Petronij Gaj Amatuni

Tajemství Pito Kaa

Prolog

Na všech letištích, na kterých jsem kdy byl panuje od pradávna stejný zvyk: když letcům vybude neplánovaná chvilka času, vysoukají se z kabiny, protáhnou se, až to zavrže v kloubech, a pak se uloží nebo usadí pod křídlo letadla, jen tak, na kus řeči.

Dostali se na zem – a baví se samozřejmě o létání. O všelijakých příhodách, co kdo ve vzduchu prožil a přežil, jak komu pracovaly nervy.

Tento letecký klub vznikl na trávě pod plátěnými křídly dvojplošníků, udržuje se i pod nablýskaným kovem nadzvukových strojů. A když je beton ranveje příliš rozžhaven sluncem, zalitý proudy vod nebo namrzlý jinovatkou, sejdou se posádky neomylně u kávy v letištním baru. Klub se mění, střídá prostředí, ale funguje dál.

Nejhezčí je to venku, na vzduchu, přímo u letadel.

Jednou v Adleru, kde vždycky nocuje pár dopravních posádek, debatoval takový hlouček ve vyhřáté podvečerní trávě těsně vedle odstavné plochy. Palubní mechanik s pleší opálenou do tmavohněda tam gestikuloval a živě vyprávěl děj nějakého nového dobrodružného románu; musím podotknout, že letci tomuto druhu literatury dost přejí.

–No jo, ozval se vytáhlý druhý pilot s čerstvými prýmky na rukávě, – romány jsou někdy napínavý, až člověku doutnají uši. Ale život, třeba ten náš u dopravky? Čím se lišíme od tramvajáků? Jedním koridorem tam, o půl kilometru dolejc zpátky, všecko je nalinkovaný… kolotoč pořád dokolečka.

–Tys už toho tolik vytočil, kamaráde, že jsi tak zničený a omletý životem?

Mladík zrudl a hodlal odvětit něco peprného. ale vtom se do debaty vmísil další letec, obvykle dost mlčenlivý, takže se k němu všichni překvapeně obrátili:

– Je taky otázka, co si kdo představuje pod pojmem dobrodružství, jednoho vzruší obyčejný nárazový vítr z boku, s jiným nepohne ulomená půlka křídla. A je líp, když se lítá bez divočin, v klidu. Tu a tam se ovšem stanou ve vzduchu takové věci, že by si na nich smlsnul i autor fantastických povídek.

–Hezky se to poslouchá; jenomže když má dojít na konkrétní důkazy, tak to bývá najednou ticho.

– No vidíte, pokrčil rameny oponující letec, –já jsem loni letěl na normální lince a najednou střelba, děravá mašina, zraněná posádka… přistávalo se dost abnormálně.

– Tak to jste byl vy? hlesl mladík obdivně. –To víte, že se na letištích ledacos proslechne, ale podrobnosti jsme u nás ve škole neznali. Jak to vlastně všechno vzniklo?

– Všechno zavinil ostrov Pito Kao.

– Pito Kao? Moment… to je přece tečka v Tichém oceánu, jak ta mohla… nechtěl byste nám to radši vysvětlit?

– Třeba, když vás to zajímá, když máte čas. Tak poslouchejte…

KAPITOLA PRVNÍ – NENÁPADNÉ PŘÍBĚHY, KTERÉ SE NA SILVESTR A NA NOVÝ ROK PŘIHODILY V RŮZNÝCH KOUTECH SVĚTA

1

V dlouhé místnosti redakčních písařek vždycky brní uši od štěbetání a klapotu psacích strojů, ale dnes tam byl rámus ještě větší. Obsazena byla křesla kolem skleněného stolku, sedělo se na koších na papír i na psacích stolech a silvestrovský se popíjelo z číší, sklenic i šálků na kávu.

Mladý Houtron se v rozepři dostával do ráže a zašermoval proti šéfovi reportážního oddělení prázdnou lahví od whisky:

– Pitomost! Držet se pořád toho diplomatickýho polohlasu, tak by člověku zakrněly plíce. Někdy se musí bouchnout do stolu!

Doprovodil svůj projev názorně, až stůl zadrnčel a rozletěly se špačky z křišťálového popelníku.

– Drahý kolego, neztrácel přehled šéf reportérů, –o polovinu míň nasávat, bylo by kolem vás o polovinu míň rámusu. Vynikl by váš talent, uhladily by se hrany, tu byste dostal pozvánku na koktajl, tu jinou na golf. Boucháním do stolu se vyrábí jen smetí, račte pohledět.

– Z krku mi leze jedno i druhé, souhlasil Houtron, – ale když bouchnu do stolu, tak si aspoň na chvíli ulevím.

A bouchl do stolu.

Načež se otevřely těžké, kůží vyčalouněné dveře s tabulkou ŠÉFREDAKTOR a bůh otec se zjevil osobně.

– Kolikrát jsem vás už vyhodil z redakce, Houtrone? zeptal se v náhlém tichu.

Mladý žurnalista trochu strnul a pak s pokrčením ramen oznámil:

– Dvakrát, pane.

– Omyl, Houtrone, třikrát. Ven! Mám poslouchat pitomé řeči a k tomu ještě tak nahlas? Máte na to hodinu, pane, a tady si nevyděláte už ani centavo!

Šéfovské dveře zaklaply, ale u písařek bylo po zábavě. Silvestr se nerozvíjel příliš nadějně.

Čtvrt hodiny poté si Pierre Houtron potřásl rukou s pokladníkem a vyjel ještě nahoru, aby poplatil dloužky u kolegů. Když obešel všechny redakční místnosti, zbyl mu v kapse sirotek, jediný zlatý cruzeiro. Z jednoho bambusu neuděláš alej, tvrdí staré čínské přísloví, a jeden cruzeiro stejně nejsou peníze, dodal si k tomu Pierre. Popřál všem Nového roku a zavřel za sebou dveře.

Nebyl v podobné situaci poprvé, ačkoliv mu bylo jen něco málo přes šestadvacet. Připadal si jako korková zátka, kterou si vlny pohazují nahoru dolů, jak se jim zachce; zase nějak výplavem, no co. Ale horší je to s maminkou.

Pierrův vstup do žurnalistiky byl snadný. Studoval filozofii a jazykovědu, otec byl známý vědec a jeho jméno synovi otevíralo dveře do redakcí, tím spíš, že první články měly vtip a mladickou břitkost. Pak najednou otec zemřel, dům, knihovna, obrazy i starý nábytek zmizely v rukou věřitelů – a budoucnost se začala podobat prázdné a děravé kapse. Pierre musel ze studií. Jediné místo, které sehnal, bylo v přístavu. Napsal perfektní reportáž o práci, přístavních nosičů – ale od přístavního nosiče nikdo reportáž nechtěl. A matka stále polehávala, nebyla schopna se z otcovy smrti vzpamatovat.

V krátkém čase Pierre vystřídal devatero řemesel; odněkud zmizel sám, většinou ho však vyhodili. Nesnášel nad sebou autoritu, zvláště když měl pocit, že autorita nad ním je pod jeho úrovní. A ten pocit měl o naprosté většině autorit.

Nakonec se svými reportážemi prorazil v jedněch provinčních novinách a tam ho přijali do redakce. Postupně si získával jméno, začali ho tisknout i v ústředních listech, ale zase nikde dlouho nevydržel. Šla s ním pověst novináře s vynikajícím čichem pro materiály, které táhnou; je to šermíř perem, ale nevypočitatelný výtržník, krčili nad ním rameny vydavatelé a šéfredaktoři. A tak končíval bez groše, jako bez groše začínal.

Ještě nikdy se mu to však nestalo na Silvestra. Nový rok, to je pěkný špalír dní, a proti němu jeden osamělý cruzeiro. Na ulici bylo rušno a hlučno, od Tichého oceánu táhlo teplé mžení, ale Pierre se otřásl chladem.

Chce to pořádně zahřát zevnitř. Jenomže zač?

Pierre si vzpomněl na Kormorána, tam je starý Morales, známý ještě z přístavu, a ten naleje a je ochoten na zaplacení počkat. Otočil se tedy jako na obrtlíku – a vrazil do chlapa, který šel těsně za ním.

– K čertu, ozval se postižený, ale pak najednou chytil Pierra za rameno:

– Houtrone, kudy vás to vodí svatý Silvestr?

– Jak je viděl rovnou do vaší náruče, pane Wattersi. Odpusťte mu, už ani moc neví, co činí.

– Tentokrát se trefil. Pojďte někam na kus řeči, třeba ke Kormoránovi.

Ten přátelský tón Pierra nastražil; Watters byl muž něco po čtyřicítce, menší, hranatý, jako z kamenného bloku. Povahu měl podle toho. Nejspíš sem přišel ze severu, ze Spojených států, ale nikdy se nezmínil, co tam kdy dělal. Tady kde se smísilo tolik lidských plemen, ostatně na původu nikomu nezáleželo; Pierre sám byl po otci napůl Francouz a napůl Indián, matka přijela z Irska, zdědil její vytáhlost, naryšavělé vlasy – a současnou nemajetnost

Vylezli na vysoké židličky u pultu a Watters objednal pití. Nejlepší koňak. Objevil se před nimi dvacet let starý Remy Martin. Watters zakroužil nahnědlým nápojem v číši a obrátil se na Houtrona:

– Tohle voní dobře. Ale vy jste mi jedním nedávným článkem namíchal takový koktajl, že se mi z něho zvedl žaludek. Víte, o čem je řeč a víte taky, že jsem vás už mohl nechat odfouknout jako kus pomačkaného papíru. Ani vlastně nevím, proč jsem to ještě neudělal. Že by ze staré známosti?

– Nemám, proč bych se vymlouval. Nebo omlouval. Vás jsem si od prvního setkání považoval, to zas víte vy. A nemůžete se divit, že jsem se zachoval podle vašeho hesla: V obchodě neznám bratra.

– Kolík vám za to zaplatili?

Pierre zaváhal a pak vyslovil sumu, pro jistotu zvýšenou na trojnásobek

– Mohl bych vám zaplatit dvakrát tolik, zavrčel Watters, – a v dolarech, ne v té podezřelé zdejší měně. Napijme se raději na lepší vztahy.

Novinář sledoval, jak se číše znovu plní vzácným nápojem, jestli mě ten darebák potřebuje, tak ať ochutná, jak se u žádaného zboží zvyšují ceny, aby z jednoho cruzeira, z jednoho bambusu vyrostla pořádná alej. Zvedl číšku proti světlu.

– Možná by stálo zato znovu si porozumět, pane Wattersi. Od zítřka, od Nového roku, jsem z El Munda chtěl odejít na volnou nohu, už jsem dal výpověď, abych měl čas dokončit pár nakousnutých větších reportáží. Pomalu by z toho mohla být knížka. Ale to by se všechno dalo koneckonců odsunout, kdybych viděl, že jsou pro to pádné důvody.

– To si myslím. Začal jste o Pito Kau s pověstmi a pomluvami, tak to dokončíte. A seriózně. Dokumentovaně, aby se ty pověsti vyvrátily. Autentickým zážitkem. Snímky. Aby už nikdo nemohl s něčím podobným začít. Do věci zavrtal reportér El Munda, reportér El Munda by ji měl taky uzavřít. Zatím byste z redakce neměl odcházet, aby se zachoval status quo. Rozumíte…?

Pierre se tvářil odměřeně, ne příliš nadšeně, načež

Watters vytáhl šekovou knížku a začal řeč o záloze na budoucí reportáže.

Když o den později, na Nový rok odpoledne, vstoupil Pierre do písařského předpokoje, vzbudil tam zděšené nadšení.

– To je fajn, že ses objevil, ale pojď radši jinam, tady může starej otevřít dveře a…

– No právě. Maria, buď tak hodná a jdi mě k šéfovi ohlásit, mám pro něj důležitý vzkaz.

Vedoucí sekretariátu byla toho názoru, že nic se nemá přehánět, ale Pierre ji přesvědčil, i pootevřela dveře do šéfredaktorovy pracovny a oznámila, že pan Houtron by rád, načež se zevnitř ozval ryk. Přibouchla. I tak bylo slyšet:

– Dveřma jsem ho už vyrazil… otevřte okno!… ať policajti dole vyklidí chodník!…

Pierre však s úsměvem vstoupil a zavřel za sebou dveře.

– Dobrý den. Pan Watters vám přeje šťastný a veselý nový rok a posílá vám novoroční pozdrav.

Podlouhlá bílá obálka se znakem zlatého kraba a se stejnou pečeti byla příliš naditá na to, aby obsahovala jen stručné blahopřání. Šéfredaktor ji otevřel za stolem, kryt sadou telefonů, pak nahoru vytáhl jen list a chvíli beze slova četl.

– Člověk se někdy unáhlí, řekl a dvakrát polkl, –a v afektu pak neocení kvality svých lidí.

– No právě, souhlasil Pierre s chápavým úsměvem. –Protože mám od Watterse souhlas k výhradnímu zpracování materiálů z jeho zájmové sféry, a ta je, jak víme, dost široká, budu asi letos nejlíp placeným reportérem z El Munda.

– Bezpochyby, donutil se šéf k srdečnému rozpřáhnutí rukou. –Ani nevíte, chlapče, jak nám tady včera po zbytek Silvestra bylo smutno, když jste odešel. Říkali jsme si, jak nám bude chyběl vaše odvaha: napsat o ostrově, kde je Wattersova konzervárna, že je to podezřelé hnízdo, odpradávna prolezlé chorobami…

– Ano, pane. Mezi lidmi je takových řečí dost a noviny mají povinnost zaznamenat to. A pak dvojnásobnou povinnost vydat se rovnou na místo, objasnit původ těch fám a donést svým čtenářům nezkreslená fakta. Nemám pravdu?

Šéfredaktor ťukal obálkou s erbem zlatého kraba o stůl a usmíval se. Pak zvedl telefon a dal si zavolat vedoucího odbytu a sekretáře.

– Pánové, pan Houtron nabídl našemu listu výtečný plán. Vypraví se na Pito Kao, na ten ztracený a stále tajemný ostrov, a napíše nám odtud sérii reportáží. Dá se předpokládat, že to bude čtenářsky atraktivní, je tedy nutné zajistit možnost postupného zvyšování nákladu. A pan Houtron, pochopitelně, přejde od tohoto okamžiku na osobní plat. Připravte podklady. Do půl hodiny, ano?

Pánové vykoktali ovšem a samozřejmě a Pierre přitom nehnul ani brvou, ačkoliv měl zběsilé puzení k smíchu.

2

Terénní vůz poskakoval a drápal se vzhůru mezi skalami klikatou cestou, která připomínala spíš úvoz. Namáhaný motor vyl ve vysokých obrátkách, a přesto ho téměř nebylo slyšet: kdesi dole bušil do skal oceán a dunění přílivu otřásalo vzduchem i horou, vyplňovalo noc.

Ve světle reflektorů se ze tmy vynořovaly balvany, spletená tropická křoviska – a sochy. Pochmurní kamenní velikáni, zasazení do úbočí a hledící přísnými tvářemi kamsi nad moře. Byly to obrovské sochy, dobrých deset patnáct metrů vysoké, jedna druhé se podobaly jak vejce vejci; snad je tam nasázel nějaký šprýmař, aby se opakovaly jako krutý sen, ze kterého se člověk nemůže vytrhnout.

Auto projelo těsně pod jedním z těchto hubených kolosů, byl nakloněný, zdálo se, že chce přepadnout, zavalit vůz, rozmačkat všechno živé.

– Fuj, uplivl si muž vedle řidiče, –dovedu si představit příjemnější společnost než tyhle stvůry. Nechápu, kdo je kdy mohl potřebovat a k čemu.

Řidič pokrčil rameny. –Stojí tady od nepaměti. Sta let, možná tisíce, kdo ví. A když někomu stálo za to vysekat je ze skály, dovléct je na pobřeží a vztyčit, pak je asi potřeboval. Třeba jako majáky. Nebo strašidla.

– Jako strašidla bych je angažoval, přikývl cestující. –Ale stejně mi to připadá šílené. Pak sám sobě přiznal, že je mu divné, že se ještě něčemu diví. V dnešním světě; A při povolání, které s úspěchem už roky vykonává.

Pan Sardoff byl jedním z předních specialistů firmy, která se zabývala průzkumem trhu. Méně delikátní, ale přesnější název podniku by zněl: Průmyslová špionáž všeho druhu. Sardoff se vypracoval na odborníka pro několik jazykových oblastí a pro obor přírodních věd; dovedl se pohybovat mezi vědci s dokonalou nenápadností jako novinář, diplomat anebo snaživý laborant, jak kdy situace vyžadovala. A stejně tak ovládal prácí s nožem, údery karate a střelbu z pistolí všech ráží. K jeho řemeslu patřila důkladnost, rozvaha, fantazie i bezohlednost; a rychlost v rozhodování. Cifry na jeho bankovním kontě se proto šplhaly jednosměrně vzhůru.

Z úkolu, pro který ho firma vyslala na ostrov, třikrát radost neměl. Bude to hledání několika drobných předmětů, s nimiž si pohazoval čas, války a celá spleť lidských osudů. Pátrání po nebezpečné věci v Ještě nebezpečnějším prostředí. Nejradši bych do takové práce už kopl, kabonil se Sardoff, jednou to taky může skončit karambolem. Ale co, ještě dva tři– seriózní podtrhy, a budil mít dost na to, abych si koupil hotel někde v Alpách a tam budu tak počestný, že to i Švýcarům poleze na nervy.

Auto se přehouplo přes skalní hřeben a serpentinami sjíždělo k rovnému dlouhému pruhu pláže. Byla to ideální letištní plocha, rovná a hladká, a vznikla bez investic, bez námahy inženýrů a betonářů. Reflektory vykrojily na jejím okraji siluetu velkého bílého letounu, který svítil do noci řádkou oken. Sardoff dal řidiči zmuchlanou bankovku a vystoupil po přistavených schůdcích.

Prostorná kabina připomínala napůl bar, napůl kancelář. V jednom z křesel seděl vysoký, holohlavý a opálený muž. Bez úsměvu, bez výrazu ukázal na protější křeslo.

– Posaďte se, pane Sardoffe. Stačil jste prostudovat všechny materiály?

– Ovšem. Nebude to právě jednoduchá akce, pane doktore.

– To chápu. Podle toho vypadá i vaše taxa. A nepřeju si, aby se do operace vtahovalo větší množství lidí.

Sardoff se podíval na muže v křesle pobaveně:

– Pane doktore, nejsem amatér. Vím, na koho se můžu v kritické situaci spolehnout. Na sebe.

– Proto vás vaši šéfové taky doporučili, zavrčel holohlavý. –A celá věc spěchá. Měl byste ji uzavřít nejpozději do měsíce.

– Je i v mém zájmu, abych byl hotov co nejdříve. Ale zaručit datum na den? I vám patrně záleží víc na úspěchu akce než na nějakém terminu, nemýlím se?

– Ne. Ale věc spěchá, to je taky jasné. Spojení s vámi budu udržovat já sám. Vysílací časy znáte. Doufám, že vás tady brzo uvidím s ampulemi. Na shledanou, Sardoffe.

– Na shledanou, pane Drausse, řekl Sardoff, ale říkal to už doktorovým zádům v otevřených dveřích letadla. Dveře se zabouchly.

Po necelých pěti minutách stroj odstartoval a zamířil nad Tichý oceán.

3

Velitel letounu Andrej Šatov se rozmrzele zadíval na těžkou deku mračen, která přikryla i nejbližší pahrbky okolo letiště, a přitáhl si kožešinový límec. Vítr přicházel v poryvech, byl vlezlý a voněl mokrým sněhem.

Meteorkáři měli zas jednou pravdu, bohužel, v tomhle počasí nikdo start nepovolí. Do zahájení Nového roku nechybí ani osm hodin, v Rostově se už schází hrstka přátel ke svátečnímu stolu, a on uvízne v takové díře, jako je lázeňské letiště v Minerálních Vodách.

Kapitán Šatov si odfrkl a vydal se po betonu k ubytovně posádek. Na pětce, kde sídlili, už zatím bylo zabydleno: ze skříně lezl rukáv radistovy kožešinové bundy, kufr druhého pilota Veněva zíval na stole a z kliky malebně splývala jeho tmavomodrá kravata.

Péťa Veněv se povaloval po gauči, ruce založené pod plavou hřívou; už mu táhlo na pětadvacátý, ale stejně mu pořád všichni říkali Péťo, protože Vypadal jako kluk – vytáhlý, blonďatý, neposedný, připravený vtipkovat i v situacích, kdy nikomu není do žertu. Všechna, kázání a hromobití po něm stékala jako voda po skle a žil neustále v dojmu, že se mu musí podařit všechno, co si zamane. Většinou mu to taky vycházelo. A protože kolem sebe šířil pohodu, lidé ho měli rádi…Ve chvílích volna Péťa rád pouštěl uzdu fantazii. Teď také pohlédl na palubního radistu Černýše, který u stolu cosi usilovně sečítal.

– Hej, Serafime!

– Dej pokoj, neruš… devětadvacet, dvaatřicet, pětašestatřicet a půl tisíce kilometrů krát…

– Co to proboha vrčíš za cifry?

– Kolik jsem si, teď v prosinci, vydělal, kamaráde.

– A nač to potřebuješ vědět teď? V účtárně mají mašinky, dostaneš to i s penězma úhledně natisknutý.

– Jenomže to bude až za deset dní a mě to zajímá už teď. Nalítali jsme o třiapůl tisíce kilometrů víc než v listopadu, to máme… jo, dobrý. A cos vlastně chtěl, Péťo?

– Já? Aha. Uvažovals o tom, že tě čeká přesedlání z turbovrtulové anduly na nadzvukový tryskáče? Že cestovní letová hladina bude pětadvacet kilometrů a pofrčíš tří tisíce za hodinu?

– Hrome, zaujal se radista, –při týhle rychlosti mít stejný kilometrový tarify… jenomže cifršpióni nám nadzvukově vypočítaj nový normy a je po legraci.

V té chvílí vstoupil kapitán Andrej Šatov do místnosti, jedním hodem umístil brigadýrku na okenní kliku a souhlasil, že je po legraci. – jde dolů mlha, že by ji mohl rozhrabovat lopatou. Takže jsme tu zazdění nejmíň do zítřka a můžem telefonicky odvolat silvestrovský radovánky, domů se nedostanem. Ach jo.

Péťa si natáhl boty. –Mraky jsou mraky, ale my jsme letci, ne? Vylítnem a seženeme nějakou společnost.

– Bodejť, přidal se Černýš, – omrknem nejdřív letištní restauraci, jestli by tam nešlo prožít kus života.

Zatím se už setmělo, z nízkých mračen začaly poletovat vločky, třpytily se v záři reflektorů. Za skleněnou stěnou Odbavovací budovy stála půvabná osamělá dívka a hleděla ven do tmy, do sněžení. Druhý pilot a radista se ani nemuseli domlouvat, společně vešli, zasalutovali a společně pronesli:

– Dobrý večer.

– A za chvíli dobrou noc, pousmála se.

Péťa se chytil příležitosti: –No právě, silvestrovská noc. Dovolíte, abychom vás pozvali do naší společnosti?

– Copak to jde, když se neznáme?

– Nejen že jde, na Silvestra se to přímo doporučuje. Nemluvě o tom, že k povinnostem posádky patří pečovat o cestující. Ostatní se zřejmě rozprchli, vy jste tu zbyla sama a my si o vás s dovolením zapečujem. Tohle je Serafim Černýš, radista a palubní Inženýr, já jsem Petr Veněv, druhý pilot, a zveme vás i jménem našeho kapitána na letecký novoroční přípitek.

– Díky. Ostatní pasažéři tu měli známé nebo se za nimi rozjeli, já jsem nikoho z nich neznala… teď se tedy, poznávám s vámi. Já jsem Nina Tverská. Jste hodní, děkuju za pozvání. Ale tady v restauraci bude asi za chvíli živo až moc. Nepřišli byste raději za mnou do hotelu? Je to třináctka v prvním patře.

– Výborně, rozzářil se Péťa, –dostavíme se ve vycíděných uniformách tak za hodinku. Platí?

Přišli, zaklepali, Nina jim otevřela. Měla na sobě tmavomodré šaty s uzoučkým lemem z bílé kožešiny, slušely jí a ona o tom věděla. Péťa jí obřadně představil kapitána Šatova. Andrej nesl pár karafiátů.

– Kde jste to sehnali o Silvestru a tady na letišti?

– To je služební tajemství, řekl kapitán vážně. – Když Péťa s takovým nadšením vylíčil, ke komu jsme pozváni, nebyla jiná možnost než vyčarovat kytku, je mi líto, že to nejsou růže, k vám by byly přesnější.

Nina rovnala karafiáty do vázy, trochu rozpačitá, a Péťa se už s lahví šampaňského sháněl po ledničce.

– Kapitán je přísnej, co prý, kdyby se přes noc vyjasnilo, ale tuhle jednu nám povolil!

Andrej se usmál, protože v ledničce zahlédl další láhev, kterou připravila hostitelka. Nina je pozvala ke stolu, na němž bylo improvizované pohoštění.

Péťa bavil společnost. Nina s Andrejem mluvili málo, oba cítili neklid. Jako by jeden druhého odedávna znali a teď se nemohli rozpomenout, kdy a kde to bylo, proč se tak dlouho neviděli…

Přiblížila se půlnoc. Podle starého zvyku všichni na chvíli ztichli. Tak se ten, kdo se chystá na dalekou cestu, loučí se svým domovem. A nestal se pro ně takovým domovem rok, který právě končí? Zabydleli se v něm, sžili se s ním, teď z něho odejdou. Daleká cesta – o tom letci dost vědí. Jaká bude, nad pouští, nad vodami nebo nad jiskřením ledů? Povede bouřemi a v mlhách? S jakými lidmi se na ní setkají? Někdo se mihne tvým životem jako letoun na vstřícném kursu, tečka, obrys, a pak už ho nikdy nespatříš, s jiným snad poletíš křídlo na křídle, další tě zezadu ohrozí – anebo zachrání při nouzovém přistání.

Nový rok může být dlouhý a může také končit havárií za pouhých pár hodin.

Tak člověk ve chvilce ticha uzavírá to, co odešlo, a otevírá se novému, o kterém dosud neví nic.

Andrej se podíval na Ninu, na hodinky a zvedl se.

– Už moc času nezbývá, přátelé, jsem rád, že jsem s vámi. Serafime, pusť rádio, prosím tě, a ty. Péťo, zahaj šampaňské salvy!

Zátka vystřelila, právě když orloj v rádiu začal pomalu odbíjet půlnoc.

– Na šťastný start Nového roku! pozvedl kapitán číši a přiťukli si.

KAPITOLA DRUHÁ – PODIVNÝ OSTROV A JEHO OBYVATELÉ

1

První, s čím se Pierre Houtron na ostrově setkal, byl nelítostný žár, který se do letounu vecpal otevřenými dveřmi. Novinář zalapal po dechu, stáhl si kravatu a sako hodil přes ruku, pak teprve zamířil k východu.

Pod schůdky na něho čekal šedovlasý opálený muž. –Doktor Merloni, představil se, –vítám vás na Pito Kau. A nejdřív bych vás prosil o návštěvu v mé ordinaci.

Zašli k montovanému domečku na okraji pláže. Velká vrtule ventilátoru se marně snažila pohnout vedrem a lehkým karbolovým pachem v místnosti. Nepomohlo ani, že místo oken a dveří byly jen napjaté sítě.

– Já vím, že to není zrovna přijímací salón, usmál se doktor, –ale každý nový příchozí na ostrov musí nejdřív sem. Malá preventivní prohlídka, pro bezpečnost ostrova i vaši. Stáhl byste si laskavě košili?

– S potěšením. V tomhle vedru bych nejraději vylezl i z kůže, souhlasil Pierre a nechal doktora jednat.

Plazení jazyka ani vyvalování očí nebolelo, stejně jako studené rejdění stetoskopu po hrudi; jenomže to Merlonimu nebylo dost: –ještě bych prosil odhalit jedno důležité místo, to dole pod zády.

– Doktore, že vy máte zákeřné úmysly?

– To víte, že si do vás bodnu. Dvakrát, ale jenom zlehka, takže to přežijete.

– Proč mám trpět ještě jednou. Vždyť do mě napíchali hromadu injekcí na pevnině!

– Dalo by se říct, že je to pojistka proti místní úplavici, broukl lékař a nasával průzračnou tekutinu do stříkačky. V druhé už měl připravený mléčně opalizující roztok. –Úplavice je jeden z nejmizernějších obchodů. Skoro všechny peníze, které věnujete na výživu svého organismu, můžete ihned odepsat do položky ztráty…

Pierre hekl, ale hned se rozesmál, až se mu stříkačka roztřásla v hýždi.

– Opatrně, vážený pane, to je materiál od firmy Kleridis, drahý špás! Až tady ta druhá bude místní, ze zdejších laboratoří, od té ve vás nechám jehlu na památku.

Pierre poděkoval, posadil se a trochu zkřivil tvář.

– Co vás vlastně do naší samoty přilákalo, pane Houtrone?

– Zvědavost, doktore, já jsem novinář.

– To jste tedy na Pito Kau první v historii. Ale poslyšte, nemáte náhodou bratra? Toho by zde asi místní šéfové s velkým nadšením nevítali.

– A pročpak?

– Před pár týdny nějaký Houtron do El Munda napsal, že Pito Kao je úplné semeniště chorob. Tady z toho byl pochopitelně pěkný povyk.

– Já jsem jedináček, doktore, a nevím ani o žádných příbuzných v žurnalistice. Ten článek jsem napsal já.

– No potěš pámbu. To asi kolem vás bude veselo.

– Možné je všechno. Já jsem si nevymýšlel. Zapsal jsem řeči, které se na pevnině o Pito Kau vedou. A proto jsem tu. Abych všechno uviděl zblízka. Pro první orientaci asi budu potřebovat nějakého průvodce, nevíte o někom?

– Kdybyste se spokojil třeba se mnou… tolik práce nemám, abych se vám nemohl občas věnovat.

– To by byla pro mne trefa. Doktoři a faráři toho obvykle vědí víc než policajti. Už se těším.

Merloni však novináře zastavil pokynem ruky: –Moment. Na ostrově, pravda, moc žen není, ale i tak by nebylo nejlepší jít z ordinace ve spodkách.

Houtronovi se starý lékař se smyslem pro suchý humor náramně zamlouval. Upravil se a vyrazili, zavazadla nechali v ordinaci; z městečka pak pro ně pošlou auto. Šli zkratkou, přes pruh pobřežní džungle.

Pierre byl doma v betonových kaňonech velkoměst, znal klikaté předměstské uličky i vily, utopené v pěstěných zahradách, příroda pro něj měla cestičky vysypané pískem, byla učesaná nebo plantážně přistřižená do rovných linií. Tady se na něho po pár krocích vrhaly závany podivných vůní, spleť vegetace zářila všemi odstíny zeleně, v níž bíle, purpurově i fialově vybuchovaly květy, velké jako pěst, jak polobotka, všechno se to hýbalo jako živé… nebo to živé bylo? Houtron měl pocit, že se octl na jiné planetě.

Dvojice blýskavě zelených ptáků jim se skřekem přelétla nad hlavami, pak jakýsi mohutný brouk narazil Pierrovi do prsou a spadl mu pod nohy. Bouchlo to, jako když upadne peněženka.

– Co to bylo, hrome?

– Místní roháč, neškodný, málo přes deset centimetrů. Ale pravou nohou jste právě zašlápl ještěrku a ta je řádně jedovatá. Budete se tady muset rozkoukat.

– No děkuju. A nedalo by se jít jinudy?

– Snad se chcete seznámit s ostrovem. Na tyhle maličkosti si za pár dnů zvyknete a zjistíte, že se tady nežije špatně. Jenom trochu jednotvárně. Kromě období dešťů je tu v jednom kuse léto, takže jediné dvě věci na vybranou jsou vedro nebo dusno.

Novinář pokrčil rameny. Napadlo ho, že má štěstí – na příští reportáž ho mohou poslat třeba o pár tisíc kilometrů na jih, k antarktickým tučňákům, a tam se mu zas po tropickém žáru bude stýskat. Hlavní je změna, pohyb. Vykročil – a znovu se zastavil.

Ve spleti lián před nimi se třpytily tři duhově zbarvené mušky.

– Co je tohle? Přelud z horka?

– Kolibříci, zašeptal Merloni. –Dva nápadníci se předvádějí před nevěstou, proto zapomněli na ostražitost. To je dost vzácná podívaná.

Ptáčci, ne větší než zátka od vína, předváděli letecké evoluce, za něž by se nemusel stydět profesionální akrobat. Jeden z nich spirálou sklouzl níž a tam se pustil do závratného slalomu mezi větvičkami a listy, družku to zaujalo, milostivě k němu slétla, a v té chvíli drobka cosi chytilo jako do pružného lasa a táhlo pomalu zpět. Zbylí dva kolibříci se kolem něho chvíli bezradně motali a pak odlétli. Chycený zůstal sám.

Pierrovi nebylo jasné, co se s ptáčkem děje, naklonil se a pak teprve zahlédl poloprůsvitná tlustá vlákna pavučiny. A z tlejícího listí dole se vyhrabal tmavohnědý pavouk, velký jako tenisák. Zatáhl jednou z chlupatých noh za vlákno, a když se oběť dala do zoufalého třepotání křídly, opět povolil. Bylo zřejmé, že je zvyklý čekat,

Kus klacku. Pierre se ho chopil, ač se mu z pohledu, na pavouka zvedal žaludek. Pavouk se nemínil vzdát kořisti, zvedl nohy a kolébavě zamířil proti Pierrovi; ten pečlivě odhadl vzdálenost a švihl klackem. Jednou ranou to zvíře zabil, je to ještě hmyz, nebo už zvíře?

Pierre odlepil kolibříka. Skoro ho na dlani nebylo cítit, vážil sotva pár gramů. A třásl se.

– Neboj, broukl novinář, –teď máš na chvíli pokoj. Jenomže nevěsta je někde v prachu s tím druhým, aby sis hledal štěstí jinde.

–Dobře že jste se trefil hned první ranou, pane Houtrone, řekl lékař a odložil větev, které se mezitím chopil. –Tenhle pavouk patří k nejnebezpečnějším obyvatelům ostrova, je tak jedovatý, že se mu všichni vyhýbají. I lidé.

– Vidím, že si tu žijete jako v ráji…

– Ano. Tam byl taky had.

Stoupali pak klikatou stezkou, prošli houštinami bambusů a octli se na travnatém pahorku. Protější návrší bylo obehnáno vysokou bílou zdí, nad ní se mezi palmami tyčil zámeček se sloupovím a s balkóny.

– Naše panské sídlo, kývl hlavou doktor. –Vila pana Watterse, dál jsou domky služebnictva a vzadu laboratoř profesora Drausseho.

– To jméno jsem v souvislosti s ostrovem ještě neslyšel. Co tu dělá?

– Nevím, asi nějaké výzkumy pro šéfa. já jsem tam uvnitř ještě nebyl, nemohu sloužit.

Pierre se dál neptal. Stačil mu zahořklý tón těch vět.

Prošli úžlabinou kolem rezidence a doktor mávl rukou k údolí, které se před nimi otevřelo.

– Pod nohama vám leží město Luckytown.

Byla to široká ulice z montovaných plechových jedno a dvoupatrových domků, táhnoucí se až k přístavní hrázi. Dál už jiskřila jen nedozírná hladina oceánu. Obraz se vlnil a prohýbal žárem, byl podivně pustý. Na ulici nebyl nikdo, jen několik ospalých psů.

– Teď tu není zrovna živo, část lidí je v konzervárně, támhle za úbočím, další mají směnu na moři a ti zbylí vyspávají. Ale je to úplná Brodway, dva neony tu máme.

Na úpatí protilehlého kopce, který se za městečkem zvedal do úctyhodné výšky, stál černý automobil a u něho postavička.

– Máte tu hodně aut, velký provoz?

– Ne. Jenom pár terénních vozů. Zdejším cestám se ani nedá říkat silnice. Tamto je šéfův vůz, takže to asi bude miss Paola, Wattersova sekretářka nebo společnice, žije taky v rezidenci, venku je ji vidět málokdy. A vy, pane Houtrone, když budete chodit na procházky, tak do houštin pro začátek vždycky s někým, kdo to tu zná. Nebezpečná zvířata na ostrově nemáme, ale spoustu hmyzu a všelijaké žoužele, Jako jsou ty ještěrky.

– Radši budu volit vyhlídkovou cestu tam na ten kopec naprou.

– Ano. To je sopka. Občas se zatřese a chvíli plive kamení, ale pořádný výbuch tu nebyl zaznamenán už několik staletí.

– Doktore, znáte nějaké místo, kde je na světě bezpečno?

– Ovšem. Hrob.

– V tom případě jsem pro nebezpečí.

Usmáli se na sebe a chvíli šli mlčky. Pierre si byl vědom, že Watters ho pozval na ostrov a slíbil mu velké peníze za to, že reportáže budou jednoznačně kladné a odstraní všechny znepokojivé pověstí kolem Pito Kaa. Ale jeho novinářskou zvědavost a touhu přijít věcem na kloub ani toto vědomí nemohlo utišit.

– Poslyšte, pane Merloni, jaký je váš názor na ty všechny řeči, které se občas o ostrově vedou?

– O tom, co se tu odehrálo v minulosti, nevím nic. Vědí to snad jenom sochy. Tam na odvrácené straně sopky je celá alej soch, kamenných velikánů, hledících na moře. To je důkaz, že tu v prehistorii nějaké obyvatelstvo muselo být. Podle legend je všechny vyhubil nějaký boží trest, patrně epidemie, a zbytek se zachránil na sousedních ostrovech. Fakt je ten, že nová vlna domorodců se sem dostala až na začátku tohoto století. Vyberte si z toho, co chcete.

Merloni se zamračil. Vzpomněl si na svého syna, ten byl taky novinář, zahynul velice mladý při dobývání Šalomounových ostrovů jako válečný zpravodaj. Pierre Houtron mu syna čímsi připomínal. Možná tou dychtivostí, gesty, bůhví…

– Svědci minulosti jsou němí, pane Houtrone. Ale některé věci mě dnes znepokojují. Když vám je řeknu, tak asi ohrozím sebe…, ale mně je to jedno, něco jsem si našetřil a už můžu jít do penze. Tak tedy – v domorodé vesnici prý se objevilo pár případů nějaké velice divné a prudké kožní choroby. Nepustili mě k tomu. O všechno se staral doktor Drausse, prý ve své laboratoři našel protilátku a včas ji aplikoval. Nevím. Domorodci o tom mlčí. Ale já jsem zničehonic dostal zapečetěný balík s ampulkami a musel jsem očkovat všechny bílé zaměstnance konzervárny. I všechny letce a námořníky, kteří mají povolení se tu zdržet. Vy jste dnes taky dostal jednu dávku, byla to ta mléčná tekutina. Neviděl jsem příznaky choroby, neznám složení toho séra; Jenom píchám injekce jako saniťák. Ale je to Wattersův rozkaz a já jsem podnikový lékař. A taková práce mí leze krkem.

– Práci, která leze krkem, znám až moc dobře, řekl Pierre a zastavil se. Sevřel Merlonimu rameno. –Já vím, kdy se má mlčet. A proč se má mlčet. Nebojte se, bohužel jsem se při svém řemesle naučil, že mlčení je důležitější než slova. Už jenom jednu otázku: na vaši lékařskou čest – jsou Wattersovy konzervy zdravotně nezávadné? Nedostanou se ty zdejší podivné bakterie nějak do rybiček nebo krabů?

– Ne, to ne, řekl Merloni pevně. –Kdyby se dělo něco takového, nebyl bych zticha, ani kdyby mě to mělo stát krk, natož jenom místo závodního lékaře. Výroba je v pořádku, lidské ruce do procesu téměř nezasáhnou, hlídat hygienu ve výrobních linkách je má základní starost. To je v pořádku, pane Houtrone.

– Ale proč se tedy znovu a znovu vynořují fámy, které spojují Pito Kao s tím nejhorším, co si člověk vůbec dovede představit?

– Za to asi můžou ty otazníky v minulosti ostrova. Kde je málo faktů, tam rostou legendy. O tom, co je tu dnes podivného nebo podezřelého, o tom se na pevnině neví. A s konzervami se to dohromady dávat nedá. Ostatně pátrání po tajemstvích je novinářská záležitost, takže se snad nebudete nudit. Můj syn říkával, že k téhle práci musí být nervy reportéra upleteny z trpělivosti.

– To ovšem nemusí platit na nervy lékařské, i když si s námi pacienty taky užijete, a já jsem vás tím povídáním připravil o spoustu času.

– Moc se nestalo, zatím jsem propásl jen pár číšek u Oskara.

Houtron se zastavil a zvedl ruku, podoben starozákonnímu proroku:

– Ó, kdo je ta vzácná osobnost a jak je možné, že jste se o ní dosud nezmínil?

Doktor mávl rukou. –Oskara na ostrově nemůžete minout, i kdybyste chtěl. Je to místní výčepník, kavárník, vinárník, barman a vůbec šiřitel kultury. K němu přijde každý, kdo je vůbec schopen chůze, a kromě toho on sám váží asi sto dvacet kilo. Není možno ho přehlédnout.

– Pane Merloni, abych se vám aspoň trochu odvděčil, tak vás zvu k Oskarovi na ty promeškané číšky.

– Díky, ale nezvyšujte kvůli tomu tak tempo. Málo naplat, už mám dost přes šedesát.

2

Oskarův bar byl plný za každého počasí, ať slunce rozpalovalo korálový písek ulice do běla nebo ať provazy dešťů neprodyšně šněrovaly vzduch; a když bylo ve vstupní místnosti náhodou prázdno, vyplnil ji téměř celou sám Oskar.

Nemusel nikoho z hospody vyhazovat. Stačilo, když do rváče drcnul svým monumentálním břichem nebo ho jen tak mimochodem přitlačil ke zdi, a už každého popadaly mírumilovné myšlenky. Oskar měl v baru pořádek a usmíval se.

Obchody mu na Pito Kau šly výtečně. Nikdo se zatím neodvážil dělat mu konkurenci, ale on přesto držel kvalitu a výběr nápojů, zakládal si na tom, že jeho bar svým ovzduším lidi přitahuje, je faktickým centrem společenského života na Ostrově.

Jen občas se Oskar chmuřil: v noci, když přepočítával neustále rostoucí hotovost v malé nedobytné pokladně. Dostane vůbec peníze v pořádku na pevninu? Nepodřeže ho někdo, nevyletí do vzduchu i s trezorem? Nedojde k nenápadnému přepadení lodi, kdyby chtěl odeslat větší částku najednou? Lidské živobytí je mizérie, bez peněz to není žádný život a s penězi zas jen strach, člověk si nevybere.

