindy, u Adama našel Modest ošetřovatele, ani nebylo třeba instrukcí, pacient nezapomněl ovládat umělé ruce, s nohama zatím nic nezkoušeli, ostatně vždycky to šlo špatně.

Vstoupil Fan. Jediným rychlým pohledem obsáhl situaci, snad je všechno v pořádku, pohoda kolem něho bylá očividná.

„Zase mám psát paměti?“ Adam snídal a smál se na Fana.

„Jen co se vzchopíte.“

„Copak o to, vzchopený už jsem. Jen jaksi nemám… Nic se mi nevybavuje.“

„To přijde.“ Ledabyle. Ale napětí v hlase. Spletl jsem něco? Podezření, že tentokrát sňal a přenesl na Adama i poslední mužovy vjemy, se vrátilo. Poznal by z toho Adam, že… Ne, slovo vražda ani sám před sebou nechtěl vyslovit. Vždyť to byla troska, před padesáti lety by stejně zemřel lékařům pod rukama, a k tomu nula. Ale… Co znamená Adamův úsměv? Cítil, že přestává ovládat svou tvář, a spěšně se rozloučil.

Kdyby to aspoň mohl zkontrolovat! Ale co se dá najít na mrtvole po tolika hodinách. Nefixovaná paměť zmizí, splyne s hmotou mozku a rozloží se. Je zkrátka pozdě.

Nervózně bral do rukou nástroje a zas je pokládal, aniž si uvědomoval, co drží. Násilím upjal pozornost k paměťovým komorám. Zkontroloval je, všechno v pořádku, paměť prokurátorova a tak dále, až psí a krysí. Přibude ještě paměť občana bez povinností. Chemicky odlišná? Kdo ví. Psí a krysí se zatím jeví stejné jako ostatní. Ušklíbl se a popošel k další sérii komor.

O těch dosud nikdo neví. Věra…

Věra! Ano, Fane, ne, Fane. Jak chceš, Fane. V mozku má louh, rozpustí kdejakou vzpomínku. Co nocí věnoval pokusům, přenášel na ni nakonec celé shluky paměťových jader, ze žurnalisty, ze zpěváka, ze všech mimo ze zvířat — a nic. Ne, Fane, na nic nového si nevzpomínám.

Chtělo se mu ji zbít. Není přece možné, aby tolik dílčích přenosů zmizelo beze stopy. Nebo snad její mozek dokáže cizí jádra vypudit? Ještě něco zkusím, uvidíme.

V poledne na ni čekal před jídelnou.

„Dnes večer jako vždycky. Nemáš službu?“

„Ne. Matce řeknu, že ano.“

Spokojen. Už na ni nepohlédl a šel chystat noční pokus. Pacienti? Ale přece mu to nedalo a obhlédl je, nic nepotřebovali. Adam? S tím ať se baví Modest.

Škoda Modesta, byl to kamarád. Dalo se s ním mluvit. Až do prvního přenosu, až do vzniku nepravého prokurátora. Odvrátil se, vytýká mi, že Adama trýzním, spřáhl se s pacientem proti kolegovi. Škoda. Kdybych mu byl řekl o Viktorovi, mohli jsme být přáteli dál. Bál jsem se. Ale s Viktorem to přece nebyl nezákonný čin!

Přichystal pokus a vyšel do parku.

Zavanul večerní chlad a protáhl se mu po zádech. Zase ten nápad, touha smazat minulost. Osvobodit se, mít klid. Sejmout všechno z bratrova mozku, nic mu tam neponechávat, i tím bylo možné uzdravit ho. Ale co pak? Znamenalo by to zrušit si bratra. Co by z něho zbylo bez paměti? Už by neexistoval Viktor a s ním by zmizelo všechno, co ví jen on. Nedalo by se s ním počítat pro výzkum, pro soutěž, pro žádný plán, a tolikrát jej spolu promyslili, spolu vytvořili program, který jen spolu mohou realizovat. Pro pokrok vědy a pro štěstí lidstva. Dokázal by to sám, bez Viktora? Snad část, ale to nestačí. Viktora si musím zachovat. Snětí bez náhrady zkusím jednou na Adamovi, nakonec, selže-li všechno ostatní. Ale do té doby…

Když vydrží Viktor, i já vydržím. Má to těžší, musí Jen čekat. A pak, až všechno skončí a pomine bratrova zbytečná psychóza…

Zastavil myšlenky, aby neupadl do snu. Věděl, že musí mít střízlivou a jasnou hlavu.

Věra už čekala. Sotva ji opustilo vědomí, rozechvěn sáhl do druhé série komor. Pozná Věra něco? Kdyby se dala paměť snímat jako holograficrký filmový rentgen! Promítnout ji a už by nikdo nemohl předstírat, klamat, už by se nikdy neodsoudil nevinný. Jednou to bude možné, jednou jistě. Ale ne dnes.

Soustředěně dokončil práci. Zítra se uvidí.

Prožil neklidný den a sotva se večer Věra objevila, nedočkavě ji napadl otázkami.

„Ne, vzpomínka ne, Fane. Představa. Vidím louku a děvčátko, má veliký červený míč. Svítí slunce, jsou tam křiklavé barvy…“ Pod jeho pohledem zmlkla.

„Mluv, pokračuj! Jaká louka? Rovina? Svah? Květiny? Jaro? Jaké šaty má to děvče? Mluv!“

„Rovina. Žádné květiny, samý brčál, asi léto. A šaty, já nevím… snad modré, ale když si představím žluté…

„Představíš si? A co svah? Spoustu květin? Místo míče panenku?“ Dychtivě jí hleděl na ústa, vytáhnout z nich tu pravou odpověď!

„Ne, svah si neumím představit, ani květiny. Ani panenku.“

Rozesmál se. „To není představa, má milá. Vzpomínka je to! Konečně vím, jak na to. Teď už to půjde samo!“

Za dva dny další pokus. Další úspěšný pokus s další šerednou představou letadla, které se vznáší nad krajinou.

„Ne, nemůže to být vzpomínka, Fane, je to umělé. Sen z horečky. Točí se mi z toho hlava. Ani louka s míčem, ani houpavé letadlo, ne, to nemohlo být v ničí paměti.“ Mluvila nejistě, s pauzami.

Vrhl na ni rychlý pohled. Škoda že nechtěla dobrovolně. Že se mezi nás musel vmísit Hlavní počítač. Mohla mi být inteligentním partnerem, náhradou za Modesta. Vyčkávavě ho pozorovala a v náhlém pocitu opuštěnosti se rozhodl, že se jí svěří. Stejně nemá s kým o tom mluvit, a uvažovat nahlas, před někým, je vždycky plodnější než o samotě. Samota mění úvahu v sen.

„Máš postřeh,“ řekl pomalu. „Nikdo neprožil tvé nové vzpomínky.“

„Odkud tedy jsou?“

„Vytvořil jsem je.“

„Vytvořil? Jak?“ A nač ten samolibý úsměv. Představy jsou odpuzující. Mají snad přispět ke štěstí lidstva? Hlavnímu počítači se asi přehřály okruhy. Ale hned tu myšlenku zamítla, jako by ji někdo mohl slyšet.

„Chemicky. Všechno je chemie. Jsem na začátku, ale půjde to. Tvar, barva, pohyb… krysí mozek je strašně jednoduchý…“ Jak sdělit všechno najednou? „Učím je bát se koule, barvy, každou skupinku zvlášť, jiným vypěstuji strach z houpání… sejmout, kombinovat, mám výborný mediátor. Je to začátek, ale…“

„Ale všechny kombinace vzešly z vypěstovaného strachu!“

„Z čeho jiného? Zvládnout výživu, mutace, vzduch a vodu, to nic není. Ale lidi! Třetina lidstva zahálí, zbytek se dře. Zločinnost roste, rozmáhá se falšování kategorií, inteligence se rozpouští v lenosti pod ochranou štítku s velkou nulou… Lidi je třeba zvládnout. A držet!“

„Strachem,“ zašeptala. I já jsem držena strachem.

„Člověka ničím jiným neudržíš.“

„A výchova?“

„Selhala. Neosvědčila se.“ Smích, který ji děsil. „Kolik velkých mužů se pokoušelo vychovávat, a výsledek? Zbytečně se namáhali. Já vytvořím svět bezpečí a radosti a naženu do něho lidi.“ Hlas mu přeskočil a zmlkl, tohle už nechtěl vyslovit.

„Vytvoříš svět?“ Blouzní. Nebo mluví v symbolech, kterým nerozumím? „Co když si ho lidé představují jinak než ty?“

„Představují si! Nemají si co představovat. Jsou hloupí, líní, odmítají vzdělání. Potřebují namíchat strach:“

Sevřel jí paži a zachvěla se. Co se mnou ještě zamýšlí? Co ještě na mně chce vyzkoušet? Stále se chvěla, ale nevšiml si toho. Viděl jen svůj výzkum, výsledky zdánlivě nepatrné, ve skutečnosti převratné, záchranu pro Viktora a tím i pro lidstvo. Strach, nejmocnější afekt, lidský jako krysí. Co všechno se dá z něho získat! A pak ho zrušit. Jen co ho nebude zapotřebí, brzo, brzo! Chemie může všechno, ze zbabělce stvoří hrdinu, ze zoufalství štěstí. Všechno lze, i bez zásahu do genů, dodržím přesně usneseni Kabinetu Hlavního počítače. Každému vhodný chemický přípravek pro vytvoření stálé radostné nálady a k tomu umělé vzpomínky, umělé představy, umělé sklony a přání všeho v sériové výrobě, vzpomínek bude ostatně třeba jen pro první generaci, další už budou čerpat z vlastních šťastných prožitků… Jen Fan Enthus a jeho bratr Viktor vědí, čeho je třeba. Jen oni budou vědět, jak toho dosáhnout.

Nejdřív ověřit. Na Adamovi. Umělé vzpomínky pro něj jsou nedaleko, celý život umělých vzpomínek! Co mu dát do dětství jako centrální zážitek? Zážitek určující osobnost a příští život?

„Co ty jsi zažila?“ Otočil se k Věře, ale nebyla tam. Utekla? Poděsil jsem ji chválou strachu? Nepochopila, nemohla pochopit a měl jsem mlčet. Prozradí-li něco… Neprozradí. Bojí se.

Centrální zážitek!

Desetiletý Viktor ho drží za ruku, nesmíš se ztratit, nenašel bys cestu, všude tolik lidí, strkají do nás, dětské ruce jsou křečovitě sevřené, co je to za lidi, jde z nich strach, to jsou asi ty nuly, jak to, že se to smí, Viktore, je mi z nich špatně.

Změť ran a křiku, Viktor se probíjí kopanci a táhne za sebou klopýtajícího bratra, jemuž stéká krev z nosu k bradě a kape na svetr. Doma ho strčí do koupelny a jde se dívat z okna, a když se po chvíli vedle něho odsune druhý cíp záclony a Fan s kapesníkem už znovu nasáklým krví prohlásí: „Tohle jim musíme zatrhnout,“ jsou ihned srozuměni. Spravíme svět, my dva ho spravíme.

Spolu se bojí a spolu kují plány, od onoho dne si už ani jednou nejdou zahrát s dětmi, hledají v knihovnách a udivují konzultanty, posedlí vidinou světa bez násilí, bez bolesti, beze strachu. Pěstují psy a překotně do nich vpichují injekční jehly, zkoušejí elektrické impulsy, chudáci zvířata, chlapcům je jich líto, ale jeden před druhým zatajují slzy, je to nutné, na něčem si přece musíme vyzkoušet cizí teorie, konzultanti už nestačí na jejich otázky, za necelý rok jsou doporučeni do školy, Viktorovi ještě není jedenáct, Fanovi devět a dva měsíce, profesoři jsou nadšeni, vy dva jednou převrátíte planetu, a hoši se usmívají, profesoři ani nevědí, jakou pravdu vyslovili. Rodiče? Fan si nedokázal vzpomenout, že měli kdy rodiče; nikdy se o syny nestarali, vyrostli jim v ústavech, chováni jako prvotřídní odrůda.

Pak skoro u cíle, oba zaměstnáni v biochemickém výzkumu, mají k dispozici vše, oč si řeknou, pracují na dvou úkolech, na ústavním a na svém, v obou mají vynikající výsledky, ty ústavní neberou vážně, vycvičit krysy nebo morčata a výcvik přenést do paměti dalším krysám… Ve vlastním výzkumu se jim konečně podaří vyměnit paměť dvěma psům, Azor slyší na jméno Mix a naopak, celé psí role jsou vyměněny. Jásání.

A přihláška do konkursu ŠTĚSTÍ VŠEM, teď už můžeme. Losují, přihlášku podepisuje Fan. Rámcový návrh je schválen a Hlavní počítač stanoví deset let na prověření a přípravu komplexního programu, vybere vhodné pracoviště pro získání zkušeností s lidským materiálem a pošle tam Fana ve funkci prvního asistenta…

Je však třeba prozkoumat i zvířecí paměť. Jak vnímá například pes své zážitky? Můžeme jednou dát části lidstva zvířecí vzpomínky? Zavřít je do rezervací? Zásobovat je, sledovat, léčit… Zvířata nejsou zoufalá, převažujícím stavem jejich mysli je blažená netečnost. Tak by mohly žít nuly. Když samy nepracují, nepřekážet druhým v práci. Přeorganizujeme planetu, aby všichni byli šťastni!

Znovu losují, psí paměť získává Viktor. Ne místo své, ale k ní. Navíc. Aby mohl zároveň pracovat jako člověk. Fan mu to chvíli závidí, ale brzy nastávají problémy, na závist není kdy.

Fan se propadá do vzpomínky. Když Viktor poprvé odpověděl štěknutím, bylo to jako žert. Jak uvěřit, že neštěkl naschvál? Ze naschvál nevrčí? Ze jeho noční kňučení je opravdu ze sna? Bolesti hlavy. Rozpolcenost. Chvíli člověk, chvíli pes. Neschopen práce. A na Fanovu prosbu ho Scien bere na speciálku.

Po několika týdnech porada o Viktorově stavu. Ne, porada ne. Výslech. Prozradil něco Viktor? Domyslil se Scien sám příčiny nemoci? Ať už se toho dopátral jakkoliv, ředitel klade Viktorovu psychózu Fanovi za vinu, a Fan tedy vysvětluje. Nic o přeměně světa, jen výzkum, věda, pokrok, poznání. Všechno je nutno vyzkoušet a Viktor dobrovolně… Když se pak chtěl psa opět zbavit, pokusili jsme se o to. Ale neuměl jsem rozlišit psí paměť od lidské.

V našem ústavu se to chcete naučit? Jako by dosud slyšel Scienův hlas, nejistý, váhající mezi přísností a porozuměním. Neohlásím-li váš čin, jsem spoluviníkem.

Ohlásíte-li, Viktor se nikdy neuzdraví. Jediná možná odpověď, naděje na záchranu. Odvolat se na Hlavní počítač Fana tenkrát nenapadlo, ale nejspíš to napadlo Sciena. Zvítězil strach.

Kdyby na ředitelově místě byl Modest, zvítězil by soucit. Škoda že jsem se neodvážil svěřit se Modestovi. Cítí s každým pacientem, jaký výbuch soucítění by v něm vyvolal Viktor! Mohl jsem být dnes dál. Mít výborného spolupracovníka. Ztraceno, nedá se nic dělat. Pokusem na Adamovi jsem si Modesta znepřátelil, asi navždycky. Skoro ho chápu. Být já Modestem …

Zasmál se. Být Modestem, už jsem dávno ženat. Jenže já a Věra…

Věra zatím seděla s matkou v přenosovém pokoji a poslouchala koncert. Dávala ze sebe vyplavovat strach, rozhodnuta víckrát se nepodvolit. Nejen pro děsivou představu zrůdy, která by se z ní Fanovými zásahy jistě časem stala. Hlavní bylo znemožnit mu, aby pokračoval ve výzkumech, jež by mohly ohrozit lidstvo Kvary. Věřila, že je schopen uskutečnit svou chorobnou vizi. A věděla, že je teď na ní, aby odmítnutím zachránila jeho i planetu. Stihne ji trest Hlavního počítače? Ať. Riskuje víc, podvoluje-li se Fanovým pokusům. Zítra po obědě už ani s kávou nepřijde. Konec.

Hudba uklidňovala. Rozhodnutí posilovalo. Po dlouhé době měla klidnou noc.

Neměl ji však Fan.

Doma našel dopis, australské razítko, odesláno před týdnem ze Sydny. Obracel obálku. Koho já znám v Sydně. Na mou osobní adresu už léta nepřišel dopis, a najednou Sydna. Bez zpáteční adresy.

S napětím roztrhl obálku, vypadla fotografie.

Adam!

Klesl na židli neschopen myšlenky. Třesoucími se prsty vytáhl z obálky hustě popsaný list, inteligentní ženské písmo…

Slova splývala, musel chvíli počkat. Projít, spíš proběhnout se po zahradě. A ani pak nedokázal souvisle přečíst, co mu napsala Adamova dcera.

Omluva, že se ozývá tak pozdě. Dlouho pátrala sama, marně: Dnes někdo přinesl staré lucerské noviny s otcovou fotografií a Vaší adresou, obracím se tedy na Vás s nadějí, že můj otec snad ještě žije.

S nadějí, že můj otec snad ještě žije.

Otec snad ještě žije.

Ještě žije!

Fan seděl s hlavou v dlaních. Sám sobě předstíral nerozhodnost, ale věděl, že Adama nevydá. Jak by to zodpověděl Hlavnímu počítači? Adam stejně nemá paměť. Dcera už ho dávno oplakala. Přinutil se přečíst pár dalších řádek.

Matka zemřela, otec odletěl do Evropy, měl tam pracovat…

Pracuje, i když jinak, než chtěl. Kdo ví, čím byl, dcera to možná ani neví. A žena mu zemřela, líp, když se o tom nedoví. Neodpovědět? Dopis přece nemusel dojít, není poslán doporučené.

Ale asi by psala znovu. Na ústavní adresu. Odpověděl by Sien…

Prosím vás snažně, napište mi. Zemřel-li, tedy jaká byla jeho smrt. Kde je pohřben. Nezemřel-li, tedy kde žije, jak se mu daří. Ztratil-li paměť, dejte mu moji adresu, vysvětlete mu, že na něj čekám, i můj manžel a naše děti. Přikládám jeho fotografii kvůli identifikaci. A léčil-li jste mého otce, vřele vám děkuji. Podpis, adresa.

Fan zamkl dopis i s fotografií do zásuvky a znovu vyběhl. Do tmy. I v něm byla tma.

DĚTI ZE STANICE V

Tři dny oddychu před prvním finišem na dlouhé trati táta je najednou samá sportovní metafora. Vlastně jemu se to tak může jevit. Teď jsem chvíli doma, nadýchat se jak říká máma, pak měsíc ve studovnách — a zkoušky. První velké školní zkoušky.

Propadnout? Kdepak. Ale nestačím všechno na výbornou a naši budou zklamáni. Ještě že odborné znalost jsou neveřejné a školní zkoušky se nevysílají. Jen ty primitivní, předškolní, těmi se nikomu nic neprozradí.

Bazilea zvolna kráčela pěšinou po stráni, zeleň měla dosud žlutý nádech, jako odraz od shluků podběle, který tvořil v trávě okrouhlé svítící skvrny. Žlutě grošovaná stráň, osvěžující, veselá. Odpočívej, napomínala se dívka, musíš pak vydržet měsíc bez oddychu. Abys nakonec přece jen nepropadla. Vázneš v esperantu, uvědom si to.

Bylo však marné nabádat se k odpočinku. Myšlenky se shlukovaly jako podběl kolem ní a překryly jej. Nahmátla v kapse poznámkový blok. Škoda že oba chlapci mají normální učební program, třeba by se s nimi poradila. Ačkoliv… Desper by byl určitě proti, je zásadně pro všemu, co mám podniknout bez něho. Už se vůbec netěšila, že budou po prázdninách ve škole spolu, bude se vnucovat, kouká jak pes kolejního dozorce, samá oddanost, a co když nechci? A žárlí na kdekoho, na chlapeckou třídu, na Milenu, snad i na Ajuta… A samozřejmě na anarchistu.

Krok uvázl, nedávné chvíle se zpřítomnily a slily do radosti. Nikdo nic neví! O dalších setkáních nikomu nevyprávěla, jsou jen její, kdykoliv je může znovu prožít. Milena asi tuší. Ale neptá se; když jsem ji jednou nevzala s sebou, už se pak o to neucházela. A nač ji vystavovat nebezpečí, že zas někdo napíše ředitelce udání?

Kdykoliv znovu. Divoké debaty, hádky. Rozchody plné hněvu, zatracování chemie, biologie, všech věd, ktjeré by mohly změnit člověka. Neuzná, že hromadný výskyt nul je vlastně znetvořená příroda, nepřipustí, že věda má právo nejen šlechtit pšenici, ale i lidi, pokusit se vypěstovat z nul inteligentní občany.

„Jak to, že to víme až teď? Proč se tedy ta věda už dříve nepokusila?“ Jako by ještě slyšela jeho hlas chvějící se ironií, nedůvěrou ve vědu, přesvědčením, že zasáhnout nemůže, a když, tedy zhoubně.

„Protože jich dříve tolik nebývalo,“ řekla mu v duchu znovu, „na staré Zemi sotva tři procenta. Naši předkové Zemi opouštěli v období hromadného výskytu vysoce nadprůměrných jedinců.“

„Další důkaz! Jsme tu z trestu, věř tomu! Hlavní počítač vybral planetu, která nás hubí.“

Usmála se. Lidstvo Kvary se rozmnožilo, vědci denně překvapují novými objevy, ale anarchistovi všechno jen potvrzuje jeho výmysl. A nevěří, že předkové snížili stupeň radioaktivity na přípustnou míru, že pak byl přibližně stejný jako na Zemi v době jejich startu a že se stále snižuje, ničemu nevěří, nejméně Análům.

Jednu věc uznal, jednu jedinou. Že ať už je cokoliv příčinou dnešního špatného stavu, musíme ho napravit. A zapsal si heslo našeho táty, TIE CI KAJ NUN, ZDE A TEĎ musíme pracovat a zlepšovat, každý tam, kde právě je. Přijal heslo za své! Pokaždé, když si to připomněla, zalila ji vlna radosti. I když on je chápe jinak.

Dívá se na ni, v očích zelený lesk, a mluví o výchově. O rovnosti. O kultuře pro všechny. O svobodě. A Bazilea poslouchá, namítá, vyvrací. Ale nediví se. Kdyby mluvil jinak, už by to nebyl on. Chce ho přesvědčit? Neví, někdy později určitě, dnes však ne. Chce ho mít takového, jaký je, odpadlého, normotvorného občana, vztekajícího se, zažehnutého anarchistickým ohněm. Chce, aby prchal a vracel se, hněval se a prosil, vysvětloval a útočil. Aby na ni znovu čekal, pár dní potom, co bez rozloučení utekl, aby se znovu rozhodli přestat s hádkami, když je jistě spousta věcí, v nichž by se shodli, a aby znovu uznali, že není žádná taková věc.

„Jak je to možné? Vypadáš tak rozumně, od první chvíle tak vypadáš, jsi bystrá, až mě z tebe brní hlava, a přesto, přesto…“ Dívá se prosebně, zoufale, „nemůžeme se aspoň jednou domluvit? Pokaždé od tebe musím prchnout? Bazileo, rozumná nerozumná, proč mi to děláš?“

Proč to děláš ty mně? Cítila, chlad orosené trávy na kotnících. Shodli bychom se aspoň v tom, že je ta tráva mokrá? Že je tu průhledno a lehce se tu dýchá? Snad, kdyby teď byl se mnou. Snad by dovedl držet mou paži bez cloumání, snad i mlčet by tu dokázal.

Pozítří, řekla si šťastně. Naše první smluvená schůzka. V dubnu se nevyučuje? Zesmutněl. Tak dlouhé volno před zkouškami by nemělo být. Proč? smála se. Sledoval kamínek, do něhož kopl. Celý měsíc se nepohádáme. Stoupla na kamínek, aby zvedl hlavu. Hádat se nemusíme, ale sejít se… Víš, mám takový zvláštní úkol… mohl bys mi pomoci?

„Kdy mě kde chceš mít?“

„Tady před kolejí. V pondělí v osm ráno.“

Bude tam přesně. I já. Přistoupí na úkol, který mu určím? Ale sama bych nemohla a Milena se učí a strýček ji nezajímá. Anarchistu zajímá? Zasmála se. Jeho zajímám já.

Seběhla k říčce, tady loni Ajut našel žábu. Tady všechno začalo. Mutace, nuly, rekreační pochody, anarchista. Nabrala do dlaní vodu a rozstříkla ji kolem sebe. Třpyt proskočil mezi oblohou a trávou, blýskl modře a zeleně a zhasl. Bazilea zavřela zápisník, copak tady se dá plánovat pátrání? Leda Kytky by se tu daly zkoumat, Roza s Violou, mají dnes možná kratší učební program a už tu někde běhají.

Jako na zavolanou se za ní vynořily hlasy. Otočila se.

„Ahoj, Kytky. Jak to, že se neučíte?“

„My v sobotu jen do deseti. Viď, Rozo?“

Hlasy měly nový tón, nové ladění. Za dobu, kdy je neviděla, poposkočily k dospělosti, i kňourat přestaly. Ajut by měl radost, pomyslila si. Nebo už si toho všiml?

„Víte, co je nového?“ zeptala se.

„Co by bylo? Většinou je všechno pořád stejné.“

„Až na vaše šaty.“

Ožily, zavrtěly se. Ale hned: „Tak co je tedy nového? O kom?“

„O našem strýčkovi Mallovi.“

„Děláš si legraci. Vždyť umřel.“

„Možná ne.“

Oči navrch hlav. „Možná ne?“ řekly dvojhlasně a Bazilea si vzpomněla na jiné opakované věty… Nepříhodná vzpomínka, Kytky nejsou nuly!

„Víte, že napsal Paměti?“

„Máma je četla.“

„A pak vyšlo ještě pět svazků a všechny vypadají, že je napsal taky strýček.“

„Třeba je napsal už dávno a vycházejí teprve teď,“ řekla Viola. Pak s očima na sestřiných rtech: „Nebo neumřel.“

„Nebo,“ opakovala Róza o tercii výš. Obě kývly a řekly dvojhlasně: „Nebo neumřel.“

„No právě! A já ho chci vypátrat.“

Vypískly. „To je skoro detektivka, viď?“ řekla jedna druhé.

„Ale neříkejte to tetě, chci ji překvapit.“

Položily si navzájem prstíky na ústa: „Psst,“ řekly. „Ne abys to pověděla.“

Otočily se k ní. Viola: „Řekneš nám, až ho vypátráš?“ A Róza: „I když to nebude on?“

„Samozřejmě.“

Všimly si, jak mě překvapily? uvažovala ještě odpoledne, když o tom vyprávěla chlapcům. I když to nebude on. Úplně znormálněly.

„Na co výzkum Kytek?“ namítal Desper. Škoda že jsem u toho nebyl s Bazileou.

„Ty jsi vždycky proti.“ Ajut se mračil. „Co je, Bazi, ve škole, ty už nejsi jako předtím.“

Slova nepřestávala znít, nastalo dusno. Nikdo dosud nevyslovil podobné obvinění.

Desper nešťastně hleděl z jednoho na druhého. „Já nevím, proč je to tak,“ hlesl pak, „ale asi máš pravdu, protože já se taky cítím jinak než předtím.“

„Jak jinak se cítíš?“ Ajut byl dosud zamračen.

„Jako když mi něco je.“ A náznak vyčítavého pohledu na Bazileu.

Ajut pohled zachytil. „Souvisí to s Bazileou? Tak proč rovnou neřekneš, co od ní potřebuješ? A žádné tajnosti, nejsme dospělí.“

Ty nejsi dospělý, myslila si dívka, ale nezasáhla. Ze zvědavosti? Z touhy potrápit Despera?

„Já… to nejsou tajnosti,“ koktal, „já nevím, co mám říct.“

Začalo jí ho být líto. „Tak budu mluvit já, když ty nevíš. Byla jsem navštívit strýčkovu sestru. Je to ještě naše teta? Sestra manžela naší tety?“

„Stručně.“

Smích. Ajutovým napomenutím rázem nastala pohoda, i Desperovi se začalo líp dýchat; všechno je, jak bylo.

„Měla radost, že mě vidí; myslím. V Pamětech prý všechno souhlasí, ale prokurátora v nich nepoznává. A chci-li něco slyšet, tedy že to nepsal on. Že asi někomu vyprávěl své zážitky. Že jsou přetlumočeny. Někým, kdo nejspíš usoudil, že ty špatnosti strýčka trápí.“

„Neříkala, že třeba neumřel?“ Ajut byl rozmrzelý, něco se tu zamluvilo, kdo ví, co je s Desperem, a Bazi pořád prosazuje pátrání po strýčkovi, které není k ničemu a odvádí od důležitých věcí. Poposedl, už abych byl taky ve škole, je hrozné být odkázán na pátrání druhých.

„Naopak. Že vždycky jezdil bláznivě, jako že jemu se nemůže nic stát.“

„Dál. Zpěvák?“

„Tebe to vůbec nezajímá.“ Atmosféra opět prostydla. „Chtěla jsem ještě říct, že třeba nebyl takový, jak se jevil.“

„A není to jedno?“ Netrpělivý, ztrácíme čas. „Pořád si pátráš po něčem jiném a na to hlavní nemyslíš. Víc tě zajímá jeden strýček než výzkum, který by prospěl všem.“ Jak to, že nechápeš? A přísahalas.

„Divný hmyz mi třídní poztrácela,“ ohradila se, „nechce nic prozradit. A stejně se zkoumá bez nás.“ Bratrův nezájem ji však příliš nemrzel, s prokurátorem mi pomůže anarchista.

„Co anarchista?“

Zarazila se. Myslila jsem nahlas? Ale hned pochopila, otázka znamená, co jsem se od něho dověděla.

„Někteří lidé mají úplně jiné představy o tom, jak by všechno mělo být správně zařízeno.“ Mrkla po Desperovi, ale ať si zažárlí, když ho to baví. Mluvila a tentokrát Ajut pozorně naslouchal, je nutné vědět, s čím se dá počítat. Co se musí předělat. Co zrušit, co opravit. Mluvila o svobodě a o výchově, o rovnosti, která nesnese třídění občanů, a mezitím jí běželo myslí, co Ajut nechtěl slyšet.

Hudebnice? Nadšená posluchačka mistrových koncertů. Paní Belcanová je v rozpacích, tak se pojďte podívat. Paměti na stole. Zpěvákův pokoj samý věnec, na klavíru rozevřené noty, pietní ovzduší vzpomínek a stojatého vzduchu. Zarmoucená žena se dotkne klaviatury, dívá se na svou dlaň místo na Bazileu, nevím, děvče, co si vzal do hlavy, asi že ta havárie, měl chudák — stiskne rty a po nekonečné pauze to vysloví — rozdrcené plíce, už by nebyl zpíval, ale odsoudit svůj zpěv… zadržený vzlyk a pohled na Paměti, všechno je v nich obráceně, jako by začal nenávidět hudbu…

Zpěvák není zpěvák, má jiné názory, jiné zájmy, jiný svět. Co ještě ověřovat? V nakladatelství nechtějí nic prozradit, do Vienu kvůli tomu letím, neobědvám, jen abych neztrácela čas, hodinu se nechám posílat z jedněch dveří do druhých jen proto, aby mi nakonec redaktor řekl, že nic neví. Lhal. Vydává něco, o čem nic neví? Tím je to celé podezřelejší. Tolik stejných Pamětí! A ve všech to vypadá, jako že autoři vlastně žijí, i když jejich život je skončen. Vzrušení, jako pokaždé, kdykoliv si to připomněla. Přece jen musím chlapcům něco říci, třeba je strýček nějak moc… rozbitý a ti lidé mu vyprávějí a on pak sestavuje knihu, a eni zemřou a paměti se vydají…

„Nebo tam strýčka někdo drží násilím, aby vydělal na těch Pamětech.“ Na chvíli stržen sestřiným zaujetím, Ajut se ihned propadl do fantazie. „Nebo žádná havárie nebyla. Někdo drží strýčka v zajetí.“ Po tom, co se právě dověděl o snaze rozbít planetový systém, nic mu nepřipadalo nemožné. „Pohřbili prázdnou rakev.“

„Nedalo by se zařídit, abychom směli pátrat s tebou?“ Strýc Despera nezajímal. Ale sedět s ní v letadle, chodit s ní neznámými městy, prchat před pronásledovateli a zachraňovat ji… „Nedalo by se?“

„Leda o prázdninách.“ Ajut. Aspoň bychom někam jeli.

Však je oba strýc brzy přestane bavit a příroda a lidé se dají zkoumat všude. Jeho zájem už zas ochladl, jednotlivosti ho zajímaly, jen pokud mohly sloužit obecnějšímu poznání, pokud byly něčím typické. O možnostech obecných závěrů z pátrání po strýci a z jeho případného objevení pochyboval. Sám si sice ještě neuměl formulovat tenhle sklon svého zájmu o věci, avšak byl si ho vědom. A byl pro něj tak samozřejmý, tak logický, tak jedině správný, že nedokázal pochopit odlišný postoj ke světu. Že skoro zazlíval sestře její úsilí objevit prokurátora. Jako by mi to dělala naschvál. „Leda o prázdninách.“ Abys věděla, že jsem velkorysý. Ze ti třeba i trochu pomohu, kdyby sis nevěděla rady. Vyčkávavě se na ni zadíval, ale vrtěla hlavou.

„Odložit na léto?“ Vzít na pomoc Despera místo anarchisty? „Kdyby se pátrání protáhlo, začne škola a bude po všem.“ Ale nechat jim naději, dojímala ji Ajutova ochota, věděla, že je čirým projevem bratrské lásky. „Třeba pro vás ještě zbude úkol i na prázdniny.“

Rozumná úvaha, přijali ji. A Bazilea žasla sama nad sebou. Jak snadno člověk najde přijatelný důvod, chce-li něco prosadit! Nebezpečně snadno.

Překvapivé zjištění se do ní zaseklo jako podezření. Co když jsou všechny rozumné důvody našeho počítačového systému jen náhradním vysvětlením? Všechno má jiný účel? Ušlechtile zastřený vědou? Má anarchista pravdu? Nebo už se na mně projevuje jeho zhoubný vliv? Proto studenti nesmějí…

Mávla rukou. Smějí nesmějí, o sobě rozhoduji já. I o tom, čím se dám nebo nedám ovlivnit? Ale člověk přece musí poznávat cizí názory! Ani svým by nerozuměl, kdyby neměl srovnání.

Poslední den na stanici už sotva vnímala, nedočkavá a napjatá, polopřítomně hovořila s rodiči a tetou, jako automat přijímala pokyny a rady, které jí udíleli chlapci. V duchu stála už v pondělí ráno před kolejí.

Byl přesný, jak čekala. Když vyšla z budovy, udělal právě poslední krok, ještě zachytila pohyb.

„Hlásím se do služby.“ A úsměv, jako vždy při setkání.

„Tak se pojď nejdřív na něco podívat.“ A vedla ho o dvě ulice dál, ke knihkupectví.

„Zas mě chceš nutit do vědy?“

Vrtěla hlavou. „Znáš tuhle edici?“

„Paměti? Ne. Co je s ní?“ Prohlížel tituly.

„Prokurátor Herbert Mall je můj strýček.“ Popsala edici. Vyslovila podezření.

Tvář se mu rozsvítila. „Gól proti počítačovému systému! Víš to jistě?“

„Nevím nic. Chci najít strýčka.“ Proti počítačovému systému? Ale jde-li o špatnost, ať vyjde najevo.

„A já ti smím pomáhat?“

„Budeš-li chtít.“

Rozpřáhl paže, skoro se lekla, že ji obejme, rychle však připažil. „Co mám udělat?“

„Musíme se poradit.“ Ulicí provanula vůně fialek a dovedla je do kolejní zahrady. Bledá zeleň připomněla dívce stráň na stanici. „Zdá se ti ta tráva modrá?“

Pohlédl na ni úkosem. „Modrá, trváš-li na tom.“

Svraštila čelo, takhle si shodu nepředstavovala.