Ještě nepřišel správný čas, nevyvanulo vedro, salón byl poloprázdný. Oskar naznačil úklonu, což znamenalo mnoho, a zahlaholil:

– Buďte vítán, pane, doktore, a o to víc, že nám přivádíte nového návštěvníka.

– Vážení, dovolte, abych vám představil a doporučil pana Houtrona, žurnalistu, který před chvílí přiletěl na náš ostrov

–… a který co nevidět lekne žízní, dokončil za Merloniho větu Pierre. Osazenstvo se přátelsky a s pochopením zachechtalo; bylo vidět, že novinář ovládá psychologii a dovede rychle upoutat zájem f vyvolat sympatie.

– Vytáhněte, Oskare, z ledničky něco kvalitního, utíral si Merloni pot na krku a na skráních, –dneska nás to vysušilo.

– Kdyby byla skotská nebo bourbon, sepjal Pierre zbožně ruce, –a k tomu láhev sody a hromada ledu… Na stole se objevilo sto skotských pištců na temné etiketě, Pierre si namíchal nápoj a první dávka v něm jen zasyčela. Málokdo si stačil všimnout, že whisky tam bylo na půl prstu, ale sodovky na pět.

– Áááá, zazářil Houtron, –konečně chápu, proč vaše osada má tak vznešeně jméno, Luckytown, město štěstí.

Dal nalít Merlonimu i Oskarovi, ten na sebe skotskou taky šetřil, a za pár minut se kolem jejich stolu stáhla většina osazenstva a zábava byla v plném proudu. Začali si přiťukávat a představovat se navzájem.

První natáhl k Pierrovi ruku prošedivělý a rtutovitě čilý kormidelník Dukker, pak námořník z jeho travleru Bult, dvoumetrový chlap s tváří zklamaného kojence. Když do sebe hodil dávku skotské, zklamání z jeho tváře zvolna ustupovalo. Podsaditý čtyřicátník s krátkým krkem, silným jako špalek, zahučel:

– Monty Peerce, vrchní mistr v konzervárně. A jak na pevnině, pane Houtrone, co se tam zajímavýho semlelo v posledních dnech?

Novinář rychle zodpověděl otázky o počasí, filmových hvězdách, vraždách i státních převratech a pak začala debata o životě, jak to nad sklenicí bývá zvykem.

– Mám dojem, pravil Pierre, –že to nebeská vrchnost na světě zařídila tak, že jedni usilovně vydělávají, druzí ještě usilovněji utrácejí, a třetí se mezi tím protloukají taktak, jako ti vrabci. Zbývají na nás drobky. Ale když jsme si zobli, tak to aspoň zapijem, pánové, ne?

Hospoda zabouřila souhlasem a odkudsi z pozadí doletěla věta, že se má peklo zavlažovat, dokud to jde.

– Vy si stěžujete? nedůvěřivě zavrtěl hlavou novinář, –vždyť tu máte po celý rok exportní počasí, úplnou Riviéru, víte, kolik se za to ve Francii platí?

– Jo, zavrčel Bult a posadil sklenici rázně na stůl, –jenomže všichni námořníci, i můj děda i můj táta se tomuhle místu vyhýbali, jak mohli, a říkali mu ostrov smrti,

– A jak to, že jsme teda naživu, všichni dohromady, a že si připíjíme? Jen si ještě nalejte, pánové

– Každej se jednou unaví, mínil kormidelník Dukker, –i smrt se asi unavila. Jenom do ní není dobrý rejpat, jako tady, na jižní půlce ostrova, za tím drátěným plotem.

– Za drátěným plotem?

– Tam nikdo nesmí, v drátech je elektrika. Ale já jsem slyšel od známejch domorodců, řekl Bult a otřásl se, –že ten německej profesor a jeho fámulusové tam rozkopávali nějaký starý hroby a tahali z nich mumie. Teda sušený nebožtíky. Vědět to dřív, tak mě sem nikdo nedostal ani párem volů; ještě půl roku do konce smlouvy a pak na neshledanou, rajský Pito Kao!

– Panstvo, bavit se o zbytečnostech je zbytečnost, přerušil dost příkře debatu Monty Peerce.

Teprve při tom si všimli, že se ode dveří k jejich stolu šourá mužík, který nepřesahuje opěradla židlí, s velkou hranatou hlavou a svrasklou tváří.

– Těbůh, Harry, ozvalo se z hloučku, –pojď si taky líznout!

– Pan doktor Drausse, prohlásil lilipután, –má na jihu ostrova své přístroje a vysílá do moře paprsky, kterými sem přitahuje ryby a kraby. Proto máte pořád tak vysoký úlovky. A aby někdo nepoškodil přístroje nebo aby mu paprsky neublížily, kdyby k nim přišel moc blízko, proto jsou tam ty dráty.

– Paprsky ze suchejch nebožtíků, mávl rukou Bult a otočil se, zřejmě ho přešla chuť do hovoru. Malý Harry se ještě s kýmsi dohadoval a Pierre se zatím šeptem ptal doktora Merloniho, kdo to je.

– Ostrovní kuriozita. Draussův sluha nebo papoušek, můžete hádat. Ale každopádně špiclovská duše. Peerce zarazil debatu včas, mohlo by to špatně dopadnout.

Pierre tedy rychle převedl hovor na jinou kolej.

– Pánové, prosil bych vás o radu. Nemám střechu nad hlavou, kde by se tu dalo sehnat nějaké ubytování?

Mistr z konzervárny pokýval hlavou:

– Já mám dvojdomek, pane Houtrone, a jedna půlka je prázdná, tam byste se nastěhovat mohl.

– No vida, zase jedna radostná událost, zabasoval Oskar od pultu a novinář okamžitě pochopil.

– Ovšem, přátelé, nový byt se musí taky zapít, ještě jednu rundu pro všechny, pane Oskare!

Zábava už ztrácela na srozumitelnosti, jazyky tuhly, zato kolena se rozviklávala.

– Takhle to dopadne vždycky, řekl Merloni. –Bůhví, jaké praskliny tady v sobě lidi mají, že je musí takhle slepovat alkoholem. Koneckonců, každý problém se dá utopit v louži whisky. Aspoň na chvíli.

Maličký Harry seděl sám v koutě u stolu a šeptal si do odlívky: Jedni vydělávají, druzí utrácejí a třetí se protloukají taktak, malí bludní andělé, vrabčáci,…

KAPITOLA TŘETÍ – SETKÁNÍ PO LETECH

Po tom neplánovaném, ale pěkném silvestru trčela Andrejova posádka na letišti v Minerálních Vodách ještě tři dny. Mlhy se střídaly s vánicemi, psa by do toho nikdo nevyhnal, natož dopravní letadlo.

Pak se konečně zvedli a na mezipřistání v Grozném se rozloučili s Ninou Tverskou, s níž se v oněch dnech stačili důkladně spřátelit, pobrali poštu a nové pasažéry a znovu do vzduchu.

Na mateřské letiště, do Rostova na Donu. Mateřsky je vítalo vrčení pověstně přísného dispečera:

– Povoluju malý okruh, výška osm set, točte vlevo. Radista opakoval rozkaz a Andrej už pokládal stroj do levé zatáčky tak něžně jako miminko, aby pak dole neslyšel poznámky, že jsou ještě piloti, kteří si pletou řídicí páku s opratěmi od krav.

Klapky, podvozek. Srovnat z poslední zatáčky, dlouhý šedivý pruh ranveje s kupami odmeteného sněhu po stranách se blíží, sledovat otáčky, vyrovnávat tlak bočního větru. Když jsou kola pár decimetrů nad zemí, podebere Andrej měkce, skoro neznatelně, jako by splynul se strojem, a celým tělem očekává ten okamžik, kdy pneumatiky plesknou o beton a roztočí se zběsilou rychlostí, kdy kola přilnou a začnou nést tu mnohatunovou váhu stroje. Brzdy, vrtule na reverzní tah, letounem to zakolébá, ale rychlost už je vstřebána, už to jede jako automobil, vytočit na pojížděcí dráhu a přirolovat k letištní budově.

Přistání doma, to je přistání do peřin. Posádka na sebe mrkla. Vyšlo to.

Měli před sebou ještě trasu do Oděsy. Andrej s Černýšem se vydali na dispečink, Péťa vyřídil poštu a potom zamířil do restaurace na kulturní svačinku. Pod slovem kultura si nepředstavoval jen kvalitu a úpravu potravin, ale taky náležité množství. Když uspokojil své požadavky, koukal při kávě zasklenou stěnou do odletové čekárny.

Vládl tam normální zmatek. Zakopávání o kufry a tašky, svolávání skupinek, tady se jeden hrdinsky směje a druhý zamačkává slzu, horečně se vypráví o maličkostech a na hlavní věci se zapomíná. Teprve když amplión začne svým neosobním tónem vyhlašovat číslo linky, směr, cestující, dostavte se k východu číslo čtyři, teprve pak vypukne to poslední a houfné objímání a líbání.

Letci se také někdy loučí se svými přáteli nebo příbuznými, ale protože odlety a přílety jsou jejich denní chléb, loučí se napohled stroze. Žádné plácání po zádech a polibky na obě tváře, jen stisknou! ruku a prohodit: Tak ahoj, normálně… Ať se ti nezasekne knipl, staříku… a tak.

O to větší bylo Péťovo překvapení, když v chumlu cestujících zahlédl svého kapitána Andreje, jak se mačká v objetí s jakýmsi rozložitým majorem a vykřikují na sebe: Ljoško! Andrjušo! Sto let jsem tě neviděl, ty chlape! Žiješ, ty jeden nezmare! No to je nádhera…

Péťa byl zvědav, ale nechtěl se do toho nečekaného setkání míchat, zaplatil proto a loudal se pomalu k letadlu.

Na poslední divili, když už se ozývala řídicí věž, vyběhl po schůdcích Andrej a hrnul se k pilotnímu sedadlu, oči pořád rozsvícené radostí.

– Jedem, mládenci, vítr se otočil do protisměru, startovat se bude jedna lahoda.

Protúrovali motory, odříkali do sluchátek povinný předstartovní otčenáš, a sotva byli na potřebné výšce a kursu, zapjali autopilota a byl čas na cigaretu a na kus řeči.

– Ty máš dneska nějak dobrou náladu, kapitáne?

To jo. Potkal jsem po letech jednoho chlapíka, a to, že je na živu, to je pro mě větší potěšení, než kdybych v loterii vyhrál milión.

– Myslíš toho majora? Mám dojem, že měl jednu hvězdičku, ne?

– Tys nás viděl?

– Tak, na půl oka.

– A všiml sis jeho tváře?

– No hezoun, co má být?

Andrej zaťal zuby, trošku pobledl a pak se otočil ke svému druhému pilotovi:

– Prosím tě, aspoň z těchhle věcí si nedělej legraci, nebo ti budu muset jednu vrazit a tím spolu skončíme!

– Ne… nerozumím, já ho viděl zdálky a zezadu, promiň, kapitáne, ale já nevím…

– Zatraceně, ty mi promiň, oddechl si Andrej a napřáhl k Veněvovi pouzdro s cigaretami, –Ljoška totiž má tady vlevo na bradě a na krku šerednou jizvu po spálenině, ale pro mě je to stejně jedna z nejmilejších tváří, které vůbec znám. Teď prý mu slibují nějakou plastiku, že mu to překryjí, ovšem až bude mít čas lehnout si na těch pár neděl do špitálu.

– A kdo to vůbec je, ozval se zezadu Černýš, žes nám o něm ještě neřek?

– Alexej Rjazanov. Spřátelili jsme se v lednu v pětačtyřicátém, v Německu. Já jsem byl zajíc ani ne dvacetiletý, rovnou z pilotní školy mě šoupli ke stíhacímu pluku, on o moc starší nebyl, ale už patřil mezi letecká esa; a jak se to dělá, nováček se dostane do páru s vynikajícím pilotem, aby se stačil otrkat a nesundali ho hned první den. Mne přidělili k Rjazanovovi. A nebýt jeho, tak si tu dneska s váma v mašině nevyprávím.

– No vida, to muselo být něco pěkně napínavýho, a tys nám o tom dodneška neřek ani slovo.

Kapitán chvíli mlčel, sledoval přístroje, o vous poopravil kurs. Pak potřásl hlavou.

– Vlastně máte pravdu, dá se to dnes chápat taky jako napínavá historka. Nám to tenkrát tak nepřipadalo. Ani nebyl čas. Konec války už byl na spadnutí, o to byly ty poslední boje horší. Zarputilost poháněná jakýmsi zpufálstvím. Náš stíhací pluk měl tehdy podporovat přechod motostřeleckých jednotek přes řeku a ze vzduchu zajišťovat předmostí…

… Jediný bílý oblak stál v modru předjarního nebe jako odlitý z porcelánu, tak vypadal kompaktně, podobal se trochu konvici na čaj a zvolna, ale bez ustání, se vydouval vzhůru. Ten oblak visel nad zemí asi dva kilometry od řeky, od místa, kde se bojovalo o přepravu.

Kolem té bílé konvice se míhaly ve vzdušném boji desítky letounů; messerschmidty, fockelwulfy, lavočky a jaky. Zdola je nikdo od sebe nerozeznal; ti dole stejně neměli kdy dívat se nahoru.

Když se ti nahoře chviličku podívali dolů, spatřili hemžení. Z výsadkových člunů vyskakoval desant na západním břehu, štěkaly tam po sobě krabičky tanků, z některých se už kouřilo. Přes řeku se ze zmatené klikatiny natahovala přímka pontonového mostu, hladina byla od výbuchů poďobaná jako od neštovic. V lese na západním břehu rozkvétaly shluky oranžových květů, to bylo dílo těžkého dělostřelectva, každý květ okamžitě uvadl a zbyl po něm kolébavý lupínek šedého dýmu.

Z výšky ten obraz vypadal pokojně a skoro něžně. Jenže v něm umíraly desítky a stovky lidí.

Andrejovi tento stav krajiny vcházel koutkem oka do koutku vědomí; neregistroval ani průzračnost oblohy a tuhost bílého mračna v sousedství, nebe i země se převracely a točily v divokém tanci. Vnímal sténání namáhaného motoru a z pozadí ve sluchátkách stručné pokyny čísla jedna, poručíka Rjazanova.

– Junkersy dole od jihozápadu! houkl rádiofon. Položil stroj na křídlo: v nevelké výšce nad lesem se tam prosmykovaly štíhlé stíny bombardovacích osmaosmdesátek, kryté několika dvojicemi německých stíhačů. Aha, tady nahoře nás zatáhli do rvačky a teď myslí, že při zemi proklouznou nad přepravu…

– Otočím. Za mnou! Rjazanovův stroj se překlopil po křidle a propadl se dolů, Andrej těsně za ním. Mezitím do formace doprovodných stíhaček vrazily další dvě dvojíce jaků, skupina se rozpadla do stran a začal boj muže proti muži.

Andrej šel za velitelem střemhlav na plný plyn. Rychloměr se už motal kolem sedmi set kilometrů. Rjazanov zřejmě mířil na vedoucího junkerse, Andrej se tedy pohoupl a vybral si levého za ním.

Střelci v bombardérech je zahlédli a začali kropit vzduch ze svých velkorážných kulometů. Trochu vyšlápnout levou a pravou, aby se jim znesnadnilo míření; zelený trup junkersu rostl v zaměřovači. Před plukovním číslem měl Němec namalovanou jedovatě zelenou kometu. V pumovnici pod tím nesl dvě tuny trhavin, kterými chtěl rozmetat pontony, pozabíjet pěchotu dole. Andrej ho měl už ve středu svítícího kříže i s příslušným předstihem, už nekličkoval, i když cítil, jak sebou jeho stíhačka škubla, když jí po levém křídle zabubnovaly střely.

Ještě blíž, aby šel zásah najisto!

– Teprve v padesáti metrech zamáčkl najednou spoušť kanónu i všech kulometů. Smršť ohně se vpila do trupu junkerse, rozervala zelenou kometu, ušvihla půlku pravého motoru. Bombardér sebou škubl, převalil se doprava dolů a proměnil se v klubko plamenů a šedočerného dýmu.

Ve vzduchu za ním se zatřepetal jeden, pak druhý padák. Víc jich vyskočit nestačilo.

– Dostal jsem ho! zaryčel Andrej přeskakujícím hlasem do rádia. V záchvatu lovecké vášně ještě pár okamžiků sledoval, jak se bombardér zaryl do lesa a vybuchl i s pumami do obrovské koule plamenů; pak teprve zvedl svou stíhačku do strmé stoupavé zatáčky.

A to byla chyba, jaké se dopouštějí jen zelení nováčci.

Příliš dlouho se věnoval sundanému protivníkovi, zapomněl na Rjazanova, kterého měl sledovat a který zatím poškodil vedoucí bombardér, zapomněl na všechny kolem sebe. Ale oni nezapomněli na něho.

Ve chvíli, kdy svíčkou stoupal k nebi, aby znovu získal výšku a přehled, kdy stroj visel na vrtuli a nebyl připraven na složitější obraty, v té chvíli se za ním mihl žlutozelený stín fockewulfu. Zabubnování, kratičký praskot, nad hlavou se mu převalil veliký disk vrtule a rovně sestřižená křídla – a bolest v levém rameni. Jako by ho někdo praštil rozžhaveným kladivem. Andrej omdlel.

Když znovu otevřel oči, měl dojem, že je ráno, že se probouzí ze špatného a dlouhého snu – skutečnost však byla horší: mdloba trvala jen pár zlomků vteřiny, stále ještě stoupal vzhůru k porcelánovému oblaku, motor však chvílemi pokašlával a v kabině bylo tropické vedro.

Proč se tak potím?

Andrej srovnal stroj, přitom ho zabolelo v prostřeleném rameni, že div znovu neomdlel, levička byla prakticky bezvládná, co se dá dělat, pravá ruka dostane dvojnásobný příděl práce. Přelétl rychle očima budíky, všechny vypadaly v pořádku, jen tlak oleje byl nízko a pořád klesal. A v té chvíli teprve uviděl oheň.

Dlouhý tmavorudý jazyk kmital od motoru po pravé straně trupu až ke kabině. Zmáčkl knoflík hasicího přístroje. Oheň však byl už příliš silný. Andrej, ačkoliv byl v hořící stíhačce poprvé, zareagoval automaticky, hodiny neustálého nácviku v pilotním učilišti byly přece jen k něčemu dobré. Vypnout přívod paliva. Vypnout zapalování.

Motor se zastavil. Neuvěřitelné ticho mezi nebem a zemí. Pohled na stojící vrtuli byl šokující. Přestal se hýbat celý svět? Ne, po pravé straně trupu šlehají a praskají plameny.

Vykopl a překlopil stíhačku nosem dolů. Má výšku třiapůl tisíce, snad se mu podaří ve střemhlavém letu utrhnout plameny, uhasit motor a pak ho znovu nahodit. Země roste před očima. V kabině je už jako v peci, les se blíží.

Ale oheň je vytrvalý, odolává i vzrůstající rychlosti, drží se na trupu jako přilepený.

Vyskočit? S rozbitým ramenem, možná že je prostřílený i padák nebo šňůry, možná je kulkami poškozen mechanismus odhazování krytu kabiny,…příliš mnoho neznámých na jednu rovnici, která se musí vyřešit rychle.

Od smrti ve dvou nebo třech minutách už dělí pilota jenom jediná možnost –– pokus o nouzové přistání.

Andrej zlehka podrovnal a rozhlížel se, kde by mohl jaka posadit. Bez motoru se za řeku ke svým už nedostane. Tady dole je lesní masív proťat dlouhým světlým pruhem jakési louky, šířku to má sto padesát dvě stě metrů, délku ke kilometru. U západního okraje vede přes louku úvozová cesta, stojí tam pár náklaďáků a kolem se hemží pěchota. Němci. Musí přistát na opačné straně. Pokud se to povede.

Potlačil trochu stíhačku, aby ještě nabral rychlost, pak ostrou zatáčkou hvízdl nad úvozem, stačil si všimnout, že po něm nazdařbůh střílejí ze samopalů a z pušek, jako by na tom ještě záleželo.

Olej je dávno pryč, hydraulika nemůže fungovat, podvozek je zablokovaný; ostatně na hrbatou louku je stejně jistější přistávat na břicho.

Teplota v kabině už určitě přesáhla osmdesát stupňů, cítil, pak se mu přiškvařují podrážky k rozpáleným pedálům.

Klapky, křidélka, protáhnout přistání co nejdál od těch náklaďáků, rovně, proboha rovně, aby nezavadil křídlem o nějaký skrytý pařez, stroj už spodkem kosil suchou loňskou trávu, teď – rachot a řinčení plechu, drny a hlína v gejzírech stříkají kolem kabiny, vrtule je pryč – ještě okamžik škubavého smýkání… A ticho. Podařilo se! Přece jen přistáli

A hoří.

Kombinéza na něm doutnala, na nohou mu začaly vyskakovat žlutavé plaménky. Dusil se a dávil se. Ale stačil ještě odhodit kryt, přistáním napůl utržený, jedním bouchnutím do pojistky se odpoutal od sedadla a kotrmelcem vylétl z kabiny na zem.

Někudy vytékal benzín, hořela už i tráva okolo letounu.

Zapomněl na bolest v krvácejícím rameni, po čtyřech se hrabal z dosahu plamenů, pak celým tělem na zem a válet sudy, uhasit doutnající kombinézu, strhnout hořící rukavice, a dál, napolo se vztyčil a rozběhl se, ale začaly kolem něho cvrnkat a pištět kulky, Němci od cesty se procvičují ve střelbě do živého terče, znovu se vrhl na kolena a do trávy, co nejrychleji se dostat k lesu a – šlehl za ním výbuch a přirazil ho k zemi. Otřepával ze sebe kamení a hlínu, napolo ohlušený. Ani se neohlédl. Věděl, že jeho věrný jakovlev dohořívá jako zhroucená změť plechu, nechtěl to vidět.

Třáslo s ním cosi jako vzlykání nebo škytavka. Nervový třas po tom strašlivém vypětí.

Zahryzl se do prstů. Prsty se po chvíli přestaly chvět, zuby přestaly cvakat. Trošičku nadzvedl hlavu a rozhlédl se. K lesu neměl daleko, nějakých padesát metrů, hlouček Němců k němu klusal po louce, cosi vykřikovali a nazdařbůh řachtali ze samopalů.

Pokusí se zmizet v lese a nějak se probít zpátky k řece. Má pistoli se dvěma zásobníky. Čtrnáct ran.

Najednou nad ním zahřměl známý zvuk motoru, Jakovlev, a to je Rjazanovůvl Andrej se vztyčil a mával oběma rukama jako blázen, i tou zraněnou, v tu chvíli necítil bolest, a zapomněl i na Němce, že ho mohou jednoduše složit.

Ale ti teď měli jiné starosti. Rjazanov je pokropil ze všech palubních zbraní, přibil je do louky. Prudká zatáčka a nový nálety při něm vyřídil i oba automobily v úvozu. A ještě jednou po délce louky. Gejzíry kulometných dávek přepraly trávu a dokončily probírku.

Pak si poručík Rjazanov trochu nadlétl nad les, vysunul podvozek a klapky a opatrně sedal, jako by byl na domácím letišti. Stroj párkrát ošklivě poskočil, kymácel se, ale přiroloval blíž a zastavil se, vrtuli neustále roztočenou. Andrej k němu vyrazil sprintem, bylo to spíš potácivé klopýtání, spatřil Rjazanovův pohyb rukou: rychle, vlez dovnitř!

Na boku za krytem kabiny byl plechový panel, kryjící zavazadlový prostor, tu škvíru za sedačkou, pilota, kam se někdy pro zvětšení doletu přidávala pomocná nádrž s benzínem. Vsoukal se namáhavě dovnitř a ještě nad sebou nedoklapl plech, když se motor rozburácel a stíhačka na nerovné louce začala nabírat rychlost. Drncalo to bláznivě, Andrej zatínal zuby, aby si nepřekousl jazyk, a jen se modlil, ať v té prašivé trávě není nějaký schovaný balvan nebo zákop, na němž by si urazili podvozek.

Stroj přežil ten rozběh po roletě, drncání skončilo, zvedli se. Andrej poprvé tak zblízka zaslechl plechové bouchnutí, když zatahovaný podvozek dosedl do krytu v křídlech. Byl ve své škvíře zkroucen jak paragraf, hlavu málem u kolen, viděl před sebou Rjazanovovy nohy, jak plavně sešlapávají pedály řízeni. Rozšlapané černé polobotky se splasklými špičkami, má asi vysoký nárt a kupuje si boty o dvě čísla větší. Taková domácká maličkost. Pocítil obrovskou úlevu, zatočila se mu hlava.

Když se probral z chvilkového bezvědomí, ucítil, jak ho pálí ožehlá tvář a ruce. V levém rameni mu škubalo s podivnou pravidelností, jako by tam dopadalo rozžhavené kyvadlo velikých pendlovek. S úsilím vydoloval z nákolenní kapsy maminčin šátek, který tam nosil jako talisman, rozevřel zip kombinézy a hmátl pravičkou za zdrojem bolesti. V levém rameni byla mokrá, škubavá díra. Vecpal do ní šátek, jak hluboko mohl. Zařval přitom bolestí a znovu omdlel.

Probudil ho úder do hlavy. Zmítal se v těsném prostoru jako nepodařený balík, narážel na všechny strany, viděl Rjazanovovy nohy vykopávat pedály do divokých zatáček, zřejmě se znovu octli v mele. Zvenčí bylo slyšet kulometné dávky. Proč ale nestřílí velitel?

Nemá náboje. Při tom cirkusu nad loukou a úvozem vystřílel všechno, co měl.

Nad Andrejovou hlavou to zarachotilo a zařinčelo. Ulétla horní část krycího panelu a plechem na boku stroje pokračovala řádka protáhlých, vchlípených děr. Vtrhl k němu vichr, vytí a pískání vichru. A světlo, které Andreje, zvyklého už na polotmu ve škvíře, málem oslepilo.

Venku bylo jasno, modrá obloha, překvapilo ho to. Měl pocit, že se stalo tolik věcí, že už musí být večer, tma. Podíval se po hodinkách. Měly vyražené sklíčko, nešly. Ale od momentu, kdy s Rjazanovem startovali, určitě neuplynula ještě ani hodina. V díře nad hlavou občas zahlédl mihnutí nějakého stroje. Byly tam lavočky, to tedy šel do vzduchu i sousední pluk. A messerschmidty, i Němci tedy přidali, boj o vzdušný prostor nad přepravou houstne.

Přestali se převracet a zmítat, poručík zřejmě vyklouzl z bezprostředního nebezpečí a míří domů. Obrátil hlavu a podíval se dolů na přítelovy nohy. A strnul. Po pravé nohavici pomalu stékal proužek krve, vpíjel se do látky.

Dávka neutrhla jen kryt zavazadlového prostoru a nenavrtala díry do trupu, ale zasáhla i pilota. Andrej zamžikal: neblouznim, nezdá se mi to? Sny bývají přívětivější, tohle byl fakt. Pramínek krve se už prodloužil až k botě, přelil se přes ni a začal odkapávat na podlahu.

Stíhačka však dosud letěla. Ljoša je zraněn, ale při vědomí. Žije. Oba jsou dosud naživu.

Nad dírou do krytu se mihl stín, zahučelo to. Andrej vykroutil hlavu a spatřil messera, byla to stodevitka géčko, poslední typ s kanónovou výzbrojí, elegantní šedozelený stroj s blankytně modrým břichem. Dokončil právě strmou zatáčku a usadil se asi dvě stě metrů za nimi s malým převýšením, v ideální střelecké pozicí. Německý pilot zjistil, že jakovlev není v pořádku, nereaguje, stačí do něho už jen klepnout, aby byl hotov. Pohoupl se, přidal trochu plynu a v klidu si je srovnával do středu zaměřovacího kříže.

Andrej viděl, jak roste blýskavý, duhový kruh vrtule, jak se za čelním sklem blíží nakloněná, soustředěná tvář. To je poslední pohled, uvědomil si, tvář smrti.

Shora, jako temně zelený blesk, prolétla lavočka, zařachtala krátká dávka palubních děl a messerschmidt se rozpadl do ohnivé koule úlomků a střepů. Lavočka prořízla tu ohnivou kouli a zmizela kdesi dole. Přežil to kamarád, který je zachránil?

A nebe vzadu bylo znovu prázdně, modré a tvrdé.

Bleskové drama, které sto metrů za nimi rozhodlo o jejich přežití, Rjazanov vůbec nezaznamenal. Byl těžce raněn a držel se při vědomí jen silou vůle. Jedna střela mu prorazila pravou nohu pod kolenem, druhá prosekla pravou stranu hrudníku a třetí vzala sluchátko radiotelefonu a kus pravého ucha.

Necítil bolest. Celé tělo mu však změklo, zhadrovatělo, nedokázal udržet hlavu vzpříma, stále mu klesala na prsa. Zapřel si tedy levý loket o okraj kabiny a podpíral si bradu dlaní.

Svět byl rozmazaný. Mžikal, snažil se soustředit oči na přístroje, dokázal však vnímat jen jeden za druhým. Palubní hodiny ukazovaly dvanáct nula tři. Výška, rychlost, vzdálenost od letiště… počítal, spletl se, znovu počítal a vyšlo mu, že nad letištěm musí být za šest, maximálně za sedm minut. Do dvanácti desíti je nutno žít. A přistát. Není sám, má v letounu pasažéra. S pasažérem se nehavaruje, s pasažérem se přistá… vá…

Rjazanov si s mírným podivením uvědomil, že ty věty říká nahlas, tedy tak nahlas, jak dokáže, a neměl ani tolik síly, aby se ušklíbl. Tělo ho přestávalo tížit, měl pocit, že se zevnitř jaksi rozpíná a nadouvá je čím dál tím lehčí. Začínala mu být zima, jako by se kolem něho usazovala nezřetelná mrazivá mlha.

Znovu a znovu mžikal, aby se mlhy zbavil. Ale nebe ztrácelo barvu, matnělo. Copak se v poledne stmívá?

Na pravé straně vedle motoru zahlédl kovově lesklou plošku vzdáleného jezera. Musí držet nos letounu těsně vedle té svítivé vody, vidí na ni líp než na kompas a na ostatní přístroje, to zrcadlové blýskání ho snad dovede k letišti.

Cítil, jak ho škube v uchu, jak tupne a bolí hlava. Je zase malý a má znovu zánět středního ucha? Přijde vousatý pan doktor se zrcadlovým naslouchátkem, třpytí se to tady napravo, a bude pan doktor bručet a píchat mu injekci?

Motor si bručí.

Rjazanov zamžikal, nepomáhalo to, prokousl si tedy dolní ret, krátká čerstvá bolest na okamžik zahnala tu dávnou v hlavě a v celém těle, žil vůbec někdy bez ní? Ledovatěly mu ruce, udržet letoun v přímém kursu dalo čím dál tím větší práci. Naštěstí hladina jezera rostla a leskla se čím dál víc.

Teď se mu zdálo, že má v hrudníku dveře. Ne dveře, celá vrata jak od stodoly, někdo je doširoka otevřel a proudí jimi chladný vzduch jako při jarním tání, mokrý sníh… začaly mu cvakat zuby. Znovu mrzne. Mráz šedivec… celý se roztřásl, ani ruce s řídicí pákou neudržel. Letoun se začal chvět.

To už je smrt?

Přestal si podpírat hlavu, poklesla mu, ale dokázal ji zvednout, a sevřel řídicí páku oběma rukama. Zahnal třesavku, i stroj se na okamžik uklidnil. Smrt ho může laskavě políbit někam. Třpytivá hladina jezera se už zasouvá pod pravé křídlo, dvanáct nula osm, ještě minutu nebo dvě, a pak jsem k dispozici. Ale dřív ne!

Přistávat se musí náramně opatrně, jak nás to učili v pilotní škole. Žáku Rjazanove, co udělá letoun, když ztratíte rychlost? Propadne se. Pětku ve škole píše učitel, pětku v letadle smrt – zkontrolujte rychloměr a otáčkoměr, žáku Rjazanove! Kdepak máme rychloměr? Dlouho mu trvalo, než dokázal soustředit pohled na ten jeden budík z mnoha. Tři sta. To je dobrý.

Výška. Teplota motoru. Rjazanov neměl čas přemýšlet o smrti, každý úkon mu trval strašně dlouho, jezero zpod křídla už zmizelo, chvíli by se měla objevit přistávací dráha, před přistáním se na cosi nesmí zapomenout, aha, podvozek…

Andreje, zhrouceného v zavazadlovém prostoru, probudilo z mrákotného polosnu zakývání letounu a hufnutí, jak se pod ním začal rozevírat podvozek. Vystrčil dírou hlavu a dole před sebou spatřil záplatovaný beton přistávací dráhy, který se prudce přibližoval a leskl v poledním slunci.

Bouchlo to, letoun se těžce odrazil, zakymácel z kola na kolo a pak už jeli po ranveji.

Doma! Ljoša to dokázal!

Ale proč se ještě neozývá pištění brzd? Proč běží stroj dál po dráze, už jsme blízko hangáru, vždyť do něho třísknem, rozbijem se ještě na zemi – ale vtom motor škytl, vrtule se naposledy cukavě pootočila a za okamžik stáli. Bylo neuvěřitelné ticho.

Žádné řachtání palubních děl a kulometů, žádné detonace, ticho, takové, že kdesi z výšky je slyšet zpívat skřivánka. A blížící se sirénu sanitky a hasičských vozů, které se k nim s velikými chvosty prachu ženou přes letištní plochu.

Andrej se těžce vysoukal ze škvíry zavazadlového prostoru a seskočil na zem. Při dopadu málem omdlel; zastrčil si pak nehybnou levičku za bundu, aby nepřekážela, pravou se opřel o křídlo a zvedl se ke kabině.

Pod pí exitovým krytem visela v řemenech nehybná postava, oběma rukama opřená o řídicí páku.

Andrej urazil venkovní pojistku a zápasil s krytem kabiny.

– Soudruhu poručíku, Ljošo, kamaráde!…

Rjazanov neodpovídal.

Kdesi dole pod mraky se už blížilo pobřeží, oděské letiště. Serafim nepřerušoval kapitánovo vyprávění a vyladil přiváděci stanicí. Před piloty se rozblikala jedna ze zelených doutnavek.

– Já 49 85, prolétl jsem dálkovou, ohlásil Andrej klidně.

– 49 85, v pořádku, přistávací manévr povolen, dráha 03, zachraptěla zdola naváděcí věž.

Snížil otáčky a zlehka od sebe odtlačil řídicí páku. Zvuk turbín klesl do nižší tóniny, letoun sklopil nos a vřízl se do jiskřivé bělostné vaty, která v okamžiku zešedla, ztmavla a zalehla okna. Šatov i Veněv si rychle sundali zelené brýle, radista si hleděl mihotavého obrazu na radarovém stínítku. Ručička výškoměru ukazovala klesání tři metry za vteřinu.

Kdyby nebylo přístrojů, zdálo by se, že stroj nehnutě visí v husté mléčné šedé kaši, která se pomaloučku nadýmá a přelévá, jako by stála na mírném ohni.

– Ofukování skel, nařídil Andrej Veněvovi, –a ohřev náběžných hran. Námraza, už začínáme těžknout.

Ve čtyřech stovkách výšky se dostali do vánice. Záclony těžkého mokrého sněhu se opíraly do letounu a rozkolébaly ho, lepily se a zase utrhávaly. Andrej se sveřepým soustředěním dotáčel čtvrtou a poslední zatáčku, teď už podle signálů přímo na přistávací dráhu. Přímo do šedobílé tmy, do sněhově bouře. Výška sto metrů a zemi stále není vidět.

Serafim si klidně pobrukuje nad radarem, signály vyznačují koridor, dole už asi rozžali světla kolem přistávací dráhy, i když je podle jména den, ale sníh zalepí oči i lampy, zažene světlo zpět, osmdesát metrů, teď Šatov zahlédl, nebo spíš vytušil dole před sebou dvě sbíhavé matné linky. Opřel se dozadu do křesla a řekl Péťovi:

– Sedej dnes ty.

Druhý pilot trochu ztuhl ve svém křesle, pak beze slova přikývl. V takovém počasí ještě nikdy samostatně nepřistával; kapitán mu svěřuje do rukou stroj, životy cestujících, i svůj vlastní život. Dobrá.

Chytat boční nárazy metelice, sledovat blížící se pásy světel kolem ranveje, souhra plynu, kormidel a jemných náklonů, příliš neubírat, podrovnat až těsně nad betonem –

Teď, teď se kola měkce dotkla přistávací dráhy, plavné zhoupnuti a letoun běží, brzdí, dobíhá.

– Bylo to perfektní, Šatové, ozvali se z dispečinku, –rolujte ke čtyřce, pošleme vám do té metelice autobus.

– Rozuměl jsem, a děkuju, odpověděl rozechvěně, ale už zvesela Péťa. A obrátil, oči ke kapitánovi.

Andrej si stáhl sluchátka. –Vskutku to bylo perfektní. A s přehledem, jako od starýho sekáče.

– Fajn, řekl Péťa s nádhernou samozřejmostí, ačkoliv to byla největší pochvala, jakou zatím od svého kapitána slyšel, –ale radši nám dopověz, jak to bylo tenkrát dál, když jste přistáli v té rozšvihané mašině?

– Oba nás odvezli do nemocnice, já jsem měl jen jeden průstřel a nějaké popáleniny, dostal jsem se ven dřív. Rjazanova převeleli a povýšili. Pak jsem o něm už jen slyšel: že se dostal na japonskou frontu, připsal si na konto další čtyři sestřely a sám to dostal ještě jednou. Hořel. Od toho má ty jizvy na bradě a na krku. A pak jsem ho už neviděl, celé roky, až dnes.

– Kam letěl? A co vlastně dělá? Uniformu měl, ale letecká to nebyla, pokud jsem si stačil všimnout.

– Prý na pár dní někam do Baku. Po tom druhém sestřelu už na tom byl zdravotně tak, že se k lítání znovu nedostal, tak vystudoval práva a dal se ke kriminálce. Je na hlavní správě, v Moskvě, ale jako vyšetřovatel, ne jako ouřada.

– Věčná škoda, že letěl na opačnou stranu, takže ho už asi neuvidím. Rád bych ho poznal.

Andrej pokrčil rameny: –Kdo ví? Možné je všechno. I mně se dnes potvrdilo, že náhoda míchá karty tak, až se lidi nestačí divit. A možná to není jen náhoda.

KAPITOLA ČTVRTÁ – OSLAVA NAROZENIN A ZAŽLOUTLÝ DENÍK

1

Péťa Veněv se trpělivě mačkal ve vagónu moskevského metra, dav ho přirazil k jakémusi drobnému dědečkovi, Péťa se omluvně usmál a pokusil se vydolovat kousek místa. Děda mu pod ramenem vrtěl hlavou:

– Takovýho bzučení a vztekání pořád, jako by to sršni byli a ne lidi! Nejspíš proto, že žijou v samým kvaltu; snad maj dojem, že tak utečou smrti…

Kdosi mínil, že když je děda takový filozof, nemusel se cpát do vagónu, pak to drclo a Péťovi dupl na nohu ostrý dámský podpatek.

– Jaúú, zkřivil pilot tvář, –nestačí vám, dámo, šlapat na podlahu? Ale… je to možný? Jste to vy, Nino Konstantinovno?

– A to je vaše noha, Péťo? Odpusťte…

– Jen si račte posloužit, pro vás všechno!

Na Arbatu vystoupili společně, u první lucerny před východem z metra se měl Péťa setkat s Andrejem. Kapitán jim vykročil vstříc, tvář celou rozsvícenou.

– Buďte zdráva, Nino Konstantinovno. A dík nebeskému dispečerovi, který vás navedl na naši trasu.

– Jsem moc ráda, že vás vidím, Andreji. Na jak dlouho jste v Moskvě?

– Na pár dní. Jsme teď bez křídel, opěšali jsme. Budeme přebírat nový typ letounu.

– To je vskutku báječná náhoda! Pro dnešní večer si vás tedy oba zamlouvám, musíte přijít k nám.

– Oslavujete doma něco? zeptal se Andrej.

– Ne, ne, nic zvláštního.

– Nebudete se ženit? Pardon, vdávat? vykřikl Péťa s výrazem Othella, který právě hodlá skoncovat s Desdemonou.

– Ale kdepak, lekla se dívka, –jednoduše mám narozeniny, to je všechno.

– A to že není nic zvláštního? zavrtěl hlavou Andrej, –náhodou je to událost, a pro nás teprve. Teď už to máte marné, Nino, přistánem večer u vás, i kdybyste měli dveře na závory.

Dívka se zasmála, že se tedy těší, že bude čekat, a zmizela v barevném davu.

Oba letci uspořádali válečnou poradu. Na rodinnou oslavu se nehodí přijít s prázdnýma rukama, jde se pro dárky. A pro kytice, i kdyby na ně měla padnout botanická zahrada.

2

Biochemik profesor Rusanov byl přítelem akademika Tverského už od dětských let, měl proto právo na hluboký akademikův ušák; v druhém křesle byl zabořen profesor Darsušev z Rostová, jeden z předních odborníků v lékařské kybernetice, který byl právě u Tverských na návštěvě. Oba staří pánové si spolu s otcem Ninu dobírali, že pro ně samotné by se tak neparádila, ale jen mají přijít dva mladíci, už jí trvalo samotné česání půl hodiny.

Jak cinkl zvonek, byla ovšem v mžiku u dveří a pak s plnou náručí květin představila své letecké přátele trojici vědců. Péťa byl ve společnosti jak ryba ve vodě, a když se začalo nalévat k prvnímu přípitku na počest pětadvacátých narozenin, prohlásil, že takový přípitek je nutno si zasloužit, a s úklonou podal Nině malý balíček. Vyklouzl z něho krásný jantarový náhrdelník. Andrej zrudl, podal Nině svůj dárek – a byl to rovněž jantarový náhrdelník, tmavší, těžší a zasazený do stříbra.

Otec akademik se rozesmál:

– Páni piloti se patrně nedomluvili, nakupovali každý na vlastní pěst, ale je viděl, že spolu dlouho lítali, protože mají podobný vkus. Ale oba dobrý, Ninočko!

Světle zlatý šperk ladil s dívčinou pletí, tmavý zas šel přesně k jejím vlasům. Cinkly číšky.

– Ve svých dopisech, Andreji, jste se tvářil úplně skromně a ne jako šperkodárný grand, zašpičkoval akademik Tverský.

Péťa se zatvářil nevěřícně: –V dopisech?

– Nezlobte se, přátelé, řekl Konstantin Pavlovič, –od té doby, co mi umřela žena, žijem spolu s Ninou tak, že jeden před druhým nemáme žádné tajemství. Tak mi dcera vyprávěla i o tom Novém roku, který jste společně prožili, a četl jsem i vaše dopisy, Andreji; půjčila mi je.

– Jo, být já mladík jako tenhle, ukázal Darsušev na Andreje, –tak ti taky, holka, posílám psaníček, až by pošťáci hekali.

Šatov si s úsměvem uvědomil relativnost chápání času. Pro Péťu je přísný kapitán starší člověk, a bělovlasý Darsušev ho označuje za mladíka. Čtyřicítka však už není mládí, v tom Péťu nedoženu. Ale Darsuševa taky ne, tak co.

Debata se u stolu rychle rozproudila, až profesor Rusanov znovu doplnil číšky a prohlásil:

– Nesmí se zapomínat na přípitky, panstvo. Navrhuju připít na rychlé a zdárné dokončení a oživení Darsuševova SANUSU!

– Moment, řekl Andrej, –měl bych vědět, proč si mám ničit játra. Co nebo kdo je ten Sanus, který má být oživen?

– Kolega Darsušev, objasnil akademik, –dává dohromady velkou automatizovanou mikrobiologickou laboratoř,– je to vlastně celý komplex programů, řízený počítačem. SANUS by měl mnohonásobně urychlit analýzy, spojit mnohostranná vyšetřování; mikrobiologové si od něho moc slibují. Do jaké míry se to povede, uvidíme až za nějaký čas, dodal s určitou dávkou skepse.

– Za šest neděl, oznámil věcně Darsušev.

– Přátelé, s medicínou máme co dělat od rána do večera a dost často i v noci, nechtěli byste přehodit výhybku? Profesor Rusanov se prosebně obrátil k Nině: –Posaď se, děvče, na chvíli k pianu, ano?

–Nejdřív bychom se měli optat našich hostů.

Andrej kývl hlavou k Péťovi:

– Můj druhý pilot by vás mohl překvapit.

Veněv se hned samozřejmě hrnul ke klavíru, Rusanov si nenápadně povzdechl, že snad těch deset minut přetrpí. Péťa si všiml jeho výrazu a optal se:

– Máte nějaké speciální přání, pane profesore?

– Mám rád Beethovena, ale do vašeho repertoáru pochopitelně nemohu mluvit.

Péťa si prohrábl kštici a s úsměvem položil ruce na klávesy.

– Jsem rád, že se ve vkusu příliš nelišíme, pane profesore. Doufám, že budete spokojen.

Po chvilce ticha zazněly místností první akordy Sonáty měsíčního svitu.

Rusanov nevěřícně povytáhl obočí.

… Světlá hvězdná noc. Teplá a tichá. Vysoko nad zemí prolétá osamělý letoun. V kabině zelenavě světélkují střelky a číslice přístrojů, pilotova ruka pokojně spočívá na řídicí páce; všechno je monotónně klidné, i spánek a tma dole, I nehybné hvězdné pole nad hlavou, jen jemné chvění letounu naznačuje, že se ten osamělec žene nocí za svým dalekým cílem.

Andrej si nemohl pomoci: do hudby, která ho unášela, si vkládal své vlastní prožitky. Skoro se mu nechtělo uvěřit, že by Beethoven nebyl letec.

… Dole před letounem se nad obzor vyhoupl měsíc. Krajina jako by zprůsvitněla, objevily se žilky tekoucího kovu – řeky. Lesní masívy jsou sametově černé, pole a louky mají světlejší odstín, snad od přízemní mlhy. Zleva se pod stroj podsouvá třpytivý klenotnický výklad – rozsvícené město. Tichá krása na všech stranách, kam oči dohlédnou.

Najednou po pravé straně začínají hvězdy mizet. Jako by je někdo smazával z černé tabule oblohy po celých skupinách. Probudil se vítr a zlehka zakolébal letounem; piloti se na sebe podívali: víme, co můžeme čekat. Ty mraky houstnou.

Druhý poryv větru už byl důraznější. A pak se vzdušné proudy vrhly na letadlo ze všech stran, tlačí jedno křídlo dolů a druhé vyhazují, otřásají kormidly, podrážejí. Černá stěna mračen se nadouvá do šířky i výše, už spolkla měsíc a nezbylo po něm nic.

Veněvovy prsty se boří do klaviatury ve stále prudším tempu, tahle pasáž sonáty mu připomíná bouři za nočního letu, skladatel neznal boeíngy a tupolevy, ale znal lidskou duši a věděl, co se v ní odehrává ve chvílích vrcholného napětí.

… Stroj vletěl do bouřkového mračna. Blesk přes celou oblohu a další za ním, v tom zběsilém střídání světla a tmy cáry oblak planou jako z roztavené mědi. Dostali se do středu bouře a blesky je obklíčily sinavým, práskajícím kruhem.

Letoun se položil na křídlo a sklopil nos, nabírá rychlost, pokouší se uniknout, piloti ho teď ženou na plný plyn šikmo vzhůru, řev bouře a řev motorů, drnčení napjatého kovu, plamínky na koncích křídel.

Teď unikli z nejhoršího. Bouře za jejich zády zahučela zklamáním a vylila svůj vztek proudy vod: prolétají záclonami a stěnami deště, ale mraky už řídnou, cupují se, objevují se v nich díry. Z mraků jsou míhavé, ubíhavé chomáče – a dost.

Znovu zazářil měsíc, je už vysoko a je bílý. Mokrá křídla letounu se v jeho světle třpytí a zlehka pohupují posledními závany větru. Hukot motorů se ztlumil. K zelenému světélkování přístrojů přibyly v kabině dva oranžové ohníčky cigaret.

Noc je tichá, jako by jiná nedovedla být, dole žlutavé hoří souhvězdí městeček, bílé a modravé hvězdy visí nad hlavou před očima, po stranách, ruka pokojně leží na pilotní páce, tak se letí oceánem hvězd…

Péťa byl zpocen a trochu se mu třásly prsty, když zavíral kryt klávesnice. Dost dlouho bylo Ucho.

– Děkuju vám za ten zážitek, mladíku, zabručel profesor Rusanov, –ale takhle se člověk nenaučí hrát za rok za dva, jak jste k tomu přišel a proč se vlastně neživíte muzikou?

– Rodiče ze mne chtěli mít muzikanta, odmalička. Pak jsem studoval na konzervatoři a přitom plachtařil na místním letišti. Z těch dvou vášní to vyhrálo lítání; málo naplat, profesionálně se dá dělat jenom jedno. Na muziku zbývají volné dny; ale v letadle máme taky pěknou klaviaturu na procvičení prstů, to mi věřte.

– Všiml jsem si, a s potěšením, bručel omluvně starý pán.

Telefon na psacím stole zařinčel s protivnou hlasitostí.

– To bude asi pro mne, pokrčil rameny akademik Tverský a zvedl sluchátko. –Buďte tak laskav a vyjadřujte se jasněji, ano? A služba tam nebyla? Tak pošlete vůz a nezdržujte omluvami, stejně jsou nanic.

Taktak že telefonem nepraštil. Nina na něho hleděla tázavě.

– No ovšem, z kliniky, musím tam, už mi to nějak odpusť. A vy ostatní se prosím nenechte rušit v zábavě, byla by to škoda.

Rusanov se však zvedl a prohlásil, že na jeho staré kosti už bylo zábavy až dost, a začal se s Ninou loučit.

Profesor Darsušev se nabídl, že ho doprovodí. I oba letci vstali.

– Pěkně vás prosím, řekl jim akademik, už v plášti a s kloboukem v ruce, –aspoň vy dva neutečte, ať nemá dcera své narozeniny úplně zkažené.

Piloti se podívali na Ninu, ta s úsměvem sepjala ruce a přikývla.

3

Rozloučili se s trojící starších pánů a pak je Nina zavedla do svého pokoje. Všude plno knih, ležely i na stole, i na jedné židli jich byla halda.

– Můžu se v tom trochu prohrabat? zažadonil Péťa.

– Klidně. Ale nepřehazujte je z místa na místo, abych se v tom pak vyznala.

Péťa už tahal svazky z polic, listoval v nich a zase ukládal, a čím víc jích probral, tím víc protahoval obličej: samá geografie, medicína a biologie, žádné za srdce beroucí nebo napínavé čtení, nic, co by si chtěl vypůjčit nebo případně ukrást.

Andreje zaujalo něco jiného: nad psacím stolem visela veliká mapa světa, pokrytá spoustou různobarevných značek, skvrn a číslic.

– Jak se luští tenhle značkový kód, Nino Konstantinovno?

– To je mapa s ohnisky infekčních chorob, které napadají člověka jako živočišný druh. Už třetí rok tu mapu dávám dohromady, člověk musí pořád doplňovat a upřesňovat, hotov asi nebude nikdy; a představuje to odrazový můstek pro mou kandidátskou práci. Andreje však nebylo lehko uspokojit: –I když vezmu v úvahu statistiky OSN a zprávy všech možných zdravotnických organizací… ne, máte na té mapě tolik podrobností a v tak rozsáhlé časové škále, že se mi ani tři roky práce nezdají dost.

– Jak jste dokázala shromáždit tolik materiálu, Nino? Odkud?

– Měl jste být detektivem, a ne pilotem, Andreji Ivanoviči, usmála se Nina, –tohle všechno vskutku není jen má zásluha. Práci začal můj dědeček, Pavel Alexandrovič Tverský, já navazuju a snažím se celé dílo dokončit. Děda dlouhá léta cestoval, plavil se po všech oceánech…

– Tedy námořník? začal se taky zajímat Veněv.

– Ne, lékař. Máme to v rodině po něm. Sloužil jako lodní lékař na všech možných linkách a shromáždil obrovské množství materiálu o nejrůznějších infekcích. Ale už ten materiál nestačil systematizovat, utřídit a zpracovat.

Dívčina knihovna Péťu neuspokojila, zato dědeček vypadal nadějněji. Lodní lékař, světoběžník – jsou po něm nějaké památky?

Nina přinesla z otcovy pracovny pár zažloutlých sešitů; čouhaly z nich lístky s jejími poznámkami, zářivě bílá uprostřed žluté, spojení minulosti a dneška.

– Bohužel nemám zdaleka všechno, část rukopisů se ztratila, a ke všemu děda psal dost nečitelně, dokázali byste to někdo přeluštit?

Po dvou třech řádcích se vzdal Veněv; Andrej byl vytrvalejší, zprvu namáhavě slabikoval, místy jen hádal ze souvislostí, ale za chvíli začal číst dost plynule.

4

24. června 1895

Včera jsem se k deníku nedostal, nebyl čas. Jde o soustavnost, o to, aby jedny zážitky nebyly překryty druhými. Kdyby se se mnou něco stalo, zbudou tyhle řádky, deník obvykle přežívá den, kdy byl napsán, i toho, kdo držel pero.

Včera ve čtyři ráno jsme zvolna vpluli do zátoky, která se širokým obloukem vkrojila do břehů neznámého ostrova. Ranní pološero dávalo strmým skaliskům fantastický vzhled; na opačné straně zátoky sahal tropický les téměř až k čáře přílivu. Kapitán rozhodl, že tu doplníme zásoby pitné vody.

Spustili jsme šalupu, naplněnou prázdnými sudy. Námořníci se opřeli do vesel a zamířili k lesnatému břehu, ústil tam potok. Seděli jsme s kapitánem na můstku a sledovali vzdalující se člun.

– Doufám, řekl kapitán, –že za mizerných sto let si už nebude nikdo muset lámat hlavu nad tím, kde vlastně spustil kotvy. Tenhle ostrov není ani na jedné námořní mapě, nevíme o něm ani toto – a luskl prsty.

– Svět je pořád ještě veliký, odpověděl jsem. –A vaší zásluhou přibude na mapě puntík.

Z obrácené strany, od volného moře, jsme zaslechli táhlý hvizd. Kapitán vstal a zahleděl se tam. Hvizd se opakoval, pak poklesl do hlubší tóniny a najednou… hraje to harfa? Na širém moři, na prázdné hladině?

K levoboku přirazila šalupa, nějak brzo, námořníci bleskově šplhali na palubu, oči navrch hlavy, a křižovali se.

– Jaký je tohle mámení? ptal se bradatý bocman kupodivu slušně a hledal očima tajemného hudebníka. Kapitán propátrával klidnou hladinu dalekohledem.

– Už jsem to jednou slyšel, broukl od kormidla lodník Zajcev, – je to ryba, takhle zpívá jedna ryba.

Bocman kroutil hlavou: –Sám seš ryba, Zajceve. To není zpívání, ale hra, a jak někdo dokáže ve vodě drnkat na inštrument? Ďábel si s náma zahrává!

–Zajcev může mít pravdu, potvrdil kapitán. –Pár lidí mi o zpívajících rybách už říkalo, ale sám to slyším taky poprvé.

Námořníci se spokojili s vysvětlením, ale pro jistotu si každý odplivl pod zkříženými prsty, aby nad ním ďábelská kouzla neměla moc.

Teprve pak jsme naplnili všechny sudy čerstvou vodou. Už při prvním zběžném průzkumu se ukázalo, že ostrov Je velice zajímavý. Kapitán mi však nedovolil, abych se usídlil na břehu a udělal si tam malou laboratoř, musím bydlet na lodi, prý kvůli bezpečnosti.

1. července

Střílíme zvěř, udíme maso. Ostrov není obydlen. Chci ho pořádně zmapovat a do zvláštního sešitu popíšu jeho flóru a faunu, alespoň tolik, co se dá stihnout, než doplníme zásoby a zas odplujem.

12. července

Tolik práce, že jsem se zas delší dobu nedostal k zápisům. Ukázalo se, že ostrov není tak Ztracen v oceánu, jak jsme se původně domnívali. Pár mil na jihozápad je další ostrov, menší a chudší, skalnatější. Bůhví proč je náš velký ostrov bez lidí, když jsme na tom menším objevili domorodý kmen, celou stovku lidí. Mají pleť skořicové barvy, jsou urostlí, s trochu dlouhýma rukama. Oči převážně hnědé. Nevím přesně, ke kterému plemeni je přiřadit, nejvíc mají společného s Polynésany. Jazyk je však odlišný. Příliš složitý není, začínám se ho učit.

1. srpna

Kmenový náčelník se jmenuje Riss. Spravil jsem na ostrově jednu zlomeninu a odoperoval pár maličkostí. Riss se teď ke mně chová přátelsky. Vyprávěl mi prastarou legendu, nevím ovšem, zda jsem všechna slova a odstíny pochytil přesně; na základě té legendy zřejmě vzniklo místní náboženství:

Před dávnými věky zapudil sluneční bůh svého syna. Syn si z měsíce udělal loďku a přistál na velkém ostrově. Byl to dobrý bůh, vyslyšel modlitby lidí a udělal z ostrova ráj. Každému se plnila jeho přání, ani nemusel hnout prstem, a tak ostrované propadli rozmařilosti a zahálce. A zločinům. Mladý bůh si zakryl tvář a pochopil, proč ho otec vyhnal z nebes. Proklel sebe, ostrov i ostrovany a seslal na lidi mor, který zahubil všechny, do posledního. I bůh na svou kletbu zahynul. Od těch dob nikdo na velkém ostrově nežije a nikdo tam nevkročí. Kletba nebes trvá, dosud ji nikdo nezlomil.

Riss mi při vyprávění kreslil hůlkou do písku obraz měsíční loďky, na níž se mladý bůh snesl na ostrov. Strnul jsem, protože v písku byla kresba čehosi, co připomínalo Vernův granát na románovou cestu do Měsíce.

Mohl negramotný náčelník ostrovního kmene nějak přijít k vernovkám? Vyplavilo tam moře v posledních letech bednu s knihami? Nebo je to čmáranice postrádající smysl? Anebo ještě něco jiného, povrch tajemství, o jehož hloubkách nemáme tušení? Nevím. Tuhle hádanku sotvakdo rozluští.

4. srpna

Od nepaměti se tu rituálně opracovává kámen, zdá se, že celý kmen umí sochařit a pak se klaní svým výtvorům. Jsou to pitvorně zkroucené podoby lidí, zvířat a ryb.

Na velkém ostrově, na úpatí sopky, je však alej gigantických soch. Hubení dlouháni smutně přísné tváře, všichni obráceni jedním směrem do oceánu, podobní jeden druhému jako bratři. Nedověděl jsem se, jak se tam ty sochy, dostaly a co mají znamenat. Jsou tabu. jsou to kameny potopené do moře mlčeni.

13. srpna

Objevil jsem na velkém ostrově pohřebiště. Dávné pohřebiště – ale jeho skutečné stáří není z čeho určit, mrtvoly jsou v suchém písku mumifikovány, žádné amulety nebo ozdoby na sobě nemají. Na pozůstatcích jsou patrny stopy prudkého kožního onemocnění; nějaká akutní, dosud neznámá forma lepry?

Ve dvou hrobech jsou pohromadě celé rodiny. Žádná zraněni, žádné známky násilné smrti, ale podivně rozrušená kůže. Zřejmý podklad Rissovy legendy: musela tu vskutku řádit epidemie, která brala staré mladé bez výběru. Mnoho obyvatel se asi nezachránilo. Pak není divu, že zbylí začali mluvit o prokletí.

15. srpna

Nedaleko našeho kotviště jsem si všiml šlahounů chaluhy, kterou jsem dosud nikde jinde neviděl. Šlahouny jsou dlouhé i několik desítek sáhů, těsně pod hladinou šedohnědé, ve větší hloubce mají barvu zelenou. Asi tak reagují na sluneční světlo. Chaluha vypadá článkovaně a na spojích jednotlivých článků je porostlá bílými…, dejme tomu, kvítky. Vím, že to květy nejsou, chaluhy se množí daleko primitivněji, patří k živým zkamenělinám, a přece na téhle chaluze roste cosi, co připomíná malé bílé růžičky.

Mimochodem, na sousedním ostrově je tato chaluha jedním ze základů potravy domorodců; zemědělství skoro neznají, živí je hlavně moře, ryby, korýši a „vodni růže“. Obyvatelé ostrova Soch, bohatí a zhýčkaní, prý je posměšně nazývali žrouty chaluh.

18. srpna

Včera jsem v pobřežních skalách objevil nenápadnou, ale velkou jeskyni (asi 250x100x50 sáhu). Spodní část jeskyně je zaplavena mořem, podzemní jezírko stoupá a klesá s přílivem a odlivem. Horní část jeskyně je suchá, písek a pak skály. Jestli budu mít kdy, pořádně ji propátrám.

Čím déle tady žiju, tím míň ostrovu soch rozumím. Misí se tu normální tichooceánská příroda s podivnými patvary; člověk nachází nečekané varianty známého i věci úplně nové. Normální biologické klasifikace mi tady spíš překážejí… Nemáme ve vědě zbytečně úzká měřítka? Nejsme někdy raději úmyslně slepí, abychom nemuseli rozmontovávat koleje, ve kterých se nám pohodlně jede?

20. srpna

S kapitánem a dvěma námořníky jsme na jole vyjeli na průzkum podzemního jezírka. Pochodně se krvavě odrážely v nehybné černé vodě, temnotě se nechtělo ustupovat. Vzduch je v jeskyni čistý, zdá se mi, že s větší koncentrací ozónu. A krásná akustika, jako v pochmurné katedrále…

Slovem katedrála sešit končil. Andrej, vzrušen zajímavou četbou, chtěl pokračovat, ale Nina pokrčila rameny:

– Další sešit se asi při nějakém stěhování ztratil a poslední je nedopsán, dědeček náhle zemřel.

– A jak je to s tím Vernovým granátem, teda s raketou? ptal se rozpáleně Péťa. –Objevil váš dědeček něco?

– Asi nic, jinak by o tom určitě napsal, pokud to ovšem není ve ztracené části materiálu. To víte, spoje legend a skutečnosti bývají velice křehké.

Andrej zatím otevřel poslední nedopsaný sešit a začetl se do něho:

27. července 1896

Na pár dní ke mně přijel přítel a kolega Johan Wellinger, seznámili jsme se v Petěrburgu a brzy nás sblížily společné zájmy. Přijal mé pozvání, aby si u nás zastřílel na kachny nebo na divočáky. Přivezl mi vzácný dar: první vydání Beethovenovy Měsíční sonáty.

28. července

Dlouho jsme s Johanem seděli a vyprávěli, já jsem se zmínil o ostrově Soch. Zaujalo ho to tak, že jsem mu musel přečíst všechny důležité pasáže z deníků. Tvrdí, že je potřeba vydat se do Tichého oceánu ještě jednou a všechny započaté objevy dotáhnout. Je ochoten výpravu spoluorganizovat a třeba se na ní podílet i finančně…

30. července

Johan nedá pokoj a přichází se stále novými návrhy. Kdybych já tak měl ještě jeho energii, bože! Jenomže jsem prolezlý všemi možnými tropickými chorobami, sotva se vleču. Dát se fyzicky znovu dohromady tak, abych mohl pomýšlet na další výpravu, to už v mém věku těžko připadá v úvahu. Ale neměl bych svěřit své poznámky a souřadnice ostrova jemu? Je o deset let mladší, plný elánu, vědecky i lidsky poctivý

Zmínil jsem se o tom svému sluhovi a starý Těrechov hned začal lamentovat: Přišel jste o rozum, báťuško? Dávat cosi takovému cizímu chlapovi, když vám roste syn, Kostěnka, a až vyroste, sám dokončí vaši práci?

Jenomže než Kosťa doroste, já budu dávno pod drnem. Jsem lékař a vím, jak to se mnou vypadá. A Johan – máme ve vědě totožné zájmy i cíle. Z našich dlouhých rozhovorů se zrodila myšlenka a teď už i první stránky knihy, kterou jsme společně začali psát. Bude to Celosvětová geografie nemocí.

A ještě něco: Wellinger má k té cestě nejen duševní a fyzické předpoklady, ale taky finanční. Já se topím v dluzích, ještě jsem nezaplatil za vybavení na minulých výpravách, a on doma v Pomořanech zdědil nějaký statek, mohl by…

Svěřil jsem už Johanovi část svých zápisků a materiálů. Ostatní zpracovávám sám, a kdybych to nestihl, on bez váhání převezme štafetu. Věda je společné dílo.

Johan se právě vrátil od koláře, opravili nám kolesku, má v ní pušky a výstroj na lov a mává mi do okna, jdu…

– Jdu… dočetl Andrej poslední slovo. A šel?

– Ano. Bohužel. Pronásledovali lišku, děda prý na nějakém skalisku neudržel rovnováhu a sklouzl tak nešťastně, že byla všechna pomoc marná. Zemřel, než ho dovezli domů.

Nina vytáhla z velké obálky svazek listů: –Tady jsou kopie dědových přípisů na ministerstva, do carské kanceláře, žádal o podporu pro realizaci svých výzkumů. Odpovědi jsou si tak podobné, jako by je psal jeden člověk. Není zájem, není zájem… Oč tedy byl zájem? Dědeček začal práci na takové mapě, jaká teď visí nad mým stolem. Tvrdil, že geografie nemocí by v celosvětovém měřítku pomohla zaměřit medicínu do hlavního směru, na prevenci.

– To byla pravda už tehdy, a dnes tím víc. A s obrovským praktickým dosahem!

– Vím, Andreji. Proto v té práci pokračuju. Jenomže jsem v pozůstalosti nenašla souřadnice ostrova Soch ani, sešit s popisem fauny a Hory; možná právě tyhle materiály odevzdal Wellingerovi, nebo se jednoduše ztratily. Prohrabali jsme s tátou všechny kouty, bedny a zásuvky, a nic.

– Obrátila jste se na odborníky v téhle věci? Ptala jste se geografů? Nemohli by z deníku vykonstruovat polohu ostrova? vyzvídal Péťa.

– V geografickém ústavu pokrčili rameny, Tichý oceán prý má tolik ostrovů se sopkami a sochami, stovky…

– Není zájem! dodal vztekle Andrej.

– To se nedá říct, odporovala Nina, –uvědomte si, jak málo vodítek je v tomhle torzovitém materiálu: teplo, tropická vegetace, hnědí domorodci, podobní Polynésanům, ale s odlišným Jazykem – můžete hledat od Galapág nebo od Nového Zélandu až po Filipíny, po Japonsko. Ani přibližné rozměry neznáme: jeden ostrov větší, blízko druhý malý, to vskutku nestačí.

A přitom by Identifikace ostrova byla vskutku důležitá. Poslechněte si, co dědeček psal v jediné suplice: Je nepochybno, že jsme při výzkumech narazili na stopu velmi nebezpečné infekční choroby, která v odborné literatuře nebyla doposud popsána. Ostrov je poměrně osamocený, leží daleko od běžných lodních čest, proto se nemoc asi nešířila dál. Není však jisto, zda jsou zničeny všechny její zárodky. Co když se s rozvojem dopravy ostrov přiblíží k civilizovaným zemím, choroba dostane nový impuls a vypukne znovu, tentokrát v neporovnatelně širším měřítku? Není to hrozba celému lidstvu? Proto se odvažuji prosit Vaše imperátorské Veličenstvo, aby laskavě poskytlo prostředky pro vědeckou expedici na ostrov Soch. Současníci i budoucí pokolení jistě ocení Vaši šlechetnost, s níž jste se zasloužil o osud člověčenstva.

– Jeho Imperátorské Veličenstvo se tedy zasloužilo, zavrčel Andrej.

V předsíni se ozval zvonek, Nina šla otevřít. Konstantin Pavlovic se vrátil z nemocnice.

– Co bylo, tati?

– Ale, pár malých lajdáctví a potom najednou poplach na poslední chvíli, mávl rozladěně rukou akademik.

Letci vstali a začali se loučit, bylo už hodně po půlnoci, i Nina se divila, jak jim čas rychle uběhl.

– Na brzkou shledanou, přátelé.

Sotva za hosty zaklaply dveře, zeptala se Nina otce ještě jednou:

– Jsi nazlobený. Umřel ti někdo na klinice?

– Chválabohu ne, ale měli jsme všichni co dělat. Jenom je mi líto, že jsem ti pošramotil slavnostní večer. Ale mám dojem, že ses s těmi dvěma piloty vůbec nenudila.

– Váš dojem odpovídá skutečnosti, pane, uklonila se dívka.

KAPITOLA PÁTÁ – ČERNÝ PETR. KŘÍŠENÍ MRTVÉHO. RJAZANOV JDE PO STOPĚ

1

Jedna pátrací skupina moskevské kriminálky se už delší dobu zajímala o činnost muže, jemuž se v podsvětí říkalo Černý Petr. Byl to s největší pravděpodobností šéf bandy zlodějů, pašeráků a překupníků, člověk se značnými zkušenostmi. Tady se nesmělo nic uspěchat, sledování nenápadné, zpoza buku, aby se kořist nevyplašila, jinak past cvakne naprázdno.

Někdy koncem ledna se v bytě u Černého Petra objevil člověk dosud neznámý a pak docházel pravidelně; byl starší, hubený a vypadal nemocně. Pracovníci kriminálky si ho zpovzdáli oťukali.

Zjistili, že je to počestný knihovník z jednoho velkého středoasijského sovchozu, Ivan Nikolajevič Gorochov. Knihovník už léta marodil, a navíc byl asi hypochondr. Každou zimu si vybíral dovolenou a objížděl všechny možné nemocnice, doktory, felčary i bylinkáře.

Je nějak spojen s bandou? A jak? Pašované a kradené zboží se prodávalo rovnou v Moskvě; a nezdálo se, že by Gorochov patřil k dodavatelům nebo k překupníkům. Jestli k bandě nepatří, co u Černého Petra hledá?.

Knihovníkova moskevská pouť se najednou vymkla z okruhu zlodějského šéfa a zamířila jinam – na kliniku akademika Tverského. Gorochov byl přijat jako řádný pacient s adenomem hypofýzy, s tak zajímavým adenomem, že si ho k operaci začal připravovat sám akademik. Pátrací skupina ho tedy odškrtla a pustila z očí.

V polovině února měli už všechny doklady pohromadě a zatkli najednou většinu bandy i s jejím šéfem. V bytě Černého Petra našli kromě jiného japonský fotoaparát, rozkošnou hračičku, velkou jako zapalovač.

– Jak jsi k tomu přišel?

– Normálně. Je to kradený. Černý Petr, elegantní padesátník s vlasy teď už spíš stříbrnými než černými, pokrčil rameny. –Nestih jsem to prodat, škoda, hodilo by to dost.

V aparátu byl exponovaný film. Když ho vyvolali, ukázalo se, že na snímcích jsou strany rukopisu, nazvaného Geografie lidských nemocí, a podepsaného Pavlem Alexandrovičem Tverským. Nedalo velkou práci zjistit, že jde o otce dnešního akademika Konstantina Pavloviče Tverského.

– Kdo to fotografoval? ptali se Černého Petra.

– Vím já? Někdo z mládenců to štípl a neptal se toho okradenýho, jak se jmenuje.

– Kdo tedy aparát ukradl?

– Pánové, jste na špatné adrese. Já nevedu účty, jenom hotovosti.

Laboranti, kteří film zpracovávali, však přišli s poznatkem, který se později ukázal jako důležitý: objevili na cívečce otisk prstu, který zřejmě vznikl při zakládání filmu do aparátu. Počítač dostal zvětšeninu otisku a probral celostátní kartotéku provinilců. Výsledek – nula. Majitel otisku nebyl v evidenci.

Tehdy si vyšetřovatel vzpomněl na Gorochova, ten se přece pár dní točil kolem šéfa bandy a pak se přesunul na kliniku.

– Jak dlouho jste ve styku s Gorochovem?

Černý Petr znechuceně škubl rameny: –Blbost, toho lazara jsem letos v lednu viděl ponejprv. Bůhví, kdo ho poslal ke mně, prej jestli neznám nějaký bylinkáře, co jsou lepší než tucet špitálů s profesorama. Chtěl se léčit. Tak jsem ho léčil.

– A ty se v tom vyznáš?

– Pánové, důležitější je vyznat se v jiných věcech. Smíchal jsem tři bylinkový čaje z lékárny do extra pytlíčků a přidával k tomu moudrý rady. A chlap klopil.

Výpověď Černého Petra zněla věrohodně, fakta však přesto ukazovala ke Gorochovovi. Ale proč by se měl křísit k životu lékařský rukopis, starý sedmdesát let? Vyšetřovací skupina se zajímala o hodinky, kožichy a pašované zlato, starý rukopis nepatřil k jejich běžnému zboží. Kam s ním? Na to Je jediná odpověď: Výš.

Tak se mikrosnímky dostaly na stůl náčelníka oddělení plukovníka Kozlova. Sto čtyři zvětšeniny, na nich dvaačtyřicet stránek rukopisu, začátek nikdy nedopsané knihy. Některé strany byly snímány i pětkrát, rozdílnou expoziční dobou, aby jeden z obrázků byl jistý. Tedy klíčová místa.

Strana osm. Tam se autor zmínil o několika dosud nerozluštěných lékařských záhadách a pak se rozepsal o dosud neznámé infekční chorobě, kterou objevil na ostrově Soch. A všechny poznámky o ostrově nebo o této nemoci z následujících stran byly rovněž fotografovány do rezervy. Jenomže rukopis byl těžko čitelný, plný latiny a odborných výrazů Kozlov se chvíli namáhal s luštěním a pak se rozhodl, že se raději půjde přeptat rovnou akademika Tverského.

Cestou na kliniku však rozhodnutí změnil: zatím nechám rukopis stranou a nejdřív si posvítím na Gorochova.

– Ano, ten adenom hypofýzy, pokýval hlavou akademik, –udělal zpočátku na mne i na mou dceru příznivý dojem; vzdělaný člověk, orientovaný i v medicíně, trochu neurotický, ale neobyčejně důsledný; zajímal se i o dceřinu disertaci

– On byl i u vás doma?

– Ano. Nejdřív za mnou přišel s tím adenoniem. Neměl tušení, že něco takového má, přál si důkladné vyšetření na klinice. Příznaky byly zřetelné, zvýšená citlivost, exaltovanost, celkový vzhled… po encefalogramu a rentgenu jsem si ho ještě prohlédl v narkóze, a když usínal, pořád opakoval jednu větu…

– Jakou?

– Ne do Lubačova, ne do Lubačova!

– Hm, Lubaczów je, zdá se mi, jedno menší město v Polsku, podrbal se ve svém šedivém ježku plukovník… –Poslyšte, Konstantine Pavloviči, potřeboval bych tomu vašemu zajímavému pacientu sejmout otisky prstů.

– To půjde těžko… už jsem si ho připravil na operací, víte, před složitým mozkovým zákrokem se dělá spousta testů, izotopy a tak… a na poslední chvíli mi chlap odřekne! Prý dostal strach a kdesi cosi… a zmizel jako pára. Tak zajímavý nádor!

– To je škoda, řekl plukovník.

Když byl zpátky, vyžádal si od pátrací skupiny fotografii Gorochova. Slavná nebyla, jen momentka z domovních dveří u Černého Petra. Knihovníkův portrét i otisky prstů z mikrofilmu poslal telefotem do Varšavy a druhý den ráno měl na stole odpověď:

Stanislav Grochowski, v podsvětí nazývaný Stach. V předválečných letech lupič mezinárodního kalibru, působící na celém kontinentě a stíhaný policií několika států. Za války zmizel, předpokládalo se, že je mrtev. Doporučuji nejvyšší opatrnost, je to chladnokrevný a bezohledný chlap, na výpravy chodil vždy ozbrojen a několikrát zbraně použil.

Kozlov se bleskově spojil s Alma-Atou a dal střežit Gorochovův byt pro případ, že by se povedený knihovník vrátil nebo tam někoho poslal. Rozkaz: nezatýkat, ale nespouštět z očí

Pak zavolal svého zástupce, majora Rjazanova. Pracovali už spolu několik let, rozuměli si bez dlouhých řečí. Světlovlasý major s jizvami na krku byl vynalézavým a neobyčejně houževnatým policistou, proto mu Kozlov svěřoval spletité případy. Teď mu ve stručnosti vyložil podivný knihovníkův zájem o starý rukopis:

– Když taková kapacita po letech vstane z mrtvých a pustí se znovu do akce, musí to mít pěkně pádné důvody. My o nich zatím nemáme ponětí. Snažte se něco vyšťárat. Mimochodem, akademik Tverský mi říkal, že se Stach zajímal o disertaci jeho dcery. Zajděte taky za ní, majore.

Nina trochu váhavě připustila, že jí Gorochovův zájem o její disertaci lichotil. Vyložila tehdy knihovníkovi, jak navazuje na práci svého děda, půjčila mu starý rukopis a pak se o něm dlouho bavili.

– Měl v rukou všechno, co po dědečkovi máte?

– Ne, jen náčrt prvních kapitol knížky.

Rjazanov tedy požádal, zda by si nemohl prostudovat celou pozůstalost lodního lékaře, a odvezl si na velitelství pořádnou krabici starých papírů.

Přehraboval se v materiálu dlouho do noci a nemohl přijít na důvod, proč by se o půlstoletí staré přírodopisné poznámky měl dnes zajímat znamenitý gangster. Několik listů, psaných tužkou, už nebylo vůbec ke čtení; dal je tedy do laboratoře, ať je zpracují.

Ráno v plukovníkově kanceláři pokrčil rameny:

– Tak nevím. Snad ten ostrov, snad je na něm zakopané zlato, jenomže Nina Konstantinovna říkala, že ani geografové z těch materiálů nebyli moudří a nedokázali ostrov určit.

– Když se vzdali zeměpisci, tak už je jenom jediná pomoc, Sherlock Holmes, ušklíbl se Kozlov.

2

U Tverských teď bylo živo. Rjazanov přišel znovu a předvedl Konstantinu Pavloviči sérii snímků Geografie nemocí.

– Perfektní co? Váš adenom na tom nechal své otisky.

– Ale proč?

– Hledal něco kolem ostrova Soch, A já bych teď potřeboval, abyste si vzpomněl na cokoliv, co má k tomu tématu vztah.

– Nina vám přece půjčila všechny materiály, víc doma nemáme. Otec souřadnice ostrova znal, vždyť uvažoval o další expedici s Wellingerem, to jméno jste musel v materiálech číst. Nina už pátrala v Německu po nějakých jeho příbuzných nebo dědicích, ale marně, vždyť už je to taky nějakých let.

– A vy už si nevzpomenete na nic? Na žádné jméno? Na žádnou příhodu?

Akademik si dlouho čistil brýle a mrkal krátkozrakýma očima.

– Moment, vlastně ano… když jsem byl kluk, tak k nám do Zadonské přijela Wellingerova dcera s mužem, tuším, že byl krotitel. Ten se o ostrov Soch taky zajímal, jestli prý tam nejsou třeba nějaká neznámá zvířata, víte, kvůli drezúře, že by se tam taky vypravil. A říkal, že mě vezme s sebou. Dokonce jsme do kůry starého dubu na zahradě vyřezali svá jména, jako pečeť toho rozhodnutí, Jenomže všechno dopadlo jinak…

– Máte ještě ponětí, jak se jmenoval ten krotitel?

– To už si zaboha nevzpomenu, vždyť mi nebylo ani deset… tak mi odpusťte, že jsem vám nebyl nic platný.

3

Rjazanov raději nikdy předem nehádal, která stopa bude a která nebude nic platná. Vypravil se do Zadonské. Dům Tverských ještě stál, štěbetala v něm teď mateřská školka, i velká zahrada k němu dosud patřila. Starý dub už střechu nestínil, zbyl z něho mohutný, vykotlaný pahýl, asi dvoumetrový, ostatní kmen a větve zřejmě někdo rozřezal a spálil.

Major si povzdychl a dal se do prohlížení zbytků stromu. Necelého půldruhého metru nad zemí objevil v kůře jakýsi podlouhlý šev, sevřený, přerostlý už novými vrstvami dřevní hmoty.

Vytáhl z kapsy nůž a začal opatrně seřezávat tlustou kůru. Trvale to. Musel ubírat hoblinky po milimetrech, aby náhodou nepoškodil nápis, jestli ovšem uvnitř nějaký byl.

Po hodině práce, kdy už ho brněly prsty a ruka až po rameno, se dostal k prvnímu písmenu nahoře: K. Když pod tím vydoloval ještě TV, usoudil, že to bude podpis budoucího akademika, tehdy desetiletého, vynechal místo pro příslušná další písmena jeho jména a pustil se do spodní části.

Zapadající slunce svítilo úplně zešikma, když měl zbytek nápisu: E. DRAUSSE. Uvědomil si, že je jen v košili, zpocený, a vzduch se ochladil. Otřásla jím zima.

E. Drausse. Krotitel, patrně už dávno mrtvý. Výsledek celého odpoledne ruční práce. Střípek do skládanky. Ale aspoň něco.

Před odjezdem se major zastavil ve školce, co kdyby po Tverských ve sklepě nebo na půdě něco zbylo. Sehnal správce budovy, dědu s majestátním, bílým knírem.

– Pamatujete ještě na rodinu Tverských?

– To víte, že jo, mladíku. Kosťu, teda Konstantina Pavlovice jsem jednou sundával z plotu, napích si tam gatě na hřebík. I doktora Pavla Alexandroviče pamatuju, to byl moc hodnej pán. A teprve teďka zjišťujou, jakej to byl vědátor. Předevčírem tu byl jeden z medicinskýho inštitutu z Moskvy a vyptával se na každou maličkost, že prej o Pavlu Alexandroviči sepisuje knížku. Oběh tady všechny penzisty ve vsi, jestli nemaj nějaký památky po Tverských, že by si to na potvrzení jenom pučil a pak zas vrátil, jednal teda solidně, i vodku nabíd…

– Nebyl to takový hubený chlap, má nezdravou barvu, ale života v sobě za dva?

– Kdepak, takovej pořízek něco přes čtyřicet, zdvořilej až na půdu. Nakonec se doslech o Těrechovový, tak ji začal shánět.

– Zapalte si, dědo. A Těrechovová, kdo to zná být?

– Pavel Alexandrovič měl sluhu, starýho Těrechova. A mladej Těrechov se oženil s touhle, jenomže ve třicátejch letech umřel, neměl kořínek jako jeho táta.

– Nemáte ponětí, jak se žena mladého Těrechova jmenovala za svobodna? Nebo aspoň křestní jméno?

– Kdepak. Už jsme ji tu neviděli, ani nepamatuju. Byla z Rostová. Městská panička, fintila se, ale slušelo jí to, potvoře.

Tak měl Rjazanov, když pozdě večer dorazil do Rostova na Donu, přece jen pár informací. Zavolal z velitelství plukovníkovi jméno dávného krotitele, a že se hned ráno podívá po stopách Těrechovové.

– Ale náš knihovník nepracuje sám. Komplic má mít něco přes čtyřicet, pořízek, chování uhlazené, údajně pracovník moskevského lékařského institutu, a ze všech sil hledá zbytky archívu Tverských. Má před námi náskok dva dny. Musíme pohnout, jestli je to takové eso jako Stach, tak jsme ve vysoké hře až po uši.

4

Plukovník Kozlov dal prohledat staré ročníky novin a zanedlouho měl na stole fotokopie článků z petěrburských večerních listů. Nejdelší z nich měl titulek VYNIKAJÍCÍ PODÍVANÁ a psalo se v něm:

… Populární vládce šelem Emil Drausse svými produkcemi okouzluje petěrburskou společnost, především dámy, jež se bojí o statečného dompteura. Ten muž jezdí na lvu jako na koni, šelma se vzpírá a řve, až krev stydne v žilách, ale neodváží se zaútočit na svého pána.

Kolem pana Drausseho kolují četné romantické historky. Faktem je, že za loňských vystoupení v Německu se do něho zamilovala Henrietta Wellingerová, dcera známého badatele. Henrietta za sebou spálila mosty, opustila domov a provdala se za cirkusového umělce. Zdrcený otec nedlouho poté zahynul pod koly vlaku. Náhodou? Neví se.

Láska však nezná překážek, jde i přes tragédie. Henrietta Wellingerová-Drausseová nejen že dále jezdí se svým mužem, ale stala se i platnou pomocnicí v jeho nebezpečné prácí…

To máme bod k dobru, řekl si Kozlov. Bude se pátrat nejen po potomstvu pana Wellingera, ale i pana Drausseho.

Sekretářka nakoukla do kanceláře a oznámila, že žádný moskevský institut neposlal do Zadonské svého pracovníka a nikdo nepřipravuje knihu o P. A. Tverském.

– To se dalo předpokládat. Ještě něco nového?

– Z laboratoře přišly dvě stránky rukopisu, ty nečitelné, které tam poslal major Rjazanov. Teď už se to dá číst.

– Výborně. Sem s tím a dvacet minut ke mně nesmí ani noha.

Kozlov sám netušil, jaký poklad mu technici připravili dík infradetekci a chemickému experimentování, jednoduše se začetl do písmen, zmizelých a znovu vytažených, a našel tuto zmínku:

– Nebyli jsme na ostrově Soch první. V námořním archívu jsem náhodou objevil zápisky kapitána Sergejeva, který tam přistál víc než osmdesát let před námi…

Plukovník zazvonil a ukázal sekretářce dotyčné tři řádky:

– Zápisky kapitána Sergejeva, první půle devatenáctého století, dejte to okamžitě vydolovat. Už včera bylo pozdě.