„Mračíš se, mám tedy odporovat. Proč ses ptala?“

„Abych si ověřila, můžeme-li se vůbec v něčem shodnout. Ty bys klidně přistoupil na modrou trávu?“

„Vždyť to vůbec není důležité!“ V té chvíli se tvářil jako Ajut. „Modrou trávu a duben na podzim, klidně. Jak nám pomůže, shodneme-li se, že je tráva zelená?“

„Že se aspoň o trávě nebudeme hádat. Já bych moc chtěla nehádat se s tebou.“

„Já snad ne? Od začátku si nic jiného nepřeju. Jenže nejde o trávu.“

„Umíš zkrátka ustoupit, když o nic nejde. Jenže ustoupit neznamená souhlasit.“

„Právě. Ustupovat se dá jen v tom, co není důležité.“

Kývla. „V tomhle se tedy konečně shodneme.“

„A začne-li se s aplikací?“ Stále úsměv.

„Nezačínej. Spíš se raďme, jak vypátrat strýčka.“

„Navrhuj.“

„Napřed se dovědět, kdo ty paměti do nakladatelství posílá. Mně nechtěli nic prozradit, ale musím to vědět. Myslíš, že by ses mohl pokusit ty?“

Chvíli se na ni díval, pak mu tváří proběhl stín a zesmutněl. „Nemohu,“ řekl.

Nečekala, že odmítne. Špatně ho odhadla? Překvapením upadla do rozpaků, proti jakým jeho zásadám je můj plán? Proti čí svobodě?

„Ale… vždyť… nikomu tím neublížíme. A víš, jakou by měla teta radost? Proč nemůžeš?“

Sklopil hlavu. „Nevíš?“

„Ne. Co je na tom špatného?“

„Nakladatelství je ve Vienu.“

Teprve teď jí svitlo. „Peníze mám já,“ zvolala s ulehčením. Jenom peníze!

„Jenže…“ Nezvedal hlavu. „Odpusť mi tu zimní zahradu. Skutečně to normálně nedělám.“

„Zapomeň na zimní zahradu, teď je jaro. Já to sama nedokážu.“

„A kdybych ti vymyslil jiný plán?“

„Dokdy?“ Pochybovačně, zklamaně.

„Stačí dva dny. Můžeš počkat do středy?“

Nerozhodně souhlasila. Nerada. Ač se tvářil, že už má nový plán v hlavě. A že je báječný.

„Aspoň se budu dva dny učit.“ A ty budeš dva dny myslit na strýčka, to jest na mne.

„Dobře. Ve středu v osm ráno tady.“ Poprvé se nerozešli ve zlém.

Vyjela nahoru, a jak šla kolem Mileniných dveří, zaslechla nahrávku z chemie. Bez rozmýšlení vešla.

Za dopoledne vypracovaly i kontrolní otázky, a teprve potom se na sebe pořádně podívaly.

„Ahoj,“ vítala Milena Bazileu. „jak ses měla doma?“

„Dobře. A ty?“

„Taky tak. Jdeme na oběd?“

V jídelně nezvyklý shon. „Porucha v počítači,“ hlásila služba a obě se nadšeně vrhly k jídelním skříním. Konečně si můžeme vybrat!

Dlouho se rozhodovaly a pak si ještě pokrmy navzájem vyměnily. Kéž se ta porucha nedá opravit.

„Dík za chemii,“ vzpomněla si Bazilea. „Co si dáme odpoledne?“

„Objednala jsem esperanto. Pro oddych. Můžeš přijít, nemáš-li schůzku,“ dodala Milena škádlivě.

„Pro mne to nebude oddych, ale nevadí. A proč schůzku?“

„Viděla jsem vás ráno v zahradě. Ještě jsi ho nepřeškolila?“

„Teď neskolím. Mám takový pátrací úkol kvůli strýčkovi a on mi pomůže.“

„Anarchista?“

Bazilea jen kývla. Co říci?

„Je zajímavý, viď?“

Bazilea chvíli sledovala vidličku. Pak zvedla hlavu. „Škoda že ti to nevyšlo s tím ze studovny.“

„Vystřízlivět neškodí. Ty bys to neunesla, kdyby se anarchista nevrátil!“

Kdyby se nevrátil? Vrátí se! Vrátí se ve středu.

Před osmou. Vyhlížel ji s vítězným úsměvem, jako by nepochyboval, že jeho návrh bude přijat.

„V kolik letí nejbližší letadlo do Vienu?“

„V jedenáct. Protože v devět už je nestihnu.“

„Proč ne? Je osm.“

„Napřed tvůj plán. Co když nebudu souhlasit?“

„Budeš. Prozradím ti ho až cestou. Máš všechno?“

„Letíš se mnou?“ Jásavý zvuk vlastního hlasu ji zneklidnil, ale nebylo kdy na úvahy. „Počkej, jsem tu hned.’

Honem nahoru, průkaz, peníze, co ještě potřebujeme?

Běželi k autobusu, od autobusu k letadlu. Volná místaí Naštěstí jsou. Vytáhl peněženku. Platil.

„Ještě chceš slyšet můj plán?“

„Liší se v něčem od mého?“

„Jen v tomhle.“

„Vypůjčil sis?“

„Vydělal jsem si.“

„To ses vlastně nechal ošidit.“

Rozesmál se, až se po něm několik cestujících otočilo. Pochopila, avšak jen zavrtěla hlavou, nechtěla souhlasit a nechtěla se přít. Dnes ne.

Nakladatelství nemuseli hledat, Bazilea si pamatovala cestu. I redaktorovu pracovnu snadno našli. Mrkli na sebe, dívka couvla za ohyb chodby a hoch zaklepal.

Redaktor si chlapce podezíravě měřil. „Váš otec?“

„Napsal, co zažil. Myslím, že by se to hodilo do vaší edice.“

„Máte ověření?“

„Řekněte mi jaké a přinesu je. Moc bych si přál, aby otcovy vzpomínky vyšly. Měl by radost.“

„On dosud žije?“

„Je to na závadu?“

„Vydáváme pouze paměti zesnulých. Soudně a lékařsky ověřené.“ Tón, kterým se návštěvník vyhazuje.

Chlapec se nehýbal. „Nedala by se udělat výjimka?’

„O tom nerozhoduji.“ Redaktor vstal.

„Kdo rozhoduje?“

„Pracovníci ústavu, s nímž máme smlouvu. Který zároveň paměti ověřuje. My provádíme pouze jazykové úpravy a překlady.“ Je zbytečné ucházet se o vydání.

„Kde je ten ústav?“

Redaktor se usmál a zavrtěl hlavou. „K čemu ústav? Váš otec žije a buďte rád, že s ústavem nemá co dělat.“ A vystrčil ho ze dveří, chlapci to aspoň tak připadalo. Nedovedl si vzpomenout, jak se dostal ven.

„Paměti jim posílá nějaký ústav, který je také ověřuje.“ Tvářil se nespokojeně, moc jsem toho nezjistil. „Soudně a lékařsky.“

Čekala něco jiného? Podezření zesílilo, přitřela se Ajutova myšlenka: Ústav drží strýčka nezákonně, jinak by se nic nemuselo tajit.

„Nezbývá než se tam vloupat,“ řekl napůl žertem, napůl vážně.

Přijala hru. „Počkat na večer. Dát se zamknout v budově. Prohledat zásuvky a skříně.“ Rozmarně rozvíjela anarchistův nápad, jako by už měla všechno vypátráno. Byl před nimi dlouhý den.

„Co tu chceš až do večera dělat?“

„Vzdělávat se. Trochu příjemnějším způsobem než ve škole.“ Vyšli z budovy a rozhlédla se. „Znáš Vien?“

„Myslíš muzea, galerie, zoologickou nebo botanickou zahradu?“ Vzdělávat se! Jako by si nemohli prostě jěn udělat výlet. Ale mlčel, téma nestálo za hádku.

„Třeba i muzea. Nebo zoologickou zahradu, přesvědčit se, jak tu chrání návštěvníky před zhlédnutím mutací.“ Zapátrala po výlohách, hodil by se plán města. Seznam pamětihodností.

Počkal venku. Bazileina činorodost a systematičnost se mu líbila, dalo by se jí využít při organizování… Přesvědčím jí jednou?

Vyběhla z obchodu s balíkem knih a prospektů a hned ho vedla průchodem vedle nakladatelství a paralelní ulicí k jihu.

„Kam jdeme?“ Jako by znala Vien odmalička.

„Do parku. Prohlédnout si prospekty. Udělat plán. Ať něco vidíme, když už jsme tady.“ Odbočila a kousek před nimi se zelenaly keře, ulice se změnila v zahradní cestu.

„To je orientace!“ vykřikl a oba se rozeběhli. „Žádná orientace. Zeptala jsem se prodavačky.“ Hledala lavičku na slunci, příliš teplo nebylo.

Udýcháni se zastavili u jezírka nedaleko hlavní cesty, lavičky byly prázdné, zahřáté předpoledními paprsky dalekého, malého kvarského slunce. Bazilea rozložila prospekty a anarchista přitáhl další lavičku, aby si mohli sednout. Smál se.

„Tak ty nemáš orientaci. Jen ses zeptala. Teď se jen podíváš do plánu. Světové strany poznáš jen podle slunce. Zabloudíme?“

Zarazila se. „Snad ne. Co dělám špatně?“

„Všechno báječně, všechno přesně!“ Mluvil s nadšením, hladil ji očima. „Čím déle tě znám, tím víc se mi líbíš. Snesla bys vůbec myšlenku, že tě někdo pokládá za lepší, než jsi? Žádná orientace!“

Zrozpačitěla. „Možná snesla. Nevím, nikdy jsem o tom neuvažovala.“

„Myslil jsem si to.“ Přistrčil k ní plán Vienu. „Najdi nejdřív nějakou jídelnu, mám hlad.“

Jídelna byla přímo v parku, spíš stánek s horkými uzeninami a za ním na trávníku několik stolků. Koupili párky a žemle a dva velké poháry ovocné šťávy. Bazilea se sháněla po příborech, a když nebyly, vzala pár ubrousků navíc.

Anarchista se zakousl do žemle, ale dívce v tom zabránil vztyčeným ukazováčkem. Položila žemli. Co je?, Prohlížela ji, ale zasmál se.

„Smíš tady vůbec jíst?“

Napila se. „Není to veřejná jídelna?“

Zatvářil se starostlivě. „Dali ti s sebou aspoň seznam jídel, která máš na dnešek povolená?“

„Být tebou, nevysmívala bych se.“ Opatrně balila konec párku do ubrousku. „Nikdy ti nebylo divné, že občané se studijní povinností, kterým určuje výživu počítač, nejsou skoro nikdy nemocní? Kup si statistickou ročenku. Na jednoho našeho nemocného připadá osmdesát těch, kteří jedí, co je napadne.“

Zamračil se. „Takže ty patříš k hýčkané elitě.“

„I ty bys k ní patřil, kdybys chtěl.“

„A tobě se zdá spravedlivé, že jedni jsou zdraví a druzí se klidně nechávají napospas nemocem?“

Udiveně se na něj podívala. To snad nemyslí vážně? „Nikdo je nenechává napospas. Občané bez povinností jsou dokonce léčeni zdarma. A neurčovanou výživu si občané s pracovní povinností odhlasovali.“

„Kdy?“ Jako by se zlobil, a proč?

„Dávno. Už je to aspoň pět set let. Tehdy se ještě hlasovalo, počítač ,nebyl tak dokonalý jako dnes. Nemohl řešit všechno.“

Mlčel. Přimíchávají něco do jídel? Něco, aby lidé stonali? Ale já přece taky nestůňu, ani otec. A Bazilei by nedovolili jíst jídlo mimo kolej. Spíš obráceně to je, že elita přidávají do pokrmů léky. Aby se udržela při zdraví, když je jí tak málo. Nevyslovil, co ho napadlo, nechtěl se hádat. A neměl jistotu. Jednou všechno odhalíme, myslil si. A pak…

Rozladěně dojedli. Ne, nechtěli se hádat. Ale o čem tedy mluvit? Bazilea se rozhodla pro zoologickou zahradu, v příštím roce už nastane specializace a budu se zabývat zvířaty. Jdeme, je to blízko.

Souhlasil, neměl co namítat.

Bazilea objevila v prospektech orientační plánek parku.

„Pořád k jihu,“ řekla, „tudy.“

Po chvíli přišli k dalšímu jezírku a dívka zůstala stát u zábradlí. Okouzleně pozorovala velkého bílého ptáka uprostřed vody.

„Labuť,“ zašeptala, „podívej se.“

Pták se ohlédl a zamířil ke břehu.

„Chce se nám ukázat!“ Bazilea hledala po kapsách, co ti dám? Nenašla ani drobeček. Koupit jí něco. Stánek už je daleko…

Labuť zas odplouvala a oba ji provázeli pohledem.

„Nevěděl jsem, že existují,“ řekl.

„Je jich málo. Živou jsem viděla teď poprvé.“

Labuť je rozradostnila. Smířila. Na jak dlouho? Mlčeli, báli se střetnutí. Hledali námět, který k němu nepovede, a nenacházeli. Šli mlčky, ale nebylo to nepřátelské mlčení. Bylo jim dobře.

Park byl rozlehlý. Co se na plánku zdálo blízko, ve skutečnosti bylo kilometry vzdálené. Nebloudíme. Srovnávali svou cestu s plánkem, možná opravdu bloudíme.

„Co na tom? Je tu pěkně. Viděli jsme labuť. A tamhle,“ ukázala nad keře, „to je zvláštní altánek. Podíváme se na něj?“

Zblízka byl ještě zvláštnější. Prostor pod okrouhlou klenbou se zdál dokonale prázdný. Co to je? Ohlédla se po anarchistovi, stál několik kroků za ní a tvářil se ironicky, opovržlivě. Vrátila se k němu.

„Proč se neklaníš?“ ušklíbl se.

„Čemu?“ Už se zase zlobí a vůbec nevím proč.

„Nebylas uvnitř? Tak pojď. Takový v Ulemu nemáme.“

Dala se vést. Teprve teď si všimla, že na stranách každého schodu jsou bílé modely kosmické lodi. To je ale kýč!

„Pozor,“ řekl a vkročili na první schod.

Zůstala jako přimrazena, leknutím zalapala po dechu a pevně sevřela anarchistovu paži. Vnitřek altánku zářil a uprostřed světel startovala loď. Senreveno. Hučení motorů drtilo bubínky. Mimoděk zvedla oči ke klenbě, do níž vletěla loď předků a znovu strnula. Senreveno mířilo do nekonečné hloubky vesmíru a táhlo ji s sebou, pocítila závrať a zapotácela se.

Anarchista ji zachytil a postrčil o schod kupředu.

Scéna se rázem změnila. Před dívkou blikala přední stěna Hlavního počítače, přesně jak si ji pamatovala ze školní exkurze. Hučení přešlo ve zvonkohru, lahodnou na poslech a vzduch dostal něžně fialovou barvu.

Chlapec ji postrčil ještě o schod výš.

Opět vesmírná noc. Tichá velebná hudba, snad varhany. Lehký vánek po čele. Planety zvolna plynou, zvětšují a zmenšují se, pak se rozzáří klenba jako slunce a ozve se burácivý hlas:

„Kvařane, stojíš před tváří všeřídícího, starodávného a věčného Hlavního počítače, který tě přijímá jako milého hosta. Vstup.“

Bazilea se obrátila a prudce seskočila ze schodů. Třásla se odporem, zděšením, hněvem.

„Co to znamená?“ Hlas jí přeskočil. „Ty víš?“

„Ty nevíš?“ Byla bledá, vypadala nemocně. „Promiň.“ Díval se na ni se soucitem, s lítostí. „Nezlob se. Nenapadlo mě, že se tak vylekáš. V Ulemu tyhle efekty ještě neinstalovali, měl jsem na to myslit. Odpusť.“ Nechtěl jsem, tohle jsem ti opravdu nechtěl udělat.

„I v Ulemu je taková obludnost? Co to vůbec je?“

„Svatyně.“

„Svatyně?“ Spím a zdá se mi bláznivá fantasmagorie. „Svatyně?“

„Vidíš, a já jsem byl přesvědčen, že i pro tebe je Hlavní počítač jakýmsi bohem. Křivdil jsem ti. Odpustíš mi to? Prosím tě.“ Zkroušeně k ní vzhlížel, jako by najednou byla větší než on.

„Svatyně,“ opakovala nechápavě, „svatyně Hlavního počítače. Stroje.“

„Nezlob se, Bazileo.“

Konečně její oči ztratily zděšený, nechápavý výraz. Usmála se.

„Tos mi tedy něco ukázal! Díky za poučení.“

„Ty mi ještě děkuješ?“ Teď se zas tvářil nechápavě on. „Málem jsi z toho omdlela a děkuješ mi. Podezíral jsem tě z účasti na tomhle šílenství a děkuješ mi. Bazileo!“

„Vždyť bych se o tom jinak vůbec nebyla dověděla!“

Jeho oči se leskly a přiváděly do rozpaků, honem říci něco docela obyčejného, třeba se hádat, ale tohle ne, neumím se dívat do takových očí, nevím si s nimi rady! Pak si vzpomněla na obsílku. Na to, jak s Milenou seděly v ředitelně. Rozesmála se.

Vyprávěla. A znovu se smála, nejsi sám, kdo mě podezíral.

„To je tedy absolutní zmatek,“ řekl udiven. „Sekta uctívačů Hlavního počítače se přece podporuje! Nuly jsou poblázněné, jen se vrhnout před Hlavním počítačem na zeni. Máme co dělat, aby tomu nepropadli všichni. Víš, jak tahle sekta oslabuje naši organizaci? Stroj! Samozřejmě že je to stroj, říkají. Ale myslící. Oficiálně se přívlastek BOŽSKÝ vynechává. Dokonce se vysvětluje, že stroj je pořád jenom stroj. A staví se mu svatyně.“

„Kdo mu je staví?“

Zasmál se. „Nejspíš si je staví sám!“ Mrak na čele. „Tady máš ten svůj dokonalý planetový pořádek. Nejlepší. Hlavní počítač nepodléhá lidským omylům, všichni mu tedy věřme. Jenže každý něco jiného!“

„To ne,“ ozvala se. „Teď zas přeháníš.“

„Mlč, podle toho, co jsi říkala, i vás drží pěkně na řetězu. Biologové znají biologii a mimo ni je tma. Existuje vůbec nějaká skupina, která ví všechno? Která dává poznatky z různých oborů dohromady? Která má přehled?“

„Nač skupinu? Nikdo se nerozptyluje cizími problémy, stejně by nestačil na všechno, věda je už příliš obsáhlá. Shrnující práci vykonává Hlavní počítač.“ Ale její přesvědčení bylo otřeseno. Rozděl a panuj!, napadlo ji. Ze by si tuhle pradávnou zásadu pozemských předků přivlastnil i náš Hlavní počítač?

Lekla se jeho smíchu. Rozlícen se proti ní postavil jako k zápasu.

„Tak jen on ví všechno? Ne člověk, ale stroj ví? Vševědoucí Hlavní počítač, žárlivý na své právo jediného vědoucího! Rozdělující úkoly, bránící lidem v dorozumění! Dělá z nás ustrašené samotáře, každý krok mimo je špatný.“ Ustoupil jako k rozběhu. „Čím se lišíš od jeho uctívačů? A já se ti ještě omlouval!“

Otočil se. Odcházel.

„Počkej!“ Vysvětlit, všechno si musíme vysvětlit, nemá pravdu, ale asi ani já. „Počkej, tak to není! Stroj přece nemyslí! To jen …“

Neohlédl se.

Běžet za ním?

Jít do zoologické zahrady? Podívala se na hodinky, váhala. Zahrada je kdovíkde a on tam určitě nešel. Na letiště?

Na letiště.

Cestou se zastavila u jezírka, ale labuť nepřiplula. Obloha zešedla, z mraků fičelo. A bylo to takové krásné dopoledne.

V letištní hale ho nezahlédla, v letadle nebyl. Mohl stihnout dřívější spojení. Měla jsem počkat, vyčítala si. Nebo…

Nebo už mě opravdu nechtěl vidět? A přitom… Úplně zbytečně jsme sem letěli. Místo složitého zjišťování stačila jednoduchá dedukce. Strýček zemřel v Luceru, jak stálo na úmrtním oznámení, a od paní Belcanové vím, že i mistr Belcan tam zemřel. Ustav, kde se píší paměti, tam bude také.

Zamrazilo ji. Dřív jsem tohle nevěděla? Až ted? Anarchista kvůli tomu musel dělat kdovíjakou těžkou práci, aby si vydělal na cestu…

Styděla se. Už aby byl zítřek, už abych s ním mluvila. Všechno mu řeknu, omluvím se, vysvětlím. A nebudeme se hádat.

Unavena a sama sebou zklamána šla v koleji rovnou na večeři. Neměla hlad, ale aspoň kolem ní byl kousek známého ruchu, musela zdravit, odpovídat na otázky, mohla nepřemýšlet.

Pak vyjela nahoru a připravila si mapy, jednou se musím naučit zeměpis, tak třeba teď. A kde vůbec je ten Lucer?

Hory, jezero. V poznámce letovisko vyhledávané turisty.

Jet tam na prázdniny? Pátrat po ústavu, který vězní strýčka? S Ajutem? S rodiči? Hned začala psát dopis; ať se nejdřív Ajut poptá konzultanta, stojí-li ten Lucer za to. Nestojí-li, poletím sama. S anarchistou? Ne, už ne.

Bzučení videofonu. Někdo mě volá? Anarchista! Vyskočila a rychle zapnula přístroj.

Rodiče! Teta, Ajut.

„Zapomnělas?“ směje se otec. „Ty jsi ale pilné dítě. Pro samé učení ani nevíš, že je dnes středa.“

Vzpamatovala se. Omluvila se. Pár vět o počasí a o studiu a znamení Ajutovi, že vysílá.

Zase sama nad mapami. Učit se je hrozně těžké, když nevím, co je s ním. Zavřela mapu, uložila učebnice. Zítra. Až se dovím…

Nedověděla se však zítra ani pozítří, marně ráno čekala v kolejní zahradě, marně obcházela přilehlé ulice. Co se stalo? Vždyť to byla docela obyčejná hádka. Opravdu už nepřijde?

Kdybych aspoň věděla, kde bydlí jeho otec. A nemá-li ani on zprávy od syna? Pomohla bych mu pátrat, vrátila bych se do Vienu?

Dny líně odplývají, na studium ani pomyšlení. Kdo ví, co jsem svým nesmyslným nápadem způsobila. Něco se mu ve Vienu stalo, je to moje vina a už se to ani nedovím. Středa. Před týdnem jsem měla zůstat u knih a všechno by bylo v pořádku. Obracela stránky, nevěděla, co čte. Oběd? S nechutí hleděla do talíře stále plného.

„Co se tak loudáš?“ ozvala se vedle ní Milena. Bazilea sebou trhla, jsme tu spolu? Nevšimla jsem si? Přece nenulovatím!

„Nemám hlad.“

„Já myslila, že ho jen chceš nechat hodně dlouho čekat.“

„On je tu? Nevěděla jsem.“ Hlad? Teď? Bazilea zmáčkla talíř a vyběhla do chodby, za sebou Milenin dobromyslný smích.

Stál až u východu z budovy. Jakmile ji spatřil, rozeběhl se.

„Mám!“ řekl místo pozdravu a zasmál se, jako by se nikdy nebyli pohádali.

„Co máš?“ Nechápala. Ale smála se s ním, nic se mu nestalo!

„Co jsi chtěla!“ Vtiskl jí do ruky lístek.

„Ústav pro výzkum a aplikaci nových metod v chirurgii a v kyborgických úpravách,“ četla s údivem, „Lucer.“

Pozoroval ji se zadostiučiněním. Díky odmítl. „Pojď na chvíli do zahrady. Máš čas?“

Jestli má čas! Usedli na lavičku a dívka si náhle připadala úplně vyčerpaná, jako by ten týden byla pročekala beze spánku.

„Kde jsi byl tak dlouho?“

„Měla jsi starost?“

„Jasně. Co se ti stalo?“

„Odvezli mě na vyšetření.“

„Na vyšetření? Proč?“

„Nepodařilo se mi ráno nepozorovaně odejít. Totiž usnul jsem na chodbě, u stolku, co je před redaktorovou pracovnou.“

Chvíli na něj hleděla beze slova, než pochopila.

„Ty ses tam opravdu vloupal!“

„Nedohodli jsme se na tom?“

„Ale to přece nebylo vážně!“

„Jak vidíš, bylo.“ Smál se, nastavil tvář slunci. Obraz pohody a spokojenosti.

„A to… doufám, že jsi nepáčil zámky!“

„Vůbec ne. Udělal jsem všechno podle tvého návodu.“

„Já jsem ti dala návod?“ hrozila se. A nevím o tom!

„A jaký. Večer se nechat zamknout v budově, nepamatuješ se? Klíče od redakčních pracoven visely ve vrátnici na zdi jako v hotelu. Vrátný spal. Bylo to úplně jednoduché.“ Bavil se jejími rozpaky.

„A… jaké to bylo vyšetření?“ Vyslýchala ho policie?

„Psychiatři.“

„Celý týden?“ Pokládali ho za blázna, protože usnul v nakladatelství? Vrtěla hlavou, nesmysl.

„Dva dny.“

„A potom?“

„Potom jsem vydělával na zaplacení toho vyšetření.“

„Ale vyšetření přece… vlastně ty nestuduješ, zapomněla jsem.“ Skleslá. Vinna. Pohlédla na něho, blaženě se vyhříval v dubnovém slunci. „A to i když bez diagnózy…“

„Ale já ji mám!“ Vytáhl štítek a po ní sáhl chlad. „Podívej se, jakou mám diagnózu.“

V oddíle ZDRAVOTNÍ STAV několik nepravidelně rozložených otvorů a datum. „Já tomu nerozumím.“

„Já taky ne. Ale než to dali do diagnostického děrovače, něco mi pověděli. Chorobný syndrom nevím čeho. Usoudili, že jsem setrváním v nakladatelství chtěl přimět redaktora k vydání tátových pamětí.“ Smích. Krásný, uvolněný smích. „To se jim tedy povedlo.“ Pak zvážněl. „Tady máš tu svou vědu.“

Hned byla ve střehu. „Jenže tys jim ten syndrom nahrál. Nemohli tušit, že žádné otcovy paměti neexistují.“

„Kvůli tobě. Měl jsem tě prozradit?“ Naježil se.

Sklopila hlavu. Má pravdu, všechno kvůli mně. Bylo jí do pláče.

„Nezlob se, prosím tě. Já… kvůli mně to máš i ve štítku…“

„Štítky zrušíme,“ řekl konejšivě a bylo po omlouvání.

Vzplanula. „Pro jednu chybu? Štítky jsou báječný vynález. Na první pohled víš, co a jak. Tedy odborník ví, aby se údajů nedalo zneužít. Jaké jsi prodělal nemoci, co umíš, jak pracuješ…“

„Jak držíš slovo. Jak máš rád rodiče. Kolik lidí jsi oklamal.“

„Všechno tam být nemůže.“

„Tak ať je tam raději to zbytečné. Jsi-li lhář, na tom nezáleží. Štítky jsou zrovna tak potřebné jako Hlavní počítač.“

„Víš vůbec, proč ho máme?“ Snad se mi podaří přesvědčivě…

„Za trest. O tom už jsme mluvili.“

Bazilea si blahořečila, že našla včas vhodný úryvek z Análů. Že se mu naučila zpaměti. „Je to v Análech,“ řekla. „Abychom provždy vyloučili možnost zneužití moci, podrobujeme se dobrovolně, my, občané Kvary, řízení Hlavního počítače. Je nestranný a objektivní…“

Přerušil ji smích. „Tomu se tedy říká důkaz. Citát z Análů! Nemáš vlastní mozek?“

„Právě že mám; svůj subjektivní mozek, který nemá takovou kapacitu, aby obsáhl…“

„Stačí.“ Vstal. „O tom už jsme mluvili. Nemá to cenu.“ Už k ní byl zády, na útěku, ale ještě se ohlédl. „To je konec, Bazileo.“

„Počkej!“ Několik rychlých kroků a držela ho za paži. Prudce se otočil: „Ještě toho nemáš dost?“

„Když konec, to ti musím něco říct, aby…“

„Poslouchám,“ znělo to nepřátelsky.

Pustila jeho paží. „Abys věděl, jak to je, já…“ Musí znát pravdu, musí vědět, že jsem zbytečně na něm chtěla… že jsem vlastně zneužila… Nebylo by správné takhle se rozejít.

„Nač ty rozpaky? Co jak je?“

„S tím ústavem. Věděla jsem, že strýček byl v Luceru, víš? Takže bych to byla i bez tebe…“ Nešikovněji jsem to snad už ani nemohla říct. Ale nejsem na to připravena, tak narychlo, a co když napořád… Neodpustila bych si, že nezná pravdu? Že jsem v jeho očích zůstala lepší, než jsem?

Svraštil obočí, zaražen, „Moje zásluha veškerá žádná?“ Zklamán. „Tak nač jsme letěli do Vienu? Nač jsi mě tam potřebovala?“

„Nepotřebovala.“ Úpěnlivý pohled, můžeš mi to odpustit? „Chtěla. Jen jsem tě tam chtěla s sebou mít.“

Tvář se mu proměnila: „Tys mě prostě jen chtěla mít s sebou?“

„Odpusť,“ hlesla, všecka udivena jeho výrazem.

„A ještě odpusť!“ Jeho ruce jí sevřely ramena. „Bazi tenhle tvůj údiv je to nejkrásnější, co jsem kdy zažil. Díky.“

Než mohla odpovědět, než si stačila uvědomit, že s ní jeho ruce hněvivě necloumají, byl pryč.

Zmatena hleděla na místo, kde už nebyl. Díky, a prchne. Proč? Nicméně jí bylo jasné, že utekl jen na chvíli, den, na dva, že se vrátí a nebude se chtít hádat. Zachvátila ji činorodá horečka a za odpoledne prostudovala dvakrát víc než za celý minulý týden. Tak byla zaujata učením, že by opět byla zapomněla volat domů. V poslední chvíli ji zachránila Milena, přišla si pro chemické tabulky.

„Ale nemáš-li je po ruce, přijdu za půl hodiny, už je osm.“

„Počkej, najdu je hned.“

„Ty dnes nevoláš?“

Nehybná vteřina. „Volám! Kdybys nebyla přišla, zapomněla bych. A zůstaň chvíli, naši už tě dávno neviděli.“

Pokojík se prudce zvětšil o prostor otevřený videofonem, tváře se usmály, pozdravy, slova překvapení, tentokrát i teta a Desper. A Milena.

„Taky pojedeš do Luceru, Milenko?“ Bezelstná matčina otázka vyvolala v obou dívkách píchnutí zmatku. Nepostřehnutelné. Jak to, že jsem jí nic neřekla? Bazilea měla zlost na svou zapomnetlivost.

„Já ne. Mám úkol na stanici,“ řekla Milena neutrálně a Bazilea jí v duchu děkovala za pohotovost.

„Ani na pár dní?“ divila se teta. „Myslili jsme, žes to naší Bazince poradila.“

„Tak ji, teto, nepřemlouvej,“ vmísil se Ajut. „Já kdybych měl výzkumný úkol, taky nikam nejedu.“

Otec se zasmál. „Vy jste, děti, zkrátka všechny stejné. Ať žijí děti ze stanic!“

„Opory společnosti,“ doplnila Bazilea, „pilíře Kvary.“

„Cos to řekla? No vlastně ano.“ Ale vrtěl hlavou.

„Já už musím jít,“ spěchala náhle Milena, „jen jsem vás chtěla pozdravit.“ Měla strach, že se dá do smíchu. Bazilea cituje otci anarchistu!

„Na shledanou. Děkujeme ti. Úspěšné zkoušky!“ To vše zaznělo najednou a ničemu nebylo rozumět. Milena si to však správně rozluštila jako projev sympatie. Mrkla na spolužačku. „Přijdu pak pro ty tabulky.“ A zmizela z přenosu i z pokojíku.

„Jsem rád, že máš takovou kamarádku,“ řekl otec. „Škoda že s námi nepojede.“

„Mám ji přemluvit?“

„Ne, Ajut má pravdu. Ostatně s námi bude tuhle Desper.“ Pohledem ho popostrčil k dceři, pověz jí taky něco. Hoch však dokázal jen tápat po ní očima a skrytě truchlit, protože by jistě dala přednost Milleně před ním. Ale celý měsíc v Luceru! S ní!

„To je hezké, Bazinko, že tě napadl zrovna Lucer.“ Jméno města v tetiných ústech zněžnělo. „Poslední lístek, který jsem dostala od Herberta, byl právě z Luceru.“ Nepostřehla pohled, jejž si vyměnily děti. „Hned bych jela s vámi.“

„A co učení, Bazi? Nemáš toho moc?“ starala se matka.

„To se zvládne.“

„Ale Bazi,“ vzpomněl si náhle Ajut, „říkalas, že má škola pro vás na prázdniny program! Co bude s Lucerem?“

„Program nebude pro mne,“ usmála se. „Jen pro žáky se špatným prospěchem.“

„Vždyť ty ještě nevíš, jak uděláš zkoušky.“

„Ale tati“

„No dobře, dobře. Tak se běž učit.“ Vypnul přenos.

Za okamžik už Bazilea klepala u Mileny. „Promiň, zapomněla jsem ti říct o Luceru. Ale bylas výborná.“

„A co je s Lucerem? Anarchista tam má příbuzné?“

„Zeptám se ho. To by byly prázdniny!“

Milena s porozuměním přikývla. „A víš, že ten kluk z akademické studovny už s tím děvčetem nechodí?“

„Tak to máš zas otevřené?“

„Zavřené. Už se mi nelíbí.“

„Změnil se?“

„Spíš jsem ho lí poznala. Choval se k ní… dost hrubě.“ Mávla rukou. „Máš ty tabulky?“

Rozložily si je na stůl. Pak počítaly do jedenácti, ani si nevšimly, že je tolik. Teprve důtklivé blikání večerního signálu je upozornilo, že je třeba jít spát.

Ráno první bezstarostné probuzení po týdnu útrap. V půl deváté!

Oželet snídani, co se dá dělat. Napila se ovocné šťávy a do zahrady. V předtuše?

Čekal a usmíval se, jako vždycky. Hádky zapomenuty.

„Zaspalas?“

„Trochu. Dlouho jsem se včera učila. Jsi tu od osmi?“

„Nevadí. Bazileo, nechceš dnes k nám? Poznat mého otce?“

Lekla se. „Snad… raději ne.“

„Proč ne? Chtělas přece zkoumat občany bez povinností.“ Ironicky? Ani to tak neznělo.

„Ale… přece nemohu mít tvého otce jako objekt, výzkumu?“

„Vidíš, a já byl do včerejška přesvědčen, že i já jsem pro tebe pouze objekt výzkumu.“ Oči měl lesklé a udivovaly ji, takové mívá při hádkách.

„Dnes už si to nemyslíš?“

„Už ne.“ Chvíli bylo slyšet, jak stružka přeskakuje kamení, a Bazileu napadlo, že tu jsou jistě zas nějací divní brouci, co kdybychom je začali hledat? Návrh na nehádání se. Otočila se k němu, ale první slovo návrhu chybělo. Oslovit ho anarchisto?

„Jak se jmenuješ?“

„Solim. Že jsem měl zůstat sám. Jediné dítě.“

„Solim,“ opakovala. „Tak tvoji rodiče znali esperanto. A ty?“

„Jen dvě slova. Sola a Senreveno.“

„A ještě jedno, určitě.“

„Které?“

„Kvara.“

„To je esperantsky? A co to znamená?“

„Nevíš? Čtvrtá. Jsme na čtvrté planetě našeho slunce.“ Zasmála se. „Ale já toho taky neznám o moc víc. Kdybys věděl, jak mi esperanto nejde! Pojď, budeme sbírat brouky.“

„Když chceš…,“ loudal se, za ní k stružce.

„Ustupuješ, nebo souhlasíš? Pokládáš hledání brouku za zbytečné?“

„Vlastně ano. Co s brouky?“ Ale shýbl se a rozhrnul trávu.

„Divní brouci jsou doklad mutace. Musím donutit naši třídní, aby to přiznala. Aby to otevřeně řekla. Deformace nejsou náhoda.“ Vzala do prstů něco jako píďalku a položila si ji na dlaň. Bylo to křivé, nevědělo to, má-li se pohybovat plazením nebo přísuny, třáslo se to. „Vidíš?“ Měla slzy v očích.

Užasle hleděl na její dlaň. Na to, co se po ní nerozhodně komíhalo. Pak vzhlédl.