Tři hodiny poté vzal plukovník do rukou knížku, vázanou v hrubé kůži, s vytlačeným nápisem: POZNÁMKY MOŘEPLAVCE. Kozlov rychle listoval, až se dostal k povědomým místům.

Kapitán Sergejev přistál nejdřív u malého ostrova, tam se dověděl o ostrovu Soch, nikdo z domorodců ho na prokleté místo nechtěl doprovodit. Doplul tedy k ostrovu Soch sám; posádka se však vzbouřila a odmítla vystoupit na ono satanovo hnízdo. Sergejev tedy změřil souřadnice ostrova a odplul.

Kozlov vypsal souřadnice, doběhl si pro velkou mapu Tichomoří a v průsečíku obou linek objevil tečku se jménem Pito Kao. Pito Kao… nedávno o něm cosi četl, ale v jaké souvislosti? Pak si vzpomněl: šlo o skandál s konzervami. Na ostrově je velký závod na zpracování ryb a krabů a jeho výrobky kdosi označil za zdravotně závadné…

Že by šlo ještě o nějakou souvislost s epidemií, o níž psal, Pavel Alexandrovič Tverskij?

Kdyby nakrásně Stach a jeho společník pracovali jako průmysloví špióni rybářského podniku z Pito Kaa, co, hrome, chtějí získat z rukopisu, starého přes půl století; to nedává smysl… Důvod je nějak ukryt, tedy přede mnou, vztekal se tiše Kozlov. A potřeboval bych něco vědět aspoň o té firmě na Pito Kau, na ministerstvu zahraničního obchodu by snad mohli mít přehled.

Sahal po telefonu, ale vtom aparát nečekaně zazvonil, až sebou plukovník škubl.

Z Rostova na Donu volal major Rjazanov. Při pátrání narazil právě na stopu Gorochova, tedy Stacha. Totožnost kompaňona, který se vydával v Zadonské za pracovníka lékařského institutu, je dosud neznámá. Zmizel z dohledu.

– A tu Těrechovovou jste někde vylovil, majore?

– Bohužel ne. V rostovských kartotékách ji nemají. To víte, že budu hledat dál, co mi taky zbývá.

KAPITOLA ŠESTÁ – WATTERSOVA SPOKOJENOST. PAOLA. COLORADSKÝ BROUČEK

1

Watterse držely obchodní kontakty vždy pár týdnů na pevnině. Ne na jednom místě – měl rezervovány pokoje v hotelích od Seattlu přes Frisko až do Valparaísa, po celém tichooceánském pobřeží. Ale když dokončil „služební cyklus“, jak tomu sám říkal, vždy se na pár dní odpoutal a zmizel do soukromí. Tím soukromím byla rezidence u hlavní výrobní základny na Pito Kau. Piloti jeho soukromého letadla znali trasu ze všech přístavů na ostrov zpaměti.

Bylo dopoledne, Watters si pořádně zaplaval na pláži, obkroužené mřížovím (v moři proti žralokům, na pevnině proti lidem) a teď si zašel do pracovny vyřídit poštu. Štůsek radiotelefonátů byl úhledně naskládán na stole. Na tak rozsáhlém stole, že by za ním mohla úřadovat četa účetních a pokladníků. Watters taky za tu četu vydal. jeho výkonnost tajemníka neustále ohromovala, nebo se tajemník aspoň tak tvářil. Za deset minut měl Watters hromadu listin zpracovanou, zmáčkl knoflík.

– Hotovo. A tahle ostatní lejstra vyřídíte sám, jsou nějaké novinky tady na ostrově?

– Chtěl by s vámi mluvit pan Pierre Houtron, šéfe. Čeká v předpokoji už tři čtvrtě hodiny, dovolil si tajemník pousmání.

– Měl jste mi ho ohlásit dřív, popuzeně řekl Watters, –vlastně na něho čekám já. Sem s ním!

Tajemník se neodvážil vyjádřit svůj nesouhlas jinak než poněkud strnulým držením hlavy při úklonu. Takový škrabák, který si troufl napadnout firmu, a šéf s ním zachází jak v bavlnce, ale prosím…

Pierre vstoupil, ohodnotil zelenobílé vybavení pracovny, kůži křesel, hloubku koberce, do něhož se bořily nohy.

– Helou, Houtrone! Jste pěkně opálený, vypadáte líp než na Silvestra, pozval Watters pokynem novináře do křesla. Všechna ta konferenční křesla před frontou psacího stolu byla široká a pohodlná, jen o kousek nižší, než bývá zvykem, aby návštěvník k velkému šéfu za stolem vzhlížel, trochu zakloněn, takový jednoduchý psychologický trik, řekl si reportér, ale na dost lidí možná zabere. Posadil se.

– Kdo by tady nevypadal dobře? Podnebí máte jak na Riviéře a Oskarův bar je pohostinný.

– Ty vyděrači, ty mrcho pochlebovačná, zuřil v duchu tajemník, ale šéf mu netrpělivě pokynul, nechte nás o samotě. Tajemník nepohnul svalem ve tváři a vycouval s neporušenou důstojností.

–Jak vypadá výsledek veřejné kontroly mých podniků na ostrově, o kterém se mluví?

– Líp, než bych byl před nějakou dobou čekal. Tady je průklep první velké reportáže, jestli máte pár minu? Času.

Watters se pozorně začetl. Vzal si tužku, ale nepoužil ji, pak odložil spokojeně hrst listů.

– Myslím, že víte přesně, oč jde, a dovedete to příslušně vyjádřit. V pořádku. Ale trvalo vám to trochu dlouho; že byste byl nějak zázračně produktivní, to se říct nedá.

– Naopak, Wattersi. Má li být průzkum důvěryhodný, musí být postaven na solidních základech a na architektonické souhře faktů. Kromě toho to čtenáře musí zaujmout, zatáhnout dovnitř, a tady má co dělat brilantnost formy, živost podání… zkrátka profesionál v jednom oboru dovede pochopit odlišnou profesionalitu, není-liž pravda. A nebýt toho, že jsem u Oskara zasekl už pořádnou sekeru, nebyl bych se u vás ještě objevil a hrál bych si s materiálem dál.

– Jasné, souhlasil Watters a zmáčkl knoflík k mikrofonu pro tajemníka. –Vyhotovíte sdělení šéfredaktorovi El Munda, že osobně považuji Houtronovu reportáž za vynikající, aby věděli, kam ji v listě umístit. A vyřídíte panu Houtronovi finanční záležitosti. Pak se znovu obrátil k reportérovi:

– Předpokládám, že tohle je první z celé série článků, ano?

– Nemýlíte se.

– Nechtělo by to, už kvůli poutavosti, i obrazový doprovod? Z Pito Kaa se ještě moc snímků na pevnině neobjevilo.

– Houtron si v duchu zamnul ruce. Na tento okamžik čekal. Zvyšují se požadavky, zvýší se taxa. Možná bude opravdu stačit pár bohatě zaplacených reportáží z ostrova, aby zabezpečil matku a ještě si žil půl roku nebo rok podle svého.

– Dobré snímky, Wattersi, podtrhuji dokumentární kvalitu, autentičnost věci. Práce s kamerou je má druhá profese, dalo by se to udělat.

– Samozřejmě že by fotodokumentace byla honorována zvlášť, mávl rukou šéf, a hned se ukázalo proč: –Konzervárna je moderní, je vybavena účelně, co nejvíc techniky a co nejmíň lidí, ale na některé práce jsou jednoúčelové stroje moc drahé a naopak domorodci laciní… tam to zkrátka nevypadá jako v mateřské školce, rozumíte?

– Nejsem malý. Wattersi. Kvalitu snímku určuje předmět, který se má zobrazit, a fotografův zorný úhel. Takže o tom, co vyfotit, se dohodnu na místě s Montym Peercem, a jak to zmáčknout, to už bude záležet na mně.

– Myslím, že na novináře vašeho formátu je možno se spolehnout.

– Myslím, že víte, proč je možno se na mne spolehnout.

Krabí král napsal beze slova na list z bloku cifru a ukázal na dveře k tajemníkovi. –Až si vyřídíte tyhle formality, milý Pierre, doufám, že neodmítnete mé pozváni na oběd.

– Těším se na oboje. Na ty formality i na oběd. Buďte zdráv.

2

Narodila se v Miláně, na severu té úzké a tlačící italské boly, teď jí bylo šestadvacet, jmenovala se Paola Verdini. A zážitek byl jen se na ni zahledět: postava řecké bohyně, která hraje tenis, v oválné tváří světle hnědé očí, havraní svatozář vlasů, a úsměv, nepříliš častý,

mlhavý; když se však na vás rozsvítil, pak vám dal zapomenout na všechny smutky světa.

Její životní cesta byla klikatá, podobala se cestě dešťové kapky na zamženém okně. Horda sourozenců v suterénním bytě, jeden leze přes druhého a vříská, div se mu plíce nerozervou, večerní spaghetti a modlitby a pohlavky a chvatné polibky v průjezdu… v patnácti Paola utekla z domova a odjela s cirkusem.

Pro jiného by snad bylo pozdě, cirkusové děti začínají s krutě důsledným cvičením ve čtyřech, v pěti letech, ale ona byla hubená, mrštná, výbušná, a odvahy měla za deset. Talentu ještě víc. Netrvalo ani dva roky, a už měla první malé sólo na létající hrazdě. V devatenácti byla v artistickém světě známá, v jedenadvaceti zářilo její jméno na plakátech pětipalcovými titulky:

MISS PAOLA STELLA, DÍVKA PROTI GRAVITACI! HVĚZDNÉ SALTO POD KOPULÍ CIRKU ALBERTU DNES NAPOSLED!

A jednou to DNES NAPOSLED přišlo – když dostala z Holywoodu lákavou nabídku k filmování. Potřebovali krásné děvče a akrobatku v jedné osobě. Film nedostal Oskara ani to nebyl úplný propadák, Paola nebyla typ na hvězdnou kariéru, ale svoje dovedla; režiséři jí už pravidelně nabízeli menší role, točila dál, ale čím dál tím s menší chutí. Pod plátěným nebem cirkusů patřila mezi nejlepší, strhující rytmus té práce ji vyčerpával i těšil, mezi artisty byla doma, a tady si připadala jako anonymní chodec v nepřehledném zástupu, jako zvnějšku roztáčené kolečko gigantického soukolí. Přitom však holywoodská mucholapka byla sladká. Tolik třpytu a hlaholu kolem, tolik šampaňského jiskření!

Na jednom večírku se potkala s Wattersem, který se s ní ještě několikrát viděl a pak jí uvážlivě nabídl svou společnost. A peníze.

Teď žila druhý rok s ním, přesněji u něho. Ani manželka, ani sekretářka, z obojího jen málo. Nejspíš si připadala jako ozdobný předmět, jako Gauguinův originál ve Wattersově ložnici na Pito Kau, jako metrová váza z dynastie Ming, umístěná jen tak mimochodem u schodiště vily, svědčící o miliónech. Wattersovi známí se k ní taky tak chovali: jako k předmětu vzácnému, krásnému… a neživému.

Když je člověk příliš dlouho sám, začíná se ztrácet i sám sobě. S kým se Paola mohla přátelit: Watters ji platil; na pevnině s ním vždy prožila zmatený střihový film letišť, hotelů, obchodních společníků i protivníků, tady na ostrově jí zbývala samota v krásné vile, obehnané skutečnými i neviditelnými hradbami. Pierre Houtron byl v této sezóně prvním hostem z pevniny v šéfově soukromí. Paolu to probudilo z letargie, ať je návštěvník jakýkoliv, aspoň je to změna, a návštěvník byl mladý, sympatický a vtipný – hrála tedy s půvabem a s potěšením roli paní domu, která mužům ponechá strohost jejich obchodních vztahů, ale vnáší mezi ně svými poznámkami lehkost, jakousi rodinnou atmosféru.

I Watters byl s obědem spokojen. Při pohledu na Paolu majetnicky zářil. Po kávě se však omluvil, že musí poslat ještě pár nutných radiogramů na pevninu, a odešel S tajemníkem do pracovny.

Novinář ze své hostitelky nespouštěl zrak. – Pane Houtrone, vaše pozornost by mě těšila mnohem víc, kdybych si byla jista, že si nepřehlížíte jen ty bělavé skvrny, které mám na krku a na bradě. Teď si jich všimne snad jen cvičené oko, ale vy jste reportér.

– Ale ne, já si připadám jako spisovatel Stevenson, když přišel na to, co je „Poklad na ostrově“. Je mi fajn. S tím cvičeným okem máte bohužel pravdu, i když mi to samotnému někdy vadí, mám chuť se nedívat… co vás trápilo?

– Dostala jsem nějakou tropickou vyrážku s vysokými horečkami, vůbec jsem nebyla k poznání, purpurová a oteklá… prý tady občas něčím takovým onemocněli zdejší domorodci, a někteří na to zemřeli. Já jsem první běloška, kterou to postihlo. Kdyby nebylo doktora Drausseho, asi bychom dnes spolu neseděli u kávy.

– Ale je tu ještě jeden doktor, zkušený praktik, ten Ital!

– Merloniho znám a mám ho ráda, jenomže ten si s tím nevěděl rady. Drausse okamžitě poznal, jaká je to nemoc, a vyrobil mi jakousi mast, bez ní bych asi byla zohavená navždy. Prý to nechává stopy horší než černé neštovice, ovšem když zůstanete naživu. Drausse prohlásil, že po jeho zákroku i ty bělavé skvrny zmizí.

– Ten Drausse musí být zajímavá figura. Slyšel jsem zatím o něm jen pověsti. Tajemný vědec, nedostupný, skoro neviditelný. Jaký dojem jste z něho měla?

– Těžko říct. Kromě pokynů, kdy a co mám užívat, jsem od něho neslyšela ani slovo. Myslím, že jedná odměřeně a snad přezíravě s každým. Má v sobě jakousi ledovou genialitu, nepotřebuje se asi s nikým bavit, nebo nemůže, když nemá rovnocenné partnery…, ale podívejte se na mne – jako na výsledek jeho péče… –S potěšením. A doufám, že to není poslední pohled, že se na ostrově ještě potkáme. A vyřiďte za to i můj dík panu Wattersovi.

– Budu se těšit na shledanou, usmála se Paola a neznělo to jen jako zdvořilostní formule při loučení.

3

Druhý den ráno si Pierre pečlivě vyzkoušel sadu výměnných objektivů a vydal se do konzervárny. Byl očekáván; k bráně se mu přikolébal vstříc Monty Peerce.

– Helou, Monty! ozval se novinář, –jestli uhádnete, co mám tady v té brašně, vyhrál jste sadu piv!

– Co šaškujete, Houtrone, to je obyčejný fotoaparát a příslušenství, ne?

– Neuhodl jste. Vypadá to jako fotoaparát, ale je to nástroj na zdokonalování skutečnosti. Například tenhle porcovací provoz. Je tu dost chlívek, pravda. A ty čočky si představují zářivou čistotu, domorodce u pásu v bílých pláštích, blyštivé mašiny, i květiny v oknech, a nad tou nádherou se vznášíte vy jako duch boží nad vodami.

– Vám to dneska ale kecá,

– Omyl. Ověřte si to třeba u šéfova tajemníka. Máte to zde bleskurychle vycídit, já cvaknu pár snímků, a pak si zas můžete dělat, co chcete.

– Já za stovku pochopím dost, pane Houtrone.

– Když bude všechno v pořádku, mám tady pro vás šek na sto padesát dolarů prémie. Když spokojen nebudu, pak pochopíte svou nechápavost.

Peerce natáhl ruku, novinář mu nad ní zamával šekem a řekl, že se znovu objeví v poledne. Zatím se vydal na lov exteriérových snímků: nízké bílé haly s modří oceánu v pozadí, molo s připlouvající šňůrou travlerů, jeřábem zvednutá síť, v níž se zlatavě hemží milión krabů, opálená mužská tvář, síť a voda, která se pění.

Po obědě byl spokojen a vrátil se do závodu. Když spatřil výsledek Montyho přičinlivosti v jedné z hal, pobaveně se ušklíbl.

– Vy jste se minul povoláním, u holywoodských dekoratérů byste vynikl, Monty.

– Co se tu zas motáš? zavrčel Peerce na kohosi za Houtronovými zády. –Nevíš, že máš být u řezacího stolu?

Pierre se obrátil a prohlédl si hubeného mládence světle kávové pleti, který zakoktal nejistou angličtinou:

– Maukí pak dělat rychle, rychlé, pane, Maukí líbit bílý zem a bílý stěna, udělat taky bílý u jeho stolu, pane!

Mistr Peerce si potrpěl na disciplínu. Kdyby mu do každé maličkosti měli žvanit barevní, kam by přišel? Bez výstrahy udeřil a jeho pěst odhodila mladíka o pár metrů dozadu, k té bílé stěně.

– Maž ke své řezačce a neprovokuj… nebo si mě nepřej –

Houtron vsazoval širokoúhlý objektiv a suše sdělil, že podobné legrace před kamerou nepotřebuje, jde o činorodé a radostné ovzduší, jasno? Pak si začal vybírat vhodné úhly, měřit světlo a cvakat jeden detail za druhým. Po půlhodině byl hotov, odevzdal šek Peerceovi a stejně suše, bez humoru se rozloučil.

Vlekl se zpátky oklikou, po pláži, zul si boty, nechal si bosé nohy olizovat dobíhajícími vlnami. Té vodě je to jedno: šplouchne k živému i k mrtvole, k lumpovi jako ke svatému. A nám to nemá být jedno?

V písku u čáry příboje seděl ten hubený mladík, který od Montyho dostal za vyučenou, objímal si rukama kolena a hleděl do moře. Byla to vlastně chlapecká tvář, možná mu nebylo ještě šestnáct, měl pod očima rozšmudlané stopy slz. Když byl Houtron blízko, mládenec vstal.

–Seď, nedej se rušit.

– Ty starší, pane, řekl a neodvrátil oči od ubíhajících vln.

– Utekl jsi z práce? Nelíbila se ti Peerceova výchova? –Maukí tam už nejít. Radši smrt. Pierre se usmál: –Se slovem smrt si nehrej, ani se slovem ne. Ale moc se ti nedivím. Odkud jsi, Maukí?

– Tam, malý ostrov, mávl mladík rukou k vlnám. –Ale nemít na cestu, být utečený a žádný dolar nic…

– Hm… a nechtěl bys nějakou chvíli pracovat u mne? Třeba bys mne učil svou řeč, já se taky potřebuju dorozumět; a tolik, kolik jsi dostával v konzervárně, tolik bych ti zaplatil taky.

–A pán taky rád bum do huby Maukího?

Pierre se zarděl. Nejen za dnešek, za celá staletí.

–Nesmysl, Maukí. Ty budeš učit mne, já zas tebe angličtinu, bude to dobré pro nás oba. Platí?

– Moc platit! Maukí rád, rád, rád!

4

Odpoledne si Pierre u Merioniho v ordinaci vyvolal filmy, zvětšil patřičné detaily a výřezy. Reportáž teď byla opřena o přesvědčivé, neretušované snímky. Kvalita.

Když se vracel domů, tedy k Peereeovu dvojdomku, všiml si, že Montyho džíp je pěkně opřený o plot, až se vyvrátila řada bambusových tyček. Pan domácí se zřejmě namazal, jak zákon káže.

– Helou, Monty! Propíjíte honorář za tu dopolední stavbu kulis?

– Já jsem bohatej, zamumlal Peerce, –a eště sto tisíc napochoduje do tyhle kapsy!

Houtron se na něho se zájmem zahleděl. Opilecké blábolení? Nebo opravdu z někoho vyrazil větší sumu?

– Jen by mě zajímalo, co s takovým balíkem budete dělat, Monty; to se tak lehko nepropije.

Peerce sevřel pěst, velkou jako balík, a rozmlženě si ji prohlédl. –Udělám se pro sebe. A podám si pár syčáků, takhle… pak se budu cejtit jako člověk.

Monty, plným jménem Montgomery Mortimer Peerce, odmalička toužil stát se policistou. Představoval si sám sebe, jak jde ulicí, vysoký a zachmuřený, v tmavé uniformě, a chodci před ním uctivě uhýbají, jenomže nedorostl na policejní míru, nevzali ho. I tak byl se strážci pořádku v hojném styku. Nedobrovolně.

Měl dokonce mezi policisty (a v podsvětí San Franciska rovněž) ustálenou přezdívku: Colorado beatle: Nemusel rozdávat autogramy, stačily otisky prstů. Seznam rvaček, násilností a loupeží na jeho kontě už zakládal pěkný fascikl. To bylo před lety, ve Státech. Teď to zkoušel jinak. Jako dobrácký hlavní mistr v konzervárně. A jak ještě?

– Abyste přišel ke sto tisícům tady, na ostrově, řekl Pierre s úmyslnou přezíravostí, –to byste musel mít jo fikanou metodu!

Zabralo to. Monty se spokojeně houpal na židli. –Viděl jste, jaký mám losy, Houtrone? Ty mě obalej zlatem, právě při mý metodě! A pojďte si něco zakousnout k pití.

Dokýval se k ledničce, vylovil láhev whisky a mísu s nakrájeným růžovým krabím masem.

– Pokapte je citrónem, kamaráde, a berte si. Je to delikatesa, kupovat ji budete draho, ale my ji máme levně.

– Bodejť, souhlasil novinář, –zvlášť jestli vám Drausse těmi paprsky kraby láká k ostrovu.

Monty se zachechtal. –Kecy. Drausse se zajímá o jiný věci než o kraby, ale já vidím do jeho špinavý kuchyně.

– Copak jste se dostal až k němu? Vždyť má laboratoř obehnanou dráty!

– Mě nebude nikdo opájet rohlíkem, já vím i o tý jeho vodní díře, o Top Čangu!

Slibný rozhovor však přetrhlo náhlé zadunění, hlubší a zlověstnější než při bouřce. Rozdrnčela se okna i sklenice na stole, mísa s krabím masem začala klouzat k okraji stolu, jako by byl nakloněn.

– Zatracená sopka! Pierrre třískl do stolu, ale rachot a cinkot kvůli tomu nepřestal, –to už je po třetí za dva měsíce! Jednou nás to vyplivne do nebe, a já mám ještě zájmy zdejší, pozemský!

– Tak proč si Drausse s Walter sem vybrali takový ďábelský koutek, takové peklíčko?

Snad to způsobil strach ze zemětřesení, snad to byl jen opilecký náhlý zvrat v náladě, ale Peerce znejistěl, zamračil se, a vyštěkl na Houtrona:

– Co ze mě taháš rozumy? Co špehuješ? Chceš mi vyškrábat moje prachy? Chceš se vetřít ke Kleridisům? Já ti asi zmaluju ciferník…

Napřáhl se – a převrátil se i se židlí dozadu, až to zadunělo. Přestal se hýbat. Pierre k němu skočil, jestli si chlap nějak neublížil – ale zaslechl pochrapování. Monty na zemi spokojeně usnul.

Pierre nechal rozsvíceno, potichu vycouval do svého pokoje a zamkl. Natáhl se na lůžko a začal se probírat změtí podivných informací: Montyho metoda s nějakými losy… Doktor Drausse, špinavá kuchyně a vodní díra – snad vodní jeskyně? – Top Čang… A vyškrábat Montyho prachy je v nějaké souvislosti s tím, že by se mohl vetřít ke Kleridisům, tedy k chemickému koncernu, který se zabývá především farmacii a kosmetikou… co to má společného s Wattersovým krabím závodem na Pito Kau?

Představil si obrovskou jeskyni a v ní doktora Drausseho, ne nebyl to Drausse, ale dvoumetrový krab s injekční stříkačkou v klepetu, blížil se… a už to nebyla představa, nepříjemný sen to byl, a nechtěl a nechtěl přestat.

KAPITOLA SEDMÁ – VIDĚL JSEM U NÍ STAROU OKOVANOU SKŘÍŇKU

1

Opatrně klesali v mracích. Péťa Veněv si otřel celo a zaláteřil:

– Kruci, to je vedro! Co to máme za navigátora, že nás vleče do takové sauny?

– Hele, nestěžuj si, když je teplo, není aspoň zima.

Kapitán Šatov trochu poopravil kurs a pak se obrátil na druhého pilota:

– Kamaráde, ty už patříš k nóbl generaci. Kdybys lítal před desíti dvaceti lety…

– No co by bylo?

– Nic extra. To jednou umřel starý pilot a stanul na onom světě před soudním senátem. Předseda se ho ptá: Kam máš namířeno, do ráje, nebo do pekla, co o tom soudíš? Kam dostanu letovej příkaz, odsekl ten pilot, tam letím, spolehlivě a na čas! Tak pán je aviatik? zaradoval se předseda. Na kraji nebe nám smrděl, rámusil a plašil anděly, dělal nám tu šmouhy? No báječně, do plamenů pekelných, a šupem!

– Pořád v té povídačce nevidím žádný mravní naučení, odmlouval Veněv.

– Všecko přijde, usmál se kapitán. –Tak čerti vrazili pilota do kotle, zatopili pod ním a šli hrát karty. Poslouchají, ale nestáná ani neječí. Přiložili víc, přikládají jako diví, už se z nich kouří a sotva nohama pletou, a letec pořád nic. Hodili pod kotel poslední zbytky, rozštípali pekelné stoly i židle, ale ten pilot se Jenom rozkošnicky obrací z jednoho boku na druhý. Ty jsi ze železa? řvou čerti, jak to, že ti oheň nevadí? Pánové, letec na to, já jsem dvacet let lítal u Arktické služby na PO 2, teda v otevřený kabině. Nemohli byste trochu přiložit, pánové? A tehdy se čerti rozplakali a poprosili pilota, aby z pekla vypadl.

– Mravní naučení neberu, prohlásil Péťa, –tohle není PO 2 a klimatizace má fungovat pořádně.

– V tom máš pravdu, souhlasil Andrej, –a podíval ses taky na regulátor?

Druhý pilot zaúpěl, chvíli nedůvěřivě kroutil s knoflíky a hned zavanul chladnější vzduch. Kapitán si mezitím četl v nějakém dopise.

– S kým on si teď pořád dopisuje? zajímal se navigátor.

– S Ninou Tverskou, a ani to nedá kamarádům přečíst.

Andrej jim oznámil, že je Nina oba pozdravuje, že dokončuje kandidátskou práci, takže neví, kde jí hlava stoji, no, a pak jsou tady nějaké osobní věci. O těch se Andrej nešířil.

Veněv vyprávěl Černýšovi o zajímavém večírku u Tverských, o denících lodního lékaře a o tajemném ostrově Soch.

– Což mi připomíná, Serafime, že jsem možná narazil na stopu toho ostrova, a rovnou tobě pod nosem.

Serafim Černýš si výmluvně zaťukal na čelo.

– Heleď, jednou jsem na tebe čekal a listoval jsem v albu té tvé krokodýlské bytné…

– Neurážej starou ženskou, i když je to potvora.

– Nonono… listoval jsem ve starým albu, co je v krokodýlí kůži, a tam jsou na jednom úplně žlutým snímku sochy nad mořem, celá alej soch! Nemám pravdu?

– Kapitáne, on nekecá, potvrdil navigátor. –Album s touhle fotkou babka má. Její pokoj je vůbec skladiště neuvěřitelných krámů. A k tomu albu ještě patři taková stará okovaná skříňka, mívá to pohromadě, to jsem viděl.

– Moment, začal se vážně zajímat Andrej, –a je ta skříňka prázdná, nebo plná?

– Zamčená je, a musí být něčeho plná, protože je těžká, jako by v ní bylo kamení nebo co. On i papír váží dost.

– Mládenci, k té skříňce bychom se měli dostat. Co když v ní jsou zbývající kusy Tverského deníku? To by měla Nina ohromnou radost. A možná by jí to pomohlo i v kandidátské práci.

Navigátor zvedl ruku a brzdil: –Kapitáne, má bytná je chamtivější než sedm Skotů dohromady. Charakter dost bezcharakterní, řekl bych.

– No bože, tak od ní skříňku koupíme.

– Doporučoval bych, řekl Péťa uvážlivě, –aby se nákup skříňky svěřil rovnou Nině. Její táta je akademik s platem zajisté lepším, než mají dopravní letci, to za prvé. A za druhé by měla věc napřed vidět; kdo pozná líp než ona, jestli je to po dědečkovi, nebo ne? –Výborně, jsme domluveni, ukončil debatu Andrej. –Zítra ráno zavolám Nině do Moskvy. A teď na místa, pánové, nebo pro samou zábavu zapomenem přistát.

Lidé přicházeli a odcházeli, bylo slyšet šustění stránek a tlumený hlas knihovnice. Andrej se pomalu probíral odbornými časopisy, občas se podíval do slovníku a občas po nohách, které procházely kolem jeho stolu Zaujala ho pěkně formovaná dívčí lýtka, potom odrbané klukovské tenisky. Jejich majitel určitě bude chtít vernovky. Ne, zajímal se o akvaristiku.

Pak se před Šatovem zastavily černé polobotky. Tenhle způsob došlapování na paty znám, pomyslel si, ale to už se nad ním ozvalo:

– Těbůh, pilote, čteš si, nebo spíš?

– Rjazanovi Aljošo, kde se tu bereš?

– Byl jsem na letišti, a tam mi prozradili nejen, že jste v Rostově, ale taky kam dopoledne zalézáš. To víš, před kriminalistou se nic neutají. Mám chvíli času. Jak ty?

– Startujem až v noci. Pojď někam na skleničku nebo na kafe!

Posadili se pod plátěný slunečník v restauraci na okraji parku, teplý vítr k nim občas přihnal pár kapek z fontány, okolo drandily děti na koloběžkách, slunce svítilo mezi listím. Andrej vychutnával chvilku báječné pohody.

Napřed se zvědavě vyptal na zážitky policejního důstojníka, pak příteli vyprávěl o létání bez kulometů a děl; o lidech, o zajímavých setkáních. I o silvestrovské noci na letišti v Minerálních Vodách, kde se poznali s Ninou Tverskou.

Rjazanov pokrčil rameny: –Pak člověk nemá věřit na náhodu. Znáte se dobře? Vídáte se ještě?

– Poslechni, a ptáš se jako policista, nebo jako mužský…? Tý ji také znáš? A odkud?

– Neboj, služebně a nic víc. Při jednom pátrání jsem párkrát konzultoval s jejím otcem, takže jsem spatřil i dceru.

– Nina Je totiž dnes tady, za chvíli by tu měla být, v poledne se uvidíme, oznámil Andrej.

– To za tebou lítá na rande na takovou dálku?

– Měj rozum, má před zkouškami, to bych si netroufl, usmál se Andrej a vylíčil Rjazanovovi historku o radistově bytné; o snímku z alba a o staré skříňce, která k albu patří a kvůli níž telefonicky pozval Ninu do Rostova.

– Kamaráde, to jo snad víc než náhoda, řekl Rjazanov a vstal. Vysypal hrst drobných na stůl a táhl Andreje za sebou.

– Bej mi, prosím tě, adresu té bytné. Je to dost důležité. Možná, že záleží na každé minutě.

KAPITOLA OSMÁ – PODIVNÝ ROZHOVOR. DOKTOR DRAUSSE VZPOMÍNÁ

1

Když na ostrov dorazilo leteckou poštou číslo El Munda s velkou Pierrovou fotoreportáží, rozhodl se novinář, že je vhodná chvíle požádat o audienci u doktora Drausseho.

Mezitím si ověřil, že Drausse není sice na veřejnosti nijak spojován s Wattersem a jeho podniky, přesto však nějakým způsobem s konzervárnami souvisí a na Pito Kau hraje roli o to důležitější, oč skrytější.

Z laboratoře dostal vzkaz, že doktor Pierra očekává. Ihned. Posílají pro něho auto.

Barevný sluha beze slova otevřel dveře do vědcovy pracovny. Drausse vstal, byl ještě o půl hlavy vyšší než novinář, šlachovitý, s lysou hlavou a zářivě bledě modrýma očima. Rty měl tak úzké, že jeho ústa vypadala spíše jako sečná rána.

– Jsem rád, že jste si pro mne udělal chvíli času, začal Pierre s pokusem o srdečnost, ale Drausse ho přerušil strohým mávnutím ruky.

– Kdybyste nebyl volal vy, musel bych pro vás poslat za půl hodiny sám.

– A čemu vděčím za ten zájem?

– Tomuhle, řekl Drausse a ukázal na psací stůl, kde ležel výtisk novin S Pierrovou reportáží. –Četl jsem to a mohu vás ujistit, že je nejvýš načase, aby se o Pito Kau nedostala už do žádných novin ani čárka.

– Váš názor je jistě zajímavý, ale asi bude odlišný od názoru pana Watterse: Nejen, že mne sem pozval, ale taky reportáž předem četl a schválil.

Drausse nezvyšoval hlas, ale bylo vidět, že ho to stojí dost námahy.

– Pane Houtrone, Watters svůj názor změní. Jsem mu blíž než vy, a postarám se o to. Mám zájem o vaši spokojenost… a do jistě míry i o vaše bezpečí. Pište si klidně o krásách Tichomoří, ale vyhněte se přitom zmínkám o Pito Kau – a bude všechno v pořádku… i s vámi. Jste na ostrově váženým hostem. Nějakou dobu se tu zdržíte… nic jiného vám nezbude. Váš honorář bude stejný, jako byste napsal ještě dvě nebo tři další reportáže. A náš příjemný rozhovor zůstane rovněž v tajnosti. Rozumíme si, že ano. Děkuji vám za návštěvu.

Drausse vstal, Pierre na něho pozorně hleděl. Rozešli se beze slova.

2

Dlouhý vědec párkrát přešel pracovnu a pak se znovu posadil. Hra je komplikovaná a v sázce je příliš mnoho. Nesmí se dopustit ani jednoho chybného nebo nedomyšleného tahů.

Jak je to dlouho, co taktak uklouzl před soudním stíháním a ztratil se do Jižní Ameriky, nenápadný, tichý, skromnost sama? Ale skromnost? Tu necháme těm, kdo na víc nemají.

Doktor Drausse byl syn slavného cirkusového krotitele, tehdy se říkalo dompteuia, jehož jméno zářívalo z plakátů a reklamních tabulí. Syna Gustava však tento druh slávy nezajímal. Studoval současně medicínu a přírodní vědy, obojí s vynikajícím prospěchem, a ještě před promocí uveřejnil sérii podnětných mikrobiologických statí. Dostal nabídky z několika laboratoří, vybral si bakteriologický výzkumný ústav a jeho hvězda začala na vědecké obloze pomalu, ale jistě stoupat.

Jistě, ale na jeho vkus příliš pomalu.

Tehdy, bylo to v polovině třicátých let, promyslil pečlivě další postup a pak během jednoho měsíce uskutečnil tří důležité kroky: přečetl si Hitlerův Mein Kanipf a vybral si z něho řadu myšlenek, použitelných pro vlastní cíle; za druhé vstoupil do nacistické strany a za třetí se oženil s nepříliš mladou, ale zato bohatou vdovou po jednom výrobci léčiv.

Počátkem války se všechny tří akce začaly vyplácet. Drausse se stal vedoucím oddělení tajné mikrobiologické laboratoře, na níž mělo zájem nejen vrchní velení wehrmachtu, ale i führer osobně. A byl dokonce se skupinkou biologů Hitlerem přijat v berchtesgadenské vile. Tato skutečnost čistila cestu ke kariéře líp než plamenomet.

Ve čtyřicátém zemřela Gustavova žena a obětavě mu zanechala veškeré dědictví: to ho zabezpečilo finančně. V laboratoři s kolektivem spolupracovníků dokončovali vývoj dvou typů bakteriologických zbraní – o postup ve stranickém aparátě a na žebříčku vědeckých hodností měl taky postaráno.

Cestu k moci si Drausse klestil úspěšně. Chyběla mu ještě sláva. Její záře, to výsluní.

Sláva je však dáma vrtošivá; její oko nejčastěji spočine na tom, kdo dokáže víc než všichni ostatní, ať ve sportu, v armádě, v politice nebo ve vědě. Co to znamená pro mikrobiologa? Například objevit, vydupat ze země novou zbraň, tajnou zbraň, už to samo slovo je v kursu, zkrátka získat nějaký účinný a dosud neznámý patogenní organismus.

Počkat, moment! Přece dávno, ještě v klukovských letech, slýchal Gustav od svého otce o jakémsi ostrově Soch, táta se tam chtěl vypravit za zvěří, ale maminka ho nepustila, protože na ostrově prý řádila nějaká strašlivá epidemie, se kterou si nikdo nevěděl rady.

To je ono!

Klučík Gustav kdysi pouštěl hlasy rodičů jedním uchem tam a druhým ven, dospělý doktor Drausse teď bedlivě vzpomínal na útržky těch debat a pátral v knihovně po starých otcových papírech. Podařilo se mu najít plán cesty a podle souřadnic určil na mapě místo: ostrov Pito Kao v Tichém oceáně. To by mohl být Ostrov pokladů!

Z otcových poznámek bylo zřejmé, že zprávy o Pito Kau získal a má ruský přírodovědec Pavel Tverský. Bylo by dobré do nich nahlédnout, ale jak, když je válka? Právě proto, že je válka, tak to jít musí! Tankové jednotky wehrmachtu překročily řeku Don a probíjely se dál do ruských stepí, a rodina Tverských měla žít v osadě Zadonské! Jestli tam všechno nelehlo popelem – Drausse si bleskově na vrchním velitelství sehnal jízdní příkaz, malou pátrací skupinu a vydal se k Donu.

Dům Tverských měl jen díru ve střeše a vysypaná okna, potud bylo všechno v pořádku. Draussovi vojáci ho probrali systematicky, místnost po místnosti, od sklepa po půdu, a výsledek se dostavil. Drausse dostal do rukou sešit záznamů z lodní laboratoře, v němž Pavel Alexandrovič komentoval rozbory ostrovní půdy, zachycoval zvláštnosti fauny a flóry, a především se zabýval pitvou několika mumifikovaných mrtvol. –V těchto polních podmínkách nemohu uskutečnit tak důkladné zkoumání, abych byl schopen objasnit příčiny oné strašlivé epidemie. Vezmu si ampule s nakaženou tkání domů, tam budu mít na rozbor čas, přístroje a snad i prostředky…

Když Drausse dočetl až k těmto řádkům, popadl ho vztek: obrátili přece dům naruby, prosmejčili všechny kouty a škvíry, ale ampulku nenašli žádnou. Kde mohou vězet? Kdyby se podařilo ampule objevit, nemusel by se vláčet po tropických ostrovech, všechno by šlo podstatně rychleji – objev a vývoj nové zbraně, pak rytířský kříž s brilianty a všechno, nač si člověk vzpomene…?

Jenomže Drausse v Zadonské a v okolí příliš dlouho pátrat nemohl: fronta se po ruském protiútoku valila zpátky k Donu a doktor bleskově zmizel do Německa. A do Tichomoří se už nedostal, tam zase postupovali Američané; admiralita odmítla propůjčit ponorku k akci tak nejisté, ani na akce jisté jich Doenitzovi nepřebývalo.

Po pádu nacismu se Drausse musel ukrývat: on i jeho spolupracovnici z tajné laboratoře se octli na listině válečných zločinců. Dal si zfalšovat papíry i obličej. Přesto mu byli na stopě. Přátelé ho dostali včas z Evropy a doktor pokojně a úspěšně farmařil na okraji amazonských pralesů. Když si byl jist, že stopy jsou smazány, stejně nenápadně odjel na ostrov ztracený v oceánu, na Pito Kao.

Tehdy se obyvatelstvo skládalo z několika stovek domorodých rybářů, z telegrafisty, felčara o kněze. Nikdo si nevšímal podivínského a mlčenlivého vědce, který se vrtal v zemi a pak dlouho do noci svítil nad okuláry mikroskopů. Když se pak z lodí vyrojily na břeh montážní čety a začaly stavět Wattersův krabí a rybí závod, byl Drausse už „ostrovan“, a tedy prakticky neviditelný.

Ještě téměř rok hledal, než objevil pozůstatky obětí legendární ostrovní smrti – dostal se tedy na dosah cíle. A současně byl u dna se svými úsporami!

Ve chvíli, kdy by peníze potřeboval nejvíc, aby mohl práci rozvinout, byl nucen ji. Končit. Sám dál nemůže.

Dal se tedy ohlásit k Wattersovi, aby ho nějak získal pro své plány. Neprozradil mu ani zdaleka všechno, jen naznačil některé souvislosti a možnosti – to však stačilo na vzbuzení Wattersova zájmu. Watters si ovšem chtěl krýt záda, proto získal ještě třetího partnera: firma Kleridis a synové vložila rovněž své finance a vybudovala na Pito Kau prvotřídní mikrobiologickou laboratoř. Drausse se stal pánem zadrátované části ostrova.

Mraky nad jeho obzorem se znovu začaly protrhávat. Bylo mu ovšem jasné, že žádný ze společníků mu neposkytuje dolarové injekce pro jeho krásné oči. Bylo třeba rychle se vykázat nějakými úspěchy a nezapomínat přitom na vlastní cíle, o nichž společníci neměli ani tušení.

Jenomže věcí nešly tak hladce, jak Drausse počítal. Nedávno zahlédl v mezinárodním lékařském bulletinu zprávičku, že moskevská lékařka Nina Tverská dokončuje zajímavou práci na téma Geografie nakažlivých chorob; je to pokračování a rozvinutí díla jejího děda, známého cestovatele a biologa Pavla Alexandroviče Tverského.

To byla otřesná zpráva. Co ta ženská mohla v pozůstalosti najít? Nedostala se náhodou k ampulím s toxickou tkání, přivezeným z ostrova Soch? To by byl škrt přes rozpočet – neznámý infekční činitel by přestal být neznámým, v sovětských laboratořích by ho mohli identifikovat a snad i najít protilátky pak Drausse mohl jít čistit boty.

Věděl o sobě, že je dobrý mikrobiolog, že patří ke světovému nadprůměru, ale on na ostrově pracoval jen s několika laboranty, zatímco Tverská mohla do výzkumu zatáhnout celé skupiny badatelů. Zacílená týmová práce je ve většině případů rychlejší a účinnější než úsilí jedince, i kdyby byl geniální a udřel se!

Drausse věděl, mezi ním a Tverskou rozhodne množství informací a množství času. Rozhodl se tedy ovlivnit oba činitele – najal specialistu z agentury pro průmyslovou špionáž a vyslal ho do SSSR. Sardoff se stal tím jazýčkem na vahách, který může změnit poměr sil.

Vysílačka dlouho mlčela, ale pak přinesla uspokojující zvěst: vnučka Pavla Alexandroviče nezná podrobnosti o dávné epidemii, v jejích materiálech dokonce nejsou souřadnice ostrova. Nina teď prý pátrá po ztracených částech dědova archívu, neví ovšem přesně, co může najít. Sardoff doufá, že ji předejde a dostane se k ampulím dřív; má už rámcové údaje, kde hledat.