„Asi to bude tak, Bazileo, že ani já nemám docela pravdu, ani ty. Věda přece jen k něčemu bude, biologie a chemie… Ale přiznej i ty nějaké místo svobodě, rovnosti… Bazileo, nebudeme se hádat?“

Položila nepravou píďalku na list. Ne, hádat se nechtěla. Ale…

„Jenže rovnost je možná jen přes tu vědu. Třeba zásahem do genů. To je teď sice zakázáno, po špatných zkušenostech ze Země, tak možná zásahem do mozku, nebo jinak, nevím.“ Nevybuchni, přijmi to. Hypnotizovala ho pohledem.

„Proč by to nemohlo být obráceně? Tím, že něco pochopím, že přijmu nějaký názor, že mě něco napadne…, posunu si něco v mozku, nějaký elektrobiologickochemický spoj nebo co, a vytvoří se nová sestava. Upravená. Mnou upravená. A tím se připravím, abych příště chápal dřív a líp i jiné věci. Bazileo…“ Prosba v očích, v hlase, v celém napjatém těle.

„Nechme spor otevřený,“ řekla opatrně. „Mám ti přinést tu biologii?“

Kývl.

Poprvé si podali ruce.

MUŽ BEZ DOKLADŮ V

„Tak jak jsme daleko s diktováním?“

Adam pokrčil rameny. Díval se na Fana zpod víček, kolik energie ho asi stojí tahle pohoda na tváři. Ale oči zrazují, jsou příliš netrpělivé.

„Nejde to? Snažte se, člověče, nakladatelství nás urguje.“

„Nemám co diktovat, pane doktore, a už jsem vám to mnohokrát řekl. Co to bylo za člověka? A nebo…“

„Nebo?“ Fan nevydržel čekat, co přijde po pauze.

„Nebo jste to tentokrát nějak popletl.“

„Vyloučeno.“

„Spěchal jste, držitel paměti právě zemřel…“

Fan nereagoval. Rozhodl se nevnímat narážky, věděl že nejistotou by se prozradil. Stále ještě lze předpokládat že poslední vzpomínky jsem nepřenesl. Proč bych se mě právě teď a právě takhle splést? Nikdy jsem je nepřenášel a člověk většinou opakuje, co už dělal, pokud to zá měrně nechce mít jinak. Narážky možná nejsou narážky jen jalové žertování, pacient se nudí. Usmívat se!

„Na žádný zážitek si nevzpomínáte? Ten člověk žil čtyřičet let. Něco musel prožít.“ Věcně, domlouvavě.

„Asi to zapomněl, dřív než jste paměť snímal.“

„Nesmysl. Zdánlivé zapomenutí nehraje roli.“

„Šok, pane doktore. Nestává se, že člověk náhle ztrát paměť?“

Fan mávl rukou. „Z čeho šok?“ Z injekční stříkačky: Ze srdeční reakce? Pot mu vyvstal na čele, ale nedal se

„Z čeho šok, prosím vás?“

„Z havárie. Říkal jste, jak byl rozbit. Nemohlo by se to stát?“ Bez výsměchu. Už mu bylo Fana líto, je chudál tak nedůtklivý, jak jde o jeho práci. Asi by to nepřežil kdyby se spletl.

Úleva. Teď by měl příležitost, kdyby byl chtěl… Kdyby byl věděl. „Mohlo. Ale přesto se snažte, třeba něce najdete.“

Uklidněn se vrátil do své laboratoře. Pohlédl na paměťové komory, druhá série se plní umělými vzpomínkami, ale Adam se ještě hodně načeká, než se dočká celé umělé paměti. Protože Věra stávkuje. Vyhýbá se mu. A zdálo se, že ji průkaz s pečetí Kabinetu Hlavního počítače přesvědčil. Bude třeba nasadit jinou taktiku? Jakou? Něco vymyslím, protože Věru potřebuju.

Sjel dolů, zjistit, jak má službu.

Netušil, že se míjejí, že Věra právě vyjíždí nahoru. Spěchala. Ošetřovatele ze speciálky volají domů, matka mu asi umírá, cestou zazvonila na ošetřovatelskou pohotovost, ale mají tam nový případ, tak až za půl hodiny, dobře, zastoupím ho zatím sama. Tamhle jsou injekce, řekl jen a všecek bledý naskočil do výtahu.

Číslo jedna až pět, moc toho nemá, asi těžké případy.

Věra nikdy nebyla na speciálce, Scien si ji nechává jen pro sebe, chirurgie psychóz, podívám se, musím se s nimi přece seznámit, když tu mám zastupovat. Otevřela průhled do první místnosti.

Dvě ženy v lenoškách u zamřížovaného okna, jako by spaly. Ve druhé místnosti několik mužů ve stejných lenoškách u stejného zamřížovaného okna, snad hrají domino, jsou klidní. Rozzuřili by se, kdyby tušili, že je pozoruju? Štěstí, že průhledy jsou jednostranné.

Ve třetí místnosti muž. Sám.

Stěží zadržela výkřik, z tváří jí zmizela krev, cítila, že je úplně bílá. Fan!

Zešílel? Scien ho sem zavřel? Tiskla si dlaně na srdce, pak se muž otočil a Věra vydechla. Ne, není to on. Ale tolik se mu podobá! Kdo je to? Ví Fan o jeho existenci? Dvojník, který… Ne, to je fantazie.

Všecka ztuhlá čekala na vystřídání, neodvažujíc se nahlédnout do dalších místností. Kdo ví, co by objevila. Víckrát sem nepůjdu!

Konečně ošetřovatel. „Všechno v klidu?“

„Zdá se.“

Jen já nejsem v klidu, ale naštěstí nepatřím na speciálku. Dole našla lístek od Fana: Přijď po službě, nutné.

Přijdu? Ať si střežj své komory a nechá mě. Nepřijdu.

Střežil své komory. Zkoumal, porovnával. Nejdřív série, pak jednotlivé celky. Zkoušel reakce. A náhle se mu začalo zdát, že zpěvákova jádra reagují odchylně.

Pot. Horečka. Zkusit znovu. A ještě jednou, vyloučit náhodu. Proč jsem to nezjistil dřív? Ověřit ostatní reakce.

A za Viktorem.

Přijal ho tupě, v mrákotném stavu. Fan jím zatřásl. Vzchop se, možná že to mám! Pojď se mnou, zkusíme pár reakcí, něco si ověřím. Neboj se.“

Marně jím třásl, Viktor jen vrčel. Chvíli nad ním stál, pak vyšel. Ošetřovatele požádal o uklidňující injekci a vrátil se do laboratoře, přichystat test reakcí pro Viktorovu paměť. Už ne v horečce. Klidně a přesně. Musí zůstat klidný, protože zjístí-li, že lze, bude třeba vyzkoušet to napřed na Adamovi. Ještě dnes. Scien to nedovolí, proto v noci. Laborant by to prozradil, průkaz Kabinetu nelze ukazovat napořád. Zbývá Věra. Přemluvím ji, uprosím. Pochopí. Musí. Pak přivedl uklidněného Viktora.

„Neboj se. Vysvětlím ti…“

Viktor zavrtěl hlavou. „Slyšel jsem. Nahoře.“

„Nereagoval jsi.“

„Pes mi nedovolil. Bál se tě.“

„Teď se mě nebojí?“

„Nevím, kde je.“

„Doufám, že blízko.“ Pro jistotu bratra upevnil do nehybné polohy.

Hodina? Necelá. Vzorky. Reakce stejná, jako prokurátor… Další hodina. Pak odlišná reakce.

Nepátral dál, musím ho vzbudit, ošetřovatel by ho mohl postrádat. Už zas horečka. Snad lze.

Rychle program, to odlišné jádro Věře, je-li psí, jedno ji nezabije. Zpěváka Adamovi, k té nule, co už má. Spojit. Zkusit reakce. Oddělit. Oddělit na Adamovi, a vyjde-li to, pokusit se o Viktora. S Viktorem dokončit konkursní téma. ŠTĚSTÍ VŠEM!

Bratra odvedl zpět na speciálku. Do konce Věřiny služby zbývají dvě hodiny, tedy spát. Musím být svěží, klidný, přesný. Dnes v noci…

Probudilo ho zaklepání.

Vyskočil, ihned bdělý, a vtáhl Věru dovnitř. Nedivil se, že je tu, napsal přece NUTNÉ.

„Proč se mi vyhýbáš? Ani kávu… Zvykl jsem si na ni.“ Usmál se. „A na tebe.“

Zrozpačitěla. I tohle je Fan? Nakonec nič nepotřebuje, jen mě chtěl vidět? Zlidštělý Fan? Byla ochotna zapomenout, jsou přece i důležitější věci. Poví mi o dvojníku? Ví o něm vůbec? Mám já mu říci…?

Nevydržel však dlouho v nové roli. Spěchal.

„Potřebuji tvou asistenci u přenosu, Věro.“ Snažil se aspoň udržet úsměv.

Zaváhala. Jakou léčku zas na mne chystá? Proč mou asistenci, když posledně stačil laborant? A když by nadto jistě rád asistoval kdokoliv?

„O jaký přenos jde?“ zeptala se opatrně.

„Neboj se, jde o přirozenou paměť. O přenos, jaký jsem už ikskrát provedl.“

„Na koho?“

„Na Adama, jako vždy. Jednoduchý přenos, bez snímání.“

„Ředitel dovolí, aby měl současně dvojí paměť?“

„Nedovolí.“

„Pak to nesmíme provést.“ Průkaz má zřejmě omezenou platnost, jinak by ředitel nemohl mít námitky. A i kdyby to schválil, ne, tohle nemohu.

„Prosím. Kdybych mohl sám, neprosil bych. Ale aspoň dvou je třeba.“

„A co uděláš z Adama? Vždyť je to člověk!“

„Lidstvo je víc než člověk. Nechápeš?“

Vrtěla hlavou. „Nikoho nesmíme obětovat.“

„Ani když chce?“

„Adam nechce.“

„Spolupracuje. Na všechno přistoupil, diktuje paměti, je to rozumný a ochotný pacient. Přijme dvojí paměť. Dobrovolně.“

„Něco mu nalžeš.“

„Ale v zájmu vědy! Takhle přece nemůže lidstvo pokračovat. Za pár let nebude nic než nuly. Vezmeš si to na svědomí? Nastane obecný zmatek, hlad, budou se pojídat navzájem…“

„Mlč, to je příliš strašné.“

„Vidíš. A nechceš mi pomoci tomu zabránit.“

„Jak to všechno souvisí s Adamovou dvojí pamětí?“

„Výzkum paměťových jader. Jejich rozlišování.“ Unaveně. „Tolikrát jsem ti to říkal.“

„Výzkum paměťových jader má sloužit k ovlivnění paměti? Charakteru? Víš, jak by se toho dalo zneužít?“

„Zneužít se dá všeho.“

„Tak vidíš.“

„Ale bude-li to v mých rukou, Věro… I proto pospíchám, aby mě někdo nepředstihl a nezneužil výzkumu. V mých rukou se Kvara promění ve šťastnou planetu. Nikdo nebude strádat, ani nouzí, ani nemocí, ani nenávistí, ani láskou, dokonce ani nenaplněnými touhami, protože dám lidem jen takové touhy, které jim budu moci splnit. Které budu plnit rád, protože to bude v zájmu všech. Začnu pamětí, člověk je to, co si pamatuje. Ovlivnit paměť znamená ovlivnit lidi. Desítky, stovky, tisíce lidí s pamětí nově vytvořenou, tisíce účelně uzpůsobených lidí, pro které práce, bude. radostí! Ničím nebudou trpět, protože všechno bude podle jejich přání, podle jejich představ, a ty představy, jim já vytvořím, já je určím, náš ústav pod mou správou, základ nové organizace šťastného světa, tisíce povalečů, které dnes zbytečně živíme, změní se v horlivé, šťastné dělníky, inženýry, celá Kvara samé štěstí, a to mohu, to musím…“

Nehybné oči, které právě zahlédly přízračný svět, oči šíleného tvůrce. A Věra jimi viděla borcení a trosky, co zbude z lidí, podaří-li se mu vizi uskutečnit? Nevnímala už slova, jen mužovu nehybnost a sálání horečky, nahmátla v kapse pohotovostní kazetku, dobře že se nepřevlékla, honem stříkačku, Fan mě stejně nevidí, rychlým pohybem mu vyhrnula rukáv a vpíchla jehlu do předloktí.

Pohlédl na ni rozpačitě, pak pochopil.

„Co to provádíš?“ řekl zděšeně, zoufale, jako by ho vraždila. Pozdě. Židli do rohu místnosti, posadit ho a přistrčit stolek, snad Fan nespadne, než přinesu lehátko.

Strach o lidstvo se proměnil ve strach o muže, náhle jí bylo jasné, že je nemocen, jen chorý mozek může být tak přesvědčený, tak bohorovný. Na jeho průkaz zapomněla. Už se ho nebála. Bála se o něho. O jeho pacienty.

Vyběhla z laboratoře a bez úvahy k Modestovi. Kam jinam. On má lehátko. A někomu to přece musím říci.

Zabušila na dveře, až se sama lekla. Bušení jako by zachvělo budovou.

„Co se stalo?“ Modest ji dosud neviděl tak rozurušenou.

„Rychle, prosím vás, půjčte mi lehátko.“

Neptal se na co. Shodil z něho časopis a vzal je do ruky. „Kam?“

„K Fanovi do laboratoře,“ vysvětlovala a jím projel divný, nepříjemný pocit. Zahnal jej.

Fan seděl napůl zhroucen přesně tak, jak ho opustila. Modest ho přidržel, zatímco Věra odsouvala stůl. Pak společně kolegu uložili.

„Děkuji vám.“ Věra se usmála. Vyšla s Modestem a tiše za sebou zavřela.

„Necháme ho tam? Co mu je?“

„Bude spát celou noc. Dala jsem mu 200 mg LP.“

Zastavil se. „Proč?“ Ne, nechtěl být zvědavý, na nic se nechtěl ptát, ale tohle bylo příliš neobvyklé.

„Měl… měl záchvat.“ Vlastně bych nemohla odpovědně vysvětlit takovou dávku. Vůbec žádnou dávku bych neobhájila. Teprve teď se polekala. Měla právo to udělat? Jak se zodpovím před Hlavním počítačem?

„Jaký záchvat? On mívá záchvaty?“

Nejistě vzhlédla. Už několikrát vypadal podobně, ale pokaždé utekla, ani to nezpozoroval. Jenže

… dá se to nazvat záchvatem?

„Já, Modeste… Snad bych vám to měla říci. Asi jsem udělala chybu.“

„Pojďte ke mně.“ Byl nejistý jako ona. Co se dovím?

Chvíli se na sebe dívali, pak sklopila oči na stůl. Nevěděla, jak začít, a nepobízel ji.

„Fan mívá takové vize, jak zachrání planetu. Aby všichni lidé dělali, co on si bude přát, a aby přitom byli šťastni, protože je uzpůsobí, aby si přáli jen to, co chce on.“

„To je ale zmatené.“

Zavrtěla hlavou. „Zmatené ne. Má to logiku. On, Modeste… on je schopen to udělat.“

„Jak?“

„Přenášením pamětí. Vytvářením umělých vzpomínek a představ.“

„To se nikomu nemůže podařit.“

„Jemu se to už podařilo.“

„Vytvořit umělé vzpomínky? Nevěřte mu, jen se chlubil, abyste se obdivovala jeho genialitě.“

„Ďábelská genialita.“ Do očí se jí draly slzy. „Bohužel se nechlubil.“

„A jak… Ověřila jste si to?“

„Ověřil si to. Na mně.“ Dívala se provinile, prosebně.

Vyskočil. „Ale to je zločin, to nemůžeme…“

Sepjala ruce. „Prosím vás, Modeste, mlčte o tom. Slíbila jsem, že nic neprozradím. Vy nevíte, co on dokáže.“ Počítač, po-čí-tač, bubnovalo jí v mozku. Fan má tajné pověření! Chtělo se jí všechno vypovědět, ale nesmí, nesmí!

„Nicméně jste to prozradila.“

„Promiňte, jsem tak zmatená, snad… tu injekci jsem mu neměla…“

„Dobře jste udělala. Bylo to… v sebeobraně? Chtěl na vás zas něco zkoušet?“

„Ne, já už… odmítám. A… musíme… musíme mu v jeho výzkumech zabránit. Já sama neumím a řediteli se neodvažuji… vyhodil by ho a on by pak stejně jinde… Modeste, prosím vás, vymyslete něco.“

„Pokusím se.“

Vstala. ,,Vy tu dnes zůstanete? Nemáte lehátko…“

Usmál se. „Doprovodil bych vás, ale slíbil jsem, že ještě zajdu k Adamovi.“

„A… smím s vámi?“

„Pojďte, bude rád.“

Adam je vítal žerty, smál se, mluvil o tom, že každý se jednou dočká toho, nač čeká, a mrkal na Modesta.

„Chtěl jste mi povědět o těch nynějších vzpomínkách,“ odváděl Modest řeč. Byl v rozpacích, nikdy jsem Věře nic ani nenaznačil, a Adam začne s narážkami.

„Spíš jsou to blábolivé zmatky. Samozřejmě mám spoustu něčeho v paměti, vidím se jako chlapec na zahrádce, s matkou u televizoru, u cukráře a tak dále, ale je to nezřetelné, jako bych špatně viděl, špatně slyšel, útržky nějakých slov, nesrozumitelných, víte? A to pan doktor Enthus tvrdí, že ten muž měl všechny smysly v pořádku a pocházel z Luceru. Žádný cizinec.“

„To mohu potvrdit,“ řekl Modest, „přijímal jsem ho.“

„Ale víte, že je mi v tom docela dobře? Ničím nejsen zatížen. Tahle paměť mě jaksi… nechává na pokoji. Tak. A víte co? Jděte domů, chce se mi spát.“

Modest doprovodil Věru až k zahradnímu altánku, i on byl teď naladěn do žertů a nechápal její ustaraný výraz.

Sotva jeho postavu smazala neosvětlená část parku, Věra se málem vydala zpět do ústavu. Měla bych jít hlídat Adama, byl divný, těšil se na něco, Fan mu jistě slíbil dnes v noci vrátit jeho vlastní paměť. Dovedla si představit, jaké lži by nejspíš použil, aby Adam souhlasil a neprozradil. Ale ne, nic se nemůže stát. Sám to Fan nedokáže, a spí, do rána bude spát. Jenže Fan nespal.

Když si uvědomil jehlu ve svém předloktí, sebral všechnu sílu do myšlenky NESPAT. Uchoval si tak v mozku ostrůvek pohotovosti, který se brzy vzchopil k příkaz PROBUDIT SE. A jak jím Modest s Věrou pohnuli, byl už napůl při vědomí. Ihned po jejich odchodu se s vypětím všech sil přinutil vstát a vstříkl si protilátku. Za pár minut, svěží a bystrý, znepokojen pouze Věřiným zákeřným činem, vysvětloval Adamovi, že je konečně vhodná situace a dnes v noci mu může vrátit paměť. Že spěchá protože zítra už má jiný úkol a Adamův případ by měl rád uzavřen.

Asistent? Nač tu mám bratra? S injekcí to zvládne, jen ho Adam nesmí vidět. Zbytečně by se lekl a potřebuju ho mít klidného. Důvěřivě odevzdaného do mých rukou.

Viktor se bránil, i po injekci nejistý. Tolik let jsem to nedělal… „Dělat to budu já. Ty jen drobnosti, vždycky ti řeknu. Každý laborant to klidně svede, jenže ho nemám, víš? Vzchop se, jde o tebe.“

Jednoduchá záležitost, za hodinu byli hotovi. S mimořádným napětím, samozřejmě. Fan musel sledovat i bratra pak ty dvě protikladné dávky… Zákeřná Věra! Prozradí-li něco, jsem vyřízen. A prozradí-li Adamova dcera? Nechtěl na to myslit. Má sice její odpověď, dodatečný souhlas použít rozbitého těla k vědeckým účelům, snad se mu podařilo dost výmluvně naznačit, kým je chráněn on i jeho práce. Ale přesto… Ta věčná nejistota!

Ostražitě odvedl nejdříve Viktora. Pak Adama na vozík, vozíkem do výtahu. Chodba prázdná, ošetřovatel přijde ráno, Modest spí doma, jeho lehátko je ve Fanově laboratoři. Snad noční služba nenahlédla do Adamova prázdného pokoje. Bez pomoci přemístit pacienta na lůžko.

Vyčerpán klesl na Modestovo lehátko, a jak upadal do spánku, vynořila se v něm panická myšlenka: Jestliže Věra odmítla asistovat u přenosu, jestliže se dokonce odvážila vstříknout mi LP, nemůže to znamenat nic jiného, než že i ona má pověření. Že plní úkol. Mluvila s ředitelem? Vyžádali si instrukce? Kabinet se rozhodl neposkytovat mi nadále ochranu? Proč? Ale to bych pak naopak byl vydán na milost a nemilost! Kdekomu, kdo by měl důvěru Hlavního počítače! Ztratit důvěru je tisíckrát horší než vůbec ji nezískat. Věra, ta nenápadná, ustrašená Věra je nakonec chytřejší než já! Průkaz mi neukázat, nechat mě v nejistotě. Kdo jí to poradil? Ředitel? Sám Hlavní počítač. Potrestají mě? Kdo? Jak?

Obracel se na lehátku, zpocen, v mrákotném polobdění, mozek ždímaný strachem. Ne, nejsem zločinec!

Jenže Hlavní počítač nevidí do záměrů, je to stroj. Jen fakta zpracovává, nic víc. Objektivně. Nestranně. Ale jak může být objektívní, nemá-li informace o všem? A Hlavní počítač je nemá, a ještě dlouho nebude vědět! Holografické snímání pamětí a představ, ano, to mu chybí k dokonalosti, k objektivnímu rozhodování, a jen já k tomu mohu poskytnout předpoklady. Jen já, s Viktorem. Jenže Hlavní počítač nezná náš plán, naše možnosti. A zabrání nám v tom.

Zabrání?

Ne, nesmíme dopustit… Já, já nesmím dopustit, aby to stalo! Nejde o mne, jde o svět. Je třeba všechno tu skončit, co nejrychleji. Přenos, odlišení, oddělení. Na Adamovi vyzkoušet, na Viktorovi uplatnit. A prchnout. Prchnout s ním někam, kde nás nikdo neobjeví. Je vůbec takove místo?

Musí být, najdeme je. A najdeme i někoho, pod jehož jménem bychom dokončili a odevzdali soutěžní návrh, vždyť jde o Kvaru!

Ráno měl službu u příjmu. Scien mu odpověděl na pozdrav s obvyklým úsměvem, odtud tedy zatím nebezpečí nehrozí? Věra ani Modest se neukázali. Provoz normální. Byl unaven, ale denní světlo a běžná dopolední práce ho uklidnily. Upadnout v nemilost? Kvůli Adamovi? Vždyť mi ho Hlavní počítač schválil jako pokusnou osobu!

S údivem si připomněl své noční úvahy. Připsal je působení dvou protikladných farmak. Usoudil, že Věra jednala zkratově, lekla se mě, zapomněla na mé pověření, a jistě už toho lituje. Jiné vysvětlení není. Vyplňoval přijímací kartu a usmíval se na nový případ. Ale stejně, píchnout mi LP, jako šílenci, který ji chce uškrtit!

Přestal na ni myslit, přednější je teď Adam. Má sice tenhle přenos vymazán z paměti, pár posledních vzpomínek jsem pro jistotu sňal, ale Modest může mít podezření. I ošetřovatel. Kdo ví, jak zapůsobí směs dvojí paměti. Kdyby všechno chtělo pár dní vydržet v klidu, zas by ho v noci vzal a zkusil odlišovat. Oddělovat! V nejhorším mimo mozek. Polovinu pak zafixovat do komory, druhou zpátky do mozku. Chvěl se nedočkavostí.

Oběd, Věra nikde. Modest se tváří spokojeně, nic netuší? A co jeho lehátko?

„Máš u mne lehátko,“ řekl mimochodem, když šel kolem jeho stolu. „Přijď si pro ně kvečeru, už je nepotřebuju.“ Čekal překvapenou tvář, ale Modest jen kývl.

„Už je ti dobře?“ zeptal se nevinně.

„Jak vidíš.“ Pro Modesta mi tedy bylo špatně. Snad i to LP mu Věra zatajila? Usmál se, včera jsem asi blouznil. Věra! Kde by vzala pověření! Jen Adam mu ležel v hlavě, ale ještě nemám kdy za ním jít. Až po službě.

Modest měl kdy a těšil se na setkání, popovídá si s Adamem bez Věry. O Věře. Dopoledne zůstal ve městě, když už jednou spal doma, může se podívat do knihovny. Měl dobrou náladu a nezkoumal proč, na Fana už se nehněval, však něco vymyslíme. Zdálo se mu to snadné.

Sotva však vstoupil do Adamova pokoje, růžový svět byl pryč. Pacient neodpověděl na pozdrav a tvářil se jako prokurátor ve svých nejhorších dnech.

„Nechtěl na vozík,“ stěžoval si ošetřovatel, „že ho bolí hlava. Asi proto, že spal do deseti. A nechce obědvat.“ Vyčítavě ukazoval plné talíře.

„Můžete jít, děkuji. Spravím to s ním.“

„Mám tu nechat oběd?“ .

„Nechte.“ — „Snězte si ho sám.“

Obě věty najednou. Ošetřovatel pohlédl nerozhodně z jednoho na druhého. Pak položil oba talíře na stůl a odešel.

„Měl jste špatnou noc, Adame?“

„Měl jsem tu skřítky a čarodějnice.“

„Vy jste se ale špatně vyspal. Chcete kávu?“

Muž provrtával očima Modestovu tvář. Otevřenou, upřímnou, srdečnou. Trochu udivenou Adamovým chováním, avšak přátelskou. Zavrtěl hlavou a sykl bolestí.

„Udělá vám dobře, Adame. Vezmu si s vámi.“

„Tak ano, když na ni máte chuť.“

„Vy ne?“

„Já mám chuť střílet. Vraždit.“ Opatrně po Modestovi otočil hlavu. „Buď tu se mnou někdo něco prováděl, nebo jsem se zbláznil.“

„Kdo by s vámi co prováděl, abych o tom nevěděl? A jako blázen nemluvíte, i když jste dost nevrlý.“ Od kávy upustil. „Co je vám?“

„Zpěvák je mi. Belcan.“

„Jak jste přišel zrovna na zpěváka?“

„Vždyť říkám. Buď mi ho někdo vmontoval do mozku, nebo blázním.“

„Nečetl Jste večer jeho paměti?“

„Žádné paměti jsem už týdny neotevřel.“

„Tak jste měl těžký sen. Můru.“

„Dejte pokoj s můrou. Věřím, že vy v tom nemáte prsty. Vy nejste podlý typ, a lhát neumíte, zvlášť ne očima. Ale toho zpěváka mi někdo v noci přidal a teď mám krásné paralelní vzpomínky, dva chlapečkové najednou, oba jsem já, jeden na zahrádce mezi cibulí a mrkví, cpe to do sebe i s hlínou, čuně, druhý stejně velký brnká způsobně na klavír, řežou ho kalhotky a předvádí se tetičkám. A hlavu mám jako sud, na kterém praskají obruče.“

Fan, napadlo Modesta, nikdo jiný by nic podobného nespáchal. Ale Fan měl v sobě 200 LP! Nic nemohl… a neodvážil by se vzít laboranta. A Věra byla doma.

„Co nic neříkáte?“

„Přemýšlím. Nejde mi to dohromady. Takovou věc vám mohl udělat jenom Fan. Ale…“

„Přiveďte ho. Chci ho!“

„Nemohl to udělat. Spal.“

„U vás? Že to tak víte.“

„Bylo mu špatně. Dostal silnou injekci. Mohl se probrat nejdřív ráno. To už tu byl ošetřovatel.“

„Pak jsem se zbláznil a to je ještě horší.“

„Ale ne. Spravíme to, uvidíte. Fan je dnes u příjmu, nemůže se uvolnit. Přivedu ředitele. Ví o všem, co se v ústavu děje.“

K Scienovi. Je to nevysvětlitelné, Fan má alibi. Zrovna na tuhle noc. Nebo… Polil ho pot. Nebo je s ním Věra smluvena, všechno byla přetvářka a podvod, injekce, řeči o pokusech s umělou pamětí, vzít mi lehátko, abych šel domů a nepřekážel, dát se doprovodit, abych i jí dosvědčil alibi…

Ředitel ho přijal s údivem. Komplikace? Teď? Že by Fan… Modest neodporoval, skutečně asi Fan. A Věra.

Adam čekal s očima na dveřích.

„Tak co se tu děje za mými zády?“ Ředitel si byl jist, že je to Fanova práce. Je tak nedočkavý. A hřeší na své pověření, na to, že je pod ochranou. Jenže všechno má své meze. Objevil včera něco? Nedokázal počkat? Ale mělo ho napadnout, že dvojí paměť bych nikdy nedovolil. Máme přece zkušenosti s Viktorem.

Vyslechl Adama, dal si popsat jeho stav. Kýval a rostla v něm jistota, že ne Adam, ale Fan zešílel. Rozhodl se. I před komisí Kabinetu to obhájím, ochrana se nemůže vztahovat na zločiny.

„Ještě si vyšetřím situaci,“ řekl Modestovi, „ale v každém případě nařizuji sejmout. Všechno sejmout, rozumíte?“ Dosud mám část původní buňkové kultury z Adamova mozku, k fixaci musí stačit.

„A…“ Modest měl pocit, že příkaz nepatří jemu, „ano. Hned to řeknu Fanovi.“

„Fana nechte, s tím si to vyřídím sám. Vy sejmete oba paměťové systémy. Ještě dnes. Budu při tom. Sezvu tým.“

Obrátil se ke dveřím, ale Adam ho zavolal.

„Jen sejmout jste nařídil, pane řediteli?“ Hlas plný, úzkosti.

Scien krátce pohlédl na Modesta, pak se vrátil k pacientovi. Skončit všechno najednou, ten muž si nezaslouží být stále klamán. Vydržel víc než kdokoli jiný. I tohle snese. Nemůže nastat horší stav, než prožívá člověk po vyléčení z Korsakovovy psychózy. Vjemy, jež se dřív neukládaly do paměti, znovu se tam začnou ukládat.

„Řeknu vám pravdu.“

Muž visel na jeho rtech a z očí mu unikala naděje.

„Nemáme vaši vlastní paměť, neměli jsme co sejmout. Nebyla.“

„Nemohla přece… jen tak zmizet?“

„Nevíme, jak se to stalo, prostě jsme nic nenašli. Byl jsem u toho. Ale neobávejte se, udělám pro vás, co budu moci. Bez Enthuse. Teď za to odpovídám já.“ Povzbudivý úsměv a dveře se za ním zavřely.

„Modeste,“ muž skoro vzlykl, „co budu bez paměti?“

„Paměť jako schopnost si pamatovat vám zůstane, Adame. Jen vzpomínky budou pryč, zmizí všechno zmatené, co vás teď moří. Odpočinete si, bude vám dobře.“ Utěšoval, povzbuzoval. Sám potřeboval povzbudit, takový zásah a hned napoprvé na Adamovi. Bál se, nevěřil si. Scien bude při tom? Byl by dal přednost Fanovi.

„Snad mi bude dobře. Věřím, vám věřím, že nevíte, co je s mou vlastní pamětí. Ale nevěřím Enthusovi. Má ji. Nechal si ji. A proč?“

„Nenechal, Adame, věděl bych o tom. Všichni jsme byli při prvním přenosu.“

„Asi ho neznáte. Kdo ví, co předstíral, jak to předstíral. Nevěřím mu, už ne. A kdysi jsem mu věřil, i jemu jsem věřil, pamatuji se na to.“ Pohlédl na Modesta s trochou údivu. „Večer se už ani na tohle nebudu pamatovat?“

Nevím, chtělo se Modestovi vykřiknout, vůbec nevím, jak se mi to s vámi povede! Ale nemohl, pacient musí mít důvěru. Plnou důvěru v lékaře. „Tohle si budete pamatovat, Adame. Nechám vám nové vzpomínky, ústavní vzpomínky.“ Usmál se. „Chcete něco… na uklidnění?“

„Není třeba, nejsem neklidný. Spíš…“ Odmlčel se, poušť v očích. „Spíš zoufalý, Modeste. Upírá-li mi i Scien moji paměť, znamená to, že má důvod mi ji nedat. Modeste, nezlobte se, já už ani vám nevěřím, i vy můžete mít důvod, dobrý důvod… Řekněte, byl jsem nemocen? Duševně myslím.“

„Vyloučeno. To by se nespravilo změnou paměti.“ Nebyl si jist, Fan chtěl právě takhle léčit psychické poruchy. Změnou paměti. Chorobný spoj se přetrhne, nemá na co navázat, kontinuita porušené osobnosti zmizí, a kam se usadí porucha? Vznikne znovu, osobnost je disponována, namítal Modest kdysi dávno, v neuvěřitelných dobách jejich přátelství.

„Pak…,“ Adam k němu vztáhl paži, „pak jsem byl zločinec. Z trestu poskytnutý k pokusům. A vy mě máte rád a tajíte to. Jednáte se mnou jako…“

„Nesmysl!“ Modest prudce přetrhl mučivé dohady „Prosím vás, uvěřte mi. Prosím vás o to pro naše přátelství.“

Muž se mdle usmál. „Dobře, pokusím se. A jděte si chystat ten přenos, nemusíte mě hlídat.“

Modest šel. Rád. Pohled na Adama mu vnukal obavy, pochybnosti, a teď musí být klidný, Adam je v jeho rukou. Muž znehybněl. Jen tak se dala zmírnit krutá bolest hlavy. Věděl, že nebyl šílenec, a lékařovo vysvětlení ho upevnilo v jistotě. Ale jak se Modest vyhnul objasnění, proč nemohl být zločinec! Jen věřte mi, nic jiného. Odpírají mi mou paměť z milosrdenství? Nebo ji dali jinému? Komu? A on někde pokračuje v mé práci? V jaké práci? Je tak důležitá, že jsem pro své znehodnocené tělo musel být obětován?

Kdyby byl věděl jak, v té chvíli by se byl zabil.

Usnul? Spíš ho na pár hodin bolest vrhla do bezvědomí. Stál nad ním Modest s ošetřovatelem, usmál se na ně a vrátili mu úsměv. Převezli ho do sálu.

Tým už čekal a Modestovi se konečně přestaly chvět prsty. Laborant mu podal dezinfekční spray. Náhle hluk a přes červené světlo nade dveřmi sálu prudké kroky. Nikdo se nemusel ohlédnout, aby poznal, že je to Fan. Rozzuřený k nepříčetnosti.

„Jakým právem?“ Hlas mu přeskočil. „Adam je můj případ. A ty za mými zády…“

Kdyby ho byli dva laboranti nezadrželi, byl by Modestovi vytrhl z ruky odsávačku.

„Jakým právem?“ Scien vložil do hlasu všechnu přísnost, jíž byl vůči Fanovi schopen. „Tuhle otázku bych měl položit spíš já vám. A položím vám ji co nejdřív.“ Vzal Fana za paži a vyvedl ho ven.

Ostatní se po nich s údivem otočili. Divné bylo už to, že přenos provádí Modest. K tomu tahle scéna… Fanův soumrak?

,,Co místo toho?“ odvážil se doktor Hemmel otázat, když fixoval sňatý celek.

Modest potřásl hlavou. „Končit,“ řekl. „Nic nemáme.“ Snad jsem to nezkazil, myslil si. Najednou se mu znovu začaly chvět prsty.

První Fanovo hnutí bylo vytrhnout se řediteli, rozrazit skupinu kolem Adama a vrátit mu do mozku, co sňali. Nebo aspoň sebrat sňatý celek a měřit, ihned měřit, dají-li se paměti rozlišit. Ale podvolil se a vyšel na chodbu, ředitel možná přece jen dostal pokyn z Kabinetu, třeba je s nimi ve styku a zamlčel mi to. Noční úvahy ztratily příchuť blouznění, Fan kráčel za Scienem do jeho pracovny poprvé s nejistotou.

Usedli naproti sobě, jako k poradě. Fan se snažil vyčíst z ředitelovy tváře, co se vlastně stalo. Nesnesl Adam dvojí paměť? Žalovala Věra? Ale pak bych měl alibi, spal jsem přece!

„Mluvte,“ vyzval ho ředitel a to bylo špatné. Nedá mi nahlédnout do situace, mám se zodpovídat a nevím z čeho.

Mlčel. Sklopil hlavu. Sebral ze stolku tužku a otáčel ji v prsttech. Rozhodnut setrvat v mlčení, dokud se nedoví, jak to bylo.

Scien chvíli čekal, ale když viděl, že se nedočká, začal sám.

„Proč jste to udělal?“ Otázka. Ne obvinění.

Fan zvedl hlavu. „Viktor,“ řekl.

„Měl jste požádat o souhlas.“ Ústup. A Věra nežalovala, ředitel neví o mém domnělém spánku. Zřejmě byl Adam v krizi. Že jsem nenechal službu a nešel za ním! přesvědčen, že by zvládl Adama i utajil pokus, už si zas věřil.

„Nebyl bych ho dostal.“ Byl klidný; všechno je v pořádku.

„Porušil jste ústavní řád.“ Uvědomuje si, že ho nepropustím, že se budu bát uplatnit proti němu právní předpisy. Bojím se? „Čekám, že mí to vysvětlíte.“

Fan se v duchu zasmál. Ani omluvu nežádá! Už nepochyboval, že dostane sňatou dvojpaměť k rozboru.

„Potřebuji sňatý celek. Rozlišit paměťové individuality.“

„Bude vám k dispozici.“ Kdo vám pomáhal, chtělo se mu zeptat, ale nač? Potrestal bych pomocníka, když netrestám Fana? Vstal. „Pojďte, Hemmel to už jistě zafixoval. Mám dojem, že by vám beze mne nic nedali.“ Nevědí. Nikdo kromě mne neví o Fanově poslání, bohužel. Jak asi vypadá v jejich očích mé jednání?

V sále se skončilo. Ošetřovatel jel s lůžkem k výtahu a laboranti skládali přístroje. Doktor Hemmel bez poznámky vydal komoru. Modest šel při lůžku, na Fana nepohlédl. Vydírá Sciena? Co na něho ví? Nebo… Raději nedomyslil.

Před jeho pracovnou čekala Věra. Viděla, jak vezou Adama ze sálu, a chtěla vědět, co se děje. Jít za Fanem se neodvážila, a Modest se včera choval tak přátelsky.

„Co je s Adamem, Modeste?“

„Teď se ptáte?“

Nerozuměla, šla za ním do pracovny. „A co je… s Fanem?“

„Nemusíte mít obavy. Prošlo mu to, jako vždy.“

„Co mu prošlo?“ Něco nehrálo.

„Poslyšte, nechte té komedie. Včera jsem vám uvěřil, ale dnes už mě neobelstíte.“

„Ale…“ Nevěděla, co odpovědět. Nechápala nepřátelství v jeho hlase.

„Kvůli vám jsem dnes snímal dvojí paměť,“ vybuchl. Nebýt Věřiny proradnosti, nemusel jsem riskovat.

„Proč to nedělal Fan?“ Lekla se; spí snad dosud?

„Protože přenášel v noci. A víte to líp než já, tak se neptejte.“ Jak dlouho chce pokračovat? Musí jí být jasné, že všechno vím.

„Ale vždyť spal! Sám jste viděl…“

„Že je prvotřídní herec. Nestyděla jste se asistovat při nezákonném zákroku? Chudák Adam to sotva přežil.“

Propukla v pláč. Nezadržitelně jí stékaly slzy. Z čeho mě podezírá?

„Slzami nic nesmyjete. Divím se, že vás Scien oba nevyhodil.“

„Ale, Modeste …“

„Jděte. Chci spát.“ Cítil se do dna vyčerpaný.

Teprve po jejím odchodu zjistil, že dosud nemá lehátko. Zamkl a natáhl se na koberec. Kdyby se byl sám před sebou nestyděl, byl by se rozplakal jako Věra.

Za dvě hodiny se probudil, polámaný, ale odpočat. Zběžně se opláchl a rychle za Adamem.

Ošetřovatel se beze slova vzdálil, respektoval nepsané pravidlo, že po přenosu je druhý asistent s pacientem sám.

Modest popošel k oknu. Scien kráčel parkem, ruce za zády, ramena schýlena víc než jindy. Nač myslí? Kdybych mu pověděl o pokusech s umělou pamětí… Mávl rukou; vysmál by se mi. A já včera uvěřil, protože to řekla Věra.

Pacient se pohnul a lékař k němu provinile přiskočil. Kvůli Věře zapomenout na Adama!

Bezbarvé pouštní oči se otevřely a objaly Modesta, který ze sebe vypravil stísněné dobrý den. Neodvážil se připojit jméno, kdo ví, co všechno jsem mu sňal. Bude umět hýbat rukama? Pozoroval ho s úzkostí, ale muž se usmál.

„Měl jste pravdu, Modeste,“ řekl klidně, „vzpomínám si.“ Vztáhl ruku a lékař ji stiskl. „Děkuji vám.“

„Hlava už vás nebolí, Adame?“

„Slavné to není, ale lepší nesporně. Ten pocit na prasknutí je pryč.“

„To jsem rád.“

„Vidíte, a pak že jenom doktor Enthus. Vy to taky umíte, asi všichni, jak jste tady.“ Hovorný, ani zdání po depresi. Co má teď v paměti. Vybavuje si poslední zážitky. Jak daleko do minulosti sahá jeho vzpomínka?

„Máte představu, jak tu jste dlouho? Myslím u nás v ústavu.“

Muž chvíli váhal. „Žádný odhad,“ řekl pak. „Je to chyba?“

„Není. Jen se chci ve vás orientovat.“

„To bych měl nejdřív sám, nemyslíte?“

„Nechcete, abych vám pomohl?“

„Až kdyby to vázlo.“ Usmál se. „Víte, že jsem na sebe zvědavý?“

„Ne víc než já, Adame. Ale teď raději spěte, máte po čem odpočívat.“

„I vy, Modeste. Dobrou noc.“

Na večeři? Neměl hlad, ale je třeba jíst.

V jídelní skříni bylo už jen několik sáčků, našel svůj a bez chuti se navečeřel. Pomalu zamířil do své pracovny, ale včas si vzpomněl a odbočil k Fanovi.

Lehátko na chodbě a laboratoř zamčena. To znamená?

Může to znamenat, že Fan čekal, nedočkal se a odešel. Nebo že se pokusil lehátko vrátit, a Modestovu pracovnu našel zamčenu. Mezi přáteli by to nic jiného neznamenalo. Avšak může to znamenat, i že uvnitř je Věra. Že si nepřejí být rušeni někým, kdo si přijde pro lehátko.

Vzal je a vracel se, chtělo i nechtělo se mu spát, chtělo i nechtělo se mu jít domů. Průhledem nahlédl k Adamovi, ošetřovatel seděl v lenošce a četl, Adam spal. Do čeho se zítra probudí?

Rozhodl se jít informovat Sciena o prvních Adamových projevech, snad ho ještě zastihne.

Zaklepal. Ředitel vyšel na chodbu, nepustil ho však dovnitř. Návštěva, nemám vědět kdo. Řekl tedy jen, že se zdá všechno v pořádku a pacient v dobré náladě. Scien se usmál a nechal ho na chodbě. Pak si to rozmyslil, znovu vyšel a zavolal ho.

Modest vrtěl hlavou, dnes se dějí samé divné věci. A když vstoupil, údivem zůstal stát u dveří. Věra. Schoulená v křesle. Vzlykající.

„Jen pojďte, pane asistente. Posaďte se.“

Neochotně se usadil, co nejdál od Věry.

„Omlouvám se, že vás tím obtěžuji, máte dnes právo na klid. Ale když už jste tady, pomozte mi.“

Uchlácholit Věru? To určitě. „V čem, pane řediteli?“

Scien rozhodil ruce y bezradném gestu. „Chce od nás odejít.“

„Chce? Nebo musí?“

„Proč by musela? Naopak se ji snažím přemluvit, aby svou výpověď vzala zpátky.“

Váhal. „Chce-li, má asi důvod.“

„To je právě to. Dovolíte, paní kolegyně?“

Kývla nechápajíc, co má dovolit. Upřela na Modesta pohled tak zoufalý, že byl ochoten vzít ji na milost.

„Pohádali s Fanem nebo co. Nechce už ho vidět. A kvůli takové, řekl bych, osobní situaci…“ Otočil se k ní. „Mějte rozum, zůstaňte v ústavu. Vážíme si vaší práce! S Fanem se zítra udobříte.“

Neodpovídala, jen vytrvale vrtěla hlavou.

Modest viděl, že Scien čeká na jeho zásah. Přemlouvat ji? Co se mezi nimi sběhlo? Před několika hodinami se ptala, co s ním je. Už si nebyl tak jist, že mu hrála divadlo.

„Já… já bych byl samozřejmě rád, ale…“ Vtom ho něco napadlo. „Kdyby odešel Fan, zůstala byste?“

Věra rozpačitě pohlédla z jednoho na druhého a kývla.

Ředitel vzdychl. Stiskl tlačítko videofonu, žádná odezva. Porucha, uvědomil si, poslední rekreační pochod přerušil vedení; dva dny, dávno to mělo být spraveno. „Pane asistente,“ řekl, „přiveďte Fana, prosím vás.“

Modest vstal. Má říci, že Fan… Ale raději to zkusí, třeba se zatím vrátil.

Zabušil na dveře.

„Nemám kdy,“ ozvalo se zevnitř.

„Volá tě ředitel.“ Čekal.

Po chvíli bylo slyšet klíč a Fan vyšel. Zamkl za sebou. „Co mi chce?“

„Je tam… Věra.“

„Co… co tam dělá?“ Vzkypění vzteku a snaha udržet strach mimo tvář.

„Pláče.“ Nebyl jsem pověřen vysvětlováním, pomyslil si Modest.

Fan se dál neptal, k řediteli došli mlčky.

„Škoda,“ řekl pak, když se dověděl o Věřině výpovědi.

Scien se podivil. „Vy jste se nepohádali?“

„Proč bychom se měli hádat?“ zeptal se Fan lehce a pohlédl na Věru. „Proč chceš odejít?“

„Myslila jsem, že… že už…“ Zmlkla.

„Ale ty jsi dítě. Měl jsem na tebe včera trochu zlost, to připouštím. Jenže dávat výpověď pro takovou hloupost!“

„Ty tomu říkáš hloupost?“

Fan se upokojeně usmál, bylo jasné, že nikdo nic neví. „Pane řediteli, když se situace vyhrotila až k Věřině výpovědi, jsem nucen podat vysvětlení. Jinak bych o tom samozřejmě vůbec nemluvil.“

Věra ohromením pootevřela ústa; na tváři jí osychaly slzy.

„Bylo mi včera trochu špatně a Věra… Věra mi píchla nesprávnou injekci.“

Věra se napjala v prudkém protestu, ale mlčela a jen Modest si toho všiml. Začínal chápat, že se Věra Fana bojí. A že jí křivdil.

„Stát by se to nemělo,“ bručel Scien, „ale vzhledem k tomu, že vás potřebujeme…“ Nevěděl, čím zastřít nejistotu. Co se vlastně přihodilo?

„Já na té výpovědi trvám.“

„Věro, prosím tě.“ Potřebuju ji a ona to ví. Bojí se pro to, co mi provedla. Ale… „Slibuji tady před svědky, že ti tu injekci nikdy nepřipomenu. Nebyla. Všichni jsme na ni zapomněli.“

„Já ne.“

„Každý se může splést, paní kolegyně. Jsme lidé.“

Jenže já jsem se nespletla, chtělo se jí křičet a úpěnlivě pohlédla na Modesta. Pochopil. Já znám pravdu a Fan o tom neví. V duchu se Věře omluvil, avšak… jak tedy mohl Fan provést přenos?

„Můj hlas nemá váhu,“ odpověděl na ředitelův pohled. „Byl bych rád, kdyby tu Věra zůstala, ale dobrovolně. Obrátil se k ní. „Myslím, že jste se trochu ukvapila. Rozmyslete si to ještě, dva tři dny snad můžete počkat.“

„Souhlasíte?“ Scien byl napjat. A když rozpačitě přisvědčila, propustil je s úlevným úsměvem, i když nepochopil, oč šlo. Byl unaven.

Vyšli a Fan mrkl po Modestovi. „Díky. Máš dobré nápády. Přijď zas někdy na kus řeči.“

„Přijdu.“ Proč ne? Ty debaty mi chybí.

„Dobrou noc.“ Věra se chtěla odpojit, Fan ji však zadržel.

„Počkej, doprovodím tě.“

K jeho úžasu Modest zasáhl. „Žádné ovlivňování. Buď půjde sama, nebo ji doprovodíme oba.“’

Fan se rozesmál, srdečně, jako za starých dob. Skutečně se zdá, že je všechno v naprostém pořádku. „Přijímám, Šalomoune. Jdeme.“

Nazítří byl Modest zproštěn služby, aby se mohl věnovat Adamovi. Když vešel, pacient právě snídal a bez námahy ovládal umělé ruce.

„Jakou jste měl noc, Adame?“

Ušklíbl se. „Bolela mě noha. Ještě to cítím. Já vím, že ty přístroje bolet nemohou, a vidíte, bolí.“

„To jenom dokazuje, že máte dobré nervové napojení. Poslyšte, neměl vy jste něco s nohama? Hloupá otázka, viďte? Nemůžete si to pamatovat. Ale je zajímavé, že jste nikdy nedocvičil chůzi.“

„Na nohu obklad,“ prohlásil Adam užasle. „To se mi asi zdálo. Pořád se mi vnucuje ten obklad, ale prosím vás. Zvedl levou nohu a poklepal si na umělé koleno. „Na tohle by mi tak pomohl.“

„Mohou tu být paměťové pozůstatky,“ řekl opatrně Modest. „Ze všech dřívějších pamětí i z vaší vlastní.“

„Moje paměť. Opravdu mi ji nedáte?“

„Opravdu ji nemáme.“

Adam vzdychl. Šílenec ne, ale… „Poslyšte, já sice i žádnou určitou vzpomínku nemám, tedy na sebe jako dítě a tak. Ale že bych docela nic nevěděl…“

„Řečové centrum je nedotčeno. Od počátku mluvíte svým jazykem, jak jste se kdysi naučil. Znáte významy slov. A můžeme zkusit, jak to s vámi vypadá, chcete?“

Adam pokrčil rameny. Souhlasil, i když měl na mysli jiný rozhovor. Na všechno dojde. „Víte, co je les? Řeka? Město?“

„To je otázka, Modeste. Samozřejmě že vím.“

„Tak pozor. Znáte například Kapitol?“

„Jistě.“ Bez zaváhání.

„Byl jste tam?“

„Nevím. Asi.“

„Představte si ho.“

„Stalo se.“

Modest promítl Kapitol. „Souhlasí.“

„S kým jste tam byl?“

Chvíli ticho. „Netrapte,“ řekl pak Adam sklesle. „Sebe si tam umíte představit? Vedle Aureliovy sochy. Máte to?“

„Mám.“

„Jak vypadáte?“

„No jako já.“

„Kyborg?“

„Jasně.“ A po několika vteřinách, s nevýslovným smutkem: „Aha, já si to vymýšlím.“

„Vymýšlíte. Ale smutek pryč. Dokázal byste si představit někoho vedle sebe?“

„Jistě. Třeba vás.“

„Někoho jiného. Ne z ústavu. Máte?“

„Mám. Ale mění se. Neudržím ho v jedné podobě.“

Nesmělé, váhavé zaťukání. Kdo nás ruší? Průhledem přece může vidět, že není žádoucí.

„Vstupte,“ zvolal nevlídně.

Vešla Věra. „Smím?“

„Nemáte-li zrovna co dělat, můžete se zúčastnit objevování Adamovy paměti. Dovolíte, Adame?“

Souhlasil a usedla stranou. Modest viděl, že mu chce něco říci, snad požádat o radu, byl zvědavý, ale nemůže přece hned Adamovi utéci.

„Představte si lucerskou radnici.“

„Neumím. Asi jsem ji neviděl.“

„Školu si umíte představit?“

„I s žáky!“

„Odkdy počítáme náš letopočet?“

„Od přistání předků na Kvaře před 850 lety.“

„Rok přidejte. Ale to nehraje roli.“ Modest promítl hvězdnou oblohu. „Kde je Země?“

Po krátkém zaváhání namířil Adam ukazováček k pravému okraji Mléčné dráhy. „Kdo ví, proč jsme tady, a ne tam,“ povzdychl. „A proč přivezli tolik mikrofilmů, i kdejaký obraz máme okopírován, kdeco se postavilo co nejpodobněji… Abychom nezapomněli, kam patříme? A přitom povrch Kvary málo připomíná rozložení pozemských kontinentů, Asie je pro nás jen nepatrný poloostrov Evropy…“

Modest pohotově promítl západní i východní polokoule obou planet, souvisí tyhle úvahy s Adamovým dřívějším povoláním? Ale nezdálo se, že by ho téma zajímalo jinak než obecně. Otočil se k Modestovi v očekávání dalších otázek.

„Archimedův zákon?“

Odříkal ho s pobaveným úsměvem, jako by to byla básnička připomínající dětství.

„Co jste studoval?“

Adam pohlédl na lékaře s výčitkou a pokrčil rameny.

„Rád bych věděl, jaký jste měl obor. Až budete mít náladu, zkoušejte si vzpomenout, co o čem víte.“

„Myslíte, že jsem to nezapomněl?“

„Možná že ne.“

„Tak co jsem vlastně zapomněl?“

„Sebe, Adame. Svou osobní účast na životě.“

Pauza se Věře začala zdát neúměrně dlouhá. „Víte, co je ovce?“ zeptala se nesměle.

Oba muži se zasmáli.

„Tuhle část testu už jsme dělali, Věro,“ řekl Modest zjihle.

„Tak i tohle je test.“ Adam se nepodivil. „Vlastně ano. Ale vypadá to, že se bavíme, jak vás napadne.“

„Trochu i jak mě napadne. Nebo vás. Máte nápad?“

„Obavy. Třeba jsem patřil mezi zahálející část lidstva.“

„Bylo by vám to proti mysli?“

„Styděl bych se.“

„Nepatřil jste tam.“

„Jak to víte? Aha, když mi to vadí, proč bych zahálel. Můj mozek není na zahálku naprogramován.“

Modest se rozesmál. „Z vás je úplný odborník. Nemohl jste být lékař?“

„Asi jsem tu jen něco pochytil. A teď mě nechte přemýšlet.“ Dobrosrdečně je propustil, ti dva mají teď jiné starosti, a kdybych je neposlal, zůstali by. Ale díval se za nimi se smutkem.

„Pospícháte?“ Věra se nerozhodně zastavila na chodbě.

„Pojďte do pracovny.“ Pozoroval její oči. Mohla klamat? Lhát?

„Nemohu se rozhodnout, Modeste, bez vás nemohu.“

Zatrnul. Beze mne ne? „Ale já neznám Fana do té míry, abych…“

„Já ho znám,“ přetrhla mu váhavou větu. „A budu se mu umět vyhnout. Jde… o vás.“

„O mne? Já přece…“

„Vy jste mě včera podezíral z kdovíjakých strašných věcí, dosud tomu nerozumím, a kdybyste byl proti mně… Nezlobte se. Myslila jsem, že spolu Fana zachráníme před ním samým.“ Dívala se prosebně. „Že se to třeba podaří.“

„Odpusťte mi ten včerejšek. Ale je tu pár nejasností, pořád nevím, jak vysvětlit Fanův noční přenos, mám-li vám věřit, že jste mu dala LP.“

„Nemohl to provést někdo jiný?“

„Vždyť se Fan přiznal.“

„Možná někoho kryje.“

„Koho by tu mohl krýt?“

Chvíli váhala. „Znáte lidi na speciálce?“

„Ne. A jak souvisí Fan se speciálkou? Má přece první část levého křídla.“

„Jenže… neduvno jsem zastupovala na speciálce a… a viděla jsem tam někoho, kdo na první pohled vypadal jako Fan a… Bylo to hrozné. Nemůže mít dvojníka, který dělá některé věci s ním nebo místo něho?“

„Faniazie. Věro. Fan má na speciálce bratra, je to psychotik, Nikdy jsem ho neviděl. Říkáte, že jsou si podobni?’

„Příšerně. V přesném smyslu slova příšerně. Nevěděla jsem, že tu má bratra. Snad. bych se nebyla tolik lekla. Co když to udělal ten bratr?.“

„Těžko, Věro.“

„Ale někdo to přece musel být!“

„Nepátrejme Adam je v pořádku a tahle záhada se třeba časem objasní sama.“

„Jenže dokud se neobjasní, vy mi nebudete věřit. Já tu budu ztracená a musím tu výpověď…“

„Budu vám věřit.“

„Ale já potřebuji, abyste nepochyboval!“

„Tak se zeptám Fana. Snad se pochlubí, jak to provedl. Doufám, že poznám, kdy lže. Včera jsem to taky poznal, u ředitele.“

Při večeři si k Fanovi přisedl, jako v dobách před Adamem. Nemluvili o něm, Modest nechtěl kazit pohodu u stolu. Ale když se rozcházeli, přece jen se zeptal, skoro v rozpacích: „Fane, kdo provedl ten přenos včera v noci?“

„Víš o někom, mimo mne, kdo to mohl udělat?“

„Ale píchla ti 200 mg LP!“

„Na mne neplatí ani LP!“ Smích, chechtot. Prozradila to. Tím hůř pro ni, proradná. Proradná? Zřejmě se bála, co to se mnou udělá. Šla se radit. A pro lehátko. Abych si nenatloukl, až spadnu ze židle.

Hvízdal si a Modest za ním hleděl víc zděšen než udiven. Nakonec na něho opravdu neplatí LP? Je imunní vůči chemickým vlivům? Uzpůsobil se?

Přenášel sám?

A co ty umělé vzpomínky?

Modest měl náhle svíravý pocit v žaludku a jícen mu stáhla křeč podezření: Všechno je možné. Zapomenuté školní debaty, náhodně zaslechnuté poznámky, rozpaky nad rekreačními pochody, dávné pochybnosti a nejistoty, otázky, na něž tehdy nenalézal odpovědi, najednou dusily jako zaskočené sousto. Už nepochyboval ani o tajných úkolech, ani o chráněných občanech se zvláštním pověřením, vždyť Fan…

Ano Fan určitě pracuje na tajném výzkumu a Scien dostal příkaz výzkum umožnit. Kolečka do sebe zapadla a křeč povolila. Zůstala jen sladkohořká pachuť, jistota, že je to jediné možné vysvětlení Fanova postavení v ústavu. Chudák Scien.

Ale mají-li tajný výzkum v rukou lidé jako Fan?

Nebo jen takoví se hodí?

Znovu ta stará nedůvěra k Hlavnímu počítači, přestože kdysi uznal, že vlastně, nemá co namítat, protože počítačům nerozumí. I to je ovšem chyba, pomyslil si. Proto je pokrok tak pomalý, specializace izoluje. Nikdo nezná nic než svůj obor, k nikomu se nedostanou informace o jiných problémech. Jen Hlavní počítač má přehled, jen on smí rozhodovat. Vybírat. Určovat nejvhodnější varianty. Rozdělovat nové poznatky mezi vybrané odborníky.

Vyčleňovat ty, které jsou vyřešené, a proto zralé k zveřejnění, protože už nenavozují problémy. Občané, k jejichž povinnostem nepatřilo studium, musí mít doem, že na Kvaře je všechno dokonalé. Samozřejmě jen díky Hlavnímu počítači, který se nemýlí. Který všechno vede k stanovenému účelu. Ale je to vždycky dobrý účel?

Jaký účel má Fanův tajný výzkum? Může-li přitom týrat Adama… A kdo mu pomáhá? Nepřenášel přece sám!

Věra.

Věra, protože nikdo jiný se s ním nestýká. I ona má zvláštní pověření. Hráli oba před Scienem divadlo?

Ne, už jí nevěřím.

Modest se schoulil v křesle, připadal si tou nedůvěrou pošpiněn. Věřím vůbec někomu? I rodiče mohou mít tajný úkol, proto otec potřebuje matku na stanici. A kdysi jsem věřil, ve škole jsme si všichni věřili. Ale později? Proto se nestýkáme. Přátelství je výsada občanů bez studijní povinnosti, a my už nikdy nebudeme vědět, komu křivdíme nedůvěrou. Komu věříme neprávem.

Komu věřím já? Dlouho pátral ve vlastní mysli, Adamovi?

Ano, jedině jemu věřím, jedině on nemohl dostat tajný úkol. Protože nemá paměť.

DĚTI ZE STANICE

A MUŽ BEZ DOKLADŮ

K Ajutově bezmezné radosti byla celoplanetová konference biologů svolána o dva roky dřív. Výzkum urychlen! Kdybych byl jen trochu starší, směl bych se účastnit. Kdybych byl vylosován…

Stanice téměř přerušila práci, z každé rodiny chyběl aspoň jeden člen a nad dopisním okénkem téměř nepřetržitě svítilo červené světlo, protože videofonem se dalo mluvit leda o počasí. Dětem na stanici už skončil učební paogram a mohly, žít jen konferencí. I Kytky hltaly dopisy a měly spousty otázek, na něž jim nikdo neuměl jasně odpovědět, chtěly vědět, co jsou vyšlechtěné traviny a původní kvarská metlice a jak se aktivuje genetický kód. Že by začaly doma něco pěstovat a křížit?

Do největšího rozruchu přijela Bazilea, unavená ze zkoušek i z nových hádek se Solimem, ale šťastná, při loučení se nepřeli a slíbil přijít ihned po prázdninách. Vysvědčení předložila teprve na matčin dotaz, zda snad nepropadla, když se nechlubí.

Gratulace, i od Kytek. A večer krátký videofonní rozhovor s otcem.

„Co ti mám přivézt za vyznamenání?“

„Podrobnou zprávu o konferenci!“

Ajut se horlivě přidal: „I mně, taií. Všichni jsme přece biologové.“

„Není to málo?“

Bazilei se zdál otcův hlas smutný, ale asi je jenom vyčerpán. Vždyť kdy naposled byla celoplanetová biologická konference? Někdy před třemi sty lety. Určitě je tam práce nad hlavu, ještě že pak hned letíme do Luceru.

„Něco jim vymyslíš,“ zasáhla matka. „Porozhlédni se.“

Kývl, něco najdu. „Tak pozítří na shledanou.“

Pozítří, to je pohotovost! Ajut byl ve stavu nepřetržitého, stále se stupňujícího nadšení, až se matka obávala, že se z toho rozstůně. Sotva skončí jednání, hned budou závěry, na pozítří je hlášen přenos výsledků konference, na všech vysílacích kanálech Kvary! Kdo by čekal takovou rychlost? Co údajů se musí zpracovat! A zformulovat je tak, aby všichni občané rozuměli a nic nevhodného se přitom neprozradilo. A to všechno za pár hodin. „Měla jsem otci poradit, aby ti přivezl model Hlavního počítače,“ smála se matka a Ajut hned zadoufal, že ho to napadne.

„Ty bys chtěl hračku?“ řekla Bazilea s opovržením. „Copak jsi malý?“ Ale její opovržení nepatřilo hračce. Model počítače! Svatyně ve Vienu s běsnivou projekcí, v Ulemu bez projekce, ale i tam efektní kýč k vyvolání extáze uctívačů. Otřásla se odporem. Ví-li otec o téhle sektě jistě model nepřiveze. Proč ji nezakážou? V duchu šla parkem se Solimem, hádka pokračuje. A místo opovržení se v dívčiných očích usazuje radost.

Ajut nedostal hračku. Vyberete si něco v Luceru, oba. Nic jsem nenašel, nic, co by se vám líbilo. Otec přišel těsně před začátkem slavnostního přenosu a zemdleně se připojil k rodině v přenosovém pokoji. Jak jsou děti nedočkavé, dychtivé, myslil si, teď tu s nimi musím zůstat, budou žádat komentář. Opřel se pohodlněji, škoda, že nemohu rovnou do postele. Mělo vůbec to trmácení smysl? Kdybychom si aspoň byli mohli popovídat s biology ostatních specializací! Komu prospěje, že jsme se skoro nic nedověděli? Práce v sekcích! A nakonec nevím ani to, k jakým výsledkům dospěla sousední stanice. Trávy nejsou můj obor.

Násilím upnul pozornost k přenosu, ale dosud běží úvod, rekapitulace vývoje kvarského biologického výzkumu. Pozemská setba, zvyšování výnosů na úrodné kvarské půdě, šlechtitelské stánice a nový druh ovcí, novinky staré sedm set let. Přestal vnímat.

„Tati,“ uslyšel náhle Ajutův hlas, „jak to, že spíš!“

Otevřel oči. „Přišel jsem o něco?“ Slavnostní hudba, nápis přestávka.

„Zatím ne,“ řekla matka. „O aktivaci genetického kódu původní kvarské metlice jste nám všichni psali. Navždy zažehnána případná hrozba hladu, i kdyby se počet obyvatel planety desetkrát zvětšil.“

„A vyhlásili další svátek!“ Ajut poskočil. Když se vyhlašuje svátek, znamená to tedy, že všechno je vyřešeno. Ovšem zbývají nuly, a tak dále. Ale přesto měl radost.

„Svátek? O tom neříkali.“

„Museli přece počkat, až počítač všechno zpracuje!“ Táta je asi ještě rozespalý, že to nepochopil. „Když jste odjížděli, nic se nevědělo.“

„Máš pravdu, dítě. A jak se ten svátek jmenuje?“

„Den kvarské vegetace.“ Ajut se zas uvelebil do svého křesílka, přestávka končila. Den vegetace. Zvládli toho tedy jen kus, i když pořádný. S pocitem výhry si uvědomil, že ten další kus, dosud nezvládnutý, čeká na zoology. Bude se tedy podílet na výzkumu, zvolil si správnou specializaci.

Přenesený prostor ukazoval pokusný lán, samá namodralá kvarská metlice. Pak letmo laboratoř a znovu lán, metlice s těžkými, šestinásobnými klasy. Nešlo o běžnou metlici, nýbrž o zdegenerovanou travinu, která snad byla kdysi před tisíciletími potravou zdejší vyhynulé zvěře a jejíž genetický kód se podařilo aktivovat. Křížením.

„Tak tu přece byli!“ vydechla Bazilea. „Před námi, dávno před příchodem praotců. A kde jsou teď?“

„Kdo tu byl?“ zeptal se otec roztržitě, co chvíli upadal do dřímání.

Lidé! Kdo by jinak vypěstoval šestinásobný klas?“ Divím se, že se o tom veřejně mluví,“ poznamenala matka, „i když… neodborníka to asi nenapadne.“

Ajut mlčky kývl, Hlavní počítač myslí na všechno. Aby odborníci pochopili a neodborníci nepoznali, o čem je řeč. V duchu se Hlavnímu počítači omluvil.

Vydrželi u přenosu až do konce vysílání, ale nic nového už se nedověděli. Co zoologie? Mutace? A říkají, že všechno je vyřešeno!

„Vegetace,“ upřesnil otec. Cítil se odpočat, většinu programu prospal. Napadlo ho, že snad dostali prášky pro spaní, aby nemohli sledovat přenos, ale proč? „Problémy s vegetací jsou nejspíš vyřešeny.“

„Ale, řekli všechno.“ Ajut se mračil.

„Víš, jaká panika by nastala, kdyby řekli, že si vědci nevědí s něčím rady? Problémy se týkají jen těch, kteří je dokážou řešit.“ Ale i Bazilea se mračila. Stále vysvětluji, Ajutovi, Solimovi. Obhajuji. A přitom… jsem opravdu přesvědčena, že je to tak správně?

Ajut neodporoval. Byla konference biologů, nejen botaniků. Obrátil se na otce: „A co řešili zoologové? Co je s mutací?“

„Pokusíme se o totéž, co se povedlo s vegetací. Křížením přizpůsobit všechnu faunu zdejším podmínkám. Uvidíme.“

„Takže ta mutace znamená, že se živočišstvo samo snaží nějak se přizpůsobit!“ Hořící oči, rozpálená tvář. Objev!

„Patrně. Ale musíme jim pomoci, aby se nepřizpůsobili k naší škodě.“ Díval se na’ Ajuta se špatně zastíranou lítostí. Kdyby byl průměrný, a třeba i trochu přihlouplý, bude mít spokojený život. Ale s tímhle zájmem, s tímhle intelektem? Nikdy se nedostane z problémů.

„A lidé? My? Taky se budeme muset přizpůsobit? Jak?“ Bazilea na rozdíl od Ajuta byla bledá. Nuly, to je možná jeden způsob přizpůsobení. Takže se budou šířit! Medvědí pohyby a tupý výraz chlapce z rekreačního pochodu, hrozivě se tyčí, lidé před ním ustupují, sto, tisíc takových chlapců… Dívka si zakryla dlaněmi tvář, ale představa nezmizela. Propadla se do komíhání nemotorných těl.

Matka jí potřela čelo uklidňujícím roztokem. Měla ho pohotově pro Ajuta, a teď se najednou zhroutí Bazilea.

„To přejde,“ šeptala konejšivě, „je to jen z vyčerpání. Málo jsi spala před zkouškami a teď tolik nových dojmů…“

Dívka se neodvážila opakovat svou otázku. Nebo už dostala odpověď? Zďá se, že všechny zajímá jenom její mdloba. Tak snad… Ještě že už zítra letíme do Luceru! Slunce, pláž!

Pláž byla hned za hotelem, viděli na ni z oken. Stačilo vyběhnout zadním vchodem a přes písčitý břeh přímo do vody.

Desper se nemohl odtrhnout od okna. Těch dívek! Před polednem byl mezi nimi, probíjen trnutím z jejich teplé blízkosti, udiven, že všechny mají moc rozechvívat a mást ho, ač předtím jenom Bazilea to dokázala. To je ten vývoj plný zmatku, o němž mluvil konzultant? Rozhodl se ten zmatek v sobě sledovat, poznávací složka se rychle drala navrch. Cítil se osvobozen jako rekonvalescent a neklid předvídaný konzultantem ho lehce a nezávazně vzrušoval.

„Co jsi říkal?“ Nevrle se otočil k Ajutovi.

„Jdeme hledat brouky, nebo strýčka?“

„Já bych šel k vodě.“

„Jenže tohle je hlasování!“ Ajut ztrácel trpělivost. „Tak rychle, strýček, nebo brouci?“

Desper se ohlédl po Bazilei, ale tvářila se neutrálně, jako by jí to bylo jedno. Nechce ovlivňovat? Ale ona ovlivňuje už tím, že je ona! Usmál se, poddán svému překvapivému, příjemnému vývoji.

„Strýček.“

„Oba stejní. Stejně nelogičtí. Jeden je pro vás víc než všichni.“

Sáhl však po plánu města. Když už byl přehlasován, ať se aspoň ostatní podřídí jeho vedení. Kéž se ten strýček brzy najde, nebo mě pořád budou přehlasovávať a zbytečně ztratíme fůru času.

Na plánu žlutý obdélníček v zeleni se značkou zdravotnického zařízení, v nové části města. Zkusíme to?

Kráčeli liduprázdnými ulicemi časného odpoledne, Desper o půlkrok pozadu, aby pravým okem obsáhl Bazilein profil. Strýček ho nevzrušoval, Ajutova převaha mu nevadila. Šel, kudy ho vedli.

Plot z kovových tyčí, za tyčemi zahrada, chodník pruhovaný stíny, z jejich míhání se točí hlava, v tichu něco vrže a cvrliká, výzvědná, akce je neskutečná,

Pak je na chodníku místo pruhů stínový ornament. Vpravo tepaná brána. Nápis.

ÚSTAV PRO VÝZKUM A APLIKACI NOVÝCH METOD V CHIRURGII A V KYBORGICKÝCH OPRAVÁCH, slabikují, zrak dosud oslněn sluncem, trochu zklamání, tak rychle jsme to našli? Tak snadno?

„Zazvoníme?“

„Počkej. Co řekneme?“

„Že hledáme strýčka. Pak se uvidí. Jdu první.“

„Proč ty? Vůbec jsi sem nechtěl jít.“ Dívce náhle připadalo, že je jich na jeden dotaz moc. Stačila by sama. „S nějakým klukem se budou bavit!“

„Nejsem nějaký kluk, když tam mám strýčka.“

Přistoupila k nim žena s klíči v ruce a zmlkli. Desper klopil oči, nedostanu vynadáno za dívání? Všecka svítila, jak přecházela ulici.

„Co kdybych rozřešila váš spor, děti?“ Usmívala se. „Máte u nás strýčka, jak slyším. Ale teď není doba návštěv.“

„Kdy je?“ Trojhlasně.

„Pozítří.“ Vsunula klíč do zámku. „A pak v sobotu.

Děti na sebe pohlédly. Kdepak čekat!

„Paní, vy jste z ústavu?“ neohroženě začal Ajut.

Kývla. „Co je vašemu strýčkovi?“

Krčily rameny. Co říci?