Drausse chtěl za každou cenu získat Tverského prácí, rychle jí prolétnout, zda tam nejsou nějaké zajímavé nápady, a pak ji zničit. Především však je potřeba dostat ampule a buď je přivézt na Pito Kao, nebo ať zmizí z povrchu země!

Události nabírají na tempu. Drausse se potichu zasmál. On pozadu nezůstane.

KAPITOLA DEVÁTA – PŘEKVAPENÍ NA SOPCE

1

Od rána bylo neúprosné vedro, vzduch se ani nehnul. Pierre se složil na verandě do houpacího křesla, aby si rozvážil, co dál podniknout na ostrově – a probudilo ho poklepání na rameno. Stál nad ním doktor Merloni.

– Buďte zdráv, doktore. Nenesete s sebou kus větru? Dnes je na padnutí.

– Klesá tlak, večer asi bude bouře. To se dá poznat dost přesně. Ale zajímalo by mne, jestli se taky dá tak přesně poznat, kdo je lump a kdo je poctivý člověk.

– V tomhle vedru sotva, usmál se Pierre, ale úsměv mu z tváře zmizel, když před něj doktor hodil výtisk novin s reportáží o Pito Kau. Včera něco podobného předvedl doktor Drausse, ale ten měl asi jiné důvody.

– Co to má být? To je materiál objednaný předem, i s hotovým stanoviskem. Normální byznys.

– A já jsem měl dojem, že nejste byznysmen, ale novinář. Že vám jde o fakta, a né o jejich zastírání. Člověk se mýlí i k stáru, škoda.

Pierre horečně přemýšlel. Nebylo mu tady ještě všechno jasné, ale cítil na ostrově podivné napětí, které hrozilo výbuchem. S Merlonim se spřátelil, mohl v něm mít spojence, jakého by zanic nechtěl ztratit… Ale čím ho přesvědčí?

– Poslyšte, doktore, zkuste to pochopit: byl jsem bez floka, doslovně, a matka je stará a nemocná… Wattersova nabídka mne z toho vytáhla… já vím. Ale to je jedna věc a druhá věc jsou všelijaké náznaky a souvislosti, které jsem si tady začal uvědomovat. A včera mne zavolal Drausse… jestli prý uveřejním ještě jednu řádku o ostrově, špatně prý to se mnou dopadne. Tak si to nějak srovnejte dohromady a pak teprve vynášejte soudy… –

Merloni stál s rukama v kapsách a se skloněnou hlavou. Tenhle mladík má dost vtipu a energie, aby mohl všelijakým ostrovním špinavostem přijít na kloub. Ale má taky dost charakteru? Nepřivedu sebe a další lidi do neštěstí, když budu otevřený? Ale jak Jinak protrhnout ten začarovaný kruh?

Smetl noviny ze stolu. Dobrá. Měl byste vědět…

Nedokončil větu, protože se za rohem ozvaly rychlé kroky. Na verandu vběhl domorodý mladík.

– Maukí! Znáš tady mého přítele, doktora Merloniho?

– Pane, řekl Maukí udýchaně a po doktorovi se ani neobrátil, –já našel něco a hned nesu, to dárek tobě.

– To jsi hodný, ukaž!

– Ne, jen tobě, pane, nikomu ne.

Doktor se usmál a napřáhl k Pierrovi ruku: –Do vašich tajností se asi plést nesmím. Ale nezapomeňte, Houtrone, že jsme ještě všechno nedopovědeli. Čekám vás dnes večer.

Když Merloni odešel, sáhl Maukí do kapsy a vytáhl tenký pružný sešitek. Pierre nechápal, co je to za tajnost, ale když sešit otevřel, sykl údivem. Papír byl žlutý, neobyčejně jemný, ale pevný, vůbec se nedal přetrhnout. Byl to vůbec papír? Nebo neznámý druh pergamenu? A tisk byl Ještě podivnější. Husté řádky písma, které nepřipomínalo ani japonskou, ani arabskou abecedu, ani čínské, značky, žádné ze známých písem. Jak je to vlastně staré? A kdo nám ten vzkaz poslal, která zapomenutá civilizace?

– Odkud máš ten sešit, chlapče?

– Kouřící hora. Tam dům.

Houtron nezaváhal ani na vteřinu. Maukího objev byl možná klíčem k dávné historii ostrova, ke všem záhadám nevyřešeným do dneška. Nacpal si do kapes pár nejnutnějších věcí a rozběhli se k vypůjčenému džípu.

2

Nechali vůz u prvních balvanových polí pod sopkou, dál museli pěšky. Byla to krajina jak ze zlého snu: ani stopa po zeleni, jen změť rozlámaného ostrého kamení, jazyky drti a skaliska. Balvany uhýbaly, klouzaly dolů a lámaly se. Všechno tu bylo v pohybu, ze škvír se vlnily páchnoucí stužky dýmu.

Pierre se obdivoval Maukímu, že se do tohoto chaotického světa sám vydal; a že se v něm vůbec vyzná.

– Tys tu byl víckrát?

– Ne, pane. Když naposledy třásla zem, kouřící hoře spadlo z čapky péro. Maukí šel vidět.

Houtron se zastavil, vydýchl a zahleděl se vzhůru. Kus pod okrajem kráteru stával dlouhý a nakloněný balvan, podobný péru za kloboukem. Teď byl pryč, celé úbočí vypadalo jinak.

– Uf, je to ještě daleko?

Maukí zavrtěl hlavou a začal znovu šplhat. Po křivolakém výstupu se dostali na skalní plošinu, hladkou a čistou. Musela vzniknout nedávno, ještě na ní nestačilo napadat kamení a popel. Stačí však jedno zavrčení hory a plošina se znovu rozláme nebo bude zavalena, změní se, jako se tu mění všechno.

Maukí vedl novináře ke stěně. Za ohybem skály plošina pokračovala úzkým chodníkem a končila v černém otvoru. Nebyla to jeskyně v pravém slova smyslu, spíše prasklina v boku sopky.

Pierre opatrně vstoupil do otvoru, svítil baterkou, ale pro jistotu ohmatával rukama balvany stropu, zda se neuvolní a nesjedou, Pak se zarazil a zamžikal, nebyl si jist, jestli nemá v sirných výparech sopky halucinace.

Chodba před ním trochu uhýbala doleva a v ohybu zablýskala stříbřitě modrá barva kovu. Ocelová stěna? Ne, dveře. Úzké a velmi vysoké dveře se zapuštěným kolesem, sloužícím asi místo kliky.

– Já otočil kolo, já už dovnitř byl, pyšně mu zadýchl do týlu Maukí.

Houtron stál přede dveřmi a nevědomky tajil dech. Otevřel a posvítil dovnitř: bude to svatyně tajemné kultury minulých tisíciletí? Světelný terč však přebíhal po přístrojových pultech a podivných budících a klaviaturách, jako by byl někde v ponorce, jejíž kapitán miloval hru na varhany.

Kužel světla sklouzl níž a ozářil dlouhou bílou kostru, napůl opřenou o křeslo. Prázdné oční důlky hleděly ke stropu.

– To velký, velký, o tolik větší než my, ukázal vzrušeně Maukí. Pierre si poměřil kostru a pokývl hlavou. Nebožtík by je zaživa pořádně přečníval, musel měřit přes dva a čtvrt metru. Byl to však obr štíhlý a úhledný.

Než Pierre vešel dál, chvíli váhal. –Odpusť, příteli, řekl polohlasně k mrtvému, –chceme se s tebou seznámit. Kdo žije, ten je zvědavý. A naopak.

Hned za dveřmi spatřil v pootevřené skříňce hromádku žlutavých knížek, podobných té, kterou přinesl Maukí. Začal je zběžně prohlížet, zaujal ho hned třetí svazek, bohatě ilustrovaný. Pierre byl na rozpacích: má před sebou reprodukce obrazů, nebo jsou to barevné fotografie? Nejspíš ještě cosi jiného – barvy na stránkách zářily a jako by se pod světlem baterky přelévaly, zrak se v obraze propadával do hloubky, a dokonce, zdálo se mu, mohl vidět i trochu za roh… jak, tohle dokázali?

Otvíralo se před ním panoráma velkého města, ležícího na mořském břehu. Promenádu vroubilo temné stromoví, narůžovělé a žluté kostky domů měly kopulovité střechy, lehké a napůl průsvitné jako bubliny. Ulice se paprskovitě rozbíhaly do svahu, lemovány parky a zahradami. Na hřebenu jiskřilo v slunci několik vysokých štíhlých věží. Město se pak vlnami přelévalo přes další pahorky až ke kadeřavým kopcům na obzoru, obloha byla fialkově modrá, hluboká a tetelila se v žáru.

Pierre marně pátral v paměti: jak se to město jmenuje? A z které doby je vlastně obraz? Vidím Neapol před polovinou tisíciletí, ale kam se ztratil Vesuv a co tam dělají ty věže nebo mrakodrapy? Podobně fialkové nebe je nad Středomořím – tedy Cařihrad nebo Casablanca.

Ne. Vždycky něco schází a něco jiného přebývá. Buď jsem tedy skočil na špek hollywoodským filmařům a jejich trikové technice… nebo se dívám na barevný snímek Atlantidy. Otočil stránku.

A měl před sebou snímek téhož města za noci: nízko nad obzorem visel veliký žlutý měsíc, až příliš veliký, a vpravo nahoře modravě svítil druhý měsíc; o něco menší.

Město pod dvěma lunami.

Houtron mlčky, ustoupil o krok a znovu se zahleděl na dlouhou bílou kostru, tak lidskou. Hlava byla zvrácena vzhůru, oční důlky upřeny k obloze, k neznámým nebesům, kde do usínání září dvě; luny, žlutá a modravá.

3

– Pojď na vzduch, zašeptal Pierre a otřel si zpocené čelo. Venku se posadili. – Maukí, já se z toho zblázním. Víš, co jsi objevil? Kam jsme se dostali?

– Ty dobrou hlavu, ty neblázni, pane, Maukí chce vědět všecko, ty řekni!

– Kamaráde, tohle je snad nejdůležitější archeologický nebo jaký objev lidských dějin. Kabina cizí kosmické lodi. On přiletěl z hvězd, rozumíš, od cizích sluncí!

A ještě něco: bůhví co by se stalo, kdyby se o tom dověděli dnešní pánové ostrova. Nejdřív musíme všechno sami promyslet. Neprozradit nic ani živé duši, ani pohledem, ani mluvit ze spaní; naše tajemství má cenu života, rozumíš?

– Maukí umí hledat. A Maukí umí mlčet, příteli, řekl jinoch pevně. Pak se zarazil, protože si uvědomil, že poprvé nazval bílého muže přítelem.

Vstali, odnesli obě knížky zpět do kabiny, zavřeli dveře a šli zamaskovat otvor do skály.

KAPITOLA DESÁTÁ – NÁVŠTĚVA NA OSTROVĚ. PŮLNOČNÍ SPOJENECTVÍ

1

Na kotvišti pod vilou elegantním manévrem zastavila mohutná motorová jachta. Posádka měla připraveno pohoštění v přízemních domcích u přístavu, nahoru přišli jen tři muži: šlachovitý stařec s mléčně bílými vlasy, mladík, který vypadal jako jeho trochu rozostřená kopie, a zavalitý muž po padesátce, vyzařující lhostejnou sebejistotu.

Watters předem požádal Paolu, aby se jeho dnešním hostům věnovala s mimořádnou péčí, jedná se o pana Kluridise a jeho syna, tedy o největší kosmetickou a farmaceutickou firmu téhle polokoule, a o generála ve výslužbě Stoutmana; ten představuje druhý největší balík akcií po Kleridisových a styky v armádě i ve vládě. Taková návštěva je hodna těch nejpodmanivějších úsměvů, dodal věcně.

Onoho vybídnutí nebylo třeba; Paola se už několik dnů těšila na změnu vzruch, který hosté přinesou do i osamělé rezidence, se šéfkuchařem vymýšlela rafinovaný, jídelníček, dala přinést do pokojů spoustu květin, dohlédla na každou maličkost a pak vítala návštěvníky, rozzářená a spokojená.

Starý pán se brzo omluvil a šel si lehnout, Kleridis syn s generálem vyjeli v Paolině doprovodu odpoledne na prohlídku ostrova a pak si zaplavali a slunili se na soukromě pláži. Večeře se podávala pod hvězdami na terase. Vládla spokojenost a dobrá nálada.

Nazítří po obědě Watters Paolu zastavil:

– Drahá, bylas opravdu okouzlující; podívej se, jaký náhrdelník, ti posílá starý pán, to je od něho nezvyklá poklona. A teď si od nás můžeš vydechnout, máme nějaké jednání, které by tě stejně otravovalo. Řekni, prosím, služebnictvu, aby nás absolutně nikdo nerušil. Ostatně, kdybys chtěla, nabízí ti na odpoledne svou společnost mladý Kleridis, toho nebudem potřebovat. Tak pá.

Paola přikývla, že si patrně na chvíli lehne. Perly zazářily na její snědé šíjí, pohladila je a usmála se.

Co máte za tajnosti, napadlo ji, že jste se zbavili mladého Kleridise i mne, ale zato přijel mlčenlivý pan doktor Drausse? Bylo by možné nějak odposlechnout, jak se k vám stékají ty potoky zlata? Nahoře nad pracovnou je společná šachta klimatizace…

Zasmála se, šla se rychle převléknout do svetříku a kalhot a vyběhla po schodech.

2

Muži se pohodlně rozsadili v pracovně, zkontrolovali, zda má každý dostatek nápojů podle svého výběru, a pak se Watters obrátil na Drausseho:

– Vážený doktore, dosud jste osobně neznal tyto dva pány, kteří společně se mnou financují vaše výzkumy. Zde pan Kleridis a zde pan Stoutman mají stejné právo jako já zajímat se o to, jak dalece práce pokročila. Investice by se už měly začít vracet, to je vám jistě jasné. Máte slovo.

Drausse se přinutil k jakési prkenné úkloně a spustil bez všech zdvořilostních úvodů:

– Zhruba je vám asi známo, že jsem zde na Pito Kau objevil neznámý a podivný bakteriální kmen. Podařilo se ho izolovat a po jisté době i laboratorně kultivovat. Ty bakterie zabírají na všechny teplokrevné živočišné druhy včetně člověka a způsobují prudké kožní onemocnění. U člověka se projevuje horečkou, otoky v krčních a obličejových partiích, skvrnatěním kůže. Mění to i podobu tak, že se v zrcadle nepoznáte a hnusíte se sami sobě. A dali byste za rychlé uzdravení i poslední cent. Především ženy, těm na vzhledu nejvíc záleží, jak pan Kleridis ví z vlastní praxe.

Máme tady akceschopný bakteriální kmen, nový kmen, proti kterému nikdo nemá imunitu, kmen neznámý vědě, a proto neexistuje profylaxe, neexistuji léky. To za prvé.

Za druhé – po složitých zkouškách mám k dispozici protilátku. Je ve formě masti, stačí ji třikrát denně vtírat do kůže a nemoc je potlačena. Zmizí bez následků.

Za třetí – suroviny i výrobní postup k získání léku nejsou finančně náročné. O stanovení prodejní ceny rozhodnete vy; vzhledem k tomu, že máme v rukou motor pro růst poptávky, je zřejmo, že pro nás všechny to bude obchod mimořádně efektivní.

Každé tvrzení se musí doložit. Zde mám pro vás fascikl dokumentace o pokusech s místními domorodci. Toto však pro vás bude jistě zajímavější.

Vylovil z náprsní kapsy obálku a se zálibnou pomalostí ji otevíral.

– Pan Watters byl tak laskav, že mi k závěrečnému experimentu propůjčil miss Paolu. Zde máte barevné snímky ode dne intoxikace. Je zachycen rozvoj choroby, nasazení léčebného prostředku a postup léčby. Snímali jsme skrytou kamerou, takže nejde o nějak komponované umělecké záběry, ale o přesnost. Praktické výsledky jste si mohli ověřit včera i dnes: zachráněná krása miss Paoly je snad dostatečným důkazem, že rozvoj i potlačení choroby jsem zvládl už bezpečně. Prosím

Největší zájem o snímky měl Kleridis senior; v průmyslu, který se stará o ženský půvab, pracoval už půl století. V posledních dvaceti letech si jeho firma získala vynikající postavení i ve výrobě léčiv – a přece ho nikdy nenapadla tak geniálně jednoduchá myšlenka jako toho nafoukaného Němce! Nejdřív nakazit a pak vyléčit! Obojí ve vlastní režii – a peníze za infekci se tisíceronásobně vrátí v penězích za léčiva!

Záběry zrudlé a oteklé Paoliny tváře studoval s nadšením vědce, který objevil nový přírodní zákon. Pak ale zamžikal a vrátil se k obvyklé věcnosti:

– Moment, ale jak zajistit šíření nemoci v příslušném měřítku, aby to stálo za velkovýrobu léčebného krému?

Watters zvedl dlaně v uklidňujícím posunku:

– První pokusy byly s konzervami, to je ovšem nesmysl, který by byl rychle odhalen. Pak objevil doktor Drausse možnosti přenosu v tekutinách nebo aerosolem. Technické detaily už můžete nechat na nás.

Zaručujeme výsledek, ať se jedná o tisíce nebo třeba milióny lidí během týdne. A navíc bude působit přirozený rozvoj infekce, dá se počítat s lavinovitým účinkem.

Na panu Stoutmanovi pak bude, aby s pomocí svých pák v Kongresu a vládě čistil cestu k pronikání našich léků na zahraniční trhy.

Každý z nás dostane podle množství vložených peněz a práce příslušný podíl na zisku. Zde je návrh smlouvy, který jsem připravil; předpokládám, že projde bez připomínek, až si ho prostudujete.

Kleridis otevřel složku, prolistoval ji a pak začal pozorně číst. Watters se k němu naklonil a polohlasem mu vysvětloval podrobnosti k jednotlivým klauzulím smlouvy. Generál povstal, a prohodil k Draussemu:

– Vy jste na tom asi pracoval s Wattersem a já mohu v první fázi tyhle finanční detaily nechat na starém pánovi. Nechcete vylézt chvíli na vzduch?

Oba muži vyšli na terasu a posadili se do proutěných křesel. Dole jiskřil v odpoledním slunci oceán.

– Příjemné, není-liž pravda? zamumlal Stoutman při zapalování tenkého černého doutníku. –Je tu klid. A vy jste mluvil tak přesvědčivě… jenomže trochu nedůsledně. Zapomněl jste se zmínit o mikrobech, které mají na svědomí nejen otoky a vyrážku, ale smrt.

Drausse měl co dělat, aby nevyletěl z křesla. Mlčky a tázavě pokrčil rameny, jako že nerozumí.

– Pochopte, mám ve firmě Kleridis dost podílů i známostí, abych mohl zjistit, čím je vybavena vaše laboratoř a co z toho vyplývá. Dověděl jsem se tedy, bez ohledu na Kleridisovy, že na ostrově máte kromě bakterií, o nichž jste mluvil, i mimořádně toxický kmen, který zabíjí jedna radost. Mohl byste tedy, a třeba to už děláte, vyrábět úhledné bakteriologické bomby a prodávat je, vím já, po desetitisíci dolarech za kus. Bez velké námahy se dá odvodit, že vyrážkové mikroby jsou zeslabený smrtící kmen. Kmen objevený za naše peníze a na našich přístrojích. Tak si představujete partnerskou spolupráci? Se mnou?

Draussemu naskákaly na čele krupičky potu. Generál ve výslužbě musel mít velmi kvalifikované donašeče. A z náznaků zřejmě dokázal domýšlet. Co s ním?

– A kdybych náhodou, zamával Stoutman doutníkem, i kdybych úplně náhodou zde na Pito Kau spadl z nějaké skály nebo mě hryzla tarantule a tak, což se stává, pak se obávám, doktore, že byste mě přežil jen o pár hodin. O víc ne, já náhody znám a pojišťuju se proti nim, nezapomeňte na to.

Doktor věděl, že na tento rozhovor nezapomene. S tak perfektním protihráčem se ještě nesetkal; a právě proto nemohl by se konkurent změnit ve spolupracovníka?

– A mluvíte teď jménem firmy, nebo jenom za sebe? optal se tiše.

– Samozřejmě, že rámcově vždycky jednám za firmu, zavrčel generál, –ale vyvstane-li situace, že v některém podniku je výhodnější má osobní účast, pak jednám sám, jako třeba teď.

– V tom se shodneme. Navrhuju, abychom si dnes v noci my dva vyjeli na malý výlet.

– Kam?

– Ke mně do laboratoře.

– Nemám rád příliš velká rizika, pane, usmál se generál a vyrobil z dýmu šedomodrý kroužek.

– Vy jste se pojistil proti náhodám a já mám rád systematičnost. Racionální, propočítaný postup. Myslím, že to má v rovnici společná znaménka.

Stoutman mlčky přikývl. Zvedli se a šli zpátky do Wattersovy pracovny.

3

Paola zaslechla z hovorů jen útržky, ale i to bylo dost. Nejdřív se vklínila do klimatizační šachty, pak tiše stála v otevřeném okně svého pokoje, který byl o patro nad terasou, na níž se posadil Drausse se Stoutmanem. Chvěla se, div se jí nerozdrkotaly zuby: tak oni na ní zkoušeli nějaké baktérie, a co kdyby, co kdyby ten dosud nejistý lék nezabral?

Pochvalovali si její snímky, jak je krásně zohavená a jak potom zkáza ustupuje… zkušebního králíka si z ní udělali, položku na účtu svých zisků…jak jim to odplatit? Jak do jejich rozjetého zkázonosného stroje nasypat písek? Vzpomněla si na jediného člověka, který by jí zde na ostrově mohl pomoci. Ten novinář. Pierre Houtron. Musí se k němu dostat. Co nejdřív. Za každou cenu.

4

Drausse čekal ve voze; generál přišel až za hodnou chvíli, kdy už všechna okna ve vile byla dávno zhasnuta. Němec jen mlčky pokynul na sedadlo vedle sebe a dupl na plyn.

– Jste první člověk, kromě spolupracovníků a služebnictva, který vstoupí do mé laboratoře.

– Dovedu to ocenit, přikývl stroze Stoutman.

Vstup byl složitý: Drausse manipuloval s celou sadou klíčů a spínačů, několikerý kovové dveře se před nimi těžce rozestoupily, jako by ze sna vzdychlo nějaké prehistorické zvíře. Pracovna se leskla bělobou, kovem a sklem, nad psacím stolem visel jediný obrázek – reprodukce středověké rytiny. Stoutman se k obrázku naklonil: z jakéhosi katapultu tam stříleli vojáci v šišatých přilbicích přes hradby a za střelivo jim sloužila kupa napůl rozpadlých, shnilých mrtvol. Dole byl nápis L. P. 1347, Tataři dobývají Kaffu.

– Zamlouvá se? s úsměškem protáhl Drausse. –Tak vykreslili naše historické kolegy, jde o první doložený případ bakteriologické války. Tataři bombardovali město mrtvolami vlastních vojáků, kteří jim v ležení pomřeli na mor. Primitivní, ale důvtipné. To město dobyli.

– Ušetřili za hrobníky a ještě přišli k pokladům. To nebyl špatný obchod.

– Chcete vědět, jaký obchod vám nabízím, generále? Zbraň, proti které nemá nikdo na světě obranu. Ještě nemám těch svých malých přátel celou armádu, zatím je to pluk, dejme tomu, ale stavy se doplňují rychle, velice rychle!

Má-li být bakteriologická válka dobrý obchod, abychom zůstali u vaší terminologie, pak se nedá nabízet konfekce, jako antrax nebo cholera, ale musí se přijít s úplně novým střihem. S mikroby, na které žádný štáb není připraven, o kterých se neví, jak vypadají, jak účinkují… než odhalíte metody jejich akce, zaúčinkují i na vás… Je to krása. Jenomže jsem zde kvůli tomu prožil pár prašivých let.

– A proč vám to trvalo tak dlouho? optal se Stoutman se soucitem, blízkým Ironii.

– Myslíte, že to byla procházka? vzkypěl Němec. –Že o nový bakteriální kmen zakopnete jako o cihlu? O Pito Kau se v Tichomoří dlouho vyprávělo jako o ostrovu smrti. Začal jsem hledat kořeny legendy, nositele té dávné epidemie. Nejdřív jsem testoval domorodce, co kdyby se nějaká latentní forma té choroby u nich uchovala. Nic. Pak jsem lovil a vyšetřoval živočichy, hmyz, dělal jsem rostlinné rozbory, hledal v půdě, v pobřežní vodě. A pořád nic. Pomohla mi až archeologie. Vytáhl jsem z domorodců pověst o tom, kde stávala kdysi osada, a kopal jsem tam jako blázen, jen v noci, jinak by mne možná zabili, až jsem narazil na první mumii. Suchá sopečná půda báječně konzervovala pradávného nebožtíka – a s ním i spory neznámého mikroba.

To byl pořádný krok k úspěchu, ale jenom krok! Zkoušel jsem tu bestii nějak aktivovat, probudit, k životu se však neměla. Desítky a stovky živných roztoků jsem jí nabídl, všechny možné tepelné, tlakové a světelné podmínky, klid nebo pohyb, všechny myslitelné kombinace těchto činitelů – a spory zůstávají zakuklené. Měsíc za měsícem. Až potom jedna kombinace vyšla – to je první, vyrážková forma choroby. Aspoň něco.

A teď další zkoušky s mikrobem. Na zvířatech, na domorodcích. Ani hledání protilátek nebylo právě jednoduché. A zadarmo. Mezitím jsem pracoval dál na tom hlavním, až jsem konečně našel metodu, jak líné mikroby proměnit v bleskurychlé dravce, jak najít jejich pravou podobu.

A to už nejde o žádné flíčky, jaké měla na tváři miss Paola, a nezachrání vás žádná mast, ani od Kleridisů. Zabírá to fantasticky. Ověřeno na místním lidském materiálu, pane. V několika hodinách se rozpoutá komplexní tkáňový rozpad a konec. Můžete si hrát s transfúzemi, s antibiotiky, celá moderní medicína na to má asi takový účinek jako špuntovka na mamuta.

Proti své vůli se Stoutman otřásl. Drausse ukázal zuby v podivném úsměvu a prohlásil, že jeho bojovníci jsou zatím v klecích. Rak zmáčkl knoflík zvonku.

Druhými dveřmi do pracovny vklouzl lilipután se smutnou svraštělou tváří.

– Harry, dones mi z knihovny tu zelenou složku římská dvě, řekl Drausse téměř laskavě.

Stoutman si hrál s doutníkovou krabičkou a s tužkou, roztržitý pán. Napsal výraznou jedničku s řádkou nul a otočil ji k odcházejícímu Harrymu tak, aby Drausse nemohl nic zpozorovat. Když Harry očima přikývl, že spatřil, co mu bylo určeno, vylovil generál doutník a zapálil si.

– Jestli vás to zajímá, pokračoval bakteriolog, –prohlédněte si snímky účinku bojové varianty.

Generál vztáhl ruku po složce a dočkal se od liliputána dalšího, téměř neznatelného souhlasného mrknutí. Sloutmanovi to stačilo.

Draussemu ovšem také. Zahlédl tu němohru v boční stěně jedné ze skříněk na přístroje, vyleštěných do zrcadlové.

– Můžeš už jít, Harry, řekl tiše. –A aby bylo jasno, generále, jestli jste se vy pojistil proti nepředvídanostem, já na to taky nezapomínám. Všechna podstatná fakta o kultivaci mikrobů jsou v mé hlavě. Pomocné poznámky mi hlídá kolonie neviditelných bojovníčků. Kdyby se chtěl kdokoliv nepovolaný dostat k mikrobům, musí počítat s tím, že se mikroby současně dostanou k němu. To za prvé.

A za druhé – máme-li jednat jako spojenci, je dobré předem vyčistit stůl. Koho jste mi pověsil za paty jako své očko?

Generál se zakuckal a mínil, že je to dost netaktní otázka.

– Netaktní, ale nutná. –Dokud jste nevěděl, zda se my dva, můžem spojit a zda je pro takové spojení důvod, potud mělo špiclování smysl. Teď už ne.

–Snad máte kus pravdy, ustupoval Stoutman, a při žvýkání doutníku a pomalém odpovídání rychle přemýšlel, koho ze svých lidí vydat. Vzdychl a rozpřáhl ruce: –Abyste viděl, že hraju na rovinu, tak užitečný mi byl jistý Monty Peerce.

Stoutman doufal, že Harry, usídlený přímo v laboratoři, mu bude užitečnější, a proto se bez velkého bolu vzdal menší ryby; podcenil však Němce.

– Peerce byl jediný?

– No ovšem.

– A co Harry, ten vám vypadl z paměti?

Stoutman vydržel biologův pohled, přátelsky se ušklíbl a pokrčil rameny: –Vidíte, ten je tak malý že jsem na něj skoro zapomněl… Za přátelským gestem však přátelského nebylo nic: jsi pěkně prohnaný, ty darebáku, laciná zábava s tebou nebude. Ale za padlé pěšáky se vždycky najdou noví.

Drausse položil ruce na stůl: –Jsem rád, že si rozumíme a můžeme si důvěřovat. Pak se spolupracuje dobře.

– V pořádku, doktore. A ještě jedna otázka: máte proti tomu svinstvu účinnou protilátku? Aby se to při použití eventuálně nerozšířilo i tam, kam bychom nechtěli?

Lioni svaly na Němcově lebce se napjaly: ten chlap člověku nedá zadarmo nic, trefí do nejcitlivějšího místa…

– Tedy, stoprocentně účinný prostředek ještě na světě není. Částečné výsledky mám, pracuju dál… ostatně uvidíte sám. Zvu vás k malému pokusu. Krysu, psa, nebo opici?

KAPITOLA JEDENÁCTÁ – O ŽÁDNÉ SKŘÍŇCE NIC NEVÍM

1

Sardoff po příletu do Moskvy nespěchal. V roli znalce byzantského umění poctivě vymetl několik galerií a sbírek, v obchodech a restauracích si oživoval zapomenutá slovíčka a lapal nové větné vazby, ověřoval si dnešní psychologii Moskvanů. Po týdnu byl schopen – po převleku do běžné konfekce – zapadnout do řady a být nenápadný.

Pak hledal spojení. Už od začátku mu býka jasné, že k akci potřebuje ještě aspoň jednoho odborníka. Dokonale sžitého s prostředím.

Podařilo se mu najít adresu Stacha a vytáhl ho bez váhání z jeho středoasijské knihovny. Měsíc Stachovy dovolené by měl stačit, i proto, jak už asi „knihovníka“ svrbí ruce za pořádnou prací. A za pořádnými penězi.

Stach, povzbuzen dolarovou zálohou a vybaven prvotřídní mikrovysílačkou pro spojení. „naboural“ byt Tverských. Pročesal i pavoučí skrýše za obrazy, ale žádné ampulky z Pito Kaa neobjevil. Byl spokojen, protože zaplaceno by oba dostali i za negativní výsledek, za jistotu, že hledaná věc zmizela ze světa. Sardoff však byl důkladnější a tvrdil, že jistota není, dokud se nepropátrají všechny možnosti, tedy například i stanice Zadonská, kde za války neuspěl Drausse. Nechal tedy Stadia ještě v Moskvě a sám se vypravil do Zadonské.

Tam narazil na možnou stopu. Na jméno Evelyna Těrechovová. Po týdnu mravenčího pátrání zjistil její dnešní adresu a dnešní jméno – Pylajevová, Rostov, ulice Pod jasany.

Zavolal Stachovi a dali si sraz v rostovském nádražním bufetu, kde se náhodou posadili u jednoho stolku.

– Já půjdu na záchod, oznámil polohlasně Sardoff, –ty chvíli za mnou, vlezeš do kabinky, ze které já vyjdu, a najdeš tam obálku s penězi, fotokopie válečných účtů a adresu jedné ženské. Ty účty kdysi vystavoval Drausse a za jejich pomoci ji zmáčkneš. Jestli má něco po manželovi a tchánovi, co souvisí s rodinou Tverských, tak to z ní vypumpuješ. Můžeš slušně platit, ale ať ti bába podepíše potvrzení; má v tom praxi. Já dopiju a jdu dolů, ty minutu až dvě po mně.

Stach se potom bez potíží dostal do ulice Pod jasany a při druhém pokusu zastihl Pylajevovou doma. Představil se jí jako nákupčí starožitností a kuriozit pro jeden moskevský podnik, babka ochotně přikývla a začali se společně probírat jejími poklady. Mírný zájem projevil o album v krokodýlí kůži a zbystřil pozornost, když spatřil dřevěnou, okovanou námořnickou skříňku. Pylajevová ji na požádání otevřela: uvnitř byl sešit se špatně zřetelnými kresbami a zápisy, pár malých sošek z temného pórovitého kamene a dvě válcovité mosazné nádoby s přivařenými víky. Tak přece jenom. Stach se usmál a vylovil z kapsy fotokopie válečných účtů.

– Vy jste za války spolupracovala s nacisty, madam. Podařilo se vám to ututlat, ale tady jsou doklady. Mohl bych je dodat kompetentním orgánům a hned by vám bylo horko, ale proč, když se můžeme dohodnout, není–liž pravda? Já potřebuju tuhle skříňku, vy tyhle papíry a nějaké peníze k tomu. Ať vidíte, že jsem kavalír, dvě stě rublů!

Pylajevovou však nikdo nemusel školit o tom, jak to chodí na světě. Omrkla Stacha i fotokopie a bylo jí jasné, že tenhle panáček by měl asi pramalý zájem o osobní styk s milicí. Přinejhorším by dokázal dokumenty poslat poštou, anonymně. A ty dávné hříchy by se nějak vysvětlit daly: například, že ji gestapáci přinutili ke spolupráci hrozbami, slibovali vyvraždit celou rodinu… to všechno bylo v téhle chvíli vedlejší, rozhodoval fakt, že Stach se na skříňku s těmi starými krámy jenom třese. Bude tedy možné obrátit situaci a zmáčknout jeho.

– Tohle vám kupovat nebudu, odsunula štítivě prstem fotokopie, –ale jestli si myslíte, že dám vzácnou rodinnou památku za dvě stovky, tak jste spadl z višně. Skříňka i s obsahem slojí dva tisíce rublů a o jiné sumě se nebudu bavit, ať k tomu přidáte nějaké fotky nebo ne!

Stach vzteky zesinal. Baba vykutálená, ta má ale úroveň! I když se vlastně nejednalo o jeho peníze, začal smlouvat. Z principu, nemůže přece vyklidit pole jako nějaký jelimánek, který si zaslouží, aby ho obrali až do trenýrek! Pylajevová však měla povahu jako křemen, pod patnáct set se ji ponížit nepodařilo a Stach měl v kapse jen pět stovek.

– Dobrá, pět set tady necháte jako zálohu a navečer si přijdete pro skříňku s odpočítaným tisícem rublů. Jinak nedám.

Vyplatil tedy zálohu a odporoučel se. V parku si našel osamělou lavičku, zmáčkl v kapse knoflík vysílačky a zavrčel na mikrofon, všitý do klopy:

– Námořnická skříňka je na světě. Uvnitř to, co hledáme. Ale ta baba by člověka dokázala oholit cihlou. Na dokumenty kašle a chce ještě tisíc rublů. Dnes večer. Pak skříňku vydá. Budeme klopit, nebo jí mám podřezat krk?

– Blázníš? Potřebujeme rozdráždit kriminálku vraždou? Potřebujem skříňku a klid po pěšině. Prachy stejně nejdou z našeho.

– Ale mohly by se u nás třeba pozdržet, ne?

– Poslouchej, teď se pracuje jinak. Účtujeme mastně, ale přesně. Sejdeme se ve tři, vyfasuješ zbytek peněz. Jak budeme mít v ruce ampule, vznikne nová situace pro jednání s Draussem, chápeš?… A kup si nějakou běžnou velkou aktovku, aby se do ní skříňka vešla. Nebudeš přece pochodovat po Rostově s lakovým nápadným krámem v ruce.

2

Ulice Pod jasany, vysoký činžák z přelomu století. Vyšlapaným schodištěm, v jehož ovzduší tkvěl nevyvětraný pach zelí, připáleného tuku a mydlin, vedl Péťa Veněv nahoru Ninu Tverskou.

– Lepší podnájem Serafim zatím nesehnal, Nino. Moment, musíme najít správný zvonek, Pylajevová, tady.

Evelyna Pylajevová se před chvili vrátila ze spořitelny, kde uložila krásnou sumu pět set rublů, natáhla se na gauč, ale příjemné spočinutí jí přetrhl zvonek.

Že by ten blázen přišel pro skříňku už teď? Vždyť říkal kvečeru…, nevrle šla otevřít, bolely ji nohy.

– Péťa? vytáhla obočí, –Serafim jel dnes ráno k nějakým příbuzným, to vám snad říkal… ach, pardon, nevšimla jsem si, že máte někoho s sebou, tak pojďte dál.

– Paní Pylajevová, to je má přítelkyně Nina Konslantinovna. Sbírá starožitnosti a já jsem jí vyprávěl, že máte hromadu všelijakých zajímavých věcí…

Dnes se mi se sběrateli netrhnou dveře, usmála se pro sebe Pylajevová a vedla hosty do pokoje. Nina se rozhlížela po místnosti, nacpané nábytkem, zašlými krajkovými přehozy, pastýřka z porcelánu a prázdnými ptačími klecemi.

Posadili se, což znamenalo nejdřív odklidit haraburdí z jednoho křesílka, a po úvodních řečech o počasí Péťa prohlásil, že by Nině rád předvedl tu staré krokodýlí album, které zde párkrát viděl, když byl u Serafíma na návštěvě.

Pylajevová se zarazila, už prý jí vynechává paměť, ale ano, kožené album, někde v komoře určitě bude, za okamžik, no prosím, račte se podívat.

Nina rozevřela tmavé, trochu zkroucené desky. Pár listů s oválnými rodinnými snímky, pak Jeden zvětšený snímek přes půl strany: alej soch, šikmo vztyčených proti bělostné bublanině oblaků.

– Už je to zežloutlé stářím, řekla Pylajevová, –podívejte se na věnováni.

Na poslední straně bylo napsáno ráznými škrty pera: Věrnému spolupracovníku na toulkách v Tichomoří, Fjodoru Antonoviči Těrechovovi, na Nový rok 1896.

Nina sevřela prsty, až jí zbělely: –Ano, je to ono.

Pylajevové neušlo její vzrušení. –Copak, děvenko?

– Je to dědečkovo písmo. Jakými cestami osudu se album dostalo k vám, paní Pylajevová?

– Můj nebožtík manžel to kdysi zdědil po svém otci a já si starých věcí vážím, nic nevyhodím. Ale už je to dávno, tchán umřel někdy za první války a muž v sedmatřicátém…

– A to je všechno, co vám po tchánovi zbylo?

– No… myslím, že ano. Ledacos jsem už prodala, musím si občas trochu přilepšit… a proč vás to tak zajímá?

– Můj dědeček byl lékař, výzkumník, a já jeho výsledky potřebuju moc pro svou dnešní práci. V zápiscích byla zmínka o okované námořnické truhličce s nějakými materiály, nevíte o ní?

Pylajevová v křesle na okamžik ztuhla. Tihle dva by se oháněli zájmy sovětské vědy, ale patnáct set rublů by z nich jistě nevypadlo. Tak ať se dohadují, jistotu mít nemohou…

– O žádné námořnické skříňce nevím.

Nina zklamaně vstávala, ale Péťa ji ještě zadržel:

– Jen ať se nevykrucuje. Skříňka tady byla, Serafim mi říkal, že ji mockrát viděli

– Když říkám, že nevím, tak nevím, pokrčila rameny Pylajevová podrážděně, –bůhví, co vám Serafim nabájil. Možná myslel ten starý kufříček s kováním, ale ten neměl nic společného s Těrechovem, byl po mé mamince a měla jsem v něm šití. A už jsem ho taky prodala. Jestli máte zájem o to album, ráda bych vám ho třeba i dala, ale živobytí je drahé…

Pětadvacet rublů se přestěhovalo od Niny ke stařeně, která hudrovala na podnájemníka, že si vymýšlí a přivádí ji do mrzutostí, že mu to spočítá…

3

Sotva za návštěvníky zaklaply dveře, Pylajevová se ztěžka posadila do křesla. Dnešek ji trochu zmáhal. Dalších pětadvacet rublů se hodilo, to ano, ale přece jen odvykla kličkování, tomu umění držet se a nikde nešlápnout vedle, zvlášť když není jasno, odkud přesně hrozí průšvih.

Když byla mladší, hned tak jí něco nohy nepodlomilo. Třeba za války, když se německá armáda přelila přes oba břehy Donu. Bylo zle. Lidi umírali na frontách i v zázemí, ale ti, co žili, měli hlad. Tehdy pochopila, jaká je to příležitost pro schopného člověka, a začala jezdit po vesnicích. Vyměňovala svou městskou garderóbu a kusy nábytku za proviant a ten pak obratem ruky prodávala za desateronásobnou cenu – opatrná. Němci mají oči všude! – tím se jí pěkně množil operační kapitál a kolotoč nabíral rychlost. Pylajevová si dávala stranou věci, které ji zvlášť zajímaly: šperky, kožešiny, zlato. To je solidní zboží, platí za každého režimu.

Nejčastěji jezdila na výpravy do Zadonské, kde ještě dost lidí pamatovalo jejího nebožtíka muže. Jednou se tam dověděla, že v domě, který kdysi patřil Tverským, se zabydlil německý vojenský lékař, který shání všecko o doktoru Pavlu Alexandroviči. Vyptává se pamětníků, loví každou maličkost a slibuje velké odměny.

Mám to risknout? Zamyslela se. Ale co, kdo nevsadí, ten nevyhraje.

Tak stála zanedlouho proti dlouhému, zachmuřenému důstojníkovi, který se jí lámanou ruštinou zeptal:

– Co ty mít? Co mi přinést?

– Pan doktor Tverský měl věrného sluhu, který s ním cestoval po všech mořích; jmenoval se Těrechov, ten sluha. Byl to můj tchán, já jsem manželka jeho syna.

– Jestli ty žena od syn od Těrechov, ty můžeš se mnou mít peníze. Pěkně peníze. Já nechci žádný špión, jenom každou paměť na velký doktor Tverský, každý papírek, bednička nebo kámen, každý všecko. Ty donést, já platit. Jasno, frau? Nejvíc za krabička!

– Ja, ja, ja, úslužně přikyvovala Pylajevová a říkala si: Chlape, jen se těš, já ti najdu takových krabička a papírek, že z tebe sedřu kůži.