„Havárie?“

„Jak to víte?“

Užaslé oči ji rozesmály. „Tady máme většinou havárie Ukázala na název ústavu.

„Vy jste lékařka?“ vyzvídala Bazilea.

„A vy zvědavé děti.“ Otočila klíčem.

„Nezlobte se, paní doktorko, ale můžeme tam s vám Potřebujeme zjistit…“

„Zavolejte si informace o stavu pacientů. Číslo 517804.“ Otevřela bránu.

Zároveň s ní však všechny tři vklouzly do parku a vypadaly, že se nedají vyhnat.

„Tak vy se za každou cenu chcete hned dovědět, co je s vaším strýčkem.“ Jejich vytrvalé násilí jí bylo sympatické. „Proč nepřišli rodiče?“

„Ti si myslí, že…“ Desper nerozhodně pohlédl na sourozence. Bazilea pohnula rukou, jako by chtěla hochy odehnat. „Prosím vás, paní doktorko, jestli moc nepospícháte, já bych vám to vysvětlila.“ Tvářila se prosebně. „Třeba bychom ani nemuseli dovnitř.“

Žena dlouho neváhala, děti se jí líbily. Zamkla bránu a vedla je alejí k centrálnímu pavilónu, snad jim nebude muset sdělit příliš špatnou zprávu. Snažila se vzpomenout si na poslední příjem, ale v minulých dnech to byly jen ženy.

„Víte jistě, že váš strýc je tady?“

„Myslíme si to.“ Ajut opatrně mrkl po ostatních.

Situace ji začala zajímat. A že bylo hloupé přivést tolik dětí, zabočila s nimi na postranní pěšinu k lavičce. „Tak vysvětluj,“ obrátila se na Bazileu.

„Náš strýček je prokurátor Herbert Mall.“ A promyšlenou pauzu, jak jméno zapůsobí.

„Ale ten přece zemřel! Už před rokem!“ Ty děti to ještě nevědí?

„A po smrti napsal paměti,“ neochvějně pokračovali Bazilea.

„Jak by je mohl psát po smrti?“ Píchlo ji údivem. Nebo strachem?

„To je nám právě divné.“

„Jděte klidně domů, děti. Strýčka u nás nenajdete.“

„Vidíš,“ strčil Ajut do sestry, „nemělas jí nic říkat. Je s nimi spolčená.“ Domníval se, že neslyšně šeptá.

Ženu polila červeň. „S kým, chlapečku?“

Teď zčervenal i Ajut. „Já… ale když už to Bazi zkazila, vy je budete varovat, takže musíme vymyslet úplné jiný plán…“

„Stručně,“ napomenula ho sestra a hoch zčervenal ještě víc.

„S kým jsem spolčená?“ naléhala žena, teď spíš bledá. Napadl ji Fan a jeho pokusy, Hlavní počítač, celá smršť podezření, Viktor? Adam? Možná skutečně jejich strýček? Ale říkaly prokurátor. Zmatek.

„S těmi, co tu drží strýčka, aby psal paměti.“ Nešťastný, že to takhle musel říct. Že ta ženská má sluch jako honicí pes.

Žena na něho chvíli strnule upírala oči, které neviděly chlapce, ale Fana. Co o tom ty děti vědí?

„Je tu možná dobrovolně,“ mírnila dívka účinek bratrových slov. „A paměti třeba píše rád.“

Žena k ní obrátila zděšený pohled. Píše. Neřekla napsal, ale píše.

„Tohle se musí objasnit, děti. A slibuji vám, že je-li to skutečně váš strýček, zavedu vás k němu.“

„Promiňte,“ hlesl Ajut, „já…“

„Nevadí, chlapče.“ Už měla svou barvu. Je to asi jen fantastická konstrukce, v niž se proměnilo dětské přání oživit zesnulého strýce. Ale je v ní příliš mnoho divných shod. „Zvolte si zástupce, všichni tam nemůžete.“

„Navrhuji Ajuta,“ řekl Desper. Budu čekat s Bazileou.

Ajut na něj vrhl vděčný pohled, ale: „Navrhuji Bazileu, je nejstarší.“ Abys věděla, že nejsem jako ty.

„Já bych šla.“ Trochu zahanbena. Uznale a s díkem mrkla na bratra. Pochopil, že pochopila, a spokojeně kývl. Zadostiučinění.

Dívka kráčela se ženou k budově. „Myslíte, že tam je?“ Lékařka se jí zdála důvěryhodná. Jak se lekla, když Ajut vyslovil to urážlivé podezření. A ani se nezlobila.

„Nevím.“ Upřímný, jasný hlas. „Spíš ne. Ale přesto… Těch pamětí skutečně vyšlo několik.“

„Další nevyjdou?“

„Doufám, že ne.“

Tedy přece něco v nepořádku. Paní doktorka o tom ví. A je proti tomu, tváří se, jako že má na někoho zlost. Měli jsme štěstí.

Pak se žena usmála. „Ty jsi Bazilea, viď? Já jsem Věra.“ Podaly si ruce a dívka se najednou cítiia úplně volně, jako s kamarádkou. Však o moc starší než já nebude.

Vstoupily do hovorny. Věra vytočila číslo a po chvíli Bazilea spatřila na obrazovce videofonu pracovnu a v ní muže. Zvědavě se zadíval na Bazileu.

„Přijdete dolů, Modeste? Nebo vás smíme navštívit?“ Bazilea si všimla, že se ženě chvěje hlas. Byla stále napjatější, čím dál víc věřila ve vězněného strýčka.

„Pojďte nahoru.“

Za chvíli táž pracovna, jen z jiného zorného úhlu. Bazilea se necítila dobře v křesle, ale může vstát, když ji tam posadili?

„Neteřer prokurátora Herberta Malla? Ale Věro, jak vás napadlo ji sem vodit, vždyť prokurátor…“

„…píše po smrti spousty pamětí,“ dořekla Bazilea.

„Mušíme se poradit,“ usmála se Věra. „Možná i s ředitelem.“

„Ale…“ Modest se zmateně díval z jedné na druhou, „prokurátor opravdu zemřel.“

„Kdo tedy píše ty paměti?“ Bazilein hlas mu zněl jako ze snu, tohle je dětská hra, při které záleží na bystré a přesné odpovědi. Hlas nutil k úsměvu a Modest se usmál.

„Paměti prokurátora Herberta Malla prokurátor Herbert Mall. Paměti zpěváka Belcana…“

„A tak dále,“ zarazila ho dívka a zamračila se.

„Proč se vám to nelíbí?“

S uspokojením zaznamenala vykání. „Protože to není pravda. Všechny paměti jsou stejné. Psal je jeden člověk. Jak víte, že to není můj strýček?“

Modest pohlédl na Věru s výčitkou. Koho jste mi sem přivedla? Vždyť je to výslech.

„Proč nic neříkáte?“

Modest měl pocit, že v té hře na odpovědi prohrál.

„Tak ty jsi přesvědčena, že ho tu máme.“ Zase tykání, ale kdo jí kdy vykal?

„Jen podle pamětí. Jinak nic nevím. Budu vám vděčná, když mi dovolíte jít za tím člověkem, co je píše nebo psal. Já už se s ním domluvím.“ Nevzdat se! Nezkazit!

Modest neměl námitky. „Proč ne? Pacientovi to prospěje.“

Videofon, ředitelova pracovna. „V naléhavé věci, pane asistente?“ Jako by nevnímal Bazileu ani Věru.

„Ve zvláštní věci. Velmi zvláštní.“

„Přijďte.“

Bazilea už ztratila orientaci. Výtahy, chodby, schody, bludiště. Měl sem jít Ajut, zapamatoval by si, kudy příště. Třeba budeme muset tajně…

„To je Bazilea Labová, pane řediteli. Tvrdí něco v tom smyslu, že jí tu vězníme strýčka.“

Ředitel si ji pozorně prohlédl, na pomatenou nevypadá. ,,Kdo je tvůj strýc?“

„Prokurátor Herbert Mall.“

Scien mávl rukou a upřel káravý pohled na Modesta.

„Je to složitější, pane řediteli. Poznala paměti. Podle ní je psal všechny týž člověk. Její strýc.“

„Vždyť zemřel.“ Ale nový zájem v očích.

„Právě proto,“ řeklo děvče.

Scien si mnul čelo. „Chodíš do školy?“

Kývla.

„Obor?“

Podala mu štítek.

Četl a ťukal prstem do stolu. Vrátil štítek. „Pane asistente, co byste řekl malému experimentu?“

„Myslil jsem na to, pane řediteli.“

„Porada.“ Scien ukázal do křesel a Věra postrčila dívku. Porada s Bazileou? Ani se moc nedivila.

„Zprávu o pacientově stavu.“ Pokyn Modestovi a Bazilea mu visela na rtech. Zprávu o strýčkovi? Tohle se mi určitě všechno jen zdá.

„Po snětí obou paměťových celků krátký čas pohoda. Chůze bez pokroků, jako vždy. Pak deprese, která se prohlubuje přes veškerou naši péči. V pohledních několika dnech trvalý krizový stav. Antidepresiva neúčinkují, museli bychom je aplikovat v přílišném množství. Dvakrát pokus o sebevraždu. Hlídán.“

Strýček? Bazilea stěží zadržela slzy.

„Experimentem nemůže tedy nastat zhoršení. Souhlasím. Poučte to děvče. Stručně.“

Jako Ajut, napadlo Bazileu a čím dál víc ji mrzelo, že tu není s ní. S úžasem vyslechla „stručné poučení“, muž bez dokladů a její strýc, postupné přenosy paměti, nyní bez vzpomínek. Kyborg.

„Jak vidíš, nejde o tvého strýce. Ale když už jsi tady,“ chceš ho vidět?“

„Chci!“ Vyskočila. Přesvědčit se, musím se přesvědčit!

Opět výtahy a chodby, pak nahlédla průhledem. Aby se nepolekala, když je strýček kyborg.

„Dobrý den, Adame“,“ pozdravil Modest. „Nespíte?“

Muž na vozíku lehce pohnul rukou, avšak neotočil se k příchozím.

„Vedu vám návštěvu.“

Žádná reakce.

Bazilea přikročila k vozíku. „Dobrý den, strýčku.“ Její hlas rozsvítil místnost a muž se prudce ohlédl. Modest s Věrou vyšli a zůstali u průhledu.

„Vy se na mě nepamatujete. Ale nic si z toho nedělejte, já na vás taky ne.“ Neměla jsem mu tykat? A mám mluvit dál? Snad taky něco řekne. Čekala.

Mužovy oči se měnily, skoro by řekla, že se zbarvují. Přejel si prsty přes čelo a lehce, užasle zavrtěl hlavou.

„Skutečně se na tebe nepamatuji, dítě. Ale ty asi víš, že nemám paměť.“

„Řekli mi to.“

„Kdo ti to řekl?“

„Pan dokto… Modest a pan ředitel. Nejdřív mě k vám nechtěli pustit, musela jsem k panu řediteli.“ Vypadá, že je rád. „A tak jsem tady.“ Promluví? Já už nevím co. Přece mu nebudu říkat, že je chudák. „Kdybyste chtěl , vidět Ajuta a Despera, čekají v parku.“

„Ajut a Desper.“ Prsty stále přejížděl po čele. „A jak ty se jmenuješ?“

„Bazilea.“

„Tak, Bazilea.“ Díval se na ni jakoby z dálky. „Bože, já mám neteř,“ řekl pak tiše a odvrátil hlavu.

Nechce mě vidět? Nebo je mu špatně? Zvolna ustupovala pozpátku ke dveřím. Poslat sem lékaře?

Ale už se k ní obrátil. „Vezmi si sem židli, tamhletu.“ Hbitě ji přistrčila. „Tak ty jsi Bazilea. Kolik je ti let?“

„Už patnáct.“

„Už,“ zasmál se. „Jak jsi mě našla?“

„To je složité vyprávění. Já už vás hledám skoro rok.“ Jenže co mohu vyprávět? Panu doktorovi se to řekne, zůstat neteří, ale neklamat. A přitom… tohle je tak sympatický strýček, škoda že není opravdový. Vlastně trochu je, psal ty paměti…

„Musíš mi všechno povědět. Rok! Celý ten čas tu na tebe čekám a nevím, že mě hledáš.“

Pochopila. Nebudeš rád, strýčku, ale nesmím klamat. „Vy jste nevěděl, že čekáte na mne. A já… já jsem nevěděla, že na konci toho dlouhého pátrání po strýčkovi najdu vás.“

Při její řeči se mu z tváře vytrácelo světlo. „Tak ty nejsi moje neteř?“

„Myslím, že jsem.“

Ostře se jí zahleděl do očí.

„Protože když jsem vás konečně našla, bylo by mi moc líto, kdybyste najednou nebyl můj strýček. Napsal jste jeho paměti.

Usmál se. „Hledala jsi někoho jiného. Koho?“

„Strýčka prokurátora.“

Tak tohle je prokurátorova neteř. Doufám, že je lepší než on. Paměti podle jeho vzpomínek má v hlavě… tedy přece jen trochu neteř. Musím si je znova přečíst, tolikerý paměti a číst je stále dokola, prý jestli se ve mně přece jen něco nezachovalo. A doktor Enthus sem chodí potají, něco se přihodilo mezi ním a Modestem, snad kvůli Věře? Znovu obrátil pozornost k dívčinu hlasu. Jak dlouho jej nevnímal?

„Počkej, dítě. Paměti jsou stejné, říkáš? Jak stejné? V čem? Oči úpěnlivě na jejích rtech.

„Tak. Jsou tam stejné názory a hodnocení a závěr a… zkrátka stejný charakter. Charakter mého hodného strýčka, který ty paměti všechny sepsal.“

„Podej mi ruku, dítě, nebojíš-li se kyborga.“

Stiskla umělé prsty a cítila jejich stisk, jak je to zvláštní. A on, on taky cítí mou dlaň? Avšak neodvážila se zeptat.

„Tak přece mám neteř.“ Pustil její ruku. „Bazilea.“

„Tak co?“ Věra a Modest se na ni téměř vrhli. Po celou její návštěvu litovali, že průhledem není i slyšet.

„V pořádku,“ smála se. „Je to strýček a neklamala jsem. Smím přijít i zítra?“

„Ale nejdřív se hlas u mne.“

„Přihlásím se, jestli tu nezabloudím.“ Obavy téměř nepředstírané. „Máte plán ústavu?“

Modest pochopil. „Počkám dole. Přesně ve tři.“

Chlapci jí běželi po cestě naproti. Je tam strýček?

„Strýček je, jenže jiný.“

„Jiný strýček?“

Jak jiný?

Počkali, až jim Věra otevřela bránu a zavřela za nimi.

„Pojďte, všechno je úplně jinak.“ Bazilea vyprávěla.

Vysvětlovala. „On ztratil příbuzné, my strýčka,“ snažila se, ale její sympatie chlapce nenakazila a Ajut rezolutně odmítl přijmout neznámého do rodiny.

„Chodit za někým, koho vůbec neznáme? Tetě ho přivést nemůžeš, proto jsi pátrala, ne? Cizí strýček je úplně zbytečný.“ A když viděl sestřinu posmutnělou tvář, dodal útěšně: „Záporný výsledek je taky výsledek. Máš jistotu. Pátrání skončeno a jdeme na brouky.“

Mlčela. Bylo jí líto odmítnutého strýčka, nechápala bratrovu nečitelnost. To je tím, že ho neviděl, určitě. Jednou si snad dá říct a půjde se na něj podívat a potom… Ajut ji ukazováčkem píchl pod lopatku. „Slyšíš? Ptám se, jestli bys poznala občana bez povinností, kdybychom se náhodou potkali.“

„Některého bys poznal i ty.“

„Musíme tohle město propátrat, když už jsme tu. Doufám, že zažijeme aspoň jeden rekreační pochod. Třeba nám něco řeknou, zeptám se.“ Nuly, celoplanetový problém. A strýc, jeden strýc? Zapomenut.

Zatím Fan obezřetně nahlédl průhledem a vida, že je Adam sám, rychle otevřel dveře. Jedna z letmých tajných návštěv. Nebudu přece prosit o dovolení podívat se na případ, na svůj případ! Ale musím z něho ještě vytěžit, co je možné. Závěry, nemám dosud závěry!

„Jak jsme na tom dnes, Adame?“ Hned viděl, že jinak než včera. „Je po depresi? Říkal jsem, že to přejde. Paměti čtete?“

„Čtu, čtu, pane doktore. A docela zbytečně. Nic z nich nevnímám jako svůj prožitek, nic mi nepřipomínají. Ani to, že jsem je kdy diktoval. Klidně bych vám to mohl nevěřit.“

„Ale. A věříte, nebo nevěříte?“

„Říkáte to všichni, tak věřím. Nač byste si vymýšleli? A diktafon je mi nápadně povědomý.“ Zahleděl se na Fana. „Poslyšte, pane doktore, nic mi do toho není, ale proč vy sem chodíte na zapřenou? Víte, mám strach, že se podřeknu. Když mi třeba pan doktor Dillig bere ty paměti z ruky…“

„Tak Modest vám je bere z ruky. Proč?“

„Jen se prý marně týrám, co je pryč, je pryč. Snad byste se měli o mně domluvit a nechtít každý něco jiného. Nebo… nebo spolu nemluvíte?“ Dobrosrdečná ironie, ale Fan ji nepostřehl.

Pacient. Můj pacient se míchá do mých osobních záležitostí. Nikdy to nedělal, něco se muselo přihodit.

„Mluvíme, co bychom nemluvili. Jen tu kvůli vám bylo takové nedorozumění.“

„Nebo kvůli paní doktorce Věře?“

Fan sebou trhl. Co o tomhle může vědět? Chvíli muže pozoroval, v mysli zmatek. Adam a Věra, Věra a Adam jak to souvisí? Svěřila se mu? S čím? Proč? Stovky probdělých nocí mu mátly myšlení, jeho výzkum nepokračoval a Fan začal propadat panickým stavům. Otočil se a vyběhl na chodbu.

Teď jsem něco provedl, řekl si Adam. Co však? Všechny spory by byl chtěl srovnat, aby i ostatním bylo dobře, když on má takové štěstí. Neteř! A vůbec jí nevadilo že jsem kyborg, mladí si už asi zvykli. Ale Enthus… Utekl mi jako kluk. Netušil, že Věru vídám? Teď bude na Modesta ke všemu ještě žárlit? Kdo ví, proč spolu nemluví, a já mu nasadím dalšího brouka do hlavy! Vypadal divoce, aby nakonec… Čeho je člověk schopen ze žárlivosti!

Zarazil se. Odkud tohle vím? Životní zkušenost? Žádnou nemám! Z literatury? Nic takového jsem tu nečet Ale o žárlivosti vím. Usmíval se, co všechno ještě v sobě objevím. A Modestovi budu muset poradit, aby si dal na Enthuse pozor. Nebo se raději mezi ně už neplést?

Jestlipak se mi i dříve stávalo, abych se pletl do cizích problémů?

Skoro se mu zdálo, že ano. Že je to něco jako navyklá reakce, zařizovat, aby všichni kolem něho byli spokojeni. Budu se té snahy muset zbavit, řekl si, plynou z ní leda zmatky.

Modest ho našel spícího, se šťastným úsměvem na tváři. Škoda že ho nevidí to děvče; takhle vyléčit depresi! A Fan by to měl vědět, od mého přenosu sem sice nevkročí, ale nezapomněl, jistě ne. Jen ješitnost mu brání. Urazil se, hlupák. Nebo už prostě Adama nepotřebuje? Tiše za sebou zavřel a rovnou za Fanem, tohle si přes všechno zaslouží vědět.

„Nemám kdy,“ ozvalo se zevnitř, avšak Modest přesto vstoupil.

„Ty?“ Vražedný pohled. „Volá mě ředitel?“

„Zavolal by videofonem, dnes funguje.“

„Tak co chceš?“

Modest se na něj pozorně zadíval. „Už jsem tě dlouho neviděl. Nevypadáš dobře, měl by sis odpočinout.“

„Tohle jsi mi přišel říct?“ Výsměšný, urážející tón.

„Ne, Fane. Jen že se Adam probral z deprese, zajímá-li tě ještě. Měl návštěvu.“

„Jakou?“ Jehla v boku, v srdci, ne, to snad není možné! Proto on byl tak hovorný.

„Neteř.“ Modest se zasmál. „Kdybys ji viděl!“

Pronikavý pohled, co víš, Modeste? Ne, nic se nestalo, ještě nic. Ale může, může se stát! Neteř. Ještě že s tím bezelstný Modest rovnou přijde. Ale Adam ji zatajil a proč?

„Jaká je?“

„Dítě, patnáct let. Ale odvážná a bystrá, líbila by se ti.“

„Byla u něho dlouho?“ V otázce jen profesionální zájem o Adama.

„Chvíli. To víš, zdolala ho. Zítra přijde znovu. Ve tři.“

„Určitě to Adamovi prospělo.“

„A jak! Vidíš, co dělají rodinné vztahy. My s ním máme spoustu starostí a práce, a nic. Pak si přijde jedno dítě a všechno je hned vzhůru nohama.“

„Co je vzhůru nohama?“ Na něco se přišlo? Zabodával do Modesta ostříží oči.

„Nic, to jsem řekl jen tak, protože usadila i ředitele. A jdu, abych tě nezdržoval.“ Tváříš se, jako bys chtěl po mně skočit.“

„Má to z únavy, říkal si Modest, rád, že je už na chodbě. Samý výzkum, snad ani nespí. Tajný úkol je nad jeho síly. Zhubl, oči má jako v horečce. Jde z něho strach. Bojí se i Scien? Kdo ví, za jakou cenu mu vytáhl Adama z rukou.

Ředitel právě vytáčel Fanovo číslo, ale Fan se neozval. Neodvážil se zapnout videofon, ať už volá kdokoliv. Bylo mu špatně z nejistoty, teď by tu měla být Věra se svým LP!

Vzchopil se. Tak zítra ve tři neteř, uvidíme. Za každou cenu… Sáhl si na čelo, bylo mokré. Za každou cenu musím vypátrat, co ví. A hlavně, kdo je. Jak se dověděla o Adamovi. Poslala ji jeho dcera? Neuvěřila mé zprávě Adamově smrti?

Druhý den přesně ve tři šel Modest k bráně pro Bazileu.

Nedočkavě vběhla do parku. „Jak se daří strýčkovi?“

„Nemůže se tě dočkat.“

Náhle se Modestovi zdálo, že už chvíli slyší divný zvuk. Nepřírodní. V témž okamžiku se dívka zastavila. Pohlédli na sebe. „Snímačka,“ řekla.

„I já měl ten dojem, ale kde by se tu vzala!“

Slova překryla bzučení. Když znovu zmlkli, bylo ticho. Zašelestění, pípnutí. Nic.

„Ale byla to.“ Mohu se mýlit? „Třeba se tak baví některý pacient, co už smí ven.“

Modest vrtěl hlavou, nic takového.

„Tak je to zmutovaný zvuk.“

„Jaký zvuk?“ Nepřeslechl jsem se?

„Zvuk, jaký vydává zmutovaný živočich. Proto zní tak nepřirozeně.“ A hned věděla, čím přivábit Ajuta. „Pane doktore, smíme si tu někdy s chlapci prohledat park? Bratr sbírá zmutované brouky.“

„Když se vám bude chtít… Ale co vy můžete vědět o mutaci?“

„Skoro nic. Vždyť se teprve zkoumá.“

Lékař přisvědčil. „Nevíme ještě zdaleka tolik, kolik bychom chtěli vědět.“

„Hlavně měli vědět.“

Škoda že už jsou v budově. Má ten Adam štěstí, takovéhle děvče si ho vybere za strýčka. Přistoupil k průhledu, ale je třeba sledovat návštěvu? Pacient se směje, a ještě včera byl v těžké depresi.

„Tak ty už máš volno, jen pět vás má volno, říkáš? To ti gratuluju.“ Věděl, věděl, že to znamená zkoušky s vyznamenáním, a jak to věděl? A divné brouky, žáby, i to přece zná, ví o mutaci, jak to, že ví, že si pamatuje? O všem ví něco, rovnoměrně, nikde přílišné mezery, nikde hluboké znalosti. Kéž se Modestovi podaří odhalit nějakým testem jeho obor! Proto snad upadl do deprese? Ze neví, čím se zabýval? Jaká malicherná záminka!

A zítra snad uvidí i chlapce, nedají-li přednost těm broukům… A proč by i on nemohl na zahradu s dětmi?

Modest byl nadšen. „Přijďte hned ráno, v devět. Budu čekat.“

Zamkl bránu a spěchal k Adamovi, jistě se bude chtít vypovídat z radosti. A k řediteli se zprávou o pozitivním zvratu v Adamově stavu. K Fanovi?

Nebyl si jist, zda Adam skutečně dosud Fana zajímá. Co se dalo poznat z jeho včerejších poznámek? Neprůhledný, neproniknutelný Fan. Ale něco ho trápí, Věra má pravdu, i Adam — prokurátor to poznal; Fan je nešťastný. Strádá něčím, s čím se nikomu nesvěřil, snad se ani nesmí svěřit…

K Fanovi.

Obvykle nemám kdy a zároveň zvonek videofonu. Modest chvíli čekal, avšak za dveřmi zůstalo ticho, jen videofon vytrvale zvonil a nikdo jej nezapínal. Fan by si zřejmě pokazil nějaký pokus, kdyby od něho vstal. Modest se loudal zpět, rušit nechtěl. Přesto se nemohl zbavit dojmu, že právě teď ho Fan potřebuje. Měl vejít i nezván?

Fan stál nervózně nad videofonem, dokud nepřestal zvučet, teprve potom se vrátil k přerušené činnosti. Znovu promítal holografický snímek, otáčel jím, obcházel ho, hledal nejpříhodnější úhel, teď — a zarazil běh promítačky. Znehybnělý obraz zvětšil do životní velikosti, pátral v tvářích a nenalézal. Žádný záchytný bod, nic podezřelého, nic, co by se dalo vysvětlit jinak než jako čirá, jednoduchá radost. Modest vede děvče na návštěvu k strýci a oba se na ni těší. Dost.

A přece to nemůže být všechno.

Zmenšil obraz dívčí tváře do velikosti pohlednice a fixoval do plošného snímku. Mohl srovnávat s Adamovými fotografiemi. Příbuzní mívají shodné rysy na první pohled nepostřehnutelné. Objevím je? A k čemu mi to pomůže?

Něco jsem opomenul. Přehlédl. Co? A jaké následky může mít jedno nedopatření. Jaké?

Nevěděl.

Představoval si užaslého Modesta, přísnou Scienovu tvář, zoufalé výčitky Viktorovy. Rozhořčení Kabinetu Hlavního počítače, snad i trest. Výzkumy založené na zločinu se nepodporují, zločin se nekryje! Zločin?

Mám přece souhlas! Adam je můj pokusný muž, sám Hlavní počítač…

Dlaněmi si sevřel spánky. Vzpomenout si, přesně si vzpomenout, každé slovo je důležité, jak to, že mi najednou vypovídá paměť?

Dusil ho pocit, že se mýlil, že celé měsíce žil v osudném omylu. Počítač chtěl znát jméno a tvář pokusného muže. Ptal se, jaký pokus jsem provedl a jak jsem využil mužovy vlastní paměti. A dál? Všechno závisí na přesném upamatování, snad i můj život! Vnímal, že mu cvakají zuby. Co bylo dál?

Řekl jsem, že paměť nebyla, ano, určitě jsem to řekl. Počítač se ptal, čím si to vysvětluji. Co jsem odpověděl? Neváhal jsem příliš dlouho?

Na spáncích chladný pot. Ne, snad jsem neváhal. Řekl jsem, že si to vysvětluji havárií? Ano.

A počítač? Jestli ji nemohl sejmout někdo přede mnou.

Zeptal se skutečně? Chtěl mě zmást? Nebo si jen vsouvám do rozhovoru svůj vlastní letmý nápad? Ale kdo přede mnou? Nikdo! Nikdo neuměl snímat paměť dřív než já. A to jsem řekl počítači.

Jeho reakce?

Namáhavě hledal v paměti přesné znění poslední věty. Nebo jich bylo víc? Ne, už jen závěr: Děkuji za zprávu, doktore Pane Enthusi, pokračujte ve výzkumu. Konec.

Konec? Znovu si klopotně zopakoval celý rozhovor, na třesoucích se prstech počítal věty. Kde je jaké schválení? Pokračujte ve výzkumu! Ale to neznamená s Adamem jako pokusnou osobou. Nebo znamená? Dodneška to znamenalo, proč až teď vím, že ne? Dopis Adamovy dcery byla možná léčka, Kabinet Hlavního počítače si jím chtěl prověřit moji občanskou bezúhonnost. Nebo Adamova dcera pátrala prostřednictvím Kabinetu? Od nich dostala mou adresu? S návodem, že má použít lsti se starými novinami, protože sdělení Kabinetu jsou důvěrná? Přijde si pro otce v doprovodu pověřence Kabinetu? Neteř má za úkol obhlédnout situaci? Podat zprávu o otcově zdravotním stavu? O možnosti převozu?

O čem jednala s Adamem? Co mu řekla? Adam se na nic nepamatuje, věří neteři. A ona? Kdy ho viděla naposled? Nepochybuje o jeho totožnosti? Napsala už do Sydny? Co napsala? Věděla o jeho nemocné noze? Teď ovšem nekulhá, protože vůbec nechodí.

Co mohu udělat? V sázce je příliš mnoho. Všechno je v sázce, všechno ohroženo.

Nažhavil taviči plotýnku a položil na ni dopisy a fotografie. Zahladit stopy, mumlal si, jsem vinen, pokusy na lidech… Ale kdybych se měl znovu rozhodovat, jednal bych jinak? Stejně bych jednal! Jaký zločin? Mé pohnutky jsou čestné. Filantropické! Dopustil jsem se zločinu pro záchranu lidstva. Smál se.

Smál se a z plotýnky stoupala lehká pára, v niž se postupně měnilo jeho corpus delicti, usvědčení z ušlechtilosti. Konec?

Zvolna začal rovnat komory. Počkám, ještě pár dni počkám. A pak vzít Viktora a pryč, najít někoho, kdo bude ochoten podepsat nový návrh, stačí trochu pozměnit formulaci, nepoznají, že jde o totéž, neuvedl jsem detaily. Očima hladil přístroje. Musím přezkoušet… někde jsem dělal chybu, stále touž, protože Adamovi zůstaly vědomosti, i vědomosti jsou paměť, je třeba zopakovat pokus…

Znovu si stiskl spánky. Kdy? Kde?

Promluvit s neteří. Pozorovat Modesta, neumí předstírat. A ředitele, pozítří je týmová porada, do té snad vydržím. Aspoň že ta nemocná noha už neexistuje. A že byly obě tak rozmačkány, že si jí nikdo nevšiml.

„Asi kulhal,“ řekla v té chvíli Bazilea Ajutovi. Leželi na pláži kousek od Despera, přikovaného na vyvýšeném břehu, odkud měl rozhled. Dívky, tolik dívek!

„Protože se nikdy nenaučil chodit?“

„A protože tvrdí, že ho bolí noha. Umělá noha.“ Usmála se. Konečně je ochoten zajímat se o strýčka, i když jen kvůli broukům, kteří vydávají nepřirozené zvuky. „Ajutku, já bych šla za tím šoférem, co myslíš?“

„Když se od něho ani lékař nic nedověděl? Ale jak chceš.“ Jít s ní? Pláž je sice nuda, ale nač tolik zbytečného zkoumání? Ostatně táta slíbil, že nám dneškem plážová povinnost končí, už ho to asi taky nebaví. Kdo ví, jaké zvláštní mutace najdeme cestou na Sluneční vrch? A zítra v ústavní zahradě… Může zmutovaná moucha bzučet jako snímačka? Ale mouchu nechytíme. Bazilea vyhledala v hotelové hale telefonní seznam. Městská osobní dopravní služba, Rieno. Mám-li štěstí, bude doma.

„K službám. Odkud kam si přejete?“

„Odnikud nikam. Jen bych s vámi chtěla chvilinku mluvit. Mohu přijít?“ Přitom opisovala jeho adresu.

„Telefonem nestačí?“

„Ne, víte,“ co si honem vymyslit? Telefonem ho neuvidím, taky už mohli zavést videofony i do městských služeb. „To je soukromá věc, já bych nerada…“

„Soukromé návštěvy nepřijímám.“

„Tak telefonem, co se dá dělat.“ Jen se nedat odradit! Vysvětlila situaci.

„Ale slečno! Víc než rok. Jak si to mám pamatovat? Ostatně jsem všechno řekl panu doktoru Enthusovi.“

„Kulhal moc? Prosím vás, vzpomeňte si, velice mi na tom záleží.“

„Kulhal? Počkejte, skutečně mi nějak těžko lezl do vozu.“

Pfoděkovala. Víc se sotva může dovědět. Škoda že to není pravý strýček. Tak hodný, a úplně sám… Hrdlo se jí stáhlo lítostí, že Adama jednoduše íopustí, teď, když se spřátelili. Nebo bych za ním mohla občas přiletět? Domluvím se s ním, zítra při hledání brouků. Začala se těšit, třeba i Ajutovi se strýček zalíbí.

Chvíli čekali, než si je Modest vyzvedl u brány. „Havárie,“ vysvětloval,“ pomáhal jsem u příjmu.“ Podal Ajutovi schránku.

„Ta je!“ Ajut odklopil jemně děrované víčko. „Takovou bych potřeboval i domů.“

Lékař se zasmál. „Podívám se, třeba bude ještě jedna.“ Bazilea se však na bratra mračila, to byla pěkná neomalenost! Ale brzy zapomněla, sbírali, schránka se plnila, dohadovali se, který hmyz je původní a který se způsobuje mutaci a jak se to přizpůsobení asi nakonec projeví. Modest poslouchal všecek udiven. Kde tohle slyšeli? Ve zprávě z biologické konference o tom nic nebylo.

„Kdy přijde strýček?“ starala se přitom Bazilea. „Nezapomněl?“

„Cvičí. Zavedu vás tam.“ A hned odbočil k rehabilitační stezce. Z druhé strany přicházela Věra, Desper ji zahlédl první, spokojen, že do skupiny přibyla žena. Nacházel dívčí tvary v kmenech stromů, ve shlucích mraků, kam se podíval. Ale živý tvar je lepší.

„Pozval mě Adam,“ vysvětlila na Modestův pohled.

„A jak je to s dnešním příjmem?“

„Těžký případ. Měl ho dostat Fan, ale představte si, nevzal ho.“

„Proč?“ Těžké případy bral vždycky rád.

„Že si nevěří. Že je vyčerpán.“ Potřásla hlavou. „Opravdu vypadá velmi špatně. Měl by si vzít dovolenou. Zničí se.“

„Fan a dovolenou? Nechat pokusů?“

„Ale měl by! Zítra to navrhneme při týmové poradě, ano?“

Kývl, Věra má asi pravdu.

Na rozcestí se otevřel pohled k rehabilitační stezce a děti zůstaly okamžik zaraženě stát. Zvláštní nářadí. Ale Bazilea už zahlédla Adama a rozeběhla se k němu.

Představování bez rozpaků a hned o mutaci, Ajut vybral ze schránky zvlášť ubohou píďalku a položil ji Adamovi na umělou dlaň. Prozkoumat kyborga, když už jsme tady. A dlaň se zachvěla, na, vezmi si ji, chlapče, housenek jsem se vždycky štítil.

Hoch vzal měkké tělíčko, kyborgové tedy vnímají umělé ruce jako své vlastní, dobře si všiml štítivého výrazu v mužových očích, úsměv plný zájmu jej nemohl zastřít. Máme daleko větší možnost použití kyborgů, než se zdálo, pomyslil si spokojeně.

I pro Adama však znamenala píďalka objev, BIOLOGIE NEMOHLA BÝT MÝM OBOREM. Třeba postupně, vylučovací metodou, zjistím… Usmál se na chlapce, děkuji ti. Ale mutace mě zajímá a všelicos o ní nalézám v paměti, problém číslo jedna zároveň s problémem občanů bez povinností, můj obor se toho nějak týkal, jinak bych přece nevěděl, že jde o problémy, mezioborové vztahy jsou vyhrazeny Hlavnímu počítači. A jak vím tohle?

Ajut shledal, že s Adamem se dá mluvit na úrovni, i o mutačních skocích ví, a pak že nemá paměť.

„Osobní paměť,“ upřesnil Modest, „vzpomínky.“

„Aspoň jedna kdyby ve mně byla zůstala. Jedna jediná.“ Ale usmíval se a očima děkoval Modestovi za pomoc, příště už se jistě dostanu do vozíku sám.