Hned nazítří se dala do nenápadného obíhání vesničanů: že shání všechny památky po tchánovi, a hlavně po slavném doktoru Tverském. Prý se o to už zajímají

Němci, tak aby jim to proboha nepadlo do rukou, co když to pro naše lidi po válce může mít nějakou cenu? Babky, si s ní postýskaly nad zlým osudem a vyhrabaly všechno, co mělo nějaký vztah k Těrechovovi nebo Tverským.

Lepší spolupracovnici si snad Drausse ani nemohl představit: Musel sice platit mnohem víc, než měl původně v úmyslu, i schůzky se odehrávaly za tmy a potají, aby se neprozradila spojenectví, ale zato měl od Pylajevové do tří dnů víc materiálu, než sám sehnal za celý měsíc. Stále mu však chybělo to hlavní – okovaná námořnická skříňka s ampulemi.

Pylajevová už byla skříňce na stopě – jenomže když jsou v pohybu dějiny, pak jednotlivé osudy neznamenají víc než bárky ve vlnobití. Protiofenzíva sovětských vojsk se začala valit zpátky ke břehům Donu a Pylajevová dorazila ve spěchu a strachu do Zadonské se skříňkou v batohu, a dům Tverských už byl prázdný. Po doktoru Draussem zbyl jen rozházený popel před kamny.

Šetrná Evelyna skříňku nevyhodila a vrátila se s ní do Rostova. Všechno se někdy může hodit, ostatně tenhle krám vypadal solidně, pevná kůže s železnými pásy kolem a s krásným zámkem, hotová cestovní pokladnička. Dostalo se jí místa v komoře, pod velkou pozlacenou klecí na papouška. A byl klid.

Najednou se po letech objeví chlap, začne vyhrožovat, ale dost neuměle. Když chce skříňku, zaplatí. I za tehdejší strach, za sliby herr doktora, a hlavně za pozdější strach, aby nevyšlo najevo její podivné spojení s Němci. Nic není zadarmo, drahouškové, a u mne teprv ne!

Jenomže dvě hodiny po prvním zájemci je tu jak na koni Péťa s tou dívkou. Prý Tverská, prý i dědečkovo písmo poznává, co by mi ještě chtěli navěsit na nos? Takového čenichání kolem skříňky… najednou. Co za tím vězí?

Pylajevová na náhody nevěřila. Pevně však sevřela rty. Na ni si nepřijdou.

4

Sotva vyšli Péťa s Ninou z domu, málem vrazili do Andreje, kterého doprovázel Rjazanov. Kriminalista vysekl poklonu:

– Nino Konstantinovno, stačí jít s Andrejem a hned má člověk na vás štěstí. To je báječné. Dovolíte, mladý muži…odsunul Péťu, jako by se nechumelilo, a odvedl si Ninu o kousek stranou.

– Byli jste už u Pylajevové? Viděli jste skříňku?

– Proboha, k vaší profesi patří jasnovidectví a čtení myšlenek?

– Vysvětlím vám to později, teď není čas. Vy jste mne předešli, byli jste v bytě. Má tu skříňku?

– Má dědečkovo album, ale skříňku už prý dávno prodala. To, co viděl Serafim, to prý byl její kufřík po mamince.

– Kufřík po mamince? Výborně. Prosím vás, Nino, vraťte se teď k přátelům; počkejte na mne všichni tady za rohem, za čtvrt hodiny přijdu za vámi.

– Dobrá, počkáme.

5

Rjazanov předpokládal, že skříňka je dosud v bytě, doufal v to; a vsadil na to. Ostatně nic jiného mu nezbývalo. Každá minuta teď byla drahá.

Vběhl do lékárny, která byla v domě naproti, nespouštěl oči z protějšího chodníku, a vytočil číslo rostovského velitelství. Vyžádal si dva přepadové vozy plus zálohu, okamžitě uzavřít vchody do činžáku i okolní ulice a dvorky, ale nenápadně, rozumíte? Nejde o amatéry, a přivést s sebou od prokurátora povolení k domovní prohlídce. Spojení všech vozů a posádek rádiovozem. Jemu ať kapesní vysílačku přiveze posádka prvního vozu. Do desíti minut musí síť spadnout, kdyby na sůl nebylo!

– Spolehněte se soudruhu majore!

– Co taky jinýho můžu, povzdechl Rjazanov, ale to už sluchátko na velitelství cvaklo.

Za jedenáct minut se u něho hlásil nenápadný mladík s vysílačkou, stručně se domluvili, za patnáct minut stál Rjazanov s Pěťou a Ninou před dveřmi Pylajevové.

– Dobrý den, tady je legitimace, já jsem z kriminální poli…, víc už nestačil doříct, Pylajevová podivně zachrčela a kácela se v předsíni na zem. Major ji taktak zachytil, stejně už hlavou bouchla do Šatníku.

– Zatraceně, vodu, prosím vás, Nino! Možná to na nás hraje, ale ta boule, co jí roste za uchem, je zaručené není filmovaná.

Nina dala starou ženu za pár okamžiků jakžtakž do pořádku.

– Jen klid, prosím vás, řekl Rjazanov přátelsky, –nikdo vám tady nechce ublížit. Jedná se jen o tu starou skříňku, kterou mále, a o darebáka, který ji chce získat.

– Já ho ani neznám, zašeptala hluše Pylajevová. –já jsem nemocný člověk, penzistka jsem, sovětská občanka… žiju skromně a do žádných špinavostí se nepletu.

– No právě, usmál se major, –protože jste poctívá sovětská občanka, můžu vám to říct bez oklik. Předpokládám, že nám pomůžete dostat gangstera, který si pro skříňku přijde.

Tady Rjazanov vystřelil naslepo, podle odhadu, ale trefil přesně.

– Ano, má dnes kvečeru přijít, říkal, že je starožitník, slíbila jsem mu tu věc. Proto jsem vám taky tvrdila. Péťo, že už je to prodané. Prosím vás, v komoře ne, ve spíži vlevo dole, za prázdnými lahvemi…

Nina rozechvěle vzala skříňku z Péťových rukou. Co z dědovy pozůstalosti k sobě může přitahovat zájem jakési lupičské bandy? Pár zažloutlých kreseb? Zápisník? Sošky? Nebo ty dvě zalétované mosazné nádobky?

Rjazanov zamračeně hleděl do skříňky. Na nějaké předběžné otvírání ampulí není čas, podvečer je Široký pojem a starožitník by se tu každou chvíli mohl objevit.

– Poslyšte, Nino, vzal dívku za lokat a odvedl ji do kouta pokoje, –dejme tomu, že by v nádobkách byly v nějakém, já nevím v jakém stavu bakterie, které kdysi vyvolaly epidemii na ostrově Soch. Mohly by být nebezpečné ještě teď? Mohly by znovu zabíjet?

– Tak proto…, zašeptala Nina s očima rozšířenýma údivem i úlekem, –to by mě nenapadlo ani ve snu.

– Bezpečně nevím nic, ale jsme v časové tísni, proto bych prosil jednou větou: jaké nebezpečí ty ampule představují?

– Moment… ne, s nejvyšší pravděpodobnosti to nebude znamenat akutní hrozbu, Že by se tak dlouho udržela čistá kultura… spíš nějaké spory nebo jiná rezistentní forma… asi by dalo probudit to k životu, a k tomu je třeba experimentů, času.

– Díky, oddechl si major, –ostatně nadlouho to z ruky stejně nepustím. I tak riskuju, ale nešť. Zaklapl víko.

– Skříňku, obrátil se k Pylajevové, –tedy klidně prodejte. No ano, když vám za ni nabízejí peníze. Vy, Péťo, se teď s Ninou rychle ztraťte, prosím, děkuju vám za spolupráci, já se tady zavřu do ložnice a budu zticha, objevím se, paní Pylajevová, jenom kdyby vás ten chlap nějak ohrožoval.

Pylajevová přikývla a zůstala sedět v křesle, oči zavřené. Minuty běžely, byt byl tichý.

Pak se u dveří ozval zvonek.

6

Sardoff přecházel kolem výkladních skříní už dlouho, ale nervozitu na něm vidět nebylo, jen si zapaloval jednu cigaretu od druhé. Konečně na druhé straně ulice zahlédl pospíchajícího Stacha. Zmáčkl v kapse knoflík a zašeptal do límce:

– Raději za mnou nepřecházej, pokračuj pomalu dál. Jak to vypadá?

– Napůl dobrý, napůl špatný.

– Kruci, vymáčkni se jasněji! Co se děje?

– Ta bába teď byla zaražená jak hřebík, nechtělo se mi to líbit. Ale skříňku vydala. I s obsahem, to jsem zkontroloval. Prachy si vzala. A když mi psala účtenku, tak na ni místo cifer načmárala vzkaz: Opatrně, jsou tu uši! Ztraťte se! V kvartýru jsem si ale ničeho nevšiml…

– Zatraceně, že by byl někdo nalepený na ni? Okolo nás byl vzduch čistý až teď… zařídíme se podle toho. Nezastavuj, jdi dál, směr Nádraží sever, víš, kde to je? Za druhým rohem doprava. Tam se potkáme na záchodkách a já převezmu ty ampule.

– Zlatý voči! Ty bys pak s nimi frnkl, a já tady zůstanu v loji, co? Tak malej už nejsem.

Sardoff dvakrát polkl a pak chladně pronesl: –Nemusíš hned při prvním zádrhelu panikařit. Za čáru je cesta pro oba, cestu jsem zařídil. Tady z města ovšem vypadneme každý sám a na jinou stranu, pro jistotu.

– Právě pro jistotu ty ampule zůstanou u mne.

– Pitomost. Já nesu odpovědnost za akci; ty dostaneš svůj podíl, ale o obsah skříňky se postarám sám.

– Hele, já budu někomu věřit, až znovu zdětinštím. To si ale počkáš. Za první potřebuju hlavu na krku, za druhý klid a přehled a pak teprve prachy. Ampule máš u mě v bezpečí, ale dostaneš je až za čárou. A tečka.

Sardoff chvíli uvažoval a pak si odfrkl: –Dobrá; znamená to trochu změnit postup. Sraz přesně za hodinu před letištní halou.

KAPITOLA DVANÁCTÁ – TVÁŘÍ V TVÁŘ

1

Sardoff si pískal, ruce za zády, a prohlížel si plakáty na oknech odbavovací haly. Stach zastavil kousek za ním, odložil tašku a začal si zavazovat botu. V límci saka mu zašeptal mikrofónek:

– Letenka do Tbilisi, nejbližší spoj, odlet za tři čtvrtě hodiny. Nakládá poštu a nějaké balíky, není to normální linka, bere jen pár pasažérů. To se hodí. Měl jsi někoho za patama?

– Jestli měl, tak jsem ho setřepal; taxík, tři pasáže, tramvaj a zase taxík. Křidýlka fízlové nemají.

– Za mnou je taky čisto. Teď fič pro letenku, ostatní až potom.

2

Amplióny v hale si odkašlaly: Žádáme cestující na lince čtyřicet pět, Rostov-Tbilisi, aby se připravili k odletu u východu číslo tři. Opakují, žádáme cestující…

Péťa Veněv si na poslední chvíli cosi vzpomněl, seběhl po schůdcích od pilotní kabiny a sprintoval ke kiosku s novinami. Pasažéry tedy vítal kapitán letounu.

První přišla ostýchavá stařenka v šátku, ale ostych ji brzo přešel a uvelebila se u předního okénka. Za ní nastupoval hubený zažloutlý mužský, vypadal nemocně a podezřívavě a taky zkoušel nohou každý schůdek, jestli pod ním nepraskne. Pak se hrnul vesnický strejc s velikánským, nešikovně zavázaným balíkem, patrně nakoupil pro celé příbuzenstvo a teď nákupem ohrožoval sebe, i okolí. Statný, elegantní pán s prošedivělou bradkou se uhýbal, aby nebyl balíkem smeten ze schůdků, a pokrčil na Andreje rameny, jako by se chtěl optat: tohle taky pouštíte do letadla? Další – Andrej mu mimoděk povykročil vstříc – ale Rjazanov sotva postřehnutelně zavrtěl hlavou, pilot pochopil a zatvářil se, jako když kriminalistu vidí poprvé v životě. Za ním se cpali do letounu dva brunátní tloušticí, asi dvojčata, kteří ze schůdků bouřlivě mávali dvěma blondýnkám u budovy, nejspíš ten skok z Rostova do Tbilisi byl pro ně pamětihodný jako transoceánská cesta.

Kapitán se podíval na hodinky a gestem popohnal Veněva, který už klusal zpátky od kiosku. –Promiňte, vážení cestující, vydechl Péťa udýchaně mezi dveřmi, –jestli jsem o pár vteřin zdržel start, tak to cestou dohoníme. Ale neutekla mi jedna zajímavá knižní novinka, poklepal si na kapsu. V letadle se ozval smích.

Šatov s Veněvem prošil uličkou do pilotní kabiny a za okamžik zahřměl levý a po něm pravý motor.

Rychle nabrali výšku a kurs, moře pod nimi se lesklo jako deska z kovu, zmizely i roztrhané mraky. Ještě pár minut, a pak zatočí k jihovýchodu, aby se nedostali příliš hluboko k Turecku.

Rjazanov si pohodlně sklopil křeslo a přimhouřil očí. Po dlouhé době první chvilka k pokojnému přemítání. Zatím to byla honička bez zastávky. To, že v Rostově Stacha konečně vyhmátl, byla vlastně souhra náhod: potkal Andreje, přes Ninu Tverskou byl osud posádky spleten se Stachovým, u radistovy bytné to stihl na poslední chvíli. Teď už se však náhodě nesmí přenechat nic. Stach má u sebe nebezpečné ampulky.

Letí se do Tbilisi. Čeká společník tam? Pokusí se dostat úlovek přes jižní hranici? Rostovští do Tbilisi telefonovali, hned na letišti bude dostatečný doprovod, aby v síti zůstaly především ampule a také Stach a jeho komplic. Nebo šéf. Jenomže k setkání vlastně dojít nemusí – Stach třeba balíček někam strčí a vypaří se… Co je hlavní karta ve hře? Zřejmě ty kovové nádobky. Škoda že jsme je v tom tempu nestihli otevřít, když už se nedal vyjmout obsah, tak se do nich aspoň podívat… cesta ke kriminalistice asi začíná tím, že je člověk nezřízeně zvědavý.

Není ale přílišné riziko, že jsme Stachovi dovolili odejít s neporušenou skříňkou? Ale jaká jiná cesta vede k jeho kumpánovi?

Najednou sebou Rjazanov škubl a posadil se: zatraceně, co když ten druhý už jo tady, v letadle? Co když jednají chytřeji a rychleji, než jsem předpokládal? Budu pak na ně na oba stačit?

Stroj se pojednou roztřásl, jako by vjel na hrbolatou polní cestu, pak zvedl nos a začal prudce stoupat. Vletěli do mraku, setmělo se.

Muž s bradkou, který seděl vpředu vedle podřimující babičky, párkrát lapl po dechu a sáhl si rukou k srdci:

– To s tím musejí tak mlátit?

Vrávoravě se zvedl a pootevřel dveře k pilotní kabině. Rjazanov vyskočil ze sedadla, ale v tom okamžiku se za ním ozvalo – Stůj! Obrátil se – a hleděl do ústí pistole. Stach mu pokynul zbraní:

– Posad se, nebo jsi v maléru.

A dveře do pilotní kabiny hlasitě zacvakly.

3

Serafim Černýš dokončil předepsané hlášení o poloze letounu, připojil několik nespisovných výrazů na adresu meteorologické služby, která oznamovala na trati slunečnou pohodu a místo toho jsou v bouřce, a spokojeně stáhl sluchátka. Pak vylovil z přihrádky objemnou termosku s čajem.

Nalít si horký čaj, když stroj poskakuje, jak jankovitá kobyla, to vyžaduje nejen značný cvik, ale i soustředění – Serafim tedy přeslechl cvaknutí dveří. Když zvedl oči od hrnku, uviděl nad sebou šedé sako a hlaveň pistole.

Jediné, co ho v prvním okamžiku napadlo, byl ten horký nápoj v ruce. Chrstl útočníkovi čaj do tváře a zvedal se, ale šlehnutí výstřelu ho srazilo zpět jako úder bucharu. Pravé rameno necítil, ale zato cítil strašlivý vztek. Levičkou hmátl vousáčovi po hrdle, přirazil ho na protější stěnu –, zahřměl však druhý výstřel a Serafimovi podklesla kolena.

V tu chvíli už byl v uličce Andrej. Neměl příliš prostoru na rozmach, ale i tak srazil pěstí Sardoffa zpátky ke dveřím. Sardoff něco vydržel, i na zemi znovu zvedal pistoli. Andrej mu ji vykopl, zbraň zařinčela na kovové podlaze.

Oba se po ní vrhli. Letec oběma rukama hmátl po útočníkově paži a škubnutím mu ji zkroutil za záda. Sardoff vyjekl bolestí, hrábl levičkou do saka, vylovil odtud dlouhý a tenký nůž a bodl za sebe. Zasáhl někam ke kyčli; kapitán ucítil, jak se kov zarazil o kost. Pustil gangsterovu zkroucenou pravičku, zvedl obě ruce a spojenými pěstmi ho uhodil do zátylku tak zoufalou silou, že Sardoff změkl a sesypal se na podlahu jako pytel brambor.

Vrávorajícího Andreje zezadu podepřel Péťa. Obě pilotská křesla byla prázdná, obě řídicí páky se souhlasně rytmicky vykyvovaly podle pokynů autopilota. Stroj se v bouřkových mračnech taktak držel na kursu.

– Chytni mašinu, proboha, zavrčel kapitán, vytřásl se z Veněvových rukou a sehnul se pro pistoli. Tehdy zaduněly dveře od pasažérské kabiny. Pod druhým úderům zapraštěly u zámku a rozlétly se.

– Jestli je to konec, pomyslel si Andrej, –bude aspoň s ohňostrojem. Namířil.

Ve dveřích stál Rjazanov, rozcuchaný a udýchaný. Také s pistolí v ruce. Obě zbraně zvolna klesly.

– Fajn, řekl Rjazanov, –kde ho máte?

– Tady, kývl Andrej pistolí policistovi za dveře, které mu zakrývaly výhled. Ležela tam přes sebe bez hnutí dvě těla, radista a Sardoff.

– Péťo, je po tom střílení mašina v pořádku?

– Trochu teče hydraulika od levého podvozkového kola, jinak jsme o. k., kapitáne.

Andrej si sáhl na košili na boku. Byla teplá a mokrá, lepila se. Odstrčil Rjazanova, přisunul k němu ležícího Sardoffa a klekl si k radistovi. Zkrvavený Serafim byl v hlubokém bezvědomí, téměř se nedalo poznat, zda dýchá.

Kriminalista zacvakl Sardoffovi pouta a zamumlal:

– Odpusť, kapitáne, jestli to dokážeš. Nedomyslel jsem, že můžou být dva už tady, a pak jsem to nezvládl. Jak ti můžu být teď užitečný?

– Tady, ukázal Andrej na stěnu radistova kamrlíku, – tady je lékárnička. Zkus nějak Serafimovi zastavit krvácení. Rychle.

Vstal, na čele mu vyskočily kapičky chladného potu. Udržel se však na nohách, došel ke svému křeslu a nasadil si sluchátka.

– Já 45-16, já 45-16, volám Krasnodar. Jste nejbližší letiště, točíme k vám. Potřebuju okamžitě volnou hlavní dráhu, mám na palubě dva zraněné a dva zadržené útočníky. Stroj poněkud poškozen střelbou, podvozek budem vysouvat ručně. Rozumíte? Já 45…

– Tady Krasnodar, věž, rozuměli jsme, ozvalo se ve sluchátkách. –Máme vás na lokátorech, povedeni vás. Dráha číslo jedna bude za tři minuty volná. Dohlednost patnáct set, sedejte vizuálně. A jak to vypadá s vámi, kapitáne?

– Děkuju, normálně. Za osm minut jsme u vás.

4

Andrejovo bodnutí na boku vypadalo zle, nakonec však nebezpečné nebylo. Dlouhá, rozchlípená rána, ale stačilo ji vyčistit a uzavřít pěti stehy a kapitán už se na ambulanci škubal, že nemá kdy, nahoře mu na operačním stole leží radista se dvěma průstřely. Poděkoval a šoural se v nemocničním županu po schodech. Tam ho doběhl Péťa s vypůjčenou uniformou, ta Andrejova rozříznutá a zkrvavená příliš vycházkově nevypadala.

Z operačního sálu vyšel chirurg, stáhl si čepičku ze zpocených Šedých vlasů, shodil roušku a rukavice a šel se opláchnout.

– Jak to vypadá, pane profesore?

– No… asistent už ho šije. Jeden čistý průstřel horního plicního laloku, druhá kulka zůstala v lopatce, tu jsme museli lovit. Nebojte se, vašeho kolegu tak snadno nezabijou. Ale poleží si, pěkně dlouho si poleží.

– A co létat, bude?

– To zaručit nemůžu. Taky to bude záležet na něm.

Andrej vděčně podal doktorovi ruku, ten mu s ní zapumpoval s nečekánu prudkostí, takže letec zbledl a zkroutil se.

– Pardon, vy jste zřejmě ten druhý Robin Hood… a co že nejste na lůžku? Tak ať si vás tu taky nenecháme, pilote. Sypte do postele. Sklenici svařeného vína a spát… a nemějte strach, radista bude v pořádku.

Na chodbě netrpělivě čekal Péťa a do schodů se právě hnal udýchaný Rjazanov. Když se dověděl, že Černýš žije, oddechl si, pak vrazil ruce do kapes a sklopil hlavu.

– Stejně si budu nadosmrti vyčítat, že jsem vás dostal do takové šlamastiky. Kdyby měl člověk hlavu jak almaru, stejně všechno nespočítá předem. Kamarádi…

Letci ho nenechali domluvit, zavěsili se do něho, Andrej z levé strany a značně opatrně, a společně zamířili k východu z nemocnice; pomalu, co noha nohu mine.

KAPITOLA TŘINÁCTÁ – V NOCI NA SKÁLE

Klaus Kurz znal Drausseho dost dlouho, aby věděl, že když ho volají tak pozdě večer do šéfovy pracovny, nebude to kvůli mimořádné pochvale. Zkusil tedy před šéfovým stolem hrbit svá obšírná záda do postoje co možná zkroušeného a čekal, co bude.

– Poslyšte, vy… měl jste za úkol nespustit na ostrově nikoho z očí a zatím to vypadá, že kdekdo si dával zatracený pozor na nás! Musí to dojít tak daleko, abych já za vás zjišťoval, že Monty Peerce je placené očko firmy Kleridis, a že mu navíc začal přihrávat ještě Harry? Ti dva špehové zmizí, rozumíte? Harry ještě dnes a na Peerce si vymyslíte nějaký trik, aby okolo toho nebyly řeči! Ven – a dokud nebudete mít úkol z krku, tak se neodvažte ani nahlas dýchat!

Kurz zasupěl a pozpátku vyšel z místnosti. Byl to tvrdý chlap; od poloviny třicátých let sloužil jako dozorce v koncentrácích, končil v Majdanku a tam si se smrtí tykal – ale Drausse byl šéf, z kterého měl strach i on. Vytáhl ho z nejhoršího, pravda, uklidil ho sem na ostrov a svěřil mu výtečnou práci, ale kdyby ta práce nebyla výtečně odvedena? Drausse si nepotřeboval se smrtí tykat, byl sám jedna z jejích podob.

Svítil velký žlutý měsíc. Kurz nechal džíp před zadním vchodem laboratoří, vydýchal se trochu a pak šel pro Harryho.

– Šéf nařídil, že ti mám ještě teď v noci něco ukázat, jestli to poznáš, pojď, drobku.

Lilipután už byl v pyžamu, nevrle se oblékl. Vůz se rozhučel a začal šplhat serpentinami k útesům. Nahoře Kurz zastavil.

Je krásně, pojď se trochu vydýchat.

– Že by tu bylo extra výstavně?… odsekl Harry. Pár kroků od silničky končila pevná půda a začínal vzduch. Propast dobrých sto padesát metrů hluboká, dole nezřetelný světlejší límeček pobřežního písku a pak donekonečna vlny, v nichž si vyznačoval zlatavou cestu měsíc.

Kurz se posadil na balvan a hleděl k moři.

– Mele, maličké, máš strach ze smrti?

– Proč? Proč bych o ní měl přemejšlet?

– Tak… já jí znám. Už jsem jí přived dost zákazníků, víš. Každý se na ni tváří jinak a ona je přitom pokaždý stejná.

– Ono je na světě přece jenom hezky. Tak nač debaty o smrti, kdo by měl chuť k ní pospíchat?

Kurz lítostivě pokrčil rameny: –Například ty, kamaráde. je to šéfův rozkaz.

Harry si poodsedl a káravě zavrtěl svou velkou hlavou.

– Vy jste zas jednou přebral, pane Kurz. Proč by chtěl šéf oddělat mne, když mu tak věrně a dlouho sloužím?

– Tak pitomou otázku jsem od tebe nečekal, Harry. Něco jsi prošvih a sám víš nejlíp, proč musíš vypadnout ze hry. Mně po tom nic není. Až na to, že jsem ti věnoval už plnejch třináct minut navíc, měl jsi zhasnout o půlnoci. Ale to je můj soukromej dárek, protože tě mám rád.

– Pane Kurz, tyhle vtipy si jednou pro vždy vyprošuju! Jdeme se radši vyspat!

Kurz vytáhl z kapsy kus bílého provazu a ukázal ke stromu na skále:

– Neřvi, malej. Můžeš si i smyčku udělat sám, pohodlnou.

Lilipután vyskočil a zaťal pěsti; pak se nečekaně vrhl proti hřmotnému Kurzovi a narazil mu hlavou do stehen. Obr útok nečekal, zavrávoral a upadl. Nohama se dostal nad sráz, začal sjíždět dolů, zařval hrůzou a pak se přece jen zachytil o jakési kořání. Vzpíral se, supěl, zaklínil i druhou ruku ve škvíře a vzepřel se –vzhůru.

Harry však momentu překvapení nedokázal využít. Byl překvapen výsledkem svého útoku, sám při něm upadl a rozedřel si lokty i tvář. Šklebil se bolestí a teprve vstával, když se obrys Kurzovy postavy znovu objevil nad temným obzorem.

Hrábnutí – a Kurz ho držel za ruku. Harry aspoň hryzl.

Kurz se mlčky vztyčil, rozpřáhl se a mrštil drobkem nad sráz, do větru a do noci.

– Člověk je na tebe laskavěj a ty ještě budeš kousat, mizero.

KAPITOLA ČTRNÁCTÁ – DUNĚNÍ POD OSTROVEM KLIDU

1

Bylo už po půlnoci, ale Pierre ještě svítil stolní lampičkou a doplňoval si poznámky. Čekal. Zaškrábání na rám okna – doktor Marloni je konečně zde! Scházeli se teď téměř každou noc a společně studovali materiály z pohřbené kosmické lodi, luštili cizí jazyk jako rovnici o mnoha neznámých, krok za krokem se prosekávali spletí záhad. Přes den si na tuto práci netroufali, aby nebyli nápadní, a noci byly příliš krátké.

Novinář přistoupil k oknu a tiše pootevřel.

– Paola? podivil se.

– Já už nemůžu… proboha, Pierre, tak dlouho mi trvalo, než jsem se dostala z vily…

Pierre jí podal ruku a rychle jí pomohl dovnitř. Dívka se rozplakala, nebyla k utišení. Pierre ji přitáhl blíž, přitiskla mu svou uslzenou tvář na rameno.

– No, děvče, vybreč se a bude ti líp, copak je, tady se nemáš čeho bát, uklidni se, no ták…

To chlácholivé bručení na ni působilo jako na dítě ukolébavka. Přestala se třást a pak si řekla o kapesník.

– Dělali se mnou pokusy jako s laboratorní krysou, Pierre. Naočkovali do mne jakýsi neřád, proto jsem byla nemocná… ale Drausse chystá další a horší věci. Chce tu nemoc vypustit na lidi!

– Paolo, víš, co to může znamenat?

– Vím. Drausse tady objevil strašlivě účinné mikroby, úplně neznámé, a teď připravuje, výrobu zbraní. Má to být jedinečný výdělek.

– Na smrti se vždycky nejlíp vydělávalo. A ještě něco – Drausse na tom pracuje sám?

– Proč myslíš, že za Wattersem přijela ta vzácná návštěva? Ochutnat čerstvé kraby a pár dní se opalovat? Maji v tom prsty všichni.

Pierre s hlavou skloněnou přecházel po místnosti. Vzpomněl si na svou oslavnou reportáž o krabím kombinátu: hromádka upravených fakt a kopec peněz za ni, jednoduchá záležitost, nic ták zlého – a posloužilo to jako opona z hedvábí před nabitým kulometem. Naletěl jsem vám, pánové, jako naprostý jelimánek. Ale ještě není všem dnům konec, ještě se ukáže, kdo má v rukou silnější trumfy!

Pokojem přeběhl jazyk reflektoru. Pak světla zhasla, před domem zatúroval a ztichl motor, bouchly dveře. Houtron si položil prst na ústa. Pan domácí se vrací a ten by o noční návštěvě neměl nic vědět. Ukázal Paole, ať se schová do kouta za skříň.

Pak odemkl a předsíní přešel do Peerceova pokoje:

– Buďte zdráv, Monty, přišla vám nějaká pošta z pevniny, nechal jsem vám to tady na stole. A spěte sladce, já už taky sotva vidím na oči

– Tak dobrou, dobrou, zavrčel Monty, zavrávoral a nejistě položil svou masitou ruku na hromádku novin a dopisů. Pierre kývl a ihned zamkl své dveře na dva západy. Zhasl.

Okno se rozevřelo pomaličku, bez jediného skřípnutí. Nejdřív z něho vyklouzla dívčí postava, za ní novinář. Teprve když byli v dostatečné vzdálenosti od domu zastavili se.

– Pierre, to se přece nemůže nechat jen tak, vymyslíš něco? Nějaký poplach, a rychle…

– Jedna věc už se stala. Včera jsem odeslal do redakce velký materiál, který určitě vzbudí senzaci a rozvíří zájem o Pito Kao… sice z jiných důvodů, ale na tom teď nesejde. Napsat zničehonic o tom, jakou roli tu asi hrají Drausse a Watters, tak to žádné noviny nevezmou; buď by mysleli, že jsem se zbláznil, nebo by dostali strach z oplétaček. Lodní pošta je navíc strašně pomalá a my jsme odříznutí, bez přímého styku…

– A co vysílačka?

– Báječně, Paolo! Merlomi se kamarádí s Wattersovým radistou a ten uzavřel bratrství na život a na smrt s jamajským rumem. Pár lahví se dá opatřit rychle, to by šlo,

Dívka položila Houtronovi ruce na ramena: –Ale… neriskuj, Pierre, prosím. Drausse má kolem sebe zabijáky a on sám…

– Neboj, nějak to zařídíme. A pak, myslíš, že ostrovní vysílání někdo na ostrově poslouchá? Proč? Raději už utíkej zpátky do vily, aby si nikdo nevšiml, že jsi byla venku. Dobrou noc, děvče.

Pierre se vracel k otevřenému oknu, a když se chystal vklouznout dovnitř, rozlehla se v domě krátká dutá rána. Monty něco rozbil? Nebo to byl výstřel?

Skočil do svého pokoje, rozsvítil a rychle hledal očima nějakou zbraň. Našel jen těžkou vyřezávanou hůl, kterou dostal od Maukího. Sevřel ji v pěsti a šel zaklepat na Peerceovy dveře. Ticho, v domě se nic nehnulo, jako by Monty byl pryč.

Prudce otevřel – a spatřil svého domácího zhrouceného na stole, kolem hlavy krev. Krátký černý revolver se válel na zemi. Stačil jediný pohled na díru ve spánku. Monty Peerce byl mrtev.

Pod jeho rukou ležely zmuchlané časopisy, pár losů a dopis. Novinář odtáhl tu ruku, ještě teplou, aby viděl do dopisu:

– Vážený pane Peerci, obdrželi jsme v pořádku váš los číslo 0013727, série F, a musíme vám s politováním sdělit, že se do první rozhlasové relace o výsledcích tahu, kterou jste patrně slyšel, vloudila malá chyba, přeřeknutí hlasatele. Další hlášení už byla správná, a těm jste pozornost už nevěnoval. Výhru sto tisíc dolarů tedy získává los série F s číslem 0013721. Všechny losy, které vyhrávají větší částku, jsou podrobeny chemickým i rentgenografickým rozborům; našim odborníkům přesto trvalo dost dlouho, než objevili, jak se vám podařilo předělat tak úspěšně poslední číslo vašeho losu na sedmičku, na tu sedmičku, která stejně nevyhrála. Nejpozoruhodnější je to, že jste sedmičku vyrobil z jedničky, a tak jste se sám připravil o poctivou výhru, je to jenom náhoda, nebo prst, boží?

Rozhodněte si to sám. A protože jste podved i jen sebe, nepodáváme tentokrát ani žalobu a poroučíme se –

razítko a podpis nečitelný

Tak se koloradský brouček rozpřáhl po sto tisíci dolarech a zbyl mu z nich jízlivý zmačkaný dopis. A kulka ve spánku. Pierre uvažoval, zda nemá probudit Merloniho nebo místní policii, kterou představoval seržant, namazaný od rána do noci, jehož jedinou starostí bylo sestavovat hlášení tak, aby mu na ostrov nepřijela žádná kontrola. Doktor už Montymu nepomůže a seržant teprve ne.

Lampa nad stolem jako by ztrácela jas. Nad ostrov Pito Kao přicházelo svítání.

2

Zpráva o Montyho smrti proletěla ráno ostrovem; časní návštěvníci Oskarova baru, kteří na moři potkávali smrt dost často, krčili rameny; proč má člověk zubaté chodit naproti? Ona se přihlásí, i když o ni nestojíš.

K Draussemu se dal Kurz ohlásit po deváté hodině, když si byl jist, že všechny ranní drby se k šéfovy už donesly.

Šéf byl naladěn tak medově, že se téměř pousmál:

– Nepředpokládal jsem, Kurzi, že dokážete zapracovat tak rychle a chytře. Peerce byl na ostrově znám jako falešný pětník, spousta lidi ho denně potkávala ve fabrice i v baru, řečí by kolem míň logické smrti bylo k nesnesení… ale způsob, jak jste použil jeho průšvihu s loterii, tomu říkám čistá práce. Kurzi, máte před sebou budoucnost!

Dlouhán srazil paty a se spokojeným úsměvem zasalutoval.

3

Peerceova sebevražda byla námětem debaty i ve Wattersově sídle. Hosté došli k závěru, že když se hlupák chce dostat k penězům, nutně to udělá hloupě; a podle toho také dopadne.

Jeden z hostů však byl výstřelem v Montyho domku vzrušen. Byl to pan Archibald Kent, tajemník starého Kleridise. Při svých toulkách světem se před několika lety dostal do Tibetu, dověděl se tam o prastaré Knize mrtvých, přečetl ji a od té chvíle se začal zabývat záhrobními vědami. Přistupoval k nim ovšem jako moderní člověk: do kontaktu s těmi, kdo právě odešlí z našeho světa a ještě se nezabydleli na onom světě, hodlal proniknout pomocí vysoce citlivých detektorů a přijímačů. Proto s sebou stále vozil bednu aparatur.

Tentokrát zajásal – ostrov, kde je málo lidí t málo rádiového šumu, na něm čerstvý sebevrah – to by měly být ideální podmínky pro styk s oním světem!

Když se setmělo, seděla společnost u zahradního krbu, z něhož voněla pečínka. O dvacet metrů dál roztáhl Kent své rádio technické nádobíčko, uvedl je do chodu, a začal zkoušet štěstí. Zachytil hlasy několika rybářských lodí, které se vracely, pár stanic s hudbou z pevniny, pak jen občasné praskání.

Do toho se ozval hlas, dunivý a velice blízký:

– Tady Pito Kao, tady ostrov Pito Kao. Nouzové vysílání, kdo nás slyšíte, sdělte dál! Na ostrově se objevila nebezpečná a dosud neznámá choroba, může ohrozit i vás všechny. Varujeme! Kdo nás slyšíte…

Společnost u krbu přerušila debatu. Nejdřív byl u Kentových aparátů starý, zdánlivě nepohyblivý Kleridis.

– Archie, odkud to bylo? Nahrával jste? Můžete to pustit ještě jednou?

– Zajisté, sire, okamžik.

Večerem se znovu rozlehl vzrušený, varující hlas. Watters se otočil ke Kurzovi, který se marně snažil nebýt vidět za Draussovými zády, a optal se ledově:

– Kdo si tohle troufá rovnou nám pod nosem, co? Poznal jste aspoň hlas?

– Bohužel, pane. Radista Dontello to není, toho poznám, kromě toho má po službě a jistě někde leží ožralý. Ale já převrátím ostrov naruby, přeorám to…

– Pane Wattersi, přerušil je Kleridis tence a ostře, jako když rýpne diamantem do skla. –Je vám jasné, že celý projekt měl smysl pouze za předpokladu, že ani slovo z něho nepronikne na veřejnost. Vypadá to, že bych měl buď žádat nové podmínky ve smlouvě, nebo od ní odstoupit.

Watters cosi zakoktal o nedorozumění, že taková maličkost se dá zaretušovat, Kleridis však jen mávl rukou.

– Pokládáte dnešní vysílání za maličkost? Pane, jsem zvyklý investoval své peníze tak, abych se bez problémů dočkal patřičného výnosu. Pito Kao není takový ostrov klidu, za jaký jste ho vydával. Už mě nezajímáte, pane.

Pak kývl na syna i na tajemníka a odkráčel.

Stoutman se choval mnohem klidněji; věděl, jak se vyvolávají paniky a jak se také dají zlikvidovat. Vzal Watterse důvěrně pod paží:

– Zachovejte klid. Ve vaší almaře – ukázal rukou dolů ke konzervárně, –se zkrátka vyskytl mol. Radit bych vám nešetřit naftalínem, příteli. A Kurze bych vyslal okamžitě do radiostanice, možná tam někoho ještě chytí. Nebo aspoň něco – stopu. Nemyslete už na Kleridise, na sebe myslete, příteli.

Potom generál zastavil ještě Drausseho:

– Pane doktore, mám obavy, že jestli do čtrnácti dnů, maximálně do měsíce, nedořešíte všechny technické problémy kolem těch mikrobů, zbudou vám do zásoby a budete si je moci mazat na chleba. Nemluvě o tom, že by vám pak ani jedna pojišťovna na pevnině neměla chuť vystavit životní pojistku.

Drausse odešel bez odpovědi. V laboratoři si sedl k vysílačce, zapjal kódovací zařízení a volal Sardoffův volací znak; dlouho a bez výsledku. Druhá strana linky byla hluchá.

KAPITOLA PATNÁCTÁ – MIKROBY V AKCI

1.

Mechanické ruce pomalu otáčely víkem kovové ampule. Uvnitř byla ještě jedna nádobka, skleněná, a v ní kus mumifikované tkáně z pohřebiště na ostrově soch. Druhá skleněná ampulka byla skoro prázdná, jen na dně ležela špetka hnědého prášku.

Co to je?

Po chvíli mlčení se Nina Tverská obrátila k profesoru Darsuaevovi:

– V deníku se dědeček několikrát zmiňoval o tom, že epidemie z Pito Kaa nezasáhla sousední ostrov, ačkoliv mezi nimi byl čilý styk. Je to menší ostrov, kde žili takzvaní „požírači chaluh“. Okolo druhého ostrova roste hromadně a u Pito Kaa místy chaluha, kterou dědeček pojmenoval mořská růže. Myslím, že měl v úmyslu zjistit, jestli opravdu obsahuje přirozenou protilátku. Prášek by tedy neměl být nic jiného než výtrusy mořské růže.

– Nejspíš máte pravdu, kývl hlavou Darsušev, –ostatně to brzy zjistíme. Navrhoval bych tento postup: ověřit, zda se jedná o výtrusy vodní rostliny, a jestli ano, zavolat profesora Rusanova, aby se ujal její kultivace. Nejspíš bude třeba vyrobit tichomořské prostředí, v jakém chaluha normálně žije, a ještě další maličkostí. Ty pomůže Rusanovovi vyhodnotit SANUS, aby se vzkříšení rostliny urychlilo. Já se zatím v bakteriologické laboratoři SANUSU postarám o ten kus mumie a o mikroby, jestli tam nějaké ještě jsou.

Major Rjazanov, který se také účastnil otevírání tajemných ampulí, zhluboka vzdychl: –My pro jistotu kolem vašeho ústavu uzavřeme kruh, co kdyby Sardoff se Stachem nepracovali sami? Kdy je možno očekávat nějaké výsledky zkoušek, pane profesore?

– Nevím. Biologické objekty se nedají ovládat na povel. Bez SANUSU bych to odhadoval nejmíň na měsíc, teď snad do tří čtyř dnů; doufám. Ostatně budeme v kontaktu, ne?

Třetího dne odpoledne zavolal do Darsusevovy laboratoře profesor Rusanov:

– Děláme sice na jedné věci, ale ještě jsme se pořádně neviděli. A já už mám nějaké dílčí výsledky. Navrhoval bych parádičku, co vy na to?

– Souhlas. Za půl hodinky u mne, ano? Měl byste chuť na kávu, nebo nu koňak?

– Ach jo, to jsou otázky. Na obojí.

Staří pánové se pozdravili, zvedli číšky a pak se po hodině usadili v křeslech; Rusanov spustil bez dlouhého pobízení:

– Víte, že jistota je jistota, chtěl jsem mít zadní vrátka, tak jsem se spojil s tím kriminalistou. Kdyby spory té mořské růže nejevily žádnou známku života, postaral by se on o vyslání hydroplánu k vedlejšímu ostrovu Pito Kaa, aby odtud přivezli čerstvý materiál. Ostatně, jestli bude chaluh potřeba víc, můžeme to udělat tak jako ták.

Jinak ovšem váš SANUS zapracoval za celou eskadru hydroplánů. Rychlost, s jakou počítač sleduje a průběžně vyhodnocuje výsledky ze stovky pokusných živných roztoků, to je balada, pane kolego. S čím bych se mořil týden, a nevyspal by se ani jeden laborant, to bylo zde hotovo za půl hodiny. I s natištěnými výsledky analýz. Zkrátka mořská růže se má čile k světu a tady vám nesu její rozbor.

– Moment, řekl Darsušev a nalistoval stránku v zápisníku. –Něco bych si s vámi chtěl porovnat. Pak začal předčítat seznam bílkovin a jejich zřetězení.

Profesor Rusanov hleděl do svého seznamu a při třetí položce zrudl:

– Poslyšte… já vím, je to váš ústav, ale dostat se nějak k mým výsledkům a pak se s nimi chlubit, to je snad klukovina.

– Jen klid, kolego, patrně se budeme v nějakých maličkostech lišit, sledujte to pozorně, prosím, řekl Darsušev, jako by si nevšiml zvýšeného Rusanovova tónu.

Od šestého čísla seznamu se výsledky obou profesorů začaly odlišovat, především v detailech chemických vazeb.

– Ty odchylky jsou zajímavé, mají systém, vrčel Rusanov.

– O vašich vzorečcích, zašklebil se Darsušev, –jsem neměl ani potuchy. A můj seznam taky není rozbor mořské růže. Mám totiž hotovou analýzu toho patogenního organismu a četl jsem vám návrh nejúčinnější protilátky, který jsme vypočítali na SANUSU. Rámcově to vaše s mým klape. Měli bychom to ještě společně dotáhnout.

Rusanov se škrábal na nose. –Měl bych se omluvit, hm… ale důležitější bude porovnat složení syntetické i přírodní protilátky, ověřit se SANUSEM všechny varianty a vybrat tu nejúčinnější. Budeme mít ještě co dělat, kolego.

– Tuhle větu znám až moc dobře. Tak jdeme.

2

Brzy poté se v ústřední laboratoři Darsuševova ústavu sešla větší společnost. Oba profesoři, bledí z nevyspání, houf spolupracovníků, kteří nevypadali o moc líp, pak Nina Tverská. Ta pozvala Andreje Šatova, stále ještě lehce pokulhávajícího, rána v boku se mu špatně hojila. S nimi přišel ustaraný major Rjazanov.

Uprostřed velké místnosti, plné kabelů, ovládacích pultů a dalších aparatur stála průhledná hermetická komora.

– Váš dědeček si tedy dovedl vybírat objekty vědeckého zájmu, Nino, řekl profesor Rusanov, –utahal nás a málem i počítač. Ale zato vám, přátelé, předvedeme tajemství Pito Kaa.

Světla v sále zhasla, uprostřed se rozzářila průsvitná komora. Z boku do ní dvířky vpadli dva králíčci, jeden bílý a druhý kropenatý. Každého z nich se chopily blýskavé mechanické ruce a králíci dostali do ucha injekci.

– Zkoumali jsme, řekl profesor Darsušev vyhaslým hlasem, –metody působení toho organismu. Netroufám si tomu říct ani mikrob, ani virus, je to opravdu podivný druh… a zjistili jsme, že k nákaze může dojít dýchacími cestami i krevním oběhem. V krvi je to rychlejší a jistější. Uvidíte…

Na protější stěně se rozsvítila řada obrazovek. Některé sledovaly tepovou frekvenci, jiné rychlost a hloubku dýchání, další signalizovala cestu radioizotopem označeného preparátu v krvi králíků. Na jedny oči toho bylo příliš. Kromě toho byli všichni upoutáni chováním Zvířat v průhledné skříni.

Velké hodiny, spuštěné při vpichu injekce, neodtikaly ještě ani celou minutu, a králíci už viditelně zmalátněli.

–Všimněte si indexu teploty, jak letí nahoru, kývl Rusanov k jedné z obrazovek.

–A tep vám pustím zvukově.

Ozvalo se ťukání, nepravidelné, stále rychlejší a přitom tišší, byl to hypnotický, přízračný koncert smrti. Rusanov se podíval po tvářích hostů a raději zvuk vypnul…

Oba králíci si zatím lehli. Andrej si povšiml, že bílému při tom pohybu vypadl na hřbetě velký chomáč srsti a objevila se napuchlá, zrudlá kůže. Kropenatý už také pelichal a začal křečovitě škubat zadníma nohama.

– Čas?

– Dvě dvacet pět.

Darsušev dal pokyn a nad kropenatého znovu sjela injekční stříkačka a vpravila mu do nohy několik kapek bělavého roztoku.

Jedna z obrazovek, ukazující křivku srdeční činnosti bílého králíka, najednou zklidněla, místo pulsující vlnovky se uprostřed vytvořila nehybná a rovná tlustá čára.

– Čas?

– Dvě, padesát jedna, dvě.

– Prosím, řekl Darušev, –tajemství Pito Kaa v plné kráse. Smrt do tří minut. Je to organismus a přitom účinkuje jako nejprudší známé jedy.

Objekt číslo dvě, tedy kropenatý králík, se pomalu převrátil a stále ještě dýchal.

– Šestadvacet vteřin před pravděpodobným okamžikem skonu dostal protilátky a už přežil svou smrt. S nejvyšší pravděpodobností ho zachráníme.

Rusanov rozsvítil v sále a odvedl přítomné do konferenční místnosti.

– Náš tým bude v pokuse pokračovat; to už pro vás nebude tak zajímavé. Chtěli jsme jenom upozornit na mimořádnou toxicitu organismu Pito Kao. Zdá se, že teplokrevní živočichové proti němu nemají vytvořen žádný obranný systém, proto působí tak bleskově. Skladba a vazba jeho bílkovinných struktur je totiž naprosto neobvyklá – nebýt komplexnosti a rychlosti laboratorní práce, sledované a řízené kyberneticky, asi by nám bylo úzko. No. Teď už jsme schopni chorobu kontrolovat. A zkrotit. Protilátka je syntetická. Vychází ze Struktury mořské růže – v tom se váš dědeček nemýlil, Nino – ale je doplněna o další účinné látky a způsobuje lavinovitý rozpad nositele nemoci.

– Víte, co mi pořád vrtá v hlavě? ozval se Darsušev. –Jak mohl tak obludný patogenní činitel zůstat až do dneška neznámý? Vždyť mezi tichomořskými ostrovy se od nepaměti cestuje… proč to zůstalo izolováno? A jakou záhadnou mutací to tam vůbec vzniklo?

Major Rjazanov potřásl hlavou. –Neměli byste ty baktérie pro jistotu zničit? Co kdyby vám to nějak utekla ven, víte, jak by zanedlouho vypadal Rostov? A vím já, třeba celá Evropa?

Darsušev nesouhlasil. Povinností vědce je prozkoumat každý nový jev do všech důsledků. Ostatně laboratoř je mnohonásobně jištěná – a kdyby se přes všechna opatření porušila sterilnost hlavní zóny, uvedou se automaticky do chodu zářiče takové síly, že tu nezůstane absolutně nic živého. A taky nikdo živý. S tím se ovšem počítá pro případ velkého zemětřesení nebo podobné katastrofy.

Nina se otřásla a mimovolně se přitiskla k pilotovi. Andrej ji konejšivě vzal kolem ramen.

Major Rjazanov pozdravil šéfa a podal hlášení o výsledku mikrobiologických pokusů v Rostově. Kozlov se pohladil po začínající pleši a prohlásil, že cosi tak významného se dalo čekat.

– Z ostrova totiž včera vysílali moc zajímavou zprávu, majore. Zaznamenaly to čtyři velrybářské lodi, tři z Jižní Ameriky a jedna naše. Všechny tu zprávu rozeslaly dál. Tady je text.

Rjazanov prolétl zprávu –Tady Pito Kao… varujeme… neznámá nemoc… nebezpečí pro Všechny… bakteriologická zbraň… doktor Drausse…

– Toho Drausseho, ušklíbl se Kozlov, –už máme přečteného zpátky až do pátého kolena. Ten se rodině vyved, jen co je pravda. Sardoff tady při výslechu zatloukal, jak mohl, ale když jsme před ním rozložili materiály, tak vysypal, že byl placen z ostrova, od Drausseho. Výsledky rostovských biologů i radiogram z Pito Kaa ukazují, že už se nedá čekat. Objednal jsem se na ministerstvu zahraničí. Musí se dojednat nějaká mezinárodní akce, kamaráde, rozhýbat to v trochu širším měřítku!

KAPITÁN ŠESTNÁCTÁ – NÁVŠTĚVA Z KOSMU

1

Watters si na cestě k množení miliónů nevybíral metody podle mravnosti, ale podle účelnosti. Od ostatních tedy čekal totéž – ale Drausseho bezohlednost ho přece překvapila. Nejen že chlap využije mých peněz pro vlastní kšefty, ale ohrozí přitom i firmu a neviňoučké krabí konzervy!

Nejdřív se musí zabránit skandálu, který by mohl vzniknout z nočního vysílání. Tajemník dostal za úkol zavolat radiotelefonem všechna významná vydavatelství a redakce. Měl zajistit (s příslušným vynaložením hrozeb a peněz), aby o Pito Kau nevyšel v dohledné době ani řádek. Vyřídit také Houtronovi, ať si dá na pár týdnů pohov. A sledovat, co se na pevnině vysílá a tiskne, aby bylo možno zakročit včas.

Dva dny se zdálo, že je klid. Třetí ráno však tajemník vtrhl do šéfovy pracovny nejen neohlášen, ale dokonce bez klepání. Watters zlobně stiskl rty, ale tajemník sebral veškerou odvahu k nesouhlasu:

– Ne, pane, tohle musíte vidět okamžitě! To snad není možné, posuďte sám!

Na první straně El Munda svítily červeně dvoupalcové titulky:

NÁVŠTĚVA Z KOSMU V TICHÉM OCEÁNÉ

OBJEV NAŠEHO REPORTÉRA – SENZACE DVACÁTÉHO STOLETÍ

KOSMICKÝ PŘÍSTAV SE JMENUJE PITO KAO

Watters přelétl odstavec, kde se redakce chlubí, jak vyslala reportéra do proslulého krabího království. Po průzkumu výroby konzerv jsme dostali následující materiál, který nemá obdoby v historii světové žurnalistiky – zde by možná leckdo couvl. My však známe Pierra Houtrona, jeho střízlivost a věcnost, proto jsme nezaváhali. Otiskujeme současně i první ohlasy kompetentních vědeckých pracovníků.

– To mě podrž, usmál se Watters, –Houtrona spojovat s věcností, a k tomu ještě se střízlivostí! A začetl se do reportáže:

Obočí centrální sopky na ostrově Pito Kao po nedávném zemětřesení popraskalo. Domorodý chlapec Maukí, můj přítel, objevil v jedné z nových jeskyň ve skále velké kovové těleso.

Podařilo se nám otevřít vstupní dveře a pronikli jsme dovnitř – do přistávací části kosmické lodi, která se snesla na ostrov neznámo odkud a neznámo kdy. Vnitřní prostor se člení do čtyř sekcí. Balvany je rozdrcena a zavalena nosová část, asi řídicí kabina; nestabilní bloky skal ohrožují i zbylé prostory, dosud zachované. Všude je plno aparatur, jejichž smysl nechápeme a na něž raději nesaháme, abychom nezpůsobili nenapravitelnou škodu.

V hlavní obytné kabině jsme našli kostru člověka. Nepozemskou kostru, dlouhou přes dvaapůl metru, odlišnou v četných detailech od anatomické stavby druhu Homo sapiens. Pořídili jsme fotodokumentaci a pak jsme nebožtíka v solidní rakvi pohřbili před prahem jeho lodi.

Odkud přišli tajemní návštěvníci ostrova? Našli jsme barevný plastický snímek nočního města, nad nímž září dvě luny. Je to záběr z Marsu? Měsíce jsou však velké, větší, než mohou být Deimos a Phobos na marťanské obloze.

Otázek přibývalo a odpovědi žádné. Listovali jsme v jakýchsi drobných knížkách, ale znaky jsme přečíst nedovedli. Připadali jsme si jako děti v knihovně, které z potištěných listů dokážou udělat jen vlaštovku. Až nám přišli na pomoc mrtví kosmonauti sami.

V ústřední kabině zanechali kovovou skříňku, jakýsi trezorek, na jehož víku je kreslený návod k otevření. Systém je zabezpečen proti náhodě. Poddá se jen vědomému úsilí. Skříňku by otevřel dnešní desetiletý kluk – ne však zvědavá kočka. Nebo zemětřesení.

Nahoře v trezoru ležel blok, v něm abeceda a slovník, který převádí základní pojmy neznámé řeči do archaického jazyka domorodců na Pito Kau. Maukí většinu těch výrazů dokázal pochopit nebo aspoň odvodit. Pustili jsme se společně s doktorem Merlonim (jemu jedinému jsme tajemství prozradili) do zákonitostí slovotvorby, do gramatiky.

Postupně jsme byli podle návodů schopni uvést do chodu některé nejjednodušší aparatury. Fungují. V lodi je zřejmě zdroj energie, spolehlivý po celé věky. Nejvíc nás zajímala obrazovka stereopromítačky. V naší pokladnici, tak jsme nazvali skříňku, určenou k otevření, ležel fialový krystal, označený jako palubní deník. Po několika pokusech se obrazovka rozzářila:

Propadli jsme se do hlubin vesmíru, sledovali jsme šipku, která mířila z neznáma do neznáma kolem naší sluneční soustavy. Kosmonauti měli jiný cíl, ale zůstali u nás; navždy. Zřejmě Jako trosečníci bez naděje na záchranu, kteří nemyslí na svou smrt, ale na to, co bude po ní – na nás, kteří snad někdy otevřeme pokladnici, oživíme deník a uslyšíme jejich hlas.

Ten hlas je pomalý, hluboký a smutný. Každému slovu ještě nerozumíme, obrazy sice pomáhají k pochopení, ale zatím nedovedeme záznam zastavit a vracet, na to všechno bude čas později, teď nás příběh unáší dál:

Jméno našeho domova je Gajana. Vzděláváme ji milióny let, naučili jsme se žít v přátelství se vším, co je živé, protože v kosmu je život velice vzácný, skoro jako zázrak. Do nepředstavitelných dálek kolem nás je pusto; před půl stoletím objevili naši vědci cestu do mimoprostoru, jím pronikáme do hloubi galaxie.

Startovalo nás pět: Tael, Eni, Aikar, Luori a já, Meana, Propátrali jsme tři planetární systémy, teď jsme brzdili a mířili ke čtvrtému. Tehdy mne probudil Tael, velitel korábu.

– Meano, zmizel Eni. Zanechal na lůžku vzkaz, jediné slovo. Pohlédl jsem na lístek. Orreol.

Název jedné z posledních zákeřných nemocí, kterou zatím naši nedokázali zkrotit; Pomalý rozpad tkání… Pomoci nebylo, orreol se dal zpomalit, ale zastavit ne. Eni ve skafandru odešel z lodi, zatímco jsme spali; urychlil svůj konec a pro ostatní členy posádky zmenšil možnost nákazy.

Bylo však pozdě. U Atkara a Luoriho jsem našel první příznaky orreolu, Tael a já jsme byli pouze „podezřelí“. Aikar a Luori si sami v části lodi vytvořili izolační prostor; zanedlouho, když trpěli příliš, ukončili svůj život podobně jako Eni. Neodvážili jsme se s Taelem vejít do zapečetěných místností, neviditelný orreol sliboval jistou smrt. I když byla loď řízena centrálním počítačem, přece byla pro nedostupnost mnoha ovládacích systémů napůl ochrnutá.

Tak jsme vstoupili do vaší sluneční soustavy.

A byli jsme zklamáni. Žádná z devíti planet nevyzařovala v rádiovém nebo světelném spektru tak silně, aby se na ní dala čekat technicky vyspělá civilizace. Zamířili jsme k planetám, podobným Gajaně velikostí a vzdáleností od ústřední hvězdy. Čtvrtá planeta, načervenalá, syčela jen mrazivými pouštními vichry. Třetí vypadala líbezně: perleťová záře oblaků, hluboká modř oceánů a vzdušného závoje. Tael jí dal jméno: Pito Kao. Modrý jas.

Poprvé jsme se blížili k domovu života, který kypěl na pevninách i v mořích, byl podobný našemu, dýchal kyslík. Obtížně jsme z uzavřené části lodi vysvobodili diskovou sondu a poslali ji dolů na obhlídku. Disk vklouzl do atmosféry a začal chrlit údaje a vysílat obrazy na nejrůznějších vlnových délkách. Spatřili jsme obdělaná údolí velkých řek, malá města, obklopená hradbami, i drobné lodice nedaleko mořských břehů.

– Máme, po čem jsme toužili, řekl Tael, –jenže nevíme, co s tím. Máme civilizaci ještě před technologickým vývojem, jinak by nás už nutně objevili a navazovali kontakt, ale civilizace to je. Mohli bychom se s ní domluvit, odevzdat jí…

– Ne, přerušil jsem ho, –mohli bychom jim odevzdat orreol. Snad by je minul a neznamenal by nic, ale taky je možné, že by do týdne zlikvidoval všechny organismy. Bůh ví, co dokážou mutace v novém prostředí.

– Bohužel máš pravdu, zachmuřil se Tael. –Musíme přistát v pustině, na nějakém ostrově, hodně vzdáleném ode všech pevnin a neobydleném.

Sonda vybrala malý ostrov, kroužila nad ním a pak usedla na úpatí sopky. Vykonala všechny potřebné rozbory a pak se proměnila v navigační maják.

Tael kontroloval spolu s centrálou všechny funkce přistávacího člunu, já jsem dovnitř nosil poslední maličkosti. Pak jsme se odloupli od obrovského tělesa mezihvězdné lodi – a jako bohové jsme v plavidle z blesků a hromů sestoupili na zem.

Ostrov byl totiž přece jen obydlen. Domorodci, vystrašeni nadzemskými úkazy při přistání, se odvážili třetího dne k úpatí hory a přivítali nás, ležíce tváří v prachu. Naše velikost a zlatě blyštivé skafandry znásobily jejich hrůzu a nadšení. Bohové jsou strašliví, ale dobří – nezabíjejí nás!

Prozatím jsme je nechali odejít a vytyčili pole nepřístupnosti. Nejdřív se musí dokončit všechny biologické zkoušky a pak teprve uvažovat o kontaktu. Já jsem pracoval v laboratoři, Tael předělával bezpilotní sondu na dvoumístný letoun – a tehdy se probudila sopka a pohřbila lavinou žhavých balvanů sondu i s Taelem. Můj přistávací člun byl rovněž zle poškozen. Už nebyla žádná možnost návratu. A zůstal jsem sám.

Zrušil jsem pole nepřístupnosti. Nejdřív se ke mně odvážil kouzelník ostrovanů. Brzo jsem se naučil jeho řeč a dověděl jsem se, jak si vysvětlili Taelovo zmizení otřásaje zemí, zmizel starší bůh znovu na nebesa a mladšího nechal u nás.

Přijal jsem tuto roli. Pro začátek. Dokázal jsem ostrovany naučit některým užitečným věcem, ale nedokázal jsem jim vysvětlit, že jsem člověk jako oni. Vytesávali mé sochy a stavěli je na břeh Pito Kaa, to jméno se jim zalíbilo, jako by hrozili všem možným útočníkům – střežte se, náš bůh je s námi a je strašlivý! Tak prosté věci, jako je gravitace, zakřivení prostoru, vlnový průnik mimoprostorem, to nedokázal pochopit ani jejich kouzelník. Zůstal jsem opuštěným bohem.

Seznámili jste se se mnou, já však vás poznat nemohu. Věřím, že jednou do této kabiny vstoupíte, objevíte deník a pak si porozumíme. Snad se tak stane dřív, než zkoroduje kov těchto stěn. Člověk je hravý a tou hrou se učí rychle; je však i pyšný, a pak dokáže rychle zapomínat. Přesto věřím, že nemluvím do prázdna.

Přátelé, zde je skříňka s encyklopediemi, které vám snad v některých vědních oborech pomohou rychleji kupředu. Možná ji najdete ve chvíli, kdy pro vás bude už zbytečná – ale berte ji jako dar Gajany Pito Kau.

Druhého daru se bojím. Včera jsem na sobě objevil příznaky orreolu. Zavřu se zde a zemřu sám, jestli nemoc zatím pronikla na ostrov, odpusťte. To jsme nechtěli… Buďte zdrávi, a až se sami vypravíte ke hvězdám, pozdravujte mou Gajanu. To byla poslední Meanova slova a poslední pohled do tváře kosmonauta, který, přiletěl z nezměrných dálav a naši zemi nazval Pito Kao, Modrý jas.

2

– Zatraceně, psát ten chlap umí, zavrčel Watters, když si uvědomil, že reportáž četl bez dechu až do posledního řádku. – Vyhmátl jsem pravého, jenomže v nepravý čas: ať jo to pravda nebo vycucáno z pulce, zájem o ostrov teď bude takový, jako bychom tu rozdávali cihly zlata. To si odskáčeš, darebáku.

Zalistoval o pár stránek dozadu, tam našel dva snímky; na jednom podivně zařízenou místnost, na druhém hleděla z obrazovky velice dlouhá a smutná tvář. A znovu palcový titulek:

MÍNĚNI PROFESORA SEPHINGA, SPOLUPRACOVNÍKA NASA, CLENA BRITSKÉ KRÁLOVSKÉ AKADEMIE VÉD: HOUTRON MŮZE MÍT PRAVDU!

– Pročetl jsem důkladně reportáž a prohlédl snímky z ostrova Pito Kao, prohlásil našemu redaktorovi jeden z předních světových odborníků na vesmírné lety, profesor Sephing, –a mohu zatím prohlásit toto: nic z toho, co napsal pan Houtron, nevybočuje z rámce možnosti. Může to ovšem být trik, a dnes je technika klamání výtečná, ale také to trik být nemusí. V zájmu poznání pravdy tedy navrhuji, aby se okamžitě pod záštitou UNESCA a OSN začala organizovat mezinárodní vědecká expedice na ostrov, aby včas, bez zaujetí a věcně prozkoumala celý problém. Jestliže jde o skutečný nález cizí kosmické lodi, pak by to byl pro lidstvo zisk, jehož dosah se dá těžko předvídat. Zanedbatelná není ani otázka nákazy z vesmíru: ve světle legend o dávné epidemii, která vyhubila veškeré obyvatelstvo ostrova, se věc jeví jako značně povážlivá. Bylo by třeba s veškerou odpovědností prozkoumat, zda toto nebezpečí třeba v nějaké latentní formě nehrozí do dneška. A tento fakt naléhavost expedice podtrhuje. Odpusťte, že už končím, ale jdu k telefonu; chci doporučit svým partnerům v NASA, aby se spojili s Akademií věd SSSR a dalšími vědeckými institucemi a s orgány OSN. Případné expedice bych se osobně rád účastnil.

– Potěšení na mé straně, řekl Watters a bouchl s novinami o stůl.

KAPITOLA SEDMNÁCTÁ – RVAČKA. LABORATOŘ V JESKYNI

1

– Chci tady mít Houtrona. Hned, rozumíte? křikl Watters na tajemníka. Chladná zuřivost v něm stoupala jako příliv. Zatím neviděl možnost, jak zabránit vstupu mezinárodní komise na ostrov. Ve Státech, v Kongresu i u NASA by mohl zapracovat Stoutman, vybavený aktovkou dolarů, a všechno brzdit, jenomže Stoutman se na všechny vykašle a bude zametat především svoje stopy, to je samozřejmé. A když se do toho zamíchají Rusové, Angličani, OSN… zabít toho novináře je málo!

Zaklepání, dveře se pootevřely – a jakmile se v nich objevila tvář, Wattersův vztek vyrazil vpřed ve strašlivém úderu pěsti. Muž se beze slova zhroutil mezi dveřmi.

Pierre Houtron ho překročil. –Zdá se, že váš sekretář moc nevydrží.

Jako by tím úderem, i když do nepravého, vyprchala část Wattersovy zlosti. Foukal si na pošramocené klouby a zavrtěl hlavou:

– Vy tedy máte neuvěřitelnou kliku, Pierre. Jenomže všechno má svůj konec. Budete litovat, že jsem se do vás netrefil hned napoprvé. Teď budu mířit s chladnější hlavou. Uvědomujete si, co jste nadrobil? Zakázal jsem uveřejnit čárku o ostrově a vy mi sem přilákáte sebranku mezinárodních čmuchalů…

– Samozřejmě, taková příležitost pro vědu…;

– Ale tohle je můj ostrov, a já nedovolím, aby sem někdo strkal nos! Nikomu!

– Zdá se, že dostáváte strach, Wattersi, řekl novinář, –a je načase. Já totiž vím i o vaší kosmetické dohodě s firmou Kleridis, i o tom, co pěstuje Drausse ve své laboratoři.

– Tím hůř pro vás, ušklíbl se Watters a couvl o krok ke svému psacímu stolu. –Takže máte asi na svědomí i ten noční radiogram, ano?

– Došlo vám to sice pozdě, ale přece.

Krabí král jediným škubnutím vytrhl zásuvku psacího stolu, a v jeho ruce se objevil revolver. Ve stejném okamžiku mu Pierre kopnutím zbraň vyrazil, až třeskla o stěnu a odlétla na opačnou stranu pokoje. Oba muži se po ní vrhli současně a upadli na koberec, sápajíce se jeden druhému po hrdle.

Síly byly přibližně vyrovnány. Novinář byl mladší, vyšší a obratnější, Watters měl zase převahu v kilech a ve vytrvalosti. Sevřel už krk svého protivníka, Pierre se jednou rukou snažil vyrvat ze sevření a druhou zpracovával Wattersův obličej. Údery. Supění. Převalovali se jeden přes druhého a blížili se pod okno, k ležícímu revolveru.

Oba věděli, že tato bitka nemůže skončit příměřím. Wattersovi se podařilo dostat se nahoru; kopal a bil loktem, pravičkou byl od zbraně už jen čtvrt metru. Pierre se zoufale nadzdvihl – a vtom nad oběma cosi hvízdlo.

Ozvalo se tupé chrustnutí. Rybí král zhadrovatěl a přestal se hýbat.

Houtron také ležel bez vlády, bolavým hrdlem lapal po dechu, mžikal – a konečně nad sebou rozeznal stojící postavu. Půvabnou postavu – Paolu, která se třásla a držela v ruce zbytek těžké roztříštěné láhve.

– Děkuju moc, zachraptěl, –ale teď jsi tomu dala, děvče.

– Už jsem nemohla dál. Musela jsem si konečně vybrat cestu.

Pierre s heknutím vstal a rozhlédl se po pracovně, teď už zdaleka ne reprezentační. Rozbitá skla v knihovně, pokácený nábytek, dvě bezvládné postavy… jedna z nich, mezi dveřmi, se podezřele začínala hýbat. Houtron sebral pod oknem kolt a úderem pažby sekretáře znovu uklidnil.

– Víš, co sis vybrala, miláčku? Útěk. Musíme zmizet, a to na ostrově není zrovna jednoduché. Zvlášť, když máme tak dobré vztahy s vedením ostrova. Ale nejdřív musíme skoncovat s těmi dvěma pány.

Paola se vyděšeně podívala na revolver v novinářově ruce, ale Pierre se usmál.

– Ne. Ty se vyznáš v domě. Sežeň, prosím tě, nějaké pořádné provazy. Nenápadně a rychle.

Našli kus bílého lodního lana a začali Watterse a jeho tajemníka omotávat.

– Jen co budou mít příležitost, vyhlásí na nás hon, řekl Pierre. –Líp je setřeseme ze stopy, když se rozdělíme; ne, děvče, neboj se, jenom načas, nakrátko. Navrhoval bych takovýto plán…

2

Wattersovi se vracelo vědomí postupně, po částech, jako by to byly nesouvisle rozstříhané kusy filmu. A ve všech těch filmech ho někdo škrtil. Škubl sebou a probral se, ale tísnivý pocit nezmizel: měl totiž kolem sebe utažené provazy, od kotníků až ke krku a od krku k noze psacího stolu, toho nádherného masivního stolu, s nimž měli co dělat tři stěhováci.

– Zatraceně! I ta kletba mu vyšla jako ubohé zasípění.

– Už jste se probral, šéfe? ozvalo se ublíženě z druhého rohu. Krabí král a námahou natočil hlavu a spatřil svého tajemníka u knihovny, rovněž omotaného lanem.

– Bohužel jo. Dolezte laskavě ke mně a pokuste se mne rozvázat, vy nemehlo.

– To by nešlo, oznámil tajemník, –jsem za krk připevněn k noze knihovny a s tou se nedá pohnout.

– Paolo! rozkřikl se Watters ze všech sil a pak ještě dvakrát třikrát.

– Obávám se, pane, že slečna Paola se nedostaví, pronesl tajemník nejistě.

– Proč? Už můžu křičet dost nahlas a není hluchá!

– Když jsem přicházel k vědomí poprvé, tak jsem miss Paolu zahlédl se zbytkem rozbité láhve v ruce. Vy máte asi na zátylku bouli, pane, a ta je od té láhve, bohužel.

Watters sebou mrskl, až se mu provaz zařízl do krku, musel se poodplížit o píď zpátky ke stolu, aby se sám neuškrtil. Potom nadával, vynalézavé a dlouho; tím se dostal znovu do formy.

– Máte ponětí, kdy se tady někdo může objevit?

– Ráno jste nařídil, že vás nikdo nesmí obtěžovat, šéfe; služebnictvo se neodváží vstoupit do našeho patra.

– Budem se tu válet týden? A pojdem tu hlady?

– Ne, pane. Najdou nás večer v devatenáct hodin. To uvedou nahoru pana Kurze, pozval jste ho.

– Toho nařvance, který má odpovídat za bezpečnost ostrova? Já tedy mám podřízené, že bych brečel… a není naděje, že by mohl přijít dřív?

– Pochybuju, šéfe. Němci jsou přesní i tehdy, když se nám to nehodí.

Watters jen odfrkl a už mlčel. Bylo mu jasno, že čas pracuje proti němu, každá minuta pomáhá uprchlíkům, rozrývá základy jeho panství na Pito Kau. Horečně přemýšlel, jak uniknout z pasti s nejmenšími ztrátami.

– Kolik je hodin?

– Čtrnáct pětadvacet, oznámil tajemník, který ve skle knihovny viděl odraz nástěnných hodin. A čas se vlekl nesnesitelně pomalu. Čas hladu, žízně a nepohodlí.

V devatenáct nula nula se ozvalo zaklepání a tajemník dychtivě vykřikl:

– Vstupte, pan Watters vás očekává!

Kurz vešel a zastavil se, oči vytřeštěné.

3

Potom, co uslyšel zlověstný radiogram, prošťáral Kurz ostrov rychle a důkladně, ale bez výsledku. Dovedl vytřískat z lidí pravdu, ale jen z těch, kdo nějakou věděli. A tady byl Kurz na holičkách: nejpodezřelejší ze všech, firemní radista, měl neotřesitelné alibi. Dotyčného večera se zpil v Oskarově krčmě tak, že nemohl na nohy a Oskar ho nechal vyspat v koutě lokálu. Měl na to nejmíň dvacet svědků. A nikdo jiný podezřelý nebyl.

Teď Kurz přeřezával provazy na Wattersových rukou a byl spokojenější: je to Houtron a Paola. Mají náskok půl dne, ale dnes neodlétalo žádné letadlo, ani neodplouvala loď. Ihned se vydá přísný zákaz a bez prohlídky neodrazí od ostrovního mola ani kánoe! A na ostrově nemají kam utéct.

Zalarmoval telefonem všechny strážné – prohledat byty, podívat se k Oskarovi, ptát se.

Do čtvrt hodiny měl zpátky první hlášení: nic. Po novináři a Paule jako by se slehla zem.

Nevadí. Dojde na ně. A třebas přes toho třetího – Houtron se přece v reportáži zmiňuje o doktorovi Merlonim, jediném příteli, kterého zavedl do trosek kosmické lodí. Kurz praštil telefonem.

– Jdu si podat toho Taliána. Já ho naučím „zpívat árie“.

Učit někoho „zpívat“, na to byl Kurz přeborník. Dělal to v životě Často a vždycky s potěšením.

Uctivě podal starému lékaři ruku, pak s ní prudce škubl a o nastavenou levičku ho knokautoval. V rychlosti za sebou zamkl dveře a zavřel všechna okna, aby se nic nerozléhalo příliš daleko. A probudil Merloniho trochou vody do tváře.

– Kde je ten mizera Houtron, dědku? A rychle, nebo tvýmu vzpomínání pomůžu!

Udivené mlčení a rána, po niž Merloni znovu omdlel. Bránit se nemohl, bál se bolesti, a po každém úderu sténal; a rostl v něm strašlivý vztek. Když se ti neodplatím jinak, tak aspoň tím, že ze mě nedostaneš slovo. Řvát můžu, třeba výt, ale mluvit ne!

– Jestli nechceš být mrzák nadosmrti, promluv zavčas, já ti radím dobře!

Kurz se napřáhl ke vzteklému kopnutí, nebyl zvyklý na tak dlouhý odpor, ale pak si vzpomněl, že by měl doktora přivézt Draussemu živého.

Merloniho probudilo měkké kolébání motorového člunu. Zamžikal napuchlými víčky, nechápal, co se s ním děje, proč má ústa plná krve, kam ho vezou. Slunce svítilo na modré vlny, které se za člunem sbíhaly do bílé, vzduté brázdy. Mohl to být pěkný výlet, ale vedle něho seděl u volantu pochmurně klidný Kurz.

A čím může skončit výlet s vrahem?

Člun zamířil do zátoky, lemované skalami, které se zvedaly rovnou z vody do výše padesáti osmdesáti metrů. Do úpatí skal rachotivě bil příboj. Tady se přece nedá přistávat! Teprve, když byli téměř u čáry příboje, zatočil Kurz ostře vlevo, člun prolétl sprškou pěny a zářezem ve skalách mířil už po klidné vodě k břehu. Jenomže břeh nebyl břeh, ale ústí veliké jeskyně. Na přídi se rozsvítil reflektor, vjeli do tmy.

Motor zmlkl. Černá nehnutá hladina, v tichu to jen šplouchalo po bocích člunu, který setrvačností mířil k molu na protějším břehu jezera.

– Můžeš si prohlídnout slavnou jeskyni Top Čang, ušklíbl se Kurz, –je to asi tvý poslední rozhlížení.

Merloni to věděl, a přesto se otřásl. Otřásl se, a přesto se dychtivě rozhlížel. O kouzelnické jeskyni Top Čang se mluvilo v dávných ostrovních legendách… jak může být člověk zvědavý na prahu smrti? Může.

Mezi balvany vedl od mola vybudovaný chodník k několika nízkým montovaným domkům. Za nimi se zvedala betonová poschoďová stavba bez oken, něco jako mamutí dlažební kostka; v té slepotě bylo cosi krutého. Nahoře u stropu seděly reflektory a obkreslovaly všechno bíločerně. Vzduch tu byl svěží.

Kurz chytil Merloniho za rameno a vedl ho kolem domků k velké stavbě, nehlučně se před nimi odsunula kovová dvířka. Prázdná šedá chodba, šedé očíslované dveře. Kurz otevřel osmičku, strčil doktora dovnitř a zabouchl za ním.

Byl to nudný hotelový pokojík: stůl, dvě kovové židle, skříň ve zdi, umyvadlo, pohovka. Jenom dveře byly kovové a neměly zevnitř kliku. Merloni došel k umyvadlu, tam se mu podlomily nohy. Vkleče tedy strčil hlavu pod kohoutek a pustil na ni proud studené vody. Chladilo to, bylo to krásné jak pramen na louce… vzpamatoval se, smyl ze sebe zaschlou krev a natáhl se na pohovku.

Drausseho tajná laboratoř. Odtud zajatci živí neodcházejí. Chytila ho třesavka, ale se zaťatými zuby ji přemohl. Vzpomněl si na Pierra: ne nadarmo mu připomínal syna, ten pošklebovačný halama, který v rozhodnou chvíli nezaváhal, přestal se ohlížet na peníze, na společenské postavení, dal v sázku život. Jeden ručí za druhého. Do konce. A vzpomněl si na Paolu, jak s nimi dvěma ožívala, jak se jí v Pierrově blízkosti vracel smích, ti dva si už dávno nejsou lhostejní, i když to ještě jeden před druhým tají, blázni moji krásní. Tenhle týden objevili v gajanském korábu skafandry, tenoučké, zlatavé a nesmírně pevné, byla v nich obrovská zásoba kyslíku, přizpůsobili je na své postavy a všichni tři je vyzkoušeli pod hladinou moře, tři štíhlé zlatavé ryby v zeleném mihotání…

Uvědomil si, že usíná; probralo ho klapnutí dveří. Brýlatý Japonec v bílém plášti se uklonil a zdvořile se zeptal:

– Odpočinout už trochu, pan doktor? Pak laskavě za mnou, já doprovodit.

Merloni se namáhavě zvedl, vyšel na chodbu a tam se mu před očima rozprsklo tisíc jisker. Druhý Japonec, který stál za dveřmi, ho zezadu omráčil obuškem.

Probral se vleže na zádech, s rukama i nohama připoutanýma. Do oči ho bodal kruh reflektorů. Je na operačním stole, v místnosti, která má u stropu několik okýnek z tlustého skla, tlustšího než v lodních kajutách. Bylo tu absolutní ticho. A ven také asi žádný zvuk nedolehne.

Shora se k němu spustila kloubnatá mechanická ruka s injekční stříkačkou a zastavila se čtvrt metru nad jeho hrdlem. Smrt ve vzdálenosti pětadvaceti centimetrů. Začal se potit. Na janovské univerzitě jim kdysi starý profesor vtloukal do hlavy, že skalpelem se dá vyléčit, ale při nepozornosti i zabít. Ta věta neobsáhla celou obludnost světa, skalpelem je možno i vraždit, studeně a cílevědomě. A mezi strachem, pokořením a hněvem ho napadla ještě jedna myšlenka: vrah chce vraždou cosi získat. Když to nezískal, pak nevyhrává, třebaže zavraždil; pak i mrtvý může být vítězem!

– Doktore Merloni, ozval se z ampliónu u stropu

Drausseho hlas, –potřebuju vědět, kde se skrývá Houtron s Paolou. Od okamžiku, kdy domluvím, máte na rozmyšlenou šedesát vteřin. Když neodpovíte, přičtěte si následky sám. snad nechcete skončit jako pokusná krysa. Odpočítává se šedesát vteřin.

Ozvalo se tikání.

Poslední zvuky, ať promluví nebo ne. Usmál se tedy, a zavřel oči. Pak tikání skončilo a jehla se zabodla.

4

Z kryté průrvy mezi balvany vyklouzl motorový člun, v přítmí ho taktak bylo vidět, a ihned zmizel v ohromných vlnách, které se valily z oceánu. Bouře sílila, člun se probíjel stále nakloněný na pravobok, jako by celý svět byl šikmo a hrnul se na lodičku. Na obzoru se vztyčil černý sloup smršti, spojil oceán s nebesy a s rachotem vysával vodu i mračna. Pak se kymácivě rozpadl.

Připlést se do cesty té smršti, jak nám nepomůžou ani všichni svatí, uvědomil si Pierre a byl rád, že Paola ještě zůstala v úkrytu na Pito Kau. Oni dva s Maukím a gajanský trezor, to už stačilo zatížit malý Merloniho člun víc, než by mu bylo zdrávo i při klidnější plavbě, natož dnes. Když všechno dobře dopadne, zítra večer se pro doktora a Paolu vrátí. Teď, zalykaje se vichrem a vodní tříští, s námahou sledoval fosforeskující střelku kompasu a sledoval kurs k menšímu ostrovu. Dvanáct mořských mil a bouře stále sílí.

Maukimu zběsilé řádění živlů nevadilo, poskakoval si na zadním sedadle jako kluk a vykřikoval do vichřice:

– Domů, Maukí vrací domů a bude svátek pro Pierra, bubínky a tancování a pršení květin!

– Kamaráde, nic takového. Přistaneme tajně a s pomoci tvých přátel se schováme tak, aby o nás nevěděl ani duch. Vládci Pito Kaa mají dlouhé prsty i u vás a ty prsty jdou po našem krku, rozumíš!

– Maukí umí zpívat a Maukí umí i mlčet.

Při úderu vlny se těžká kovová bedna s gajanskými encyklopediemi svezla k boku člunu, který ztratil stabilitu a začal nabírat vodu. Maukí rval bednu zpátky, vztyčený a zakloněný, Pierre se za ním ohlédl a vykřikl:

– Drž se, proboha!

Zezadu zleva se k nim hnala ne už vlna, ale celá vodní stěna, vysoká snad patnáct dvacet metrů, zvedla nakloněný člun jak skořápku do výše, šroub na okamžik zavrčel ve vzduchu, pak to s nimi smýklo dolů; to nebyla plavba, ale pád. A dole úder, zaryli se do zpěněných vodních spoust. Kde je dno a kde je obloha?

Pierre zůstal uvnitř jen proto, že se křečovitě držel volantu. Vykašlal vodu z úst a nosu – kam se poděl kamarád?

– Maukí, ozvi se!

V člunu bylo po kolena vody, motor se zahltil a ztichl, což v řevu vichřice a vln nebylo vůbec znát; na zpěněné, temné a zmítající se mase kolem dokola nerozeznal Pierre nic.

– Tady! ozval se zoufalý výkřik za zádí člunu. Maukí se nějak jednou rukou dokázal chytit obruby, na víc už neměl síly. Pierre pustil volant, skočil dozadu. Neovládaný člun se těžce zmítal, vlny se přelévaly a bušily do obou, ale Pierrovi se přece jen podařilo převalit Maukiho polovinou těla dovnitř. Leželi vedle sebe, oba se třásli vysílením.

– Až budeš trochu moct, tak pumpuj vodu ven, nebo jdeme ke dnu, zachroptěl Pierre a přelezl zpátky k volantu. Motor jako zázrakem naskočil na první pokus, loďka se znovu natočila směrem k vlnám.

– Skříň je pryč! zakřičel zezadu Maukí, –skříň velkého mrtvého si vzalo moře!

– Jaká je tady hloubka?

– Asi dvacet délek muže, tady naši otvírači škeblí už ke dnu nedopluji.

– Máme gajanské skafandry. Budeme hledat. Tenhle poklad moři nechat nesmíme.

Maukí už zatím zuřivě pumpoval, Pierre nabíral kurs. A člun se začal znovu probíjet bouřící tmou.

KAPITOLA OSMNÁCTÁ – VÝBUCHY. SMRT V PODZEMÍ. LETADLA PŘISTÁVAJÍ

1

Napětí na ostrově vzrůstalo a nikdo pořádně nevěděl proč. Nejdřív si lidé všimli zmizení liliputána Harryho a bylo jim divné. Že ho nikdo z Drausseho podřízených nehledá. Harry nebyl oblíben, nikdo ho nepostrádal, ale i tak zavdal příčinu k mnohým řečem a dohadům. Než ty řeči ztichly, ztratil se doktor Merloni a novinář Houtron. Oba skoro každý večer chodívali do Oskarova baru, Pierre byl zábavný a chytrý společník a doktor jednoduše chyběl nebylo ke komu jít s pohmožděným prstem od lodního navijáku, s horečkou, se záchvatem kloubního revmatismu. Teď je ordinace zavřena, venku ve dveřích trčí klíč, a Pierrův domek, v němž bydlel Houtron, slepě hledí do ulice neustále zataženými roletami. Kam ti dva zmizeli? Zahynuli někde na sopce, která je pořád čímsi přitahovala? Uvěznil je někdo? Ale kdo a kde? Nebo utekli z ostrova? Copak se odtud vůbec dá utéct?