„To tak moc vadí, nemít vzpomínky?“ Ajutovi se to zdálo zanedbatelné. „Hlavní jsou znalosti. Schopnosti. Vzpomínkami nikomu nepomůžete. Nic neobjevíte. Nic nespravíte. Nic…“

„Stačí!“ zarazila ho Baziíea. „To jsi celý ty. Z čeho nemá prospěch lidstvo, to není k ničemu. Zdržování. Ztráta času.“ Měla na bratra zlost, zdálo se jí, že Adama urazil. Pohlédla na něj omluvně, neberte ho vážně, Ajut je ještě malý.

Adam se však díval na Ajuta. To je lekce, hochu, přesně tohle jsem potřeboval. Nač si stěžuji? „Má pravdu, Bazileo,“ a jako by se cítil zahanben, „pro mne má pravdu. Díky, Ajute.“

Hoch naznačil sestře dlouhý nos. „To je škoda, pane Antorpe, že nejste náš opravdový strýček. Dá se s vámi mluvit. Jste…“ Zaváhal. „Zkrátka škoda, že vás nemůžeme vzít s sebou na stanici.“

„Chtěl bys mě tam mít?“ Byl potěšen. Polichocen. „Třeba by mě pan doktor pustil.“ Nemusím přece zůstat nastálo v ústavu!

„Teta Mallová by vás asi nechtěla.“ Rozpaky; proč se dospělí smějí? I Bazi. Že už by taky byla dospělá? Proto je s ní čím dál horší spolupráce? Proto „potěšit strýčka, je chudák sám“ místo pořádného výzkumu? V duchu nad ní mávl rukou.

Ještě se smáli. A paní doktorka si ho tak zvláštně prohlíží, dokonce už ho málem pohladila, ale uhnul včas. Co jsem řekl směšného?

„Kdybyste o to stál, Adame, samozřejmě vás pustíme,“ souhlasil Modest. „Ale chyběl byste nám tu, viďte, Věro?“

Nepřítomně přisvědčila. Hleděla na Ajuta, viděla Fana. Právě takový musel být jako dítě, ještě dnes je v něm ta směs pronikavého intelektu a dětských nápadů, ta zvláštní nedospělost, nebezpečná nedospělost, bezmezná víra v moc vědy, ve vlastní schopnosti, v poslání… Kéž nevyrosteš ve Fana, chlapče.

U výtahu bezděčné zastavení, Adam však zve děti nahoru, mám tam spoustu zeměpisných filmů, pojďte si se mnou zacestovat.

Pozvání přijímá i Modest. I Věra, nemůže se odtrhnout od Ajuta, snad by byl ještě čas zachránit ho před ním samým. Fanův čas už je promeškán a Věra neví, jak mu zabránit, aby se sám o sebe nezabil.

Vzruch kolem ní. Jásot.

„Anglicky! Chápete, Modeste? Věro?“ Adam zastavuje promítání a místo sydenských ulic je kolem zas nemocniční pokoj.

„Říkal jsem vám přece, že jsme u vás našli dvojí řečové centrum, jste bilingvista. Nevěřil jste mi?“ Tohle až se doví Fan! Stále čekal, jakým dalším jazykem Adam promluví… Jenže ho to možná už přestalo zajímat.

„Nejspíš mi to nedošlo, Modeste. Byl bych se snažil. Měl jsem tu nějaké anglické knihy?“

„Ani jste je neotevřel.“

„Tak teď je otevřu!“ Obrátil se k dětem. „A zpátky do Austrálie!“ I ulice v Sydně mu připadaly známé, určitě jsem tam někdy byl! Pod německým komentářem plynula angličtina, Adam se zaposlouchával, přinese mi vzpomínku? Dal jsem tomu chlapci za pravdu, ale… Usmíval se, zas toho vím o sobě trochu víc. A co prokurátor? Až film skončí, zeptá se dětí.

„Jeho otec byl Francouz,“ řekla Bazilea.

„Francouzsky neumím, to je jasné. A že se tu na mne začalo mluvit německy, nevěděl jsem celou tu dobu, že bych zrovna tak mohl odpovídat anglicky.“ A všechno tohle štěstí přišlo s dětmi. S Bazileou. Jinak by mě ani nebylo napadlo promítat. Setkal se s jejíma očima a zdálo se mu, že rozumí. Oba se usmáli a dívce bylo jasné, že Ajut nemá pravdu. Leda pro roboty. Pro lidi platí jiná pravda, a tu mám já.

Oběd? Děti se rychle loučily, tolik hodin! Dostaneme. Vyběhly na cestu, Modest jim sotva stačil.

Po několika krocích je dohonil Fan, v ruce klíče.

„Jdu ven,“ prohodil letmo k Modestovi, „nemusíš se zdržovat. Aspoň poznám Adamovy příbuzné.“ Zasmál se. Může někdo v ledabyle, jakoby náhodou pronesených větách poznat, jak dlouho čekal u okna, aby se mohl k dětem připojit?

Modest okamžik váhal, Fanovy oči se mu zdály málo příčetné, smích násilný. Avšak lze odmítnout? Čím by odůvodnil strach o děti?

Vrátil se tedy a skupinka pokračovala s mlčícím Fanem, náhle stísněná a zneklidnělá.

„Na kterou stranu jdete?“ Kvapně zamykal bránu.

„K hotelu Metropol.“

„To je náhoda! Jako já.“ A hned je vedl k zastávce do paralelní ulice, napohled veselý, děti jistě nevytuší za úsměvem strach.

Autobus přijel za minutu, hoši zaplatili, Fan a Bazilea jeli na průkazy.

„Ukaž, jaký máš průkaz.“ Fan jí ho vzal z ruky. „Tak ty chodíš do školy. Studuješ biologii. To si můžeme podebatovat, já jsem chirurg bioinženýr.“

„Moc ráda, pane doktore,“ řekla s radostí. „I kluci.“

„Kluky nechme, jistě ještě ani nechodí do školy.“ Nač svědky? „Podívej se, zajímá je leda mechanismus pokladny.“

„Však je proč. Mate tu v Luceru starožitnou dopravu.“ Urazí se? Ale snad ji ani neslyšel, nereagoval.

„Mám teď asi hodinu práci a pak jsem výjimečně volný.“ Vystupovali, nestačila odpovědět. Dodal překotně: „Počkám na tebe tady na zastávce.“ Odcházel.

Děti se rozběhly k hotelu.

„Ten je divný,“ poznamenal Ajut. „Ale máme štěstí, na tuhle linku bychom nepřišli.“

Nedostali. Matka jen podotkla něco o koupelně, rodiče asi přišli před chvílí z pláže. Brouky Ajut odložil na dobu příznivější k chlubení.

Za hodinu už Bazilea neměla moc chuti jít si povídat s neznámým lékařem, opravdu je divný. Vypadá nemocně, má asi horečku. Jestlipak to není ten vyčerpaný, co dnes odmítl těžký případ?

Než došla k zastávce, byla si tím jista. Říkali Fan. Vybavila si svůj první den v ústavu, ano, je to tak, tenhle lékař měl na starosti strýčka a pak převzal odpovědnost ředitel. A měl-li strýčka na počátku, byl to on, kdo mluvil s taxikářem. Doktor Enthus, nezapomněla jsem to.

Rozběhla se, teď mám příležitost něco pro strýčka udělat! Říkali, že má v nějaké komoře rozptýlené zbytky strýčkovy paměti. Kdyby mu je teď vrátil…

Přichvátal všecek zpocen, pospíchal kvůli mně?

„Byla bych počkala, pane doktore. Nemusel jste tak utíkat.“

Nečekaně kamarádský tón ho trochu zmátl. Když hned nenavázal, pokračovala: „Jestli ještě nemáte pro naši debatu téma, tak já bych jedno navrhla. Mohli bychom chvíli mluvit o panu Antorpovi?“

Sem se chtěl dostat ne dřív než za čtvrt hodiny, aby měl hovor přirozený vývoj. A ona hned…

„Co když o něm nic nevím?“ odmrštil ji neuváženě, z podvědomého pudu sebezáchovy. Pokládal však svou reakci za chvályhodnou opatrnost. Ztrácel se sám sobě a neuvědomoval si to. Strach mu bránil.

„Já vím, že už ho teď nemáte na starosti, ale…“

Cítil, jak bledne, a viděl, že si toho všimla. Co ode mne chce? Jak vůbec ví, kdo jsem? Nepředstavil jsem se.

„Pane doktore, není vám špatně? Pojďte do parku k pláži, mají tam báječné vitamínové šťávy.“ Bylo jí ho líto. Takhle to dopadá, když taková spousta lidí zahálí. Zbytek aby se ztrhal.

„Pojďme,“ souhlasil. „Trochu víc jsem v poslední době pracoval. Velmi málo spal. Pojďme.“

Chvíli oba přemýšleli o vhodném pokračování. Teprve u stolku se sklenkou v ruce se Fan vzchopil.

„Dosud jsem se vám nepředstavil a…“ Mimoděk začal vykat, působila najednou dospěle.

„Jako by se stalo,“ vpadla mu do řeči, ať vidí, že se mnou nebude nuda, když už si na mě udělal čas. „Vy jste pan doktor Enthus.“

Sáhl si k čelu. Kolik nocí jsem nespal? Injekce, burcovadla. Ale přece jen… copak nestačím na dítě?

„Kombinační talent?“ zeptal se. „Nebo vám o mně vykládal kolega Dillig?“

Aha, Dillig je Modest. Taky se nepředstavil. „Pan doktor Dillig o vás nic neříkal. Ale když jsem byla u pana ředitele, vyplynulo z řeči, že jste pana Antoupa operoval. A tak bych vás chtěla o něco poprosit.“

Zkoumal ji. A zdálo se mu, že neví. Ale opatrně, napomínal se, ženy dokážou obelstít. „Oč mě chcete prosit? Přestože víte, že s případem vašeho strýce už nemám nic společného.“

„Něco, přece.“

Přitiskl si dlaň na stehno, aby zdolal chvění ruky. Jsem jen vyčerpán, říkal si, nic to nemusí znamenat. Nepromluvil, čekal.

„Máte nějaký zbytek jeho paměti.“

„Prosím vás, kdo vám tohle řekl?“

Udiveně na něho upřela očí. Proč se tak brání? Neměla jsem o tom vědět? „Pan ředitel. Já tomu nerozumím, ale mluvil o nějakých rozptýlených zbytcích.“

Scien? Chce mě usvědčit? Ale neví nic, nemůže… Nebo ona řediteli řekla…? Rozptýlené zbytky! Na něco by si vzpomněl, nevím na co, nikdo to neví. Ale stačil by… A nebo už nejsem chráněn? Z Kabinetu informovali Sciena a chystá se konečný úder?

„Nač je potřebujete?“ Tep své krve vnímal jako záškuby, na krku, na spáncích. Vzchopit se, vzchopit se!

„Přece pro strýčka! Tak moc si přeje na něco si vzpomenout. Na cokoliv. Aspoň jedna vzpomínka kdyby v tom rozptýlení byla. Prosím vás, pane doktore, zkuste to.“

„Žádná vzpomínka tam není. Nevím, jak vám ředite mohl dát takovou naději.“

„Nedal mi ji.“

Fanovi se vracela barva do tváře, škubání pulsu se přestalo podobat křečím. Scien nic proti mně nemá. Podám-li výpověď, nechá mě odejít. „Tak proč to na mně žádáte?“

„Chtěla jsem udělat strýčkovi radost. Ale když to nejde… A třeba by si vzpomněl zrovna na tu nohu, připomněl by si kulhání a už by se nikdy nenaučil chodit.“

Rána pod pás, řekl si. A jestli dosud pochyboval, jestli doufal, že se dívka mýlí, teď si byl jist, že ne. Tohle jí nikdo nemohl povědět, to vím jen já. Propadal se do paniky.

„Máte strýčka ráda?“

„Moc,“ řekla a viděl, že nelže, tvář jí zněžněla. Zavážu ji tím citem, nic jiného nezbývá. Neuvažoval. Nápady mu vyskakovaly v mysli a věřil jim, pokládal je za myšlení, nadšen jejich zdánlivou logikou.

„Předpokládám, že byste kvůli němu, pra jeho klid… Předpokládám, že byste před ním dovedla utajit jeho minulost, kdyby…“ Opatrné zámlky, kondicionály, třeba přece jen neví, příbuzní se někdy málo stýkají… Zepat se, kde byla v době osudné srážky? Proč se nepřihlásila na výzvu? Proč mlčeli její rodiče? Nejsou v dobrých vztazích s Adamovou dcerou? S Adamem samým? Ale proč tedy to děvče… Nedomýšlel otázky, nehledal odpovědi, a klamný pud sebezáchovy mu vnukal řešení, jehož problematičnost neodrazovala unavenou mysl. Tomuhle děvčeti svázat ruce a snad mi dopřeje čas k důstojnému odchodu. Donutit ji, aby se aspoň pokusila zdržet žalobu, kdyby ostatní příbuzní… Třeba i pátrala na vlastní pěst, jen s chlapci, děti tohle dovedou. Překvapit rodiče, teprve až je všechno jasné, počkat si na vavříny. Musím ty jejich vavříny oddálit. Jak se na ni díval, nedoufal, že by vavříny vůbec nebyly. Usmívala se.

„Ano.“ Skoro něco podobného čekala. Tenhle lékař víc než druzí. A bojí se, že bych mohla strýčkovi způsobit bolest odhalením nějakého neštěstí. Nezná mě. „To jste ani nemusel říkat, pane doktore. Žádná jeho minulá bolest se nevrátí do jeho dnešního života. Bude-li záležet jen na mně a na chlapcích, nikdy se nic nedoví. Nic, čím by se mohl trápit.“

„Myslil jsem si to. Jste hodné děti.“ Ví. Vědí. Adamovi neprozradí, opravdovost jejího hlasu není hráná, má ho ráda a nebude ho mučit. Ale řekla bude-li záležet jen na mně a na chlapcích. „A… co vaši rodiče? Jak se na to dívají?“

„Našim jsme nic neřekli.“ Co s tím mají společného rodiče?

„Bazi!“ zaznělo vtom dvojhlasně z bezprostřední blízkosti a Desper s Ajutem stanuli zadýcháni u jejich stolku. „Vždycky se ztratíš. Proč jsi nic neřekla? Všude tě hledáme, naši chtějí do muzea.“

„Co teď v muzeu?“ Právě když bych se byla něco dověděla.

„Vernisáž. Máme lístky.“

„Tak řekněte, že přijdu později. Že mám důležitý hovor s panem doktorem Enthusem.“ Prozradí se tím strýček. Ale stejně jim to jednou musím říct.

Lékař však vstal. „Nehodí se nechat rodiče čekat. Byl bych rád, kdybyste jim vyhověla.“

„Jasně. Muselo by se jim vysvětlovat… Nemusí vědět všechno.“ Ajut mrkl na Fana na znamení díku za porozumění, Bazi se zbláznila, ještěže ten doktor má rozum, co bych našim řekl? Lékař si však to mrknutí vyložil jinak. Čekáme. Zatím jsme nežalovali, máte možnost klidně zmizet.

Bazilea mu podala ruku. „Doufám, že vás ještě před odjezdem uvidíme, pane doktore.“

„Jistě, bude mě těšit.“ Odcházel strnule na opačnou stranu a dívka netušila, co způsobila nevinnou větou.

„Před odjezdem, opakoval si. Nevyspání, nejistaía, špatné svědomí. Strach o výzkum, o Viktora, o uskutečnění převratných plánů, o osud Kvary. Strach z možného potrestání. Vědí-li už v Kabinetu… Strach, strach. Unavený mozek vytvářel zkraty a nalézal souvislosti, kde nebyly. Vůbec mu nepřišlo na mysl, že by odjížděly děti. Dává mi možnost a nemusím spěchat, ještě mě chce vidět. Aby mi řekla… Co mi chce sdělit? Co ode mne slyšet?

Zítra je týmová porada a do té musím vydržet. Nikomu nic, nebude se o tom mluvit. Se Scienem pak projednám odchod. Ví-li… Jistě ví.

Nedomýšlel. A opět si netroufal zapnout videofon, kdo mu jen stále volá? Nikdy nebylo tolik zvonění jako v těchto dnech.

Nevěděl, jak uběhl čas až do porady. Spal? Jedl? Viděl někoho? A při poradě se nepřihlásil o slovo, poprvé od svého vstupu do ústavu. Poprvé nesledoval jednání, ale tváře. Kdo tuší? Kdo ví? Nerozuměl očím, které se na něho upíraly. Lhostejně? Soucitně? Nenávistně?

Připomínky? Ředitel se rozhlédl a Modest zvedl ruku.

„Navrhuji doporučit kolegovi Enthusovi, aby si odpočinul. Nikdy nevypadal tak unaven jako v posledních dnech.“

„Myslil jsem na to, děkuji vám.“ Pozval Fana do pracovny. Je přetažen, bledý, oči mu horečně žhnou v přepadlé tváři. I pacienti mohou být ohroženi jeho stavem.

„Už pár dní chci s vámi mluvit.“ Ukázal do křesla. „Ale nejste k zastižení. Co podnikáte?“

„Co mohu.“ Je to jasné, Scien ví všechno. Ale váží si mé práce. V každém případě mi chce pomoci, jinak by se neptal, co podnikám. Co podnikám na svou záchranu.

„Navrhl bych vám…“

„Chápu. Předejdu váš návrh, vám i sobě usnadním situaci. Půjdu.“ Čím dřív, tím líp. Začne-li se vyšetřovat, bude jeho povinností stát na straně zákona. A zákon bude proti mně.

„To jsem rád. Prospěje vám nadýchat se jiného než ústavního vzduchu. Pro co jste se rozhodl?“

„To bych si raději nechal pro sebe.“ Dát se sledovat? A stejně dosud nevím…

„Jak myslíte. Ať budete kdekoli, všude vám teď bude lépe než tady. Neznáte míru. Samou horlivostí sám sobě ubližujete.“

„Děkuji vám. I za Viktora děkuji, i když…“

„Vidíte, i o něm bychom si měli promluvit. Nesejmete mu obojí paměť? Pro Adama to byla záchrana. A co jsou tu ty děti…“

„Díky, ale nemějte obavy. Viktor, to je něco jiného.“ Zamluvit děti, ne, o těch se teď nesmí! Nedokázal bych klidně vysvětlit… „Byla by škoda vymazat jeho paměť. A až se mi podaří odlišit, oddělit…“ Zmlkl. Vstal.

„Jednou se vám to jistě podaří.“ Ředitel podal Fanovi ruku. „Jste netrpělivý, tak už jděte.“

Fan vyběhl na chodbu, cesta je volná, záchrana zajištěna, snad. Ale kde je teď naděje? Pro Viktora? Pro lidstvo? V každém případě bude nutné na čas se skrýt. Nedat se chytit. Vyčkat, co se stane. A pak…

Po setmění si vyzvedl Viktora, na procházku parkem, kam jinam, usmál se na ošetřovatele, je přece tak hezky.

Parkem k altánku. Vpravo bydlí Věra, možná přece jen žalovala. Nebo má pověření. Ale nechtěl už na to myslit. Zrychlil krok. Hlavně aby ty děti nemluvily o Adamovi s rodiči. Aspoň dnes ne.

Mluvily s rodiči?

Otec i Ajut postavili na stůl současně dvě stejné schránky s brouky.

„Odkud?“ ptal se Ajut.

„Schránka z obchodu za rohem, brouci z toho svahu naproti. A tvoje sbírka?“

Ajut mrkl po sestře. „Schránka od pana doktora Modesta a brouci z ústavní zahrady.“ A je to.

Rodiče se tvářili zaraženě. Něco se děje za našimi zády? „V tom ústavu se zabývají mutacemi?“

„Ani ne. Spíš tam spravují lidi po haváriích.“ Bazilea mířila přímo k hlavnímu sdělení, Ajut je však posunul do obecnější roviny:

„A dělají z nich kyborgy. Víš, tati, že kyborg vnímá umělé orgány, jako kdyby byly jeho? Když mu třeba něco leze po umělé ruce…“

„To není důležité,“ přerušila ho sestra, ale nedal jí pokračovat.

„Náhodou důležitější než strýček. Tati…“

„Strýček?“ Matčin úžas bylo slyšet v každé hlásce. „Jaký strýček? Čí?“ Ale neposlouchala odpovědi, děti mluvily stejně všechny najednou, náš, jiný, cizí. „Strýček prokurátor je živ? Jak jste ho našli?“

„Bohužel mrtev,“ řekla Bazilea. „Ale našli jsme jiného strýčka.“

Vyprávěla. Od srovnávání pamětí po přijetí Adama za strýčka, jen Solimovu pomoc vynechala.

„Tak tys tu uzavřela nový příbuzenský svazek,“ pronesl otec pomalu, přemítavě, nebylo zřejmé, zda jí to schvaluje nebo vyčítá.

„Neměla jsem?“ Znejistěla.

„Ale ano. Jen je to zvláštní.“ Obrátil se k matce. „Musíme si začít zvykat, že naše dcera bude jednat podle vlastních záměrů a že nás nebude předem žádat o souhlas. Už teď ji to vůbec nenapadlo. Až když se divíme.“

„Já… co jsem udělala špatně?“ Byla nesvá pod otcovým pohledem.

„Špatně? Nic. Jen je nám zatěžko uznat, že už jsi dospělá.“

Ajut se zvedl, připravil aparaturu a začal fixovat brouky na kartóny. Měl nepříjemný pocit, že neví, o čem otec s Bazileou mluví.

Dospělost se zřejmě projevuje mírným zhloupnutím, řekl si druhý den, když viděl, jak Bazilea upřeně pozoruje nerozhodné zelené pohyby na své dlani a tváří se bezútěšně, jen se rozbrečet. Komu pomůže soucit se zmutovanými ubožátky? A donedávna taková nebyla. Donedávna byla dítě? Chvíli se na ni díval, ale nevšimla si toho a nechal ji, kdo ví, nač myslí čerství dospělí. Snad jí to ještě přejde.

Zatím ji nic nepřecházelo, křivé tělíčko šimralo v dlani a chyběl tu Solim, aby ho litoval s ní. Anarchista! Od příletu do Luceru se jí nikdy tak intenzívně nepřipomněl jako teď. Kdy ho uvidím?

Před večeří ji rodiče našli nezvykle zamyšlenou. Copak?

„Najednou se mi začalo stýskat.“ V ruce měla Nauku o buňce a nezvedla od ní oči, dokud se otec nerozesmál. Stesk po studiu, to je žačka!

Po studiu? Desper si byl jist, že v jejím hlase postřehl docela jiný stesk. Připomněl mu nedávné týdny na stanici, kdy mohl vidět Bazileu leda ve videofonu, a usmál se na ni s pochopením člověka, který kdysi dávno prožil stejné trápení. S údivem přitom shledal, že nežárlí. I to patří k vývoji?

Vyhlédl z okna, stále je na co se dívat, čemu se obdivovat, po čem toužit. Až rána do žeber ho přiměla vzít na vědomí Ajuta, teprve teď si uvědomil, že by měl odpovědět. Na co? Pustil záclonu a otočil se k němu. Co se stalo? Snad nevzlyká?

„Nic s tebou není,“ řekl Ajut přiskříple a šel se zavřít do svého pokoje. Jsou důležitější věci než se dohadovat s Desperem, stejně neposlouchá, civí do ulice a vypadá, jako by objevil přinejmenším nový živočišný druh. Vůbec ho nezajímá, že máme tolik práce s pátráním a výzkumem, a to už půjde po prázdninách do školy. A já?

Požádat o mimotermínové zkoušky a jít do školy dřív! Toho času, co člověk ztrácí! I ve škole, samozřejmě. Ale třeba by šlo studovat dva ročníky najednou. Rychle se dovědět všechno potřebné. Zasáhnout do vývoje. Usměrnit mutaci, vyzkoušet, co s čím se dá křížit. Jen aby se zatím nevyvinuly ty zhoubné druhy! Tolik je práce a já mám čekat? Na co?

Skok ke dveřím, projednat nápad s otcem, čím dřív, tím líp. Bude mít radost?

Tvářil se rozpačitě. „Nebude to na tebe moc najednou, Ajutku?“

„Moc je na mě leda čekání. A neboj se, nesnížím ti plat. Všechno se naučím na vyznamenání.“

„O plat by nebylo. Savanovi taky klidně vyjdou s nižším platem.“ A Róza s Violou budou jednou žít jako lidé. Žádné utajování výzkumu, žádné problémy, myslil si. Ale nebyl si jist, zda by měnil. Zda přeje svým dětem spíš klidný život nebo stálé napětí vědce, který se podílí na odpovědnosti za planetu.

„Můj konzultant říkal, že takové případy zná,“ naléhal Ajut.

„Tvůj konzultant dostane zvláštní odměnu, když tě popostrčí,“ zasmál se otec. „Budiž tedy, zkusíme to.“

Ajut poděkoval. Podaří se to! Všechno se nakonec podaří. Musí.

I Bazilea měla ten pocit, týkal se však jiných věcí; urychlit si studium, to by jí vůbec nebylo přišlo na mysl. Zato velmi žádoucí se jí zdálo urychlit dorozumění se Solimeni. Přesvědčit ho? Nebo se dát přesvědčit. Vady jsou jistě na obou stranách, řekla si smířlivě v představě příštích hádek, takže by mělo být možné nakonec se pomluvit. Nepřejeme si v podstatě oba totéž? A třeba i strýček nám poradí, musím je seznámit. Podaří se mi to? jen aby strýček nepracoval někde moc daleko. Jaký obor si vybere? Začala se těšit, že mu poradí. Samozřejmě biologii.

„Chceš mi radit?“ Zasmál se. „To spíš já tobě bych…“ Zarazil se.

Napjatě ho pozorovala. „Radíval jste lidem?“

Krčil rameny. „Tak mi to připadlo samozřejmé. Poraďte mi…“

„Poraďte mi,“ opakovala. „Poraďte mi, pane doktore, nevím si rady.“

Hra? Vsával se dívce do tváře, jako by z ní mohl vysát vlastní minulost. Vlastní budoucnost?

„Pane doktore.“ Tiše, vzrušena jako on. Vzpomene si?

Stále na ni hleděl. Zachvěla se mu víčka, ale nebylo to vzpomínkou.

Zkoumat lidi, poradit,“ řekla pomalu, citát z učebnice. Psycholog musí umět poradit, diskuse o přestávce a potom půl třídy před pracovnou školního psychologa…

Mlčel. Co já se tu nazkoumal svých lékařů. Co jsem se napřemýšlel, jak jim poradit…

Čekala. Sám musí, ne já, ale už si ho představovala v rozhovoru s Elou z páté lavice, uklidňuje ji… Psycholog?

Konečně promluvil. „Nebyl-li jsem psychologem, rozhodně jsem se jím chtěl stát.“ Dosud z ní nespouštěl oči. „Rozhodně se jím stanu.“

„Strýčku!“ Svírala mu ruce, vnímala jejich chvění, musím o tom povědět Ajutovi, ale byla to jen letmá myšlenka, bratr byl daleko.

„Běž, dítě, řekni doktoru Dilligovi, ať mi opatří literaturu. Začnu studovat.“ Pustil její ruce. „A ještě se vrať!“

Zastihla Modesta na odchodu, pospíchal. Stačil jí však blahopřát, to je neuvěřitelné, co dokáží příbuzenské vztahy. A rychle do jednací síně, mimořádná porada. I Ředitel se zdál rozrušen, oslovil je, jako by čekal pomoc, milí kolegové, stala se zvláštní věc. Vytáhl z kapsy obálku, z ní klíče a list.

„Před chvílí mi pošta doručila tuto zvláštní zásilku. Obsahuje klíče od laboratoře a bytu Fana Enthuse. Dopis je jeho rozloučení s ústavem. Přečtu vám z něho…“ Nadechl se, obrátil stránku dopisu. „Beru s sebou paměťové komory, vy je nepotřebujete a pro můj výzkum jsou nezbytné. Spoléhám na vás, že po mně ani po Viktorovi nebudete pátrat.“ Rozhlédl se. „To znamená, že prchl,“ dodal pak pomalu a sledoval tváře. Všechny vyjadřovaly stejné překvapení, stejný údiv, ze žádné se nedal vyčíst důvod Fanova útěku.

„Věděl někdo z vás…“ Ne, zbytečná otázka. Jeho zmizením jsem tedy přece jen vinen já. Nesplnil jsem, co mi uložil Kabinet Hlavního počítače? Neposkytl jsem Fanovi dost prostoru pro jeho tajné poslání? Zalila ho nová vlna strachu, neobstál jsem! Co se se mnou stane? Ale mohl jsem dopustit, aby byl Adam zbytečně trýzněn? Snad i ohrožován na životě? Ředitel se v duchu hájil, jako by už stál před tribunálem. Nebo si Fan nestěžoval? Pouze vyměnil náš ústav za příhodnější pracoviště? Loučil se dojat, vzpomněl si náhle Scien a vlna strachu opadla.

Modest zdvihl ruku. „Myslil možná, že ho tu nechceme, když posledně…“ A zadíval se na Věru. Vypadá překvapena, jenže to je zdání. Musela to vědět, útěk chystali spolu. Návrh na dovolenou si vymyslila na zastření, a já tak důvěřivě… A proč tohle všechno teď neřeknu nahlas? A ještě hledám přijatelné vysvětlení, abych Věře pomohl! Abych zahalil její spiklenecký manévr. Bojím se? Čeho? Ano, nevěřím jí a bojím se, i když nevím, čeho přesně. Náhle pocítil sám k sobě odpor.

„Ano,“ ozval se ředitel, „v podstatě jsme ho vyhnali. Já jsem ho vyhnal. Jenže jsem jaksi samozřejmě předpokládal, že mluví o dovolené.“ Setřásl ze sebe malátnost, kterou v něm vždycky vyvolávala nejistota. Obrátil se k Modestovi: „Jmenuji vás s okamžitou platností svým prvním asistentem. Přijďte si pak ke mně pro úkoly.“ Nepodíval se, hlásí-li se ještě někdo o slovo, a opustil tým. Na chodbě se dodatečně lekl, neměl jsem s tím jmenováním počkat? Vyžádat si schválení Kabinetu. Co když nebudou souhlasit? A jak vysvětlím, že Fan u mne nedokončil výzkum? Nebo ho dokončil? Šlo o jiné věci, než se zdálo? Strach se vzdouval a kíesal a ředitel si vzal poprvé v životě morfinovou tabletku. Na úkoly pro Modesta zapomněl.

Zapomněl i Modest. Cítil přímo fyzickou nevolnost a jmenování prvním asistentem vnímal jen napůl, jako by se týkalo někoho jiného. Vyhledal pro Adama soupis základních učebnic, po laborantovi poslal do knihovny objednací kartičku a šel si pustit sprchu. Něco musel udělat, něco jednoduchého a jasného, co mu srovná myšlenky, co ho smíří s vlastním životem. Uzavírá se etapa, uvědomoval si, teď půjde v ústavu všechno jinak. I já snad budu jiný? Nebude-li tu ani Věra, ani Fan…

Zavřel sprchu. Ano, všechno bude jiné. Už žádné pokusy, žádná trápení pacientů. Jeho myšlení se upnulo k Adamovi jako k jedinému světlu, které znal.

Vstoupil do jeho pokoje jako do oázy klidu. A hned za ním laborant s vozíkem plným knih, v ruce kazetu s mikrofilmy.

„Říkal jste i v angličtině?“ A když Modest přisvědčil, dodal se smíchem: „To abyste si poslal stěhovací vůz.“ Adam chvíli spokojeně přihlížel, jak mu na stole roste vyrovnaná řada knih, pak nedočkavě, a zároveň téměř slavnostně po jedné sáhl. Připomene mu něco? V každém případě mu vrátí aspoň kousek té ztracené účasti na životě. Otevřel ji.

„Zbývá už jen vystavit vám štítek,“ usmál se Modest. „Ale psychologii tam dáme až po zkouškách.“

„Jak jinak.“ Jako by lékař nežertoval. „Bude to brzy, nebojte se. Vštípivost i tenacita zachovány, pamatujete se na ten paměťový test? Proč bych se nemohl učit?“

Listoval v knize. „A ještě něco mě napadá, Modeste. Vyprávěl jste mi o svém spise, vždyť já bych vám mohl i aktivně…,“ zaváhal. Nejsem příliš troufalý? „Nejen tím, že jsem kyborg.“

„Víte, že už jsem vás chtěl o to požádat? Všelicos znáte, nemáte co dělat, totiž…,“ pohlédl na učebnice, „teď vlastně nebudete mít na mne čas.“

„Ale budu! I na pana doktora Enthuse, bude-li o to stát.“ Usmíval se. „Není dobré, když je člověk na své problémy sám.“

Vešla Bazilea. „Smím?“

„Konečně!“ Adam ukázal na knihy. „Podívej se.“

„Už? Tady byl všude takový shon a zmatek, že jsem šla raději do parku, abych nepřekážela.“

„Shon kvůli mým knihám?“ Výčitka Modestovi. „Tolik zas nespěchaly.“

Lékař vrtěl hlavou, kdepak knihy. „Kvůli doktoru Enthusovi. Právě jsem vám to chtěl říct, když přišla Bazilea. Zmizel.“

Oba na něj chvíli nevěřícně hleděli.

„Ten, a opustit svůj výzkum? Vrátí se.“

„Nevrátí, Adame. Výzkumný materiál si vzal s sebou.“

„Tak? Potom šel hledat nový objekt pro přenosy. Já už mu byl málo platný.“ Ale přece jen, tak najednou, jako kluk…

„Doufám, že se mu ho nepodaří najít.“

„Taky doufám.“ Modest se zahleděl na Bazileu, její věta měla intonaci rozsudku. Odsouzení. Jak může dívčí pohled takhle ztvrdnout?

„Kdybyste napsal všem nemocnicím, aby neposkytovaly pacienty k takovým pokusům…“ Tvrdé rysy změkly v prosbu.

„K tomu nejsem oprávněn, děvče. Snad mu zabrání zdravý lidský rozum ostatních, mýlit se nelze stále. Já se pokusím říci k tomu svůj názor jinak, když mi Adam pomůže.“

„Jistě, Modeste.“ Obrátil se k dívce. „Kyborg a jednota osobnosti. Problémy s umělými orgány, psychické, společenské, morální. I kyborg může být šťastný,“ to už zas mluvil k Modestovi, „a vysvětlit jak, bude asi to nejtěžší. A nejdůležitější. Jako bych už ten váš spis viděl hotový.“

„Vy píšete takovouhle knihu?“ Nadšený souhlas v hlase i ve tváři. „Že mi ji potom hned pošlete, pane doktore?“ Budu mít argument proti Solimovi: Věda zachraňuje. A také proti sobě: Jsou s tím problémy. Další proti Solimovi: Problémy se dají odstranit opět vědou. Další proti mně? Není! Bez vědy by Adam neměl problémy. Ale taky by bez ní nežil! Co nejdřív je musím seznámit, strýček, to je vlastně nejpádnější argument!

„Nemohu, Bazileo. Nepatříš k oboru. Mezioborové vztahy jsou záležitostí Hlavního počítače. Kniha bude jen v odborných knihovnách.“

„Ale vždyť studuji biologii.“

„To není totéž.“

Chvíli se na sebe dívali. Kdyby měli telepatické schopnosti, byli by si podali ruce. V obou byl prudký nesouhlas s tak nesmyslným zákonem. Co věcí se nikdy nedovím, myslila si Bazilea. O jaké poznatky z cizích oborů bude ochuzen můj spis, říkal si Modest.

Adam sledoval jeho tvář náhle zesmutnělou. „Myslíte na doktora Enthuse?“

Modest se vzpamatoval. „Myslím na to, kolik materiálů je pro mne nedostupných. Mít pozemské zkušenosti! Víte, kam za ta staletí museli dospět? Kolik problémů už pro ně neexistuje? A nemáme spojení.“

„Nemáme?“ Adam se usmíval. „Spojení se Zemí není ztraceno, Modeste. Je v nás. Kam dospěli na Zemi, i my dospějeme. Jsme lidé jako oni.“

Bazilea poslouchala s úžasem. Stesk po Zemi? Naděje, že dokážeme totéž co Pozemšťané? Víra, že člověk je stejný tam i tady? Snad ani naše společenské uspořádání není lepší než jejich? Solime, budeš si rozumět se strýčkem!

Ale já také!

„Našim už brzy skončí dovolená, strýčku. Smím za vámi občas přiletět? O tolika věcech se budu chtít poradit.