Ke všemu už delší dobu nikdo neviděl ani miss Paolu. Byla snad znovu nemocná? Za zeď Wattersovy rezidence nikdo nemohl, zůstala nejistota. Dohady. Neklid, poznenáhlu přerůstající do strachu.

U Oskara bylo v baru stále plno, často však lidé seděli mlčky. Nevěřil! sami sobě, jak by tedy mohli věřit jeden druhému?

Rybářské kutry vyplouvaly každé ráno jako obvykle a vracely se s nákladem krabů a ryb. v konzervárně se obvyklou rychlosti posouvaly běžící pásy, plechovky se znakem zlatého kraba se vrstvily do bedniček, všechno jako dřív – a všechno jinak.

– Zatraceně, ulevil si u barového pultu dlouhý Bult, –čím to, že si čím dál tím více připadám jako idiotskej trosečník, kterej se nikdy nikoho nedovolá?

– Zkus to volat doma do almary, mínil kormidelník Dukker, –někdy prej to pomáhá, někdy ne. Třeba ty tu kliku mít budeš.

2

Drausse dobře věděl, že se věci někdy daří. Jdou jak po másle, a jindy se přihrne celý shluk nezdarů; to platí jak pro vědeckou práci, tak pro osobní život. Jenomže v poslední době bylo kiksů příliš mnoho.

Indiskrecí se dostaly na veřejnost informace, které chtěl stůj co stůj utajit, a ti, kdo to zavinili, alespoň prozatím unikli trestu. Neuspokojila ho ani smrt doktora Merloniho. Tím spíš, že další drastický experiment ho nepřivedl o krok blíž k řešení nejdůležitějšího problému – potřeboval konečně najít nějakou protilátku, která by zabrzdila mikroorganismy, puštěné ze řetězu. A Sardoff, který měl dodat materiály ze Zadonské, se už podezřele dlouho neozýval.

Drausse ty údery přijímal se zaťatými zuby, nemluvil, zůstával ve dne v noci v laboratoři a mlčky dřel do vysílení. Hluboko zapadlé oči mu hořely tak, že se před ním třásli nejen sluhové a laboranti, ale i dvojice jeho japonských spolupracovníků. Měli pocit, že šéf si jako zoufalý hráč v kasinu půjčuje stále vyšší částky a sází neustále na jednu barvu, jedno číslo – vždyť to konečně musí vyjít!

Místo výhry však přišel knokaut – stručný telegram od generála Stoutmana:

– Pane, předpokládám, že ve světle současných skutečností považujete i vy náš ústní rozhovor za bezpředmětný.

Pod telegramem ležel balík novin od newyorských a londýnských Timesů přes Le Monde po Pravdu a Izvestije. Proč generál utíká od dohody, která mu slibovala takové zisky? Kvůli jedné Houtronově reportáži v latinskoamerickém žurnále? Stačí přece trochu rozhýbat mozek a dolary, aby se ta mezihvězdná senzace shodila ze stolu jako novinářská kachna, jako výmysl tlučhuby!

Drausse listoval novinami a viděl, že v každých je zatržen článek, který má v titulku Pito Kao, nejobsáhlejší byl v Izvestijích, začal tedy s nimi:

– Sovětští vědci dali agentuře TASS k dispozici dokumenty, vztahující se k ostrovu Pito Kao, který k sobě právem poutá pozornost světové veřejnosti…

Dál se v článku stručně hovořilo o objevech doktora Pavla Tverského, o jeho zápiscích, o vědecké práci doktorovy vnučky. V následujícím odstavci přišel na řadu uprchlý válečný zločinec, biolog dr. Drausse.

– Tento zarytý nacista svou činností na Pito Kau ohrožuje nejen všechny ostrovany, ale i další obyvatele

Tichomoří a možná celé lidstvo. Objevil totiž na Pito Kau a oživil tam dávný kmen mikroorganismů, nositelů dosud neznámé, mimořádně rychle postupující smrtelné choroby. Jeho práce má za cíl výrobu bakteriologických zbraní, jež znamenají vážné nebezpečí pro veškerý teplokrevný život na zemi. Vyvolaná epidemie by mohla mít nedozírné následky.

V rostovském institutu mikrobiologie byl prostudován materiál z pozůstalosti dr. Tverského a úspěšně se pracuje na výrobě protilátky, která je schopna likvidovat působnost mikroorganismů z Pito Kaa. Sovětští vědci se prostřednictvím ministerstva zahraničí obrátili na generálního tajemníka OSN a na Radu bezpečnosti, aby na ostrov byla bezodkladně vyslána mezinárodní komise s rozsáhlými pravomocemi, přešetřila tam činnost válečného zločince Drausseho a odvrátila nebezpečí, namířené proti lidstvu.

Mikroorganismus Pito Kaa má ve své skladbě i v působení mnoho odlišností od ostatních známých kmenů bakterií i virů. Sovětští vědci proto nevylučují možnost, že se jedná o mimozemský organismus – z tohoto hlediska nabývá na závažnosti zpráva reportéra Houtrona

nálezu trosek cizí kosmické lodi. Exobiologové by se tedy měli připojit ke zdravotnické a pořádkové expedicí na ostrov.

Podle posledních informací orgány OSN začaly výzvu urychleně projednávat.

Drausse bleskově prolétl ostatní žurnály a zjistil, že obsah zpráv je obdobný. Svůj závod s časem tedy prohrál. Naděje už mu nezbyla žádná, jen zášť. Jen nekonečná nenávist ke všem, kdo ho dostali na toto dno.

A rozhodl se.

3

Popelník byl už plný nedopalků. Watters netrpělivě hleděl na telefon, Kurz se stále nehlásil, výsledky pátrání po uprchlících žádné. Do zuřivosti uváděl Watterse nejen fakt, že Paola byla Jeho placená společnice, že ho tedy zklamal a zmizel mu jeho majetek, posedla ho žárlivost. Ta ženská si místo krále zvolila žebráka. Proč? Král byl tak nesnesitelný? Zraňovalo to jeho sebelásku, jeho mužskou pýchu. A navíc – to si ovšem zaboha nechtěl přiznat – cítil stesk. Dům bez ní mu připadal prázdný, skoro zbytečný. Pokořovalo ho to. A o to víc rostl jeho vztek.

Venku zaječely brzdy auta. Zaprášený Kurz na něho kýval z džípu. Watters tedy rychle svěřil běžnou podnikovou agendu sekretáři, strčil si do kapsy těžkou pistoli a vyběhl ven. Němec zachmuřeně prohlásil:

– Všechny známé úkryty na ostrově jsme pročesali. Nic. Jsou už jen tři možnosti: buďto se dostali k nějaké loďce, o které jsme nevěděli, u vypluli na moře. Možná na sousední ostrov, možná na opačnou stranu, do blízkosti lodních linek. Při tom větru a vlnobití – a oni nejsou žádní námořníci – by už s nimi asi byl ámen.

Anebo je v pobřežních skalách ještě nějaká jiná jeskyně než Top Čang, to je docela možné; tam bychom jé sotva vyšťárali, pobřeží je příliš spletité. Ale vyžene je hlad, jestli mají nějaké konzervy, může to trvat pěkných pár dní.

Pak je třetí možnost. Houtron psal o tom cizím korábu na úbočí sopky – co když se schovali tam?

Moji lidé pročesávají pobřeží, nechcete se mnou k sopce?

Watters nasedl a vyrazili beze slova. Pod suťovými poli nechali vůz a začali prohlížet úžlabiny, škvíry, shluky balvanů a skal. Potili se a kašlali, olepeni sopečným prachem. Země se jim pod nohama občas zachvěla, jako by byla z rosolu. Pak se kolem nich sunulo a hrnulo dolů kamení, měli co uskakovat.

Hodina, půl druhé, Watters se už desetkrát chtěl vrátit, ale najednou ho Kurz chytil za rameno a ukázal do svahu vzhůru:

– Šéfe, tam to vypadá na nějakou jeskyni. Máte zbraň?

Watters mlčky přikývl a zaťal zuby. Šplhali klikatou úžlabinou ke skalnímu výstupku, objevili trhlinu ve skále. Kurz s baterkou a pistolí šel opatrně napřed – a octil se před pootevřenými dveřmi gajanské lodi. Kurz byl připraven střílet, kdyby se uvnitř cokoliv šustlo, ale byl tam absolutní klid.

– Kristovy rány, ten cvok si to nevymyslel… rozumíte tomu, Kurzi?

– Nerozumím. Ale je mi jasný, že ta madam, co tu přistála, měla úplně pozemský manýry. Pudrovala si nos, malovala se…

Watters pohlédl na regál, k němuž Kurz mířil baterkou. a spatřil na něm Paolinu bílou kabelku s toaletními potřebami.

– Opatrně, aby se ničeho nedotkli, prohledali všechny dostupné místnosti a pak vyšli z jeskyně ven. Kurz znalecky obhlížel terén:

– Nahoru by mohla jenom po laně. Nebo kdyby měla křidýlka. Tak si to prohlídnem po stranách a dolů.

Za levým okrajem plošiny se šikmo dolů klikatila prasklina, zpola vyplněná sopečným popelem. V tom popelu byly důlky, celá šňůra, Kurz šlápl vedle jednoho z nich a vyrobil důlek mnohem větší.

– Jsou to otisky malých bot. A ne moc staré.

Watters se hnal dolů, ale Kurz ho zarazil:

– Moment, nepřerazte se mi. A v kamení se stopa ztrácí, budem muset zvolna, jak čuchací psi.

Nakonec to však bylo jednoduché. Stačilo sledovat mezi balvany nejschůdnější cestu dolů k pobřeží, a tam se v písku stopy znovu objevily. Vedly rovnou k vodě, kde končily.

– Zatracene, to se Paola šla utopit. Nebo máte nějaké jiné vysvětlení. Kurzi?

– Jo, pane. Před váma je definitivní důkaz, že slečinka byla spřáhnutá s tím Houtronem. Musel tady na ni čekat ve člunu. A na vodě za sebou stopy nenechali.

Watters chvíli hleděl na pěnící, rozhoupanou a prázdnou vodní pláň, do které bušil vichr.

– Ty kosmické pozůstatky, řekl chraptivě, – musí zmizet. Nacpete do nich tolik dynamitu, kolik se tam vejde. Jestli sem přijedou štrachat nějací vědci, aspoň uvidí, že je ten darebácký žurnalista vodil za nos. Vymyslel si mimozemšťany, tak ať jsou mimo zem. V povětří.

– Žádnej problém, šéfe, to sfoukneme ještě dnes. A sopka bouchá tak často, že si toho nikdo nevšimne.

Když se Watters vrátil do vily, byl utahaný, sotva nohy vlekl. Dal si namíchat velký ledový koktajl; právě šel ze sprchy, když ho volal tajemník!

– Telefon, pane! Doktor Drausse, a tvrdí, že to spěchá!

Jakmile Watters s nechutí zvedl sluchátko, zaječel z něho Němcův hlas:

– Vy idiote, proč já jsem se musel dát do spolku s vámi! Do horoucího pekla patříte, i s tím vaším Houtronem, kterého jste sem přivlekl. A já vám to peklo zaplatím. Končím, teď, v téhle minutě, a vy půjdete za mnou o chvíli později, ale hůř. A s váma celý ostrov. To, co tady vypukne, to nebude žádná náhoda, ale můj pozdrav, a doufám, že ho větry roznesou hodně daleko, i za moře. Už vám to došlo? Za pár vteřin vybouchne laboratoř – a mí neviditelní miláčkové se vyhrnou na svobodu. Všichni se s nima seznámíte, šťastnou cestu, ubožáci!.

– Doktore, počkejte, proboha, rozmyslete si…

Sluchátko však oněmělo a po chvíli se vila zachvěla vzdáleným výbuchem. Watters položil telefon, jako by se ho štítil, a pak pomalu, jako v transu, došel k oknu a pečlivě ho zavřel. Co teď? Připadal si jak omráčený.

Nevěděl, jak dlouho sedí v křesle, když z okna spatřil na vzdáleném úbočí sopky záblesk a pak sloup dýmu. Okno zadrnčelo a nad ostrovem přelétlo dalši zadunění.

4

Výbuch v Top Čangu pohřbil Drausseho i s celým personálem, neunikl ani jeden. Kromě mikrobů. Zříceným stropem jeskyně začala na ostrov proudit neviditelná smrt…

Watters proklínal okamžik, kdy se potkal se zběsilým vědcem. Kvůli přeludu obrovských zisků ohrozil solidní existenci své firmy a nakonec mu na ostrově jde o krk stejně jako všem ostatním.

Seděl ve vysílací kabině a dával pro jistotu převádět svá aktiva na pevnině do těch nejspolehlivějších bank; u každé smlouvy si pojišťoval zadní vrátka. A především bombardoval letiště žádostmi, aby už konečně povolili start jeho soukromého letadla, že je na Pito Kau nutně potřebuje.

Větrná bouře však zuřila nad celou západní částí oceánu, na všech přímořských letištích byl zastaven provoz.

Šéf tedy přikázal zabarikádovat rezidenci, nevpustit dovnitř ani nohu, utěsnit všechna okna a dveře, převařovat každou kapku vody. Mezitím stačil vyčistit sejf, spálit všechny papíry, které by mohly svědčit o jakémkoliv spojení s Draussem, a pak už jen čekal na signál meteorologů, že na pevnině povolují starty. Kufry měl sbaleny, chodil kolem nich s rukama za zády. Když je čekání jediná možnost, je to možnost ze všech nejhorší.

Příliš dlouho se však čekat nemuselo. Ráno druhého dne po výbuchu poznamenalo první obyvatele Luckytownu popraskanou kůží, horečkou, ztrátou zraku.

Městečka se zmocnil strach. Doktor Merloni nebyl k nalezení, nikdo nevěděl, jak se nemoci bránit, jak jí předejít – nemocní zůstali sami se svou hrůzou, klopýtali, padali. Volali o pomoc: jako němí mezi hluchými.

Watters telefonicky vyhlásil v konzervárně karanténu; do závodu by stejně nikdo nepřišel, lidé se zabednili v domcích a neodvažovali se pohlédnout na rozpálený písek ulic, ve kterém leželi první mrtví.

K mrtvým se odvážily jen krysy a ty zanedlouho umíraly taky.

Když člověk nedokáže zkázu nějak zastavit, pak mu zbývá jenom útěk. Kolem ostrova však řval a bouřil oceán. Přesto v něm viděli aspoň nějakou naději na Pito Kau žádnou.

A tak nejdříve zmizely posádky rybářských kutrů a travlerů. Přesněji řečeno, ta směna, která se dopoledne vracela z nočního lovu a zjistila, co se na ostrově děje. Muži si netroufli ani do městečka pro věci a pro peníze, jen u mola načerpali naftu a loď za lodí odrážela. Přes zábradlí se pokoušeli skákat na palubu zoufalci, známí a přátelé, slibovali peníze nebo zlato, marně. Třesklo několik výstřelů.

Z ohrazeného přístaviště někdo ukradl i Wattersovu jachtu, zmizelo i pár malých motorových člunů. Některý z travlerů se už zřejmě roztříštil o skaliska, vlny vyhazovaly na břeh oplechovaná prkna.

Mezi těmi, kdo zůstali na ostrově, byl i kormidelník Dukker a klidný dlouhán Bult. Ti dva nejdřív pochopili, že je nutno natočit loď přídí proti vlnám. Že stádo, poháněné bezhlavým strachem, je ztraceno naprosto jistě – ale společenství, které spojí rozum a sílu, přece jen nějakou naději na záchranu má.

Jako první věc zorganizovali primitivní hygienickou službu: dlouhými háky odtahat mrtvoly z ulic, za městem je polít benzínem a spálit. A šátky přes ústa! Rukavice! Jíst jen konzervy, pít lahvové pivo nebo minerálky, převařovat vodu i na mytí.

– Slyšeli jste včera ten výbuch vzadu na pobřeží? Draussemu něco bouchlo v Top Cangu a zamořil nás svými bakteriemi. Ale Watters má přece u vily vysílačku! Pojďme tam, všichni, ať po dobrém nebo zlém zavolá na pevninu, potřebujeme lékařskou pomoc a evakuaci. Samí bychom tu asi pochcípali, ale i když jsme na ostrově, tak nejsme na světě sami!

Mlčenlivý zástup se přivalil před vrata rezidence. Z oken v horních patrech stejně –mlčky vyhlédly hlavně samopalů. Dav s barevnými šátky přes tváře, podobný, pirátskému mužstvu, se ukryl za balvany a stromy. Zacvakaly závěry pistolí, několik loveckých pušek si vyhlédlo cíl.

Dukker však zamával prázdnýma rukama nad hlavou, vztyčil se a šel sám k mřížovým vratům.

– Wattersi, smrti je na ostrově dost i bez střílení. Pobil byste nás hodně, ale všechny ne; a z vašich lidí by to pak nepřežil nikdo. Nechceme zabíjení. Chceme, abyste zavolal na pevninu o pomoc. Ihned. Pro všechny.

Se samopalem v ruce došel k druhé straně mříže Watters a prohlásil, že nechápe celý ten cirkus. Na pevninu samozřejmě už volal. Meteorologové do dvou dnů slibují uklidnění vichřice a potom přiletí záchranná letadla. Jenomže na přistání větších strojů nestačí jen pruh pláže, přírodní letiště se musí rozšířit a zpevnit. Je tedy nejvyšší čas zastrčit zbraně a pustit se do práce pro dobro všech; on je bude Informovat, kdy letouny odstartují, oni by mu měli podávat zprávy o postupu prací na přistávací ploše. Pak všem ukázal záda, aby viděli, že se nebojí zákeřné kulky, a pomalu se vracel do víly.

Dukker Wattersovi nevěřil – ale co měl dělat? Návrh vypadal rozumně. Se zaťatými zuby se tedy otočil a dal se do organizování. Svezli všechny terénní stroje, které na Pito Kau byly, spustili na pláži agregát, rozsvítili reflektory a jedna směna začala pracovat už v noci. Horečně, hnána zoufalstvím i nadějí.

5

Dveře se rozletěly bez zaklepání a do Kurzova pokoje vtrhl Oskar. Místní barman, filozof, zloděj a šprýmař v jedné osobě. Postavil dva těžké kufry a otřel si pot.

– Potěžkejte ty kufry, pane Kurzi. Jsou v nich bankovky. A jeden bude váš, když mě dostanete do letadla, do Wattersova dvoumotoráku. Nespadl jsem z višně, on se vykašle na ostatní a postará se sám o sebe – a vy, jediný máte možnost promluvit s ním a dostat mě do toho letadla. Ne zadarmo. Vyberte si, který z těch kufrů chcete.

Kurz sám balil a spěchal, na soukromé pláži pod vilou měl každou chvíli přistát šéfův letoun.

– Nemám moc času. Otevřte to, ať se podívám.

Oskar se sklonil a nervózně zápolil se zámkem prvního zavazadla. Ránu pažbou pistole dostal do zátylku a tváří upadl mezi sepjaté svazky bankovek, které se vyhrnuly na podlahu. Kurz si ho za vlasy pozvedl a pro jistotu mu přidal ještě jednu nad ucho.

– Potřebuješ se vyspat, miláčku.

Nahrnul peníze zpátky, bleskově pohlédl do druhého zavazadla, to bylo stejně uspokojivé. Nechal omráčeného ležet na podlaze, sebral oba jeho kufry, se svými se nezdržoval, a skočil do džípu.

Vůz se hnal, až za ním tryskaly gejzíry vlhkého písku.

Zastavil smykem u letadla, které už mělo nahozené vrtule. Watters stál na posledním schůdku.

– Šéfe!

Krabí král se ve dveřích pootočil:

– Přebíráte odpovědnost za ostrov, Kurzi. Poletíte některým z příštích letadel, uvědomte si, že tady musíte lidi udržet, aby nezpanikařili úplně. Já na pevnině zatím zařídím, aby zde pomoc pro vás byla co nejdřív.

Kurz se s oběma kufry v rukou hnal ke schůdkům, ale Watters za sebou zaklapl dveře. Motory se rozeřvaly naplno, letoun se zakolébal a pohnul. Kurz pustil kufry a vylovil z kapsy pistoli, vypálil, podruhé a potřetí –pozdě. Letoun se odlepil od pláže a zatáčkou stoupal nad blyštivý oceán.

Pláž ztichla. Kurz usedl na stupátko džípu a snad poprvé v životě cítil, jak se k němu pomalu, nehlučně a neúprosně blíží strach.

Dlouho však na pláži sám nezůstal. Lidé v městečku zaslechli zvuk leteckých motorů. Běželi nejdřív na nově upravenou přistávací plochu, našli ji prázdnou, pak se vypravili na pláž pod vilu. Tam seděl u auta a dvou kufrů Kurz a shora potácivě přibíhal další člověk. Byl to Wattersův radista, špinavý a se zkrvácenou tváří.

– Vidíte? Omráčili mě a zamkli v kabině, abych se k vám nedostal, ale já jsem vykop dveře. Odsoudili nás k smrti!

– Uklidni se, kamaráde, řekl mu dlouhán Bult, –a ber to trochu popořádku, ať víme, o čem je řeč…

– Spojení šlo od včerejška mizerně, museli k vysílačce zavolat mne, aby se domluvili s pevninou. Watters sem pozval jen svý soukromý letadlo, to se otočilo a už je s ním fuč. Na nás se vykašlal. Nechal nás, ať tu pochcípáme, jeden jako druhý. Pak mě vzali přes hlavu a zamkli, abyste se o tom nedověděli a čekali pěkně v klidu na smrt. A tenhle, ukázal na Kurze, –ten mě nějakým obuškem omráčil a zamkli.

Dav se mlčky slil okolo džípu. Kurz se jednou rukou pokusil, nastartovat, ve druhé se mu objevila pistole. Vystřelil. Jen jednou, podruhé to už nestihl.– Vytáhli ho z vozu a pak se lavina těl přes něho převalila…

Po chvíli se lidé odtáhli. Nechtělo se jim hledět na vlastní dílo, i když to byla odplata spravedlivá. První přerušil mlčení znovu radista:

– Když letadlo odstartovalo z pevniny, třískl Watters do vysílačky kladivem, aby se už odtud nikdo nedovolal. Jenomže já vím, kde jsou náhradní součástky. Pojďte se mnou, musíme pro ně do vily. Pak ohlásíme na pevninu, co se tady stalo, aby poslali pomoc. Musíme to stihnout dřív, než se Wattersovo letadlo dostane k pevnině, pojďte!

Džíp s mrtvým a se dvěma kufry peněz na pláži osaměl.

6

Přeťali rovník a stále drželi kurs na severovýchod k Panamské Šíji. Počasí se uklidňovalo, teď už vichr letounem zacloumal jen občas.

Pilot otevřel dveře k Wattersově kabině. Byl to hubený třicátník, mlčenlivý, korektní, ale teď se tvářil poněkud nasupeně:

– Hláška z pevniny, šéfe. Kategorický zákaz přiblížit se k pobřeží. Máme okamžitě točit a letět zpátky na Pito Kao; proč, ke všem čertům? A proč hrozili, že nás sundají, když neuposlechnem příkazu?

Watters znervózněl:

– Na ostrově asi spravili rozbitou vysílačku a melou do světa nějaké nesmysly, nevšímejte si toho.

– Takže nejsme nakaženi nějakou nemocí z Pito Kaa, jak říkali v tom hlášení… zaplaťpámbu. Co nařizujete, šéfe?

– Pokračovat v kursu. Přece nebudou střílet po civilním letounu, to se v míru nedělá.

Kapitán pohlédl ještě jednou na Watterse, pak přikývl a vrátil se do kabiny. Stroj mířil dál k severovýchodu a nabíral výšku.

Po chvíli bliklo v kabině světélko a z reproduktoru se ozval pilotův hlas:

– Šéfe, pojďte za námi do kokpitu, rychle, spěchá to!

Watters vběhl dopředu a postavil se za oběma pilotními křesly, kapitán nepouštěl volant z ruky, jen si napůl stáhl jedno sluchátko a ohlásil:

Dávají nám lhůtu devadesát, vteřin. Když do té doby nezačnem točit zpátky, prý to spustí naostro. Už bez výstrahy.

– Nesmysl. Držet kurs.

– Rozumím. Držím kurs. Ale měl byste si navléct padák, pane. Ze skříňky po levé ruce. Rychle!

Než se Watters stačil upnout do popruhů, letadlo prudce sklonilo nos, takže se octl na podlaze. Stačil si všimnout, že těsně nad nimi prolétly dva temné stíny a zmizely kdesi vepředu. Znovu se objevily po obou stranách nahoře, prudce rostly, jako by se nadouvaly; kapitán začal strojem houpat a kličkovat, ale stíhači nebyli také žádni začátečníci. Těsně před nosem dvoumotoráku se překřížily čtyři ohnivé šlehy.

– Palubní kanóny, potřásl hlavou kapitán, –a mušku mají docela dobrou. Šéfe, dopněte si ten padák, při dalším náletu přestane legrace.

– Otočte to, proboha! vykřikl Watters, když zahlédl, jak se temné body obloukem znovu blíží a narůstají do šípové podoby stíhacích letouni!.

Dopravní stroj se prudce položil na levé křídlo, nechal za sebou proužek pevniny, který už byl v dohledu, a zamířil znovu nad kovově lesklou nedohlednou plochu oceánu. Tryskáče se k nim přihnaly a pak je se sníženými obrátkami doprovázely na zpáteční cestě ještě pěkných pár minut.

Kapitán se spojil s pevninou a ohlásil: –Letíme zpátky na Pito Kao, paliva máme knap, jestli se zvedne protivítr, připíšete si vinu vy. Konec.

Nebyl čas na řeči. Bylo potřeba propočítat rychlost a sílu větru, vzdálenost stroje od ostrova, spotřebu paliva, úzkostlivě držet nejvýhodnější výšku i otáčky… stačilo by zmýlit se při navigaci o půl stupně, přehřát motor a spálit o pár litrů benzínu navíc…

Watters nevydržel vzadu v kabině a přišel znovu k pilotům, ale ti k němu ani neobrátili hlavu. Dostal je do šlamastiky a oni teď musí zachraňovat život jemu i sobě, tak ať je aspoň zticha a neruší.

Ručička palivoměru se už chvěla u nuly. Kdy začnou kašlat motory a vysadí? Kapitán si odfoukl kapíčku potu, která mu sklouzla až na nos, a spokojeně přiškrtil plyn. Na obzoru přímo před nimi se vynořovala sopka na Pito Kau. Letci se na sebe usmáli, vztyčili palec; pak položili stroj do klesavé zatáčky.

Watters hleděl na rostoucí ostrov s hořkým vztekem; chtěl ten kus země vypustit z hlavy, osvobodit se od něj aspoň na chvíli, byl však vtažen zpět, jako by tu vládl nějaký ďábelský magnetismus. Vůbec mu přitom nedošlo, že Pito Kao současně znamená záchranu, že nebýt prvotřídního výkonu pilotů, potápěl by se v této chvíli na dno oceánu.

Položili se na křídlo, aby nadlétli nad pláž, a Watters nevěřícně vytřeštil oči: na konci narychlo upravené přistávací plochy stály dva velké proudové letouny,

– Ten delší a štíhlejší je Il dvaašedesátka, sdělil mu stručně kapitán, – a ten cvalík je douglas s britským značením. Mezinárodní letecké publikum, přistání musí být jak vyšité. Na místa, hoši!

– Druhý pilot připraven.

– Radista připraven.

– Podvozek!

– O. K., podvozek dole, kapitáne.

– Držet plyn!

– O. K., držím.

Po vyklouznutí z poslední zatáčky malý stříbrný stroj plavně podrovnal, bez jediného zakolébání lehounce dosedl na tři body a ihned začal brzdit reverzním tahem vrtulí.

– Kapitáne, zašklebil se radista, –ruský velitel kapitán Šatov vám blahopřeje k perfektnímu přistání. Britové dodávají, že mají dojem, že nejsme nejhorší.

– Vyřiď jim, že oni v těch těžkých mašinách měli na naší ranveji víc starostí.

– Kapitáne, sovětský velitel chce mluvit s vámi, za pněte si první pásmo, já vypínám.

– Kapitán Leslie, slyším. Helou… nápodobně. Otočit a zarolovat pod les? Dobrá. Nevystupovat? Proč, tomu nerozumím… Á, mezinárodní zdravotnická komise s mandátem OSN, ano, jasně. O to se postarám. Neměl jsem tušení, ale teď chápu. All right. můžete se spolehnout.

Letoun se otočil a kymácel se napříč pláží pod svah. Stroj, tak samozřejmý a půvabný ve vzduchu, je na zemí neobratnější než čerstvě vyklubané house. Dodrncali pod les, kapitán vypnul motory a pověsil sluchátka na volant. Pak se otočil k Wattersovi.

– Dnes jsem s vámi letěl naposled. Jestli zůstanem živí, tak si najmete jiného pilota, pane. já budu radši práškovat plantáže z nějaké staré kraksny.

Watters mávl rukou a chtěl odejít z kabiny, ale kapitán vylovil ze zadní kapsy masívní kolt:

– Ani krok, pane! Nehnete se odtud, dokud vám to nedovolím.

– Co znamená ten tyátr? optal se zmateně druhý pilot.

– Jenom že nás pan Watters namočil do svinstva až po uši. Vyráběly se tady bakteriologické pumy, něco bouchlo v laboratoři a celý ostrov je zamořen. Desítky mrtvých a další k tomu mají blízko.

– No nazdar, ještě že nás otočili stíhači, jinak jsme to mohli zanést na kontinent.. Ale vždyť on nás… ukázal radista štítivě na Watterse.

– No právě. Spoj mě s předsedou mezinárodní komise.

– Hned, kapitáne… Výborně, pan Darsušev je rád, že jste se ozval, právě vás chtěl volat sám.

– Tady kapitán Lešlif! Ano, pane Pasažér chtěl opustit letoun, zadržel jsem ho. Zajisté, přátelsky, dvaačtyřicítkou koltem. Pane profesore, jménem posádky bych. se chtěl zeptat, co máme dělat proti těm mikrobům. Ano, rozumím. Zaručuji vám, že příkazy komise budou splněny beze zbytku. Dík, pane profesore, vyřídím.

Stáhl si sluchátka, revolver nepoustel z ruky, a s ulehčením si rozepjal límec u košile.

– Přivezli s sebou protilátky, očkují obyvatelstvo, postupně dostávají situaci do rukou. A o nás se postarají taky, máme s nimi zůstat ve spojení. –

Odpolední slunce rozžhavovalo kov letounu, uvnitř už bylo k zalknutí, ale neotevřeli. Watters se potil nejvíc.

7

V šálivém měsíčním světle se třpytily zpěněné vlny, bily do útesů, všechno se mihotalo, hučelo a šumělo – a ke břehu se zvolna blížil člun. Motor byl vypnut, veslovali. Když se dostali do stínu prvního rozsochatého balvanu, vklouzl jeden z veslařů do vody a tiše plaval ke břehu. Byl tam dlouho. Aspoň tomu druhému to tak připadalo. Hleděl na fosforeskující ručičky hodin a snažil se pohánět minuty. Naslouchal, a když od břehu cosi zachrastilo, vytáhl z kapsy zbraň. Ozvalo se však dvojí zaskřeknutí vodní slípky.

Za několik okamžiků byl Maukí zpátky u loďky a soukal se dovnitř. Crčela z něho voda, oddychoval, mlčel.

– Co je? Co se děje na ostrově, Maukí?

– Než mluvit o bídě, je lepší mlčet, Pierre. Ostrov je plný nemocných a mrtvých. Mezi nimi chodí lidé v dlouhých bílých pláštích a dobíjejí ty, co zbyli naživu. Viděl jsem skleněné trubičky s dlouhou jehlou, zabodávají je nemocným do ramene, do prsou. A svítí jim na to rozestavená světla, silnější než měsíc. Nepoznal jsem mezi nimi nikoho známého. A neodvážil jsem se blíž.

– Že by se epidemie na Pito Kau opakovala? Nebo za to může Drausse? Poslyš, Maukí, neviděl jsi mezi těmi v bílých pláštích taky doktora Merloniho? To nemusí být zabíjení… a jestli jsou v injekcích, v těch trubičkách, léky – pak by Merloni mezi zachránci měl být!

– Starého doktora jsem neviděl. Ani na zemi, mezi nemocnými a mrtvými.

Pierre si to hodnou chvíli rovnal v hlavě, ale žádný rozumný obraz mu z toho pořád nevycházel. Mávl tedy rukou, že na problémy Luckytownu bude času dost, až najdou Paolu, a chopil se vesel. Drželi se ve stínu, obeplouvali útesy, postupovali pomalu. Až se dostali k zátoce pod sopkou, kde ke hvězdám hleděly řady kamenných velikánů.

Vedle člunu cosi hlasitě šplouchlo a ve vodě se mihlo dlouhé těleso s velikou, a lesknoucí se hlavou. – Maukí vyjekl zděšením, uskočil a přepadl přes okraj člunu. Bouchl přitom hlavou o kovové zábradlíčko a šel rovnou ke dna, nehybný jak špalek.

Pierre shodil kalhoty a skočil za ním. Hloubka tu nepřesáhla čtyři pět metrů, voda byla v, měsíčním světle průzračná. Houtron chytil chlapce za jednu ruku, za druhou ho už drželo to podivné stvoření, jehož se Maukí tak lekl. a stoupali vzhůru. Přestrkali konečně bezvědomého přes okraj člunu a oba vyhoupli za ním.

Paola si stáhla přilbu. Poloprůsvitný zlatavý gajanský skafandr, který ji těsně obepínal, byl snad tím nejlichotivějším oděním, jaké si krásná pozemšťanka mohla vymyslet. Pierre ji k sobě beze slova přitáhl a políbil.

Maukímu se vědomí vracelo jen zvolna. Netušil, zda se probouzí na onom světě nebo na tomto; pod hladinu ho stáhl zlatý a tichý bůh moří… otevřel jedno oko a spatřil, jak Pierre tu zářivou postavu drží. Zápasí snad? Ne, líbá ji; a božstvo má Paolinu tvář. Ať živ či mrtev, octl se mezi přáteli, a to je dobré. Ulehčené si oddychl.

Paola s Pierrem zaslechli Maukího povzdech a zahanbeně si uvědomili, že by měli nejdřív zachraňovat jeho, napůl utopeného, a pak teprve sebe. Dívka se k němu sklonila.

– Maukí, už je ti líp? Otevři oči!

– Jestli se už nelíbáte, tak je otevřu.

Všichni tři se zasmáli – a pak si uvědomili, že jsou psanci, kterým možná jde o život. Zmlkli a odveslovali za útes, který je skryl před pohledy z břehu.

Tam začali mluvit jeden přes druhého, až Pierre varovně vztyčil dlaň:

– Moment. Nemůžem tu zůstat do rána. Prosím tě, Paolo, nejdřív nám stručně pověz, co se stalo za ty dva dny, co jsme byli pryč, a pak společně rozhodném, jak dál.

– Když ty jsi psal, Pierre, a potom organizoval, já jsem měla čas a doktor Merloni taky, pomohl mi s tímhle skafandrem. Jsou tu magnetické švy, takže se skafandr dá upravit na každou postavu. Doktor přišel i na ovládání kyslíkové aparatury, zásoba je nejmíň na půl roku, zkrátka to šlo… nechali jsme skafandr v jedné jeskyňce u vody, aby se nemusel vždycky tahat nahoru, měla jsem tam i malou zásobu konzerv. Jak jste se vy ztratili, domluvila jsem se s nim, že zůstanu v gajanské lodi a on se u mne párkrát zastaví, než přijedete zpátky. Ale už nepřišel. Nevím, co se s ním stalo.

Nemohla jsem vydržet uvnitř, čekání strašně zpomaluje čas, vyhlížela jsem aspoň doktora, pátrala po vašem člunu – a najednou jsem uviděla Kurze s Wattersem.

Škrábali se nahoru, přibližně směrem k jeskyni. Santa Madonna! Po odvráceném svahu jsem se spustila dolů, rovnou k vodě, a když jsem zahlédla, že vešli dovnitř, nadělala jsem stopy přes pláž až do vody a doplavala pak těch pár set metrů ke skrýši, ke skafandru. Ti dva za nějakou chvíli došli po mých stopách k moři a tam mávli rukou. Asi měli dojem, že jsem odplula na člunu.

Navečer jsem pak znovu zahlédla Kurze. Šli s ním ještě dva chlapi, vlekli nahoru k jeskyni nějaké bedny. Kurz vyhodil jeskyni i s gajanskou lodí do vzduchu – oheň Šlehl jak z kráteru sopky až k nebi a potom se shora řítily skály. Celé to úbočí už vypadá jinak, po jeskyni není stopa, ach Pierre, nemohla jsem dělat nic, jenom se dívat..

Pierre seděl s hlavou v dlaních, mlčel, pak Paole sevřel ruku.

– Tvá vina to není. A my bychom gajanskou loď taky neubránili, máme jen tuhle pistoli, co by pořídila proti Kurzovým hrdlořezům se samopaly, jim nestačí zabíjet lidi. Vraždí i myšlenky, které sami nepochopí. Ale co nám zbylo z gajanského poselství? Nás převrátila bouře a utopila skříňku s jejich knihami, je na dně oceánu kdesi mezi oběma ostrovy. Gajancí přiletěli nadarmo a je to naše, lidská zásluha… ničení a zmar.

– Ne, řekl Maukí, –lidé z hvězd nepřiletěli nadarmo. Máme tento jejich zlatý oblek ve kterém se dá žít pod hladinou. A v hlubině leží gajanská skříňka, vím, kde nás asi bouře převrátila. Naučíte Maukího zacházet s mořským oblekem?

Všichni tři si stiskli ruce. Slov už nebylo zapotřebí.

Pak ponořili vesla do vody a tiše se rozjeli podél pobřeží. Pátrali po Merlonim, který na ně měl čekat. Břeh však byl temný, mlčenlivý.

Po dvou hodinách zamířili zpět na moře. Z úpatí sopky za nimi hleděla řada soch. Nehybné oči zíraly přes hladinu vod k nebi. k blednoucím hvězdám, k té jedné vzdálené, od níž před věky přišlo poselství.

EPILOG

Zdálo se, že Pito Kao chce ještě jednou potvrdit svou pověst prokletého ostrova. Epidemie ustupovala jen velmi zvolna a brala si další oběti. Šéf mezinárodní expedice, profesor Darsušev, musel dvakrát žádat o další leteckou zásilku léků; tým zdravotníků (byla mezi nimi i Nina Tverská) pracoval ve dne v noci a nestačil na všechno. Pomáhaly jim posádky letadel, Andrej Satov, i Wattersův pilot Leslie, i Britové; každý, kdo byl zavčas očkován, dostal bílý plášť, masku přes tvář a na starost desítku lidí mezi životem a smrtí. Všichni byli vyčerpaní do nemožna, potáceli se nevyspáním. Ale vytlačovali smrt z ostrova. Trvalo to téměř dva měsíce.

Mezitím zlikvidoval Watters všechna svědectví (možná i svědky) o své spolupráci s Draussem a provedl to tak důkladně, že mu nikdo nemohl nic dokázat. Ostatně Drausse zahynul se svým personálem v laboratoři, Kurze zabili ostrované a podřízení pistolníci nevěděli nic. Navíc na pevnině oba Kleridisové, otec i syn, spolu s generálem Stoutmanem rovněž zametali stopy, aby se nikdo neodvážil spojit jejich jména se šíleným vědcem. Kde není žalobce, není ani obviněného.

Pierre s Paolou věděli dost, ale neměli jediný snímek, jediný papír jako důkaz; a kromě toho den za dnem vyplouvali na moře, spolu s Maukím se střídavě převlékali do gajanského skafandru a potápěli se. Hledali na dně skříňku, kterou jim vzala bouře.

Watters dostal od Niny Tverské také injekci protilátek. Když bylo zřejmo, že odolal náporu bakterií, povolal si rádiem novou leteckou posádku a zmizel z ostrova; dočasné zastavení jedné z továren pro krabího krále neznamenalo tak mnoho. Šum okolo Pito Kaa během doby utichne, pak se najme nové osazenstvo a z ostrova se znovu vyhrnou milióny konzerv se zlatým krabem. Malý zloděj většinou neunikne kriminálu, když vykrade trafiku nebo pekařství. Darebák, který okrádá milióny lidí a přivede je do smrtelného nebezpečí, má k dispozici nesrovnatelně víc způsobů, jak se vyhnout spravedlnosti.

Sardoff, jemuž kromě loupeže materiálů doktora Tverského připočetli únos letadla a nedokonanou dvojnásobnou vraždu, dostal doživotí. jeho kumpán Stach jen patnáct let. Major Rjazanov k vůli Pito Kau obdržel jednu hvězdičku navíc a v podplukovnické hodnosti teď dělá zástupce šéfa kriminálky.

Andrej Satov po návratu z ostrova dál létal se svou dvaašedesátkou na mezikontinentálních linkách, v poslední době se však znovu posadil do lavice jako žáček. Učí se nadzvukovou aerodynamiku, seznamuje se s kybernetickým vybavením nové generace dopravních letadel. Dvoumachové TU 144 potřebuje také novou kvalitu pilotáže.

Jeho žena, Nina Tverská-Šatovová, tím třikrát nadšena není, protože ho teď málokdy vidí doma. Sama začala pracovat na materiálu pro doktorát věd (téma: Epidemie Pito Kao – setkání pozemských a mimozemských organismů), ale ten druhý doktorát bude muset načas odložit. Mateřská dovolená má přece jen přednost.

Péťa Veněv už dávno není druhým pilotem. Má vlastní posádku, jenomže na jiném typu letounu. Zamiloval se do vrtulníků a teď řídí létající Jeřáb, který do divočiny nosí geologickým expedicím maringotky, buldozery, konzervy a vrtné soupravy. Baví ho to, a když je mu smutno, hraje na klavír. Hraje teď nějak častěji než dřív; snad to patří i k přibývajícím rokům.

Pierre Houtron se usadil se svou ženou Paolou na malém ostrově v sousedství Pito Kaa. jeho knížku „Tajemství soch na pobřeží“, která měla velký mezinárodní ohlas, jsem přeložil a pak jsme si s Pierrem občas psali.

Téměř po roce jsem z Tichomoří dostal telegram:

OKAMZITE PRILET STOP MAUKI NASEL SKRINKU NA DNE STOP!

Když jsem dorazil na druhou polokouli, byl už Pierre s Paolou a s Maukím v plné práci. Překládali gajanské materiály. Přidal jsem se k nim; zjistili jsme, že jsme si vzali sousto nad naše síly a přizvali jsme tedy na pomoc vědce ze všech možných oborů a ze všech možných koutů naší planety.

V nejbližší době začneme překlady postupně uveřejňovat. To však sem už nepatří, tím se otevírá úplně nová kapitola