„To abych honem začal se studiem, ty budeš náročný klient.“ Smál se. „A nelituj, že nebudeš tu Modestovu knihu číst. Ty nemusíš. Ty už to hlavní stejně víš.“ Tvářil se, jako by žertoval, ale jen proto, že byl šťasten. Mluvil vážně. „Největší štěstí je moci i při všech proměnách zůstat sám sebou. A nejen pro kyborga.“

DĚTI ZE STANICE

A MUŽ S DOKLADY

Krajina pod letadlem se líně sunula nazpátek a Bazilea měla pocit, že letí už celé hodiny. Neklidně poposedávala, otvírala a zavírala knihu, očima přitahovala obzor daleko vpředu, aby se konečně proměnil v hory a jezero. Znovu vytáhla Adamův dopis, nedokázala jej však číst, řádky splývaly a jen sem tam probleskla věta, mám štítek, usoudili, že je mi dvaapadesát, datum narození jsem si mohl určit sám a vybral jsem den tvého příchodu. Usmála se při představě jejich prvního setkání a trochu ji to uklidnilo. Dobře jsi mi poradila, určitě jsem kdysi býval psychologem, všechno mi připadá známé a rychle se učím, Modest je se mnou spokojen a prý mi odpustí zkoušky, zůstanu-li v ústavu. A kam bych také šel?

K nám na stanici přece! Už je jisté, že se nezruší. Jenže psychologa tam nepotřebujeme. Vyhlédla z okénka, avšak Lucer se neblížil. A také hodinky nejspíš stály, od chvíle, kdy vyndala strýčkův dopis, uplynula teprve minuta.

Ředitel byl odvolán, zastupuje ho doktor Hemmel, toho jsi neviděla. Já pomáhám na speciálce, máme spoustu nových pacientů, také dva chlapce z Ulemu…

Řádky splynuly. Solim! Jeden z nich je určitě Solim, opakovala si, i když nenacházela nic, co by opravňovalo k takové domněnce. Tolik chlapců žije v Ulemu, a právě Solim? Jenže proč se dosud ani neukázal? Proč nenapsal? Nevzkázal aspoň? Proč mě nechává v nejistotě, v úzkosti, ví přece, že čekám, že od začátku školního roku denně ráno spěchám do kolejní zahrady, postávám před kolejí a vracím se každý den s menší nadějí, s větším strachem. Kdybych aspoň věděla, kde bydlí jel otec… Proč nepošle dopis? Přece ho umí vyslat? Mlčí-li, znamená to jen něco zlého. Odvezli ho do nemocnice protože…

Proč by ho vozili až do Luceru? I v Ulemu je přece nemocnice, napomínala se, odháněla strach, nejspíš se mu nic nestalo, jen pozapomněl. Ale věděla, že zapomenutí nepřichází v úvahu. Jaké nemoci se vlastně léčí na té speciálce?

Vrátila se k dopisu, vysvětlení však z něho nevyčetla. Jen pozvání na lucerský festival, hosté z celé planety, nebýt Solima, hrozně by se těšila na koncerty. Strýčka tam povezu na vozíku? A spát budu v ústavu, hotely jsou obsazeny. Myšlenky se jí motaly, a čím víc se snažila je srovnat, vybřednout ze zlých představ a radovat se že má tři dny volna právě v době festivalu, tím víc se zaplétaly, uzlily a navrch zůstávaly stále jen anarchistovy oči.

Konečně letiště!

Bazilea by se byla nejraději rozeběhla před autobusem, šoférovo otálení se jí zdálo nekonečné. A když dojeli do vnitřního města, vystupovala unavená, jako by byla ten autobus tlačila. Nakonec se rozstůňu z nedočkavosti!

Teprve když zazvonila u tepané brány, uvědomila si, že někde cestou zapomněla kytici pro strýčka. Dost! rozkázala si. Však se uvidí. Co mohu zachránit v takovémhle zmatku? A na strýčka se musím klidně usmívat.

Klidně? Když jí kráčí vstříc a o hůl se opírá jakoby jen pro parádu? S jásotem stiskla podávanou ruku.

„To jsem tě překvapil,“ smál se Adam. „Cekalas mě na vozíku, přiznej se.“ A hned ji vedl ke stolu a rozkládal program festivalových koncertů, šest jich stihnem, vždycky odpoledne a večer, zajistil jsem vstupenky. A taky Modest s námi půjde.

„Paní doktorka Věra nemůže?“

„Dala výpověď. Od léta už u nás není.“

„Výpověď? To se smí?“ Ale myšlenky se neudržely u jedné věci… Prohlížela program. „Vivaldi, to je starý autor, viďte, ještě ze Země.“

„Odkdypak se strýčkovi vyká?“ smál se. „Já vím, měli jsme s tím začít hned, ale víš sama, jak bylo všechno pomotané.“ Postřehl její zaváhání. „Jsi moje jediná příbuzná, tak mi tu radost udělej.“

Kývla. „Já si zvyknu. A ten Vivaldi…“

„Skvělý, mám tu nahrávku. Skoda že těch mikrofilmů nepřivezli víc. Kdo ví, co všechno nám uniklo přesídlením. Ani tušit nemůžeme, oč jsme přišli jenom z hudby. Několik desítek notových záznamů, co je to proti… Ale tebe něco znepokojuje, dítě.“

Neuhnula jeho zpytavému pohledu, nic nechtěla tajit. Naopak! Ale cítila se zahanbena, styděla se za unikání myšlenek. Poznal, že poslouchám jen na půl ucha, urazila jsem ho. A ani jsem se nezeptala, jak se mu daří a jak dokázal najednou nacvičit chůzi… Jsem nemožná.

„Netvař se tak zaraženě. To víš, jsem psycholog. A taky tě trochu znám. Něco tě právě teď zajímá víc než koncerty. Tak mluv, co je to?“

Nezlobí se, můj báječný strýček. Jenže jak mu honem říct… Jak ho požádat…

„Odpusťte…“

Pohrozil jí umělým prstem a rychle se opravila. „Odpusť, nechtěla jsem být neslušná, ale když už jste… jsi to poznal…“ Nějak se nedalo říci: Mám strach o Solima. A jak tedy začít?

„Ven s tím. Nebo o tom nemám vědět?“

„Ale ano! Doufám, že se právě od tebe dovím…“ Vrtěla hlavou, „já to snad neřeknu.“

Čekal. Díval se na ni trpělivě, povzbudivě, jako by sliboval pomoc. Nejistota z ní spadla a splašené myšlenky se pospojovaly podle souvislostí. Usmála se, skoro udivena, že prve nedokázala souvisle promluvit.

„Možná že znám jednoho z těch ulemských chlapců, co jsou tady na speciálce. Ráda bych…“

Vstal. „Jména nezjistíme,“ řekl, „poslali nám je bez štítků, jen s číslem a chorobopisem. Půjdeme se na ně podívat.“ Jako by to byla ta nejsamozřejmější věc, jakou mohla žádat.

„Proč bez štítků?“

„To se dělá, aby se jejich nemoci nedalo později proti nim zneužít.“

„Zneužít nemoci?“ Začalo jí svítat. „Jaké nemoci jsou na speciálce?“

,Duševní. A pojď, za chvíli bude oběd, ať to stihneme předem.“ Šel před ní, nechtěl se dívat na její úzkost. Dobře si všiml, jak na ni zapůsobilo sdělení o duševních nemocích. „Vidíš,“ a ukázal na dveře, „já už nejsem pacient.“

Pohlédla na desku, která zakrývala průhled. Vzpamatovala se. „Tak ty tady teď normálně bydlíš, strýčku? Není to nepříjemné?“

Vyšli na chodbu a pomalu kráčeli k výtahu.

„Je to především pohodlné.“ Dosud se na ni nedíval a byla mu vděčná. „S mou chůzí to ještě není docela dobré, jak vidíš. A patrně nikdy nebude.“ Konečně na ni pohlédl. „Ale na tom nezáleží.“ Stiskl tlačítko a výtah se rozjel.

„Jsou tam oba?“ zeptala se, jen aby ještě oddálila poznání, cítila, jak jí buší krev v hrdle, Adam je jistě ochoten dovolit jí s pacienty mluvit, a bude-li tam Solim…

„Po jednom. Nesmějí být pohromadě, jsou si navzájem nebezpeční. Upevňují jeden v druhém nemoc.“ Věcný, jako by neúčastný tón zmírnil tepání krve a Bazilea nahlédla.

„Ne,“ řekla pak a Adam ukázal na sousední dveře. Přistoupila k průhledu.

„Také ne.“

Na nic se neptal, vraceli se. A dívka nevěděla, je-li ráda, že Solim není na speciálce, nebo nešťastná, že ho nenašla. A ti dva, vypadali na nemocné? Na duševně nemocné?

Teprve při obědě se odvážila zeptat, když byl kolem běžný provoz a svět se zdál bez duševních poruch.

„Skupinová paranoia.“ I Adam si oddychl. Kdo ví, jak by se mi vysvětlovalo, kdyby některý z těch hochů byl její přítel. „Jsou přesvědčeni, že jim Hlavní počítač škodí. Záměrně, víš? Ztotožnili ho s člověkem.“ Usmál se. „A udělali na něj atentát.“

Bazileji se zastavilo sousto v krku. Rozkašlala se a kolemjdoucí lékař ji pohotově uhodil do zad. Poděkovala má očima, zčervenalá a zadýchaná, tak přece! Přece tu mohl být i Solim a tohle jsou jeho kamarádi. Povědí mi o něm?

„To se říká skupinová nemoc, i když jsou jen dva?“ zeptala se opatrně, v jídelně nechtěla mluvit o Solimovi.

„Je jich víc. Rozstrkali je po nemocnicích, aby se náhodou nesešli. Vlastně tu měl být jen jeden, ale v Bernu neměli místo. Je to jedno, tihle dva o sobě stejně nevědí.“

S námahou dojedla. Atentát na Hlavní počítač! Nevěřila Solimovi a teď má důkaz. Ale proč atentát na počítač? Zbláznili se?

A jestli při tom atentátu někteří zahynuli? Solim?

Na čele jí vyvstaly ledové krůpěje, ještěže má Adam nutnou práci a mohu se sama procházet parkem. Ačkoliv… právě on by snad mohl… Zeptám se, všechno mu povím, není to nemoc, ale… Opravdu to není nemoc? Jak to vím?

Zas rozplétala myšlenky zauzlené obavami a znovu se jí nedařilo spojit je ve smysluplný řetěz. I koncert vnímala jen jako vzdálenou zvukovou clonu a při Vivaldim se náhle naklonila k Adamovi:

„Mohla bych s nimi mluvit?“

Trhl sebou, ihned však pochopil a několikrát kývl, aniž se k ní otočil. Snažil se soustředit, ale tóny se rozpadaly a z koncertu zbyly jen rozplývavé zvuky. Předstírala, že chlapce nezná, abych jí snad nezatajil pravdu? Zdálo se mu to neuvěřitelné, ale proč by chtěla mluvit s cizími nemocnými? Kradmo na ni pohlédl. Nebo věděla o chystaném atentátu? Co se děje mezi ulemskou mládeží?

Byl zvědav na Bazileiny otázky, a sotva se vrátili z odpoledního koncertu, sám navrhl setkání, před večeří je právě vhodná doba.

Vstoupil první a ohlásil návštěvu.

Hoch projevil jen slabý zájem, obrátil rozečtenou knihu hřbetem vzhůru, a ani nevstal z křesla. Když spatřil Bazileu, kmitl mu v očích údiv. Mrkl po Adamovi, snad čekal, že je nechá o samotě, pak pokrčil rameny.

„Šípková Růženka ještě spí,“ prohodil jakoby mimochodem a snažil se vypadat lhostejně.

Váhala sotva pár vteřin. „Neznám heslo.“ Viděla, jak mu pohasly oči, přesto pokračovala: „Přišla jsem se zeptat, co je se Solímem.“

„Co by bylo?“

Nerozeznala, zda je v té větě překvapení, nebo vztek. V každém případě však znamenala potvrzení, že tenhle chlapec o Solimovi ví.

„Prosím tě,“ začala, avšak útrpně si ji změřil.

„Kdo nezná heslo, není náš.“ Vzal do ruky knihu, obrátil ji a už si své návštěvy nevšímal.

„Chceš zkusit štěstí i u druhého?“ zeptal se Adam na chodbě doufaje, že odmítne. Že se ten její Solim do něčeho zapletl, je už jasné. A stejně jasné je i to, že se od chlapců nic nedoví.

„Chci. A…“ Smím vůbec něco takového žádat? „Musíš tam jít se mnou?“

„Bohužel.“

Nenaléhala. Snad i tak se něco doví.

Druhý chlapec stál u okna a s čelem na mřížích hleděl do zahrady. Návštěvu okázale nebral na vědomí.

„Šípková Růženka ještě spí,“ řekla Bazilea a hoch se prudce otočil, ve tváři tolik naděje, až jí ho bylo líto.

„Ale zítra ji probudíme,“ odpověděl. Napjatě čekal.

„Přišla jsem se zeptat, co je se Solimem.“ Měla jsem vymyslit jinou otázku, říkala si, ale bylo pozdě.

„Nevím. Pokračuj v hesle.“ Opíral se oběma rukama o stůl, trochu se předkláněl a očima jí visel na rtech. „Neumím pokračovat.“

„Jak tedy víš… o Solimovi?“ Zklamáním jako by se rozpadal. Sesunul se do křesla, náhle maličký a ustrašen v.

„Je to… můj kamarád. Už jsem ho dlouho neviděla. Bojím se…“

„Není tvůj kamarád. Byl by ti řekl celé heslo. Nejsi naše.“ Ohlédl se po Adamovi, zavrtěl hlavou. „Tahle metoda vám není ke cti,“ utrousil mezi zuby a odvrátil se.

„Metoda čeho?“ Adam se zamračil. „Děvče si vás přálo navštívit a vyhověl jsem. Až vás propustíme …“

„Tak vy mě hodláte jednou i propustit?“

„Jen co se uzdravíte,“ usmál se Adam, nedbaje chlapcovy nenávistné ironie. „Ještě si o tom popovídáme.“

Mlčky se vraceli k výtahu. Když vystupovali, Bazilea se k Adamovi otočila s provinilým pohledem.

„Nechtěla jsem to zkazit.“

„Nic jsi nezkazila.“

„Ale on ti teď nebude věřit!“

„Nikdy mi nevěřil, S tvou pomocí teď naopak rychleji pronikneme do případu.“ Usmíval se a myslil na záhadného Solima.

„Proniknete do případu?“ Nerozuměla.

„Poznáme podstatu nemoci.“

„Ale oni nejsou nemocní, strýčku! Solim…“ Zarazila se. Vyprávět o něm? Když spěchají na večeři a pak na koncert? „Určitě nejsou nemocní. Pustíte je, když ti všechno vysvětlím?“

„Já nerozhoduji, dítě. Ale vysvětlení jistě pomůže mně i těm chlapcům, ať už jsou nemocní, nebo ne. Přijď zítra dopoledne. Uvidíme.“

Dopoledne, je to už v osm?

Počkala do devíti, ale Adama nezastihla. Nečekal na mě? Procházela se chodbou před jeho pokojem, dok nezahlédla u výtahu.

„Jsem tu moc brzo?“

„Nemohla ses dočkat, viď? Tak pojď. Vysvětluj. I když s propuštěním to nebude jednoduché. Ptal jsem se doktora Hemmela, prozatímního ředitele.“

„Oni to myslí dobře, strýčku, ale nejsou dost vzdělaní.“ Mluvila, hájila Solima i jeho druhy, i když jí Adam hned na začátku vzal kus naděje. Složité přece neznamená nemožné. Doufala tedy. „A,“ vzpomněla si najednou, „opravdu ten počítač rozbili?“

„Kdepak. Hlavní počítač je důkladně střežen. Než svázali průvodce, pochytaly je stráže upozorněné průvodcovou minivysílačkou. Ani nestačili naklást bomby. Ale nikomu to neříkej. Tahle sdělení jsou přísně důvěrná pro lékaře a psychology.“

Kývala a mrazilo ji v zádech. Byl s nimi Solim? Co mu udělali? Kde je teď? Mlčela však, strýc jí stejně nemůže odpovědět.

„Mohla bych jít poprosit pana doktora Hemmela, aby je pustil? Když ses ho ptal, ještě jsi všechno nevěděl. Já bych mu to vysvětlila. Nejsou přece nemocní, viď, že ne?“

Adam vrtěl hlavou. „Ani on, v tomto případě, nemá tolik pravomoci, aby je pustil. I kdyby… i kdybychom všichni věděli, že jsou zdrávi, nejde to.“ Říkám víc, než bych měl. Ale nač ji klamat? Hemmel má příkaz Kabinetu, hoši tu musí zůstat do odvolání, a to jistě nepřijde hned.

„A kdyby jako utekli?“

„Našli by je. A bylo by to horší.“ Odmlčel se. Jak to vím? Jen předpokládám? Zdálky v něm něco svítalo, ale bylo to nejasné. Chyběla vzpomínka.

„Nač myslíš, strýčku? Jsi dnes neklidný. Máš nějakou starost?“

„Mám. Myslím na to, jak bych ti pomohl, a stydím se, že to nedovedu. Ani tobě, ani těm chlapcům…“ Připadal si zbabělý. Ale v čem spočívá odvaha v tomhle případě?

„Ale chtěl bys, kdyby to šlo?“

„O tom snad nemusíš pochybovat.“

„Já jenom, jestli s tebou smím počítat. Moc ráda bych tě seznámila se Solimem. Totiž… jen co ho najdu. On je proti všemu, co se děje na Kvaře, ale určitě byste si rozuměli.“

„On je… nějaký vůdce?“

„Nevím. My jsme spolu vždycky mluvili jen obecně. Hádali jsme se. A teď se ztratil.“ Bylo jí do pláče. „Snad se najde sám,“ dodala však, a dokonce se dokázala usmát. Strýček se tváří tak nešťastně, zbytečně mu přidělávám starostí. Nač, když vím, že mi nemůže pomoci.

Při odpoledním koncertě vymýšlela, jak se dostat do jiných nemocnic, aspoň do ulemské, ale potíž je v tom, že tihle pacienti nemají jména. Zeptat se: Máte tu někoho z těch, co se pokusili zničit Hlavní počítač? K smíchu. A strýček by na to doplatil, že mi prozradil tajné sdělení.

Kdyby mi Solim víc důvěřoval, mohla jsem už o něm vědět, napadlo ji v letadle, když za ní mizela lucerská světla. Proč přede mnou utajil heslo? Rozhodla se dávat pozor na ulicích, zda někdo nebude mluvit o Šípkové Růžence. Co jiného jí zbývá? A možná, že strýčkovi se přece jen podaří něco se dovědět od chlapců.

I Adam v to doufal, avšak zeď byla neporazitelná. Mlčeli. Teď by se hodilo uplatnit znalostí zdejšího ustavu a sejmout jim paměť! Rád by byl podstoupil další operaci, jenže už tu není doktor Enthus. A nikdo jiný to neprovede. Požádat Modesta?

Oč požádat?

Studený pot. Hrůza. Závrať, jako by nahlédl do bezedné černé propasti. Ztratil rovnováhu, naštěstí blízko stěny, sjel po ní a padl na kolena. Dlouho tak setrval v nehybnosti, opakuje si jedinou větu: Tohle jsem tedy já!

Našel ho Modest. Po marném klepání už chtěl odejít, ale zazdálo se mu, že slyší zevnitř sten. Vstoupil.

Přiskočil k Adamovi a pomohl mu na nohy. Do křesla. Co se stalo? V mužových očích je opět poušť jako v dobách nejhlubší deprese, zarývají se však do Modestových s úpornou snahou propátrat se jimi k nějakému tajemství.

Mlčeli. Modest z rozpaků a Adam z beznaděje. Potlačil otázku, je zbytečná, nic se nedovím. Tolikrát už jsem se ptal, ale Modest snad skutečně neví. Věděl Fan?

Pokynul Modestovi, aby ho nechal o samotě, a ani si nevšiml, že lékař na chodbě sňal desku zastiňující průhled. Byl by protestoval? Nechtěl přece už být pacientem. Čím chtěl být? Člověkem užitečným, čestným. A najednou v sobě objeví sklon k zločineckým praktikám. Jak jednoduše, snadno sklouzl z úvah o pomoci Bazilei k děsivému záměru porušit lidskou osobnost, a ani si tu děsivost hned neuvědomil. Návyk? Účel světí prostředky, napadlo ho, ale to snad není, to snad nebylo moje přesvědčení!

A možná bylo.

Zločinec.

Nevěděl, jak dlouho seděl bez pohnutí, s tím jediným slovem v sobě. Pusto a temno. Zoufalství.

Stmívá se? Stín, padající zvolna do pokoje, jako by podle zákona kontrastu vyvolával úsvit v něm. Úsvit měl jméno Bazilea.

V ústavu možná všichni vědí, zločinec poskytnutý k pokusům. Ale ona nic neví o mé minulosti, pro ni jsem hodný strýček.

A musím si to zasloužit.

Pohlédl na hodinky a pomalu se vydal do jídelny, na rtech už náznak úsměvu.

Večeřel sám, ale nedivil se tomu, sem každý přijde, jak má čas, a možná je právě nějaká porada, doktor Hemmel nemá ještě zkušenosti a často se radí s ostatními. Být ředitelem asi není lehké.

Byla porada.

Nenadálá, zcela neobvyklá porada.

Znervóznělý Hemmel sezval všechen personál, ani sestry a ošetřovatele se neodvážil vynechat, pověřenec přece řekl všechen personál právě přítomný v ůstavu.

Pověřenec Kabinetu Hlavního počítače, nečekaná, matoucí návštěva. Objevil se v ředitelově pracovně, dal mu deset minut na svolání personálu do velkého sálu a poslal tam svého technika, aby sál připravil. Co znamená připravit sál? A co znamená celá tahle návštěva? Pokusil se aspoň vysvětlit pověřenci, že je ve funkci teprve pár dnů a omluvit se tím za případný chybný krok, pověřenec však nechtěl nic slyšet. „Vím,“ prohlásil a dodal: „Nemusíte se obávat.“

Šetření se tedy netýká mě. Koho? Odvolaného Sciena? Věřiny výpovědi? Fanova zmizení? Chlapců na speciálce? Kdyby se aspoň byl ohlásil, mohl jsem sezvat tým, poradit se… Mávl rukou, zbytečné úvahy.

Zkontroloval přítomné a obrátil se k pověřenci. Ten vstal.

„Toto jednání je důvěrné,“ začal a jeho technik obcházel sálem a upravoval snímačky rozestavené kolem stěn, bzučely sotva slyšitelně. „Co znamená důvěrné, nemusím snad vysvětlovat. Program není dlouhý a bude se týkat jen několika osob.“ Nahlédl do poznámek.

„Číslo jedna. Bývalý ředitel doktor Scien. Jeho řízení ústavu, vztah k podřízeným, k pacientům, schopnosti, záliby, oblíbenci.“

Všichni zaraženě naslouchali. A s údivem sledovali technika, který jim rozdával tuhé několikalistové bloky s tužkami připevněnými na pohyblivém poutku. Listy byly označeny čísly.

„Číslo dvě. Doktor Fan Enthus. Schopnosti, znalosti, záliby. Styky. Místo dnešního pobytu. S adresou.“ Rozhlédl se, do každé tváře zabodl na okamžik oči. Viděl úžas, rozpaky, nedůvěru. Opravdu nikdo neví?

Pokračoval. Chtěl znát příčinu Věřina odchodu, její znalosti, schopnosti, styky. Její dnešní adresu. A ještě seznam pacientů na speciálce. Jejich pohyb v posledních šesti měsících.

Nato všem pokynul, aby psali, a nechal s nimi technika. Vzal doktora Hemmela a vyšli na chodbu.

„Tohle vyplníte později,“ řekl. „Teď mě zaveďte k atentátníkům.“

Hemmel už se v ničem nevyznal. Oč vlastně jde? A na většinu otázek ani neumíme odpovědět. Nikdo z nás. Z čeho jsme podezřelí?

Zatím došli na speciálku. Pověřenec si prohlédl pacienty průhledem a pak otevřel dveře. Přibouchl je Hemmelovi před nosem. Nikdo cizí nesmí sám k pacientům, opakoval si lékař, ale neodvážil se vejít. Průhledem viděl jen pověřencova záda, dal se tedy do vypisování údajů o Scienovi, Fanovi a Věře.

Chlapec stál na opačném konci pokoje. Výsměšně si měřil příchozího, ale sotva uslyšel jeho slova, výsměch se mu ztratil z očí.

Celé heslo! Ne jen kousek jako to děvče. Celé! Ale naděje pro něho neznamenala věřit cizinci, byl opatrný. Vyčkával.

„Jsi sám,“ řekl muž. „Ostatní byli rozumnější, uznali porážku. Jenom ty ses nevzdal. Stojí ti ta tvrdohlavost za to?“

„Co znamená vzdát se? Chytili jste nás všechny.“ Tak žádný spojenec, pomyslil si smutně. Ale kdo mu prozradil heslo? Opravdu se vzdali? Nemohl tomu uvěřit.

„Povědět, co víš. O vaší organizací. O jejích členech.“

„Nač, když už to víte všechno od ostatních?“

„Nový zorný úhel.“ Vytáhl z kapsy blok s tužkou na poutku. „Piš.“ Podával mu ho. „Napíšeš-li, pustíme tě.“

Hoch dal ruce za záda a zavrtěl hlavou. Muž zastrčil blok a vyšel. Tentýž manévr s heslem v sousedním pokoji, s týmž výsledkem.

„Chci mluvit s pokusným mužem doktora Enthuse,“ řekl Hemmelovi a ten ho beze slova doprovodil k Adamovi. Oč jde?

„Čí paměť má nyní?“ zeptal se u průhledu. Odpověď přijal s nedůvěrou. Znovu nahlédl dovnitř. „Nevypadá to na vegetativní život.“

„Paměť jako schopnost pamatovat si mu zůstala. Všeličemus se naučil. Je inteligentní.“ Neměl jsem to říkat? Ale pověřenec stejně pozná…

Adam zvedl hlavu. Host se zastavil na dva kroky od křesla a chvíli ostře zkoumal pacientovu tvář. Konečně pozdravil.

„Dobrý večer,“ odpověděl Adam. „Kdo jste?“ Takhle mi sem vpadnout! Muž v něm budil neurčitý pocit nelibosti, zakryl ji úsměvem.

„Návštěva.“ Přimhouřené oči, zdvižený koutek úst. Jako by se ptal: Jestlipak mě poznáš?

V Adamovi ta grimasa vyvolala pošetilý, nadějeplný nápad. Někdo z mého zapomenutého života! Přítel? Příbuzný? Kumpán? Čeká, že ho poznám, kdysi jsem s ním něco… Co? Jde se pomstít? Za co?

„Pane, nemučte mě. Jestliže vás ke mně pustili, věděli, co dělají. Nechcete se představit, mám vás tedy asi poznat. Je to Modestův experiment? Jste můj přítel? Příbuzný? Synovec? Syn?“

Host se zasmál. „Přál byste si mě za syna?“ Zřejmě byl spokojen. „Nic takového.“ Přinesl si k Adamovi židli. „Přicházím kvůli doktoru Enthusovi.“ Odmlčel se, pátral v Adamově tváři.

„Co je s ním? Posílá vás za mnou on? Kde je? Jak se mu vede?“

„Zajímá vás?“ Stále týž pátravý pohled.

„Jestli mě zajímá! Vděčím mu za život, pane. Jsem kyborg, nevidíte? Nebýt doktora Enthuse, byl jsem mrtvola. Už zetlelá.“

„Že na vás prováděl pokusy, vám nevadí?“

„Pokusy? Diktoval jsem paměti osob, jejichž vzpomínky na mne přenášel. Sledoval tím nějaký vědecký cíl. Ale nijak mě tím neohrožoval.“ Odmlčel se. „To je… vyšetřování?“

„Možná vyšetřování. A vy proti doktoru Enthusovi nechcete vypovídat.“

„Nemohu, pane. Nic špatného o něm nevím.“ Tak tedy vyšetřování. Jde i o mne? O mou dřívější činnost, patrně nezákonnou?

Host se tím spokojil. „Jak dlouho tu ještě pobudete?“

„Rád bych zůstal. Nastálo. Co já, kyborg bez paměti, mohu kde dělat?“ Dovím se, co jsem kde dělal v dobách, kdy jsem nebyl kyborg bez paměti?

„Jak si vysvětlujete ztrátu své paměti?“ Opět ostrý pohled, prodírající se hluboko do Adama.

„Nevím. Doktor Enthus mí vysvětlil, že jsem o ni přišel při havárii. Musím se s tím smířit.“

„A smiřujete se těžko, jak vidím.“

„Velmi těžko. Je zlé nemít vzpomínky. Nic o sobě nevědět. Přijít o své lidské vztahy. O svou profesi. Nikomu bych to nepřál.“

„Chápu. Potřebujete rozptýlení. Co takhle cestovat?“ Znovu zatnul oči do Adamovy tváře. „Podívat se po Evropě, do Ameriky, do Austrálie.“ Nepatrná pauza. „Poznat Vien, Berun, Sydnu.“ Opět nepatrná pauza. „Vidět moře, hory, lesy, navštívit planetový památník, Senreveno.“ Znovu pauza. „Seznámit se s novými lidmi, zkrátka žít si.“

„Cestovat mě dosud nenapadlo, pane. Budu o tom uvažovat.“

Na závěr ještě jednou grimasa, poznáváš, nepoznáváš?, a za podivným vyšetřovatelem se zavřely dveře.

Austrálie. Sydna. Senreveno. Zřejmě jsem nějak měl reagovat, kdybych měl paměť. Nereagoval jsem. Byla to zkouška? Potvrdilo se, že si nevzpomínám, že nenavážu staré kontakty, že nebudu pokračovat v nezákonné činnosti? Zřejmě je to tak. Enthus? Záminka.

Adam byl přesvědčen, že se nemýlí. Austrálie, Sydna. Promítání s dětmi a objev, že umí anglicky. Povědomé sydenské ulice…

Musím do Sydny, objevit svou minulost. Napravit, co zlého jsem způsobil. Aspoň pokusit se musím. Třeba mě někdo pozná a pak…

Pln energie a optimismu obrátil se ke knihovně a vytáhl mapu Austrálie. Plán Sydny. Na takovou výpravu je třeba důkladně se připravit.

O tři patra níž odevzdával právě personál ústavu popsané bloky. Technik ukládal každý zvlášť do kazetek, naposled Hemmelův. Pověřenec děkoval a chystal se k odchodu, evidentně spokojen s průběhem své návštěvy. Doktor Hemmel si dodal odvahy a konečně vyslovil otázku, již měl od začátku na jazyku:

„Co se stalo s Fanem Enthusem?“ Zeptat se i na Sciena si přece jen netroufl.

Pověřenec s uspokojením shledal, že mu všichni v na rtech, že nikdo nepochybuje o jeho informovanosti. Kabinet Hlavního počítače ví vše. Tohle ovšem zrovna nevíme, ale taky nás to nezajímá. Na snímání paměti máme své lidi. Fixovat a přenášet ji sice zatím neumíme, ale o to se postará Scien, bude-li si chtít zasloužit klidnou penzi. A paměť mlčících atentátníků promluví za ně, pro blaho Kvary. Hlavně že Enthusův pokusný muž je vyřízen, nepoznal mě, na nic nereagoval. A nikdo se nikdy nedoví, že neztratil paměť při havárii. Že havárie nebyla obyčejná nešťastná náhoda. Ani Sciena to nenapadlo. Incidentista byl bohužel začátečník, takže vzal za své prokurátor; ani pokusného muže neměl takhle zřídit, stačí škrábnutí, lehký šok, důvod pro ztrátu paměti a dost. A stalo se, změnit se to nedá. Rozhlédl se po sále, dosud čekají na odpověď. Usmál se.

„Daří se mu dobře, doufám,“ řekl a rozloučil se. Dva laboranti pomohli technikovi odnést přístroje a uložit do vozu. Vůz odjel.

Personál se pomalu rozcházel. Se sklopenými hlavami se vraceli ke svým povinnostem, k činnosti přerušené příchodem pověřence. Styděli se, že poslechli? Že psali? Nebo že neuměli odpovědět na všechny otázky? Neuvědomovali si proč, ale styděli se, jeden před druhým i sami před sebou.

Modesta si doktor Hemmel odvedl do ředitelské pracovny. Byl to jeho první asistent a potřeboval s někým prohodit pár slov. Setřást strach. Modest by byl dal přednost návštěvě Adama, jeho dnešní nehoda mu nešla z mysli. Snad ho Hemmel brzy pustí.

„Myslíte, že nám řekl pravdu?“ začal prozatímní ředitel, sotva usedli, „že se Fanovi daří dobře?“

„Řekl, že doufá. Ostatně proč ne? Jistě měl v záloze lepší místo. Počítám, že jsou někde s Věrou.“

Hemmel se podivil. Proč s Věrou?

„Jinak by se na ni pověřenec neptal. A pak, ten její důvod výpovědi…“

„Napsala, že se nehodí do nemocnice a že bude spolu s matkou překládat odbornou literaturu. Jak to souvis s Fanem?“

Modest váhal. Ukvapil jsem se, myslil si, Hemmel neví o původním důvodu, odejít kvůli Fanovi. jenže pak stejně odešla, i když už Fan byl pryč. Všechno komedie, krycí manévry. „Na něčem spolupracovali,“ řekl. „A pak, za práci mimo obor by měla poloviční plat. Proč by se šidila? Asi nám to jen nechtěla říct.“

„Ani vám to neřekla?“ Hemmel vrtěl hlavou. „Nevím proč by tajila spolupráci s Fanem. Ale ať je to jakkoliv zdá se, že Kabinet o nich neví. Že pátrá. Proto ty otázky.’

„I po Scienovi pátrá?“ Modest byl rád, že se přestálo mluvit o Věře. Co když jí křivdím? Co když všechna podezření vnuká žárlivost?

„Odvolali ho, ale možná se skrývá. Bojí se. Chudák Scien. Teprve teď rozumím některým jeho rozhodnutím. Doufám, že v téhle funkci nebudu muset zůstat. To bych raději šel pracovat mimo obor, i za ten poloviční plat.“ Usmál se. „Vlastně pro vás žádný úkol nemám. Stavte se zítra.“

Modest vyjel nahoru a rovnou k Adamovi. Zastihl ho mezi mapami, na stole psací stroj. Co se děje?

„Chystám se cestovat, Modeste. Začnu Ulemem, mají tam psychologickou knihovnu, jak jsem se dočetl.“

Lékař se zasmál. „Nebo tam mají studentku biologie, Bazileu Labovou?“ Ani se nezeptal na odpolední příhodu s upadnutím, Adam je zřejmě ve výborné náladě.

„Tu taky. Právě jsem jí napsal dopis, nechcete něco připsat?“

„Můžete ji ode mne pozdravovat. Nemám pro ni žádnou novinku, vždyť je to pár dní, co odjela. Ale dobře, že jí píšete. Bude mít radost.“

Radost, říkala si a znovu četla dopis. Mám radost, napsal mi strýček. Přijede.

Ale radost byla mdlá, vlastně to žádná radost nebyla. O chlapcích nic, jen že mlčí. Bazilea složila dopis a znovu vyšla na ulici. Pátrat po hesle, i když jí bylo jasné, že kdyby se náhodou heslo dověděla, k ničemu jí nebude, vzpomínka ji zavedla do zimní zahrady. Jak dlouho už tu nebyla!

„Konečně!“ ozvalo se jí vstříc, sotva vkročila mezi palmy.

Strnula v bezdechém štěstí. Solim!

Chvíli na sebe hleděli, jako by se nemohli odhodlat udělat ještě pár kroků a podat si ruce.

„Šípková Růženka ještě spí,“ zašeptala Bazilea a krunýř z rozpaků praskl.

„Ale zítra ji probudíme!“ Zasmál se, napřáhl ruku. Nedivil se. „Tak dlouho jsi nešla!“

„Ale proč jsi čekal právě tady?“

„Doufal jsem, že si vzpomeneš. Že když mě nepotkáš před kolejí ani v kolejní zahradě, přijdeš sem.“

Sedl na kmen jako tehdy poprvé. „Nechtěl jsem na tebe uvrhnout podezření, že se stýkáš s anarchisty.“

„Vždyť se stýkám. I když jen s jedním.“ Nebezpečí? I útok na Hlavní počítač se najednou zdál hrou. „Proč jste to udělali?“ Jako by se ptala dítěte: Pročpak sis propíchl míč?

„Tvé pátrací schopnosti by se nám hodily! Jak o tom víš? Nic nebylo zveřejněno.“ Usmíval se, ale všimla si, že za úsměvem je únava.

„Nevím skoro nic. Jinak bych už tě dávno byla našla.“

„Tys mě hledala?“ Únava pod úsměvem se rozplynula.

„Neměla jsem kde,“ přiznala se. „Jen jsem se pokoušela něco vyzvědět od tvých kamarádů.“

„Kdy, kde, od kterých? Co je s nimi? Jak víš, že jsou to moji kamarádi? Mluv!“ Při otázkách vyskočil a jako kdysi jí bolestivě sevřel ramena. „Mluv!“

Nebylo téměř co říci a mrzelo ji to. Přesto se netvářil zklamaně. Okamžik na ni nechápavě hleděl, pak se rozesmál, nenávistně, zle.

„Tak oni nás chtějí léčit! Nás, jediné zdravé občany na téhle planetě!“ Pustil ji a najednou se omluvně usmál. „Promiň. Nemůžeš za to, já vím. A ani jsem ti nepoděkoval.“ Znovu usedl, lokty opřel o kolena a svěsil hlavu.

„Zdravých občanů je víc,“ řekla, a ani to neznělo uraženě. „Nemysli si, že jen anarchisté vidí chyby. Ostatně atentát na počítač nevypadá zrovna jako projev duševního zdraví.“ Ne, vůbec se nechtěla hádat. Ale může mu neříct, co si o tom myslí?

Udiveně vzhlédl. „Atentát? Ačkoliv… na pojmenování nezáleží.“

„Jistě. Spíš na účelu. Co jste tím chtěli dokázat?“

Jeho údiv rostl. „Na to se ptáš ty? Zapomnělas na všechny naše debaty a spory? A já už myslil, že jsi pochopila. I heslo…“ Mávl rukou. „Mám ti znovu vysvětlovat…“ Zavrtěl hlavou a mlčky na ni hleděl, v očích lítost. Zapomněla.

„Jenže za co může počítač?“ Snažila se porozumět, jeho zarmoucený pohled ji dojímal.

Rozpřáhl ruce v bezmocném gestu. „Počítač někdo sestrojil, ještě na staré Zemi, jak víš. Buď měl divnou představu o spořádané společnosti, nebo záměr zničit potomky vyhoštěnců. Počítač myslí a rozhoduje za lidi. Znemožňuje jejich odpovědnost. Jejich svobodu.“ A vida, že chce namítat, předešel ji: „Neříkej, že jde jen o závady v provádění, protože lidé jsou úplatní nebo lhostejní, sobečtí a kdovíjací. Chyba je v programu počítače. Proto musí zmizet.“

„Chcete se o to pokusit ještě jednou?“ Lekla se. Podruhé třeba ani Solim nevyvázne! A přitom je to docela zbytečné, vědci sestrojí nový počítač podle stejných zásad, a co se změní? Ostatně se osvědčil, při poslední konferenci biologů pracoval na jedničku.

„Chci. Jen já, sám. Ostatní pochytali.“

„Prosím tě, Solime, buď rád, že jsi unikl, a nechtěj…“

„Neunikl jsem,“ řekl dutě.

Nechápala.

„Vůbec jsem tam nebyl.“ Ulomil suchý výhonek a začal jím kreslit do písku před sebou váhavé klikyháky.

„Organizoval jsi všechno zvenčí?“ Přisedla k němu. Přečte tu jeho čmáranici?

Zachytil její pohled. Zavrtěl hlavou, nic ti nepíšu, však tu nikdo není a dá se mluvit bez obav.

„Co tedy?“

Nerozhodně poposedl. Jak jí to říci? Neuvidí v tom výčitku?

A jak jí to neříci? Zamlčet znamená lhát. Jí?

„Bazileo, já…“ Bylo to těžké.

Jeho rozpaky ji zmátly. Neúčastnil se atentátu ze strachu? Uvědomila si, že tenhle důvod by se jí nelíbil, že by jí vadil, že by Solim ztratil svou anarchistickou tvář, ne, to snad není možné, vždyť chce znovu, sám… „Solime…“

Lehce jí položil dlaň na paži a zmlkla.

„Nechtěl jsem ti to říct, ale…“ Jak jen, abych ji nezranil?

Odtáhla se. Přizná, že se neodvážil, že byl zbabělý? Nemohla tomu uvěřit, ale co jiného znamená jeho nezvyklé chování?

„Nevzali mě s sebou.“

„Proč?“ Ušetřit organizátora, napadlo ji, ale za to by se přece nestyděl!

„Nevěřili mi.“

„Tobě nevěřili?“ Nepochopitelné. „A kdybys přesto byl šel, aby věděli, že… že se nebojíš…“ Cítila, jak se jí do tváří žene krev. Urazila jsem ho?

Zavrtěl hlavou. „O to nešlo. Ostatně stanovy to nedovolují, ale to bych musel moc vysvětlovat… chci ti jen říct, ale bojím se, že… Bazileo…“ Bezradně sklopil oči.

„Čeho se bojíš?“ Takovýhle nikdy nebyl. Co se stalo?“

„Aby ses netrápila. Aby sis nemyslila, že ti něco vyčítám. Protože nevyčítám.“ Zvedl hlavu. „Vyloučili mě z akce, abych ti neprozradil… ani datum jsem se nedověděl, nechtěli slyšet, že nic nevíš, a přitom jsi opravdu nevěděla… a i kdybys byla věděla…“

„Kvůli mně!“ Dech jí vázl, krev prudce zabušila ve spáncích. „Někdo tě se mnou viděl, se studentkou…“

Kývl. „A taky jsem o tobě vyprávěl. Že tě získám…“ Trpce se usmál.

„Odpusť,“ hlesla,

„Snad se mi nechceš omlouvat? Spíš já bych měl…“

„Za co?“ Není zbabělý! opakovalo se v ní a zalévalo jí radostí, které nerozuměla. „Za co ty mně?“

„Třeba za to, že jsem tu čekal. Že teď budeš mít o starost víc. Ale já…“ Zrozpačitěl.

„Nebudu mít o starost víc, když…“ Když necháš ten počítač? Žádat, aby upustil od toho, čím snad jedině může znovu získat důvěru svých přátel? Jednou je přece všechny pustí z nemocnic. Ale chytí-li ho? Určitě ho chytí!

Sledoval její tvář, jako by z ní četl. Naději, porozumění, obavy. Strach.

„Musím se o to pokusit, Bazileo. A už bych to byl udělal, jen… jen jsem tě chtěl ještě vidět. Třeba to dokážu. Kvara za to stojí, myslím, i při té mutaci a dalších potížích, kdo ví, nebyl-li i v nich záměr počítače, tedy jeho konstruktéra. Zkrátka povede-li se mi… přijdu za tebou. Ne,“ odmítl prosbu, jíž nevyslovila, „nic už nevysvětluj, vím, co bys mi řekla. Aspoň se pokusit, chápeš? Bude to snazší, nebudeš-li mi bránit.“

Vstala. „Rozumím,“ řekla tiše. „jdi. Ani já bych neuměla žít s vědomím, že jsem se nepokusila…“ Nejde vlastně o počítač, už ne. Jde o Solima. Usmála se na něho, i když se jí do očí draly slzy.

„Bazileo! Ty se mnou… přece…“ Vzrušením nesvedl ani větu.

Zavrtěla hlavou. „Já jinak, víš? Ale na konci je asi něco úplně podobného.“

Nechtěla se ohlížet, u východu ze zahrady se však přece jen otočila. Stál pod palmou a díval se za ní. I na tu vzdálenost viděla, že má oči plné světla.

Bloudila městem, jako by netrefila do koleje. Dobře? Spatně? Byla bych ho možná uprosila… Ale už by ťo nikdy nebyl on. Snad se vrátí, snad. A snad…

Ne! Myslit dál si zakázala. Potom se uvidí.

Na chodbě před jejím pokojíkem čekal Desper. „Bazi, mohla bys, tedy jestli na to máš náladu… mohla bys mi promítnout náš východ slunce?“

Vyhověla mu. Vida, i Desperovi se stýská po stanici. Chvíli se dívala s ním, ale když chtěla obraz vypnout, zadržel ji.

„Ještě aspoň minutu.“

Teď pozorovala jeho. Otočil k ní oči a usmál se, na horách je lépe než v Ulemu, viď? Je, kývla. Avšak obraz už pro ni neměl nic z původního kouzla, její mysl ho přijímala téměř lhostejně. Když konečně Desper vstal, dala mu promítačku.

„Zítra ji vrátím,“ sliboval všecek udiven. „Určitě.“

„Nemusíš, už jsem si tu zvykla.“ A vytáhla poznámky z chemie, aby se vyhnula děkování. Odkdy se mi néstýská? Nemusela pátrat po odpovědi. Od seznámení se Solimem. Protože od té chvíle se mi stýská už jen po něm.

V příštích dnech zaháněla stesk, jak uměla, studiem, dopisy Ajutovi a Adamovi, povídáním o ničem se spolužačkami, o nulách a o mutaci s Desperem a Milenou a čas nepravidelně poskakoval a s každým poskočením přibývalo strachu. Vrátí se? Kdy? A na adresu jeho otce jsem se zase nezeptala.

Večer co večer sledovala televizní zprávy s nadějí, že uslyší o Hlavním počítači, ale nezdálo se, že se něco děje. Kdyby aspoň věděla, kdy se to stane. Stalo?

Zimní zahrada byla tesknější než hřbitov, pokaždé jako by tam něco zhasínalo. Proč jsme si nedomluvili, že napíše? Stačila by dvě slova, kdyby někdo našel dopis dřív než já, nic z nich nevyčte. A možná teď ani nebudu mít peníze, aby mohl čekat v zimní zahradě…

Vracela se později než jindy, nechtělo se jí od palem. Co když se tu objeví, sotva odejdu? Do koleje se doloudala právě na večeři, bez chuti snědla své dva chody a vyjela nahoru výtahem, jako by už těch pár pater nedokázala vyšlapat.

Na dveřích svého pokojíku našla lístek. Zavolej Hilton číslo 71, už dvakrát tě tu sháněli. Milena.

Hilton? Ale proč by se Solim stěhoval do Histonu. Nejdražší hotel v Ulemu!

Solim? Strýček!

Mrkla na kalendář, zatržený den je až zítra. Tak přece Solim? Spěšně vyťukala číslo a obrazovka ukázala hotelový pokoj.

„Strýčku! Už dnes?“

„Na zítřek nebyly letenky. Nepřijdeš se na mě podívat? Ještě není tak pozdě.“

„Samozřejmě, už běžím!“

Sešli se v hotelové hale, a Adam objednal ovocné šťávy.

„To je smůla, že naše příbuzenství neplatí i pro úřady,“ litovala Bazilea, „pozvala bych tě k nám na stanici.“ Také jeden nesmyslný zákaz, v tolika věcech má Solim pravdu. Proč se povolují jen příbuzenské návštěvy? Kvůli pochybnému utajení výzkumu? Chránit štěstí nevědomých, napadlo ji. Opravdu jsem s tím někdy souhlasila?

„Mohl bych k vám i kvůli výzkumu, nemyslíš? Nebo mě nepokládáš za vědce?“

„To bys musel zkoumat mutaci.“ Přikryla si dlaní ústa a rychle se rozhlédla. Nikdo nebyl v doslechu a upokojila se.

„Co když i nuly jsou projev mutace?“

Okamžik na něj němě hleděla. „Ty zkoumáš nuly, strýčku?“

„Na něco se přece musím specializovat.“ Bavil se jejím údivem.

Dychtivě si k němu přitáhla blíž své křeslo. „A co s nimi…“ Nedopověděla a pro jistotu otočila knoflíkem za sebou na zdi a zesílila tím hudbu.

„Chystám projekt kontroly štítků s označením nula u mládeže od osmi do dvaceti let. Starší se mohou připojit, jen budou-li sami chtít. Člověk je setrvačný tvor a málokdo z dospělých se umí přizpůsobit nové situaci bez záporných pocitů.“

„A ty věříš, že… že je taková kontrola možná?“ Bazile nevycházela z úžasu. Skvělý strýček! Hned se začala těšit, jak o tom poví Ajutovi.

„Dokud se nepřesvědčím, že je nemožná… Víš, nepochybuji o dobrých úmyslech předků, ale trochu se nám zvrtlo. Co mělo být dobrodiním, stalo se metlou. Nebylo to bezpečné před zneužitím.“

„Kolik je opravdových nul? Nevíš?“

„Těžko říci. Statisticky se to zatím nedá zpracovat. Ale dost, protože…“ Zarazil se. Vůbec nedbám na utajení, jako by Bazilea měla stejný obor. Mám? Nemám?

„Protože?“ Visela mu na rtech.

„Vlastně to patří i do biologie,“ usmál se. „Kvara se od Země liší víc, než se zdá. Ač je menší, ač máme delší dny a delší roky, veškeré zrání je tu pomalejší. Kde se u nás podaří sklízet obilí dvakrát do roka? Je ho dost, já vím. A kvalitnější než na Zemi. Ale zrání, rostlin, živočichů i lidí, má značně zvolněné tempo.“

„To jsme vlastně všichni o něco mladší,“ řekla zklamaně. „A my si ve škole říkáme, proč nás mají za děti, když je nám ve skutečnosti sedmnáct. Tedy když počítáme dny a roky na pozemskou délku.“

„Mladší,“ potvrdil. „Psychofyzicky mladší. Jen s intelektem je to popletené. Zdá se dokonce, že rozptyl inteligence na Kvaře nevyjadřuje jednoduchá Gaussova křivka. Přesně to ovšem budeme vědět tak za patnáct, dvacet let.“

„Pokud bude schválen tvůj projekt. A jaká křivka vyjadřuje kvarskou inteligenci?“ To by bylo vyučování, vidět i do jiných oborů!

Trojitá.“ Její zaujetí Adama těšilo, ale přesto měl nepříjemný pocit člověka, který nedodržuje zákony.

„Tři stejné kopečky?“ Kreslila je prstem po stole. Třetina nul…“

„Doufám, že daleko méně. A taky daleko méně občanů se studijní povinností, i když inteligence téhle části Kvařanů stále roste, asi díky počáteční radioaktivitě na naší planetě.“

„Jen aby ta kontrola štítků prošla Hlavním počítačem.“ Existuje-li dosud. Třeba právě teď… Přestala vnímat Adamův výklad.

Zmlkl. Pátravě se na ni zadíval. Teprve za chvíli si všimla, že nemluví. Polila ji červeň a sklopila hlavu.

„Nezlob se, strýčku. Mě to opravdu moc zajímá, ale teď mě napadlo… Vzpomněla jsem si…“

Domníval se, že pochopil. „Ty dva chlapce máme pořád na speciálce. Nic jsem se nedověděl, ani od nich, ani o nich. A ty… víš, co je se S…“

„Už znovu nevím,“ přerušila ho, aby nevyslovil jméno. „Tedy, něco vím, ale…“ Opatrně se rozhlédla a pokrčila rameny. „Někdy se mi zdá divné, že jsou lidé, kteří nemají strach. Kromě nul. Čeho by se bály? Kdo nic neví, nebojí se.“ Mračila se.

„Takže je mám nechat na pokoji. Dopřát jim klidný život v nevědomosti a beze strachu. Tak jsi to myslila?“ Věděl, že ne. Zasmál se.

A Bazilea si připomněla jednu z dávných hádek. Na jaře; kdy ještě nic nevěděla, kdy se ještě nebála. „On to vidí trochu jinak,“ řekla. Znovu zesílila hudbu, naklonila se k Adamovi. „U nás prý mají možnost volně žít jen ti s nulou. Proto lidé podplácejí komise a chtějí nulu do štítku.“

Mlčel. Něco známého ťuklo o vědomí, a ačkoliv byl překvapen, nemohl tu myšlenku pokládat za cizí. Chce-li člověk být aspoň trochu sám sebou, musí podvádět. Kdy jsem si tohle myslil? Nakonec i já jsem podplatil komisi? Svým dětem jsem zajistil šťastný život…

Vzpamatoval se. Postřehl vlídně potutelný úsměv v dívčiných očích.

„Jedna jedna,“ řekl omluvně. „Při nejbližší příležitosti mě s ním musíš seznámit.“

Kývla. Ani jí nebylo divné, že Solimův názor nekomentuje. Seznámím je, musím je seznámit, jen aby se už vrátil!

Čas opět nepravidelně posouval dny a Bazilea je prožívala mezi školou a zimní zahradou s pocitem, že se z ní vytrácí život. Pak jednou našla zavřené dveře, REKONSTRUKCE A ÚPRAVA POTRVÁ DO KONCE LISTOPADU.

Zírala na nápis a propadala se hlouběji a hlouběji do beznaděje. Kde se teď sejdeme? Do konce listopadu, to jsou tři týdny!

Teprve večer se násilím trochu uklidnila, dnes volám domů a musím vypadat normálně! Pro jistotu pozvala k videofonu taky Milenu a Despera, aby se pozornost rodičů nesoustředila jen na ni. Hoch přijal pozvání s dobrosrdečnou ironií v očích, kdyby Bazilea byla pozornější, musela jí porozumět. Mlčel, ale tvářil se, jako by říkal: Nezlobím se, chápu všechno. Byl trpělivý, měl dost času. Stále ještě sledoval svůj vývoj, bez konzultanta, ale s potěšením, bez žárlivosti, s nadhledem. Protože všechno, co se děje, je zajímavé, ať je to cokoliv.

Rozhovor se vlekl, nebylo co sdělovat, nač se ptát. Rodiče se zdáli unaveni, práce přibývá, kdepak zrušit stanici! Za jejich zády dával Ajut znamení, že vyšle dopis.

Četli ho pak s Desperem, vlastně jen Desper četl a sem tam ji upozornil na podtržený řádek, soustředíme se teď na baktérie, dnes jsem pomáhal při zakládání kultur, rozčililo mě, že si předkové nedali práci s pořádným prověřením toho, jak kvarská příroda působí na přivezené zárodky, semena atakdále, ale táta říká, že by na výsledky museli čekat nejmíň tisíc let. Že všechno živé reaguje neočekávaně a stokrát ověřené pochody se najednou mohou měnit a organismus se může chovat úplně jinak. To tedy máme pěknou úroveň biologie! Věda se musí dopátrat všeho přesně! Bazi, Despere, prohledejte knihovny! Hrozně to spěchá, mutace se šíří!

„Co kdybych dnes odepsal sám?“ navrhl Desper a tentokrát dívka postřehla ten dobromyslně ironický svit v jeho očích. Souhlasila, stejně mě nic nenapadne. Desper je vlastně báječný kamarád. Nevnucuje se, nepřekáží. Chápe, neptá se. Poděkovala mu téměř dojatě.

Druhý den dopis od Adama, přijedu v polovině prosince, doufám, že mě seznámíš se svými přáteli.

Kdyby to záviselo na mně!

A kdyby měly kvarské měsíce jen třicet dní jako pozemské. Listopad byl nekonečný, místo do zimní zahrady chodila do kolejní, bloumala ulicemi kolem školy a denně poslouchala televizního hlasatele. Nic, nic, nic.

Od prvního prosince opět zimní zahrada, každý den aspoň nahlédnout, měla teď víc práce, protože se těžko soustředila. Studium se jí stalo námahou, ale aspoň s sebou bralo čas a odnášelo ho po větších hrstech než jiná činnost. Desper ji občas pozval do divadla, ale odmítala. Později, po vánocích, na jaře. Čekal.

Znovu dopis od Adama, přijedu sedmnáctého. Napiš, dlouho už o tobě nic nevím. Kdysi ses ptávala na ústavní novinky. Dnešní je sice mimoústavní, ale bude tě zajímat. Centrální nemocnice ve Vienu požádala náš ústav o spolupráci při léčení tří nových pacientů, lékařů Sciena, Enthuse a jeho bratra. Speciálka, bohužel. Bratr doktora Enthuse je už dlouho nemocen, byl léčen i u nás. U Enthuse samého se není co divit, vůbec se nešetřil a je zřejmě totálně vyčerpán. Nemoc doktora Sciena však všechny překvapila. Po vánocích se na ně pojedu podívat, jsem přece psycholog. A zvu tě s sebou, uděláme si výlet, Vien prý za to stojí. A na jaře do Sydny, třeba o velikonocích, až budeš mít volno. Pustí tě se mnou rodiče?:

Rodiče mě pustí, říkala si, těším se. Ale těšení bylo daleko, týkalo se jiné Baziley, ne té, která čekala.

Den před Adamovým příchodem usilovně pracovala v laboratoři, aby pak měla na strýčka víc času. Teprve po večeři se vydala do zimní zahrady. Dnes? A náhle se jí zmocnila nesmyslná naděje. Celou cestu se pro ni kárala, vždyť už je to nepravděpodobné. Nemožné.

Přesto nedočkavě vběhla mezi palmy. Několik pozdních návštěvníků se po ní ohlédlo a na konci cesty, až u mandloní, někdo vstal z kmenu a šel jí vstříc.

„Solime!“ vydechla nevěřícně.

„Už jsi se mnou nepočítala? Vidíš, a vrátil jsem se.“

„Odkud jsi uprchl?“

„Psst!“ Zasmál se jejímu poplašenému ohlédnutí, přišlo pozdě. Nikdo si jich však nevšímal, schůzka v zahradě není nic neobvyklého.

„Ze Senrevena přece,“ zašeptal.

„Ne z nemocnice? A cos tam tak dlouho…“

„Pojď si sednout, než nás vrátný vyžene. Za čtvrt hodiny se zavírá.“ Odvedl ji ke kmeni, kde předtím čekal. „Mám tu předplacené místo.“

„Nezdáš se mi?“ zeptala se, když usedli. „Nemohu uvěřit…“

„Že se mi to podařilo?“ Zavrtěl hlavou. „Vlastně se mi povedlo něco úplně jiného.“ Ztišil hlas do šepotu, kdyby mu neviděla na rty, možná by ani nerozuměla. „Musel jsem čekat na příležitost, na nějakou vhodnou výpravu, ve které bych nebyl nápadný. „Přestěhoval jsem se k rybářům poblíž Agonu, abych to neměl daleko. Na falešný štítek. Ale rybáři moc nekontrolují, mají pár lidí. Připojil jsem se k exkurzi nějakých venkovanů a povedlo se mi šikovně se postavit. Odšrouboval jsem si za zády pár větších matic, moc práce to nedalo, stačil obyčejný šroubovák a prsty. Když se pak dav pohnul, shýbl jsem se, jako žě si upravuju botu, a podíval jsem se, jestli jsem vůbec něco porouchal. Místo matic bylo prázdno. Dírky.“

Jeho pohled ji mátl. „To je přece normální, když jsi je vyndal.“

„Jenže za těmi otvory nebylo nic. Nic, chápeš? Prázdno. Viděl jsem skrz. Tenký plech a dost. Bzučení, blikátka, klapání, pobíhání číslic, všechno naprázdno. Hlavní počítač neexistuje. Neexistuje!“

Proto se tehdy průvodce lekl mé otázky! blesklo dívce hlavou, ale důležitější bylo teď něco jiného: „A chytili tě?“

„Vůbec si mě nevšimli!“ Sáhl do kapsy a ukázal jí matici na dlani. „Corpus delicti,“ řekl s opovržením

Teprve v tomto okamžiku došel Bazilei plný smysl Solimova objevu. Něco takového! „Třeba jen ukazují maketu,“ pokusila se s údivem, jak málo jí na té obraně záleží, „a Hlavní počítač je jinde, aby ho někdo náhodou nepoškodil.“

Na okamžik znejistěl. „Nevěřím,“ sykl, „nevěřím!“ Pokrčil rameny, pak se útrpně usmál. „Je to vlastně ještě horší, než jsem si myslel.“

„Co je horší?“ nechápala.

„Všechno. Nějaký tyran se zmocnil Kvary. A teď se schovává za počítač, aby jeho rozhodování vypadalo vědecky. Aby nikdo nic nenamítal a každý všechno spolkl. Odpovědné pracovníky vybírá Hlavní počítač!“ Zasmál se docela nahlas, až se Bazilea znepokojeně rozhlédla. „Kdyby počítač! Maketa! Všeřešící, sebezdokonalující, neomylná maketa.“ Ztišil hlas. „To bude výbuch!“

„Výbuch?“ lekla se. „Co chceš dělat?“

„Co mohu. Podle hesla tvého otce, tie či kaj nun. Zde a teď se musím osvědčit, a celá Kvara se doví pravdu!“

„Jak?“ Bylo jí úzko z jeho řeči, ale zároveň ji zaplavoval pocit podobný pýše, že je Solim právě takový, jaký je.

„Jednoduše. Hlavní televizní vysílání je ve Vienu… Odmlčel se, v duchu už sestavoval plán.

„Rekreační pochod by nestačil? Ve všech městech najednou.“

„Přeceňuješ možnosti pochodů. Ostatně už se měsíc nepovolují. Až prý v létě. Teď bychom nastydli.“ Hlas zajiskřil náhlou veselostí. „Dojemná péče, viď? Nezbývá než se dostat do vysílací kabiny.“

„Třeba tam najdeš zas jen maketu.“ Zastavila se, byli před kolejí.

„Myslíš? Ale odněkud se přece musí vysílat. Zjistím to, neboj se.“

Jako by se právě tohohle bála! „Sám? A ani se s nikým neporadíš?“

„Nemám s kým, zatím.“ Podával jí ruku, tady před kolejí nechtěl postávat.

Zadržela ho. „Zítra přijede strýček z Luceru, Solime. Pověděla jsem mu o tobě, o vás. Snažil se o propuštění tvých kamarádů. Můžeš mu věřit. Přijď večer do Hiltonu.“

Váhal. „Přiveď ho do zimní zahrady. Asi v pět.“ rychle zmizel v nedalekém podchodu. Strýček z Luceru? Zahrada má tři nouzové východy, uvažoval, ale brzy se uklidnil. Když mu věří ona… Vyšel z podchodu a rozběhl se domů, otec jistě nedočkavě vyhlíží. Co nejdřív pozvu Bazileu k nám, je na ni zvědav. Usmíval se, ani o tom nevěděl…

Na Bazileu čekal nahoře Desper. „Novina!“ volal. „Hádej jaká.“

„Dám se poddat.“ Otvírala do svého pokojíku, nechtělo se jí povídat s Desperem.

„Zítra po obědě přiletí Ajut s tvým tátou!“

„Proč?“ Co bude se schůzkou v zimní zahradě?

„Ty nemáš radost?“

Užaslá Desperova tvář ji vzpamatovala. „Mám. Jen… nepočítala jsem…“

„Proto na tebe čekám. Ajut vzkazuje, že se všichni sejdeme ve tři v Hiltonu. Byl u nás, když jsem před hodinou volal domů.“

„Táta přiletí za strýčkem? Výborně a dík.“ Hned se začala těšit. Od tří do pěti bude času, všechno se zvládne.

Nazítří se nemohla dočkat konce vyučování. Oběd zhltla v letu a kvapem na autobus, na Despera si ani nevzpomněla. Aspoň o pár minut před otcem doběhnout do hotelu, jen co strýčkovi poví o Solimovi.

Adam se stačil jen pousmát Bazileině horlivé snaze o stručnost. Téměř v patách za dívkou vtrhl do haly Ajut a strýcova odpověď se proměnila ve spiklenecké kývnutí.

Chlapec sotva pozdravil a hned spustil nadšenou tirádu, bylo to nezvyklé a Bazilea nevěděla, o čem vlastně mluví. Hlavní počítač měl přece pro Ajuta vždycky chyby!

Na chvíli zmlkl, jen co se otec představil Adamovi, a už zas povídal. Oba muži pokyvovali, otec s omluvným úsměvem, Adam chápavě, jako by říkal: Jen ho nechte, však je dobře, že ho to tak zajímá.

Najednou si Ajut všiml Bazileina výrazu. Zamračil se a zapíchl ukazováček do vzduchu proti ní. „Tys včera večer neviděla zprávy!“

„Neměla jsem kdy,“ řekla rozpačitě a podívala se po otci a strýci.

Ajut nasadil hlasatelský tón, aby sestra pochopila, že cituje. Že si to doslova pamatuje. „Naše sdělení je zvláštním předvánočním dárkem všem obyvatelům Kvary. Náš Hlavní počítač umístěný v Senrevenu naprogramoval své převedení do vyšší generace. Před několika dny převedení uskutečnil. Jeho výkonnost se zestonásobila a zmizela jakákoliv možnost chybných řešení.“ Vydechl jako po běžeckém závodě a zadíval se na sestru. Proč nejásá?

Jak podivně všechno do sebe zapadá. Poslouchal-li včera Solim zprávy, nejspíš se z toho rozstonal. Kolem ní plynul hovor, ale vnímala jen slova, smysl jí unikal. Tyran samovládce si vymyslil novou lest? A kde se tu vůbec vzal nějaký samovladce? Je to tajné kosmické přepadení? Úskočné, nepozorovatelné? Počítač přemístili a dali mu nový program? Program proti nám? Rozděl a opanuj…

Kdy nás kdo napadl? Kdy, že nikdo nezpozoroval změnu? Blouzním?

Možná ano. Možná ne.

V každém případě se všechno musí vysvětlit. Všechno napravit. Protože v tomhle má Solim pravdu. Lidem nemá co vládnout stroj, tím méně nějaká neviditelná kosmická příšera.

Pohlédla na hodinky, čtyři pryč! Už začala vymýšlet, jak by se aspoň sama dostala za Solimem, když vtom slyšela Adama, jak nabádá otce k procházce po knihkupectvích, k návštěvě knihoven, muzeí, chlapec tak málokdy přijde do města…

„A kromě toho my už jsme si s Bazileou domluvili program,“ usmál se, „vid?“ otočil se k ní. „Nebo mě necháš na holičkách?“

Vyskočila. „Ani nápad!“

„A všichni se tu zase sejdeme k večeři, zvu vás na hiltonskou specialitu.“

Ajut uvítal Adamův návrh se stejným nadšením jako Bazilea. „Muzeum, oddíl biologie,“ křikl a táhl otce ven. Ve dveřích se srazili s Desperem a vzali ho s sebou.

I strýc se zvedl a zvolna vykročil k východu. „Stihneme to? Jsem čím dál zvědavější.“

„Já taky, strýčku. Ale nejdřív ti ještě musím něco říct. Ta televizní zpráva je falešná. Taková zvláštní shoda, víš? Někdo předstírá, že máme nový počítač, protože objevil otvory po vyšroubovaných maticích. Solim…“

„Proč jsi to neřekla otci? Ajutovi?“

„Myslíš, že jsem měla? Že by mi věřili?“

„A ty… věříš Solimovi?“

„Já…“

Usmál se. Pochybnosti o Hlavním počítači byly i v něm.

Před pátou vstoupili mezi palmy. Solim seděl na kameni s hlavou v dlaních, zdálky bylo vidět, že slyšel včerejší zprávu. Dotkla se jeho ramene, trhl sebou a vzhlédl.

„Pospíšili si,“ sykl nenávistně. „Kdo mi teď uvěří?“

„Já.“ Adam přikročil blíž. Představil se.

Solim vstal a s pohledem upřeným do Adamovy tváře vztáhl ruku. Pevně stiskl umělé prsty a sotva slyšitelně vyslovil své jméno. Pak zašeptal, jako by se ptal: „Šípková Růženka ještě spí?“

Adam zavrtěl hlavou. „Neznám celé vaše heslo. Nejsem tedy oprávněn odpovědět ani tím kouskem, co znám.“ Usmál se. „Mládí je nedočkavé. Hned zítra chcete budit Šípkovou Růženku?“

„Čím dřív, tím líp.“

„Jenže překotnost se nevyplácí. Je lépe myslit v jiných pojmech. Ne měsíce, ale roky. Možná staletí.“ Solim se zamračil.

„Chcete vidět výsledky, já vím. Stáří je asi právě proto trpělivé; víme, že výsledků se nedožijeme. Avšak ve víře, že přispíváme k tomu, aby se jiní dočkali, je naše radost. Naše oprávnění žít.“

Stále se na sebe dívali. S napětím. S nadějí. Vážili jeden druhého i každý sám sebe, Bazilea jako by neexistovala.

Hleděla z jednoho na druhého, šťastna, že si porozuměli, že si uvěřili. A udivena rychlostí, s jakou se to stalo.

„O tom, co se týká všech, musí rozhodovat všichni,“ řekl pak Solim jako v odpověď na myšlenku, již vyčetl Adamovi z očí.

„Všichni nejsou informováni,“ zasáhla Bazilea, jen aby ji vzali mezi sebe. Aby si všimli, že tu je. „Měli by být,“ namítl Solim.

„Ano. Je třeba prorazit bariéru neinformovanosti. Zrušit předěly, které se nastavěly mezi obory. Domluvit se.“ Adam se dotkl Bazileiny paže, počítáme s tebou, říkal ten dotyk, neboj se.

„I to. Ale nejde jen o mezioborovou informovanost.“

„Samozřejmě.“

Solimovy oči konečně našly Bazileu. „Díky.“ Hlas měl najednou něžný, teplý, úplně jiný, než když mluvil s Adamem. „Díky, Bazileo.“ A znovu se obrátil k Adamovi. „Budete často jezdit do Ulemu?“

„Pravidelně, bude-li zapotřebí. A někdy i vy jistě přiletíte do Luceru, musíme si důkladně popovídat. I s Luceřany.“ Obrátil se ke zpáteční cestě. Byl unaven a chtěl si ještě před večeří odpočinout v hotelu. Po palmách a kaktusech zimní zahrady se sotva ohlédl, bylo mu jasné, že je zná. Už ho netrápilo, že neví odkud.

Solim doprovodil Adama a Bazileu k východu ze zahrady. „Budete tu ještě zítra?“ zeptal se při loučení nesměle. „Že bychom si udělali první pracovní schůzku. Třeba… třeba u nás. Otec by měl radost.“

Slíbili. Bazilea si napsala adresu, konečně!

„A začneme znovu od začátku, snad líp.“ Díval se za nimi do průchodu a viděl hranici, na níž se slavnostně pálí štítky. Žádná dělítka, žádné kasty. Jednotná společnost se znovu zdála na dosah.

Bazilea se ještě ohlédla, pak zmizeli v ulici.

Adam se po chvíli zastavil, už bylo dnes moc trmácení, bolela ho noha. Opřel se o zeď, a aby odvrátil dívčinu pozornost od své únavy, usmál se na ni.

„Solim ti poděkoval, ale i ode mne zasloužíš díky. Našel jsem další kousek svého ztraceného života. Něco mi ti chlapci připomínají, něco známého, něco mého, určitě i já jsem se kdysi pokoušel vymyslit lék pro kvarskou společnost. Snad jinak než oni. A snad stejně překotně a nedočkavě, byl jsem mlád…“ A byl-li tohle můj zločin? Pak jsem rád zločincem. Zasnil se, možná jsem potkal v Solimovi sám sebe.

Bazilea ho nerušila. Jak si představuje své mládí? Nic o něm neví, a přece nachází stopy. Měla radost, že jednou z těch stop je Solim.

„Víš, dítě, člověk stále musí sám sebe opravovat. Pamatuješ, jak jsme v Luceru mluvili o tom, co je nejdůležitější?“

Jak by si nepamatovala!

„Mýlil jsem se. Nejdůležitější není zůstat sám sebou, ale snažit se, aby i všichni ostatní mohli být sami sebou. Zůstat, nebo se k sobě vrátit.“

„Myslíš na nuly, strýčku? Na ty falešné? Bez vzdělání nemůže nikdo být sám sebou, viď.“

„I na nuly, ano, vždyť je to teď moje práce. Ale nejen na nuly.“

Ztěžka se odlepil od zdi a dal se na klopotnou cestu k autobusu. Oč klopotnější bude cesta k nápravě počítačového kvarského systému, pomyslil si, ale je třeba konat nezbytné. Dojít k autobusu. Navečeřet se. Se Solimem rozebrat situaci. Připravit plán. Navštívit Sciena a Enthuse a snad jim pomocí, ať už jsou na speciálce pro nemoc, nebo z trestu. Dokončit projekt kontroly štítků mladých občanů bez povinností a snad ho smět uskutečnit. Propátrat Sydnu a snad objevit svou minulost. Sám sebe? Ne, sebe už našel.

Dotkl se vděčným pohledem dívky po své pravici; pozorně sledovala jeho topornou chůzi připravena podat mu ruku.

Ano, je třeba konat nezbytné, i pro ni. Alespoň skrovným dílem přispět k tomu, aby se Kvara stala důstojným domovem rovnoprávných, svobodných lidí, plně odpovědných za svou planetu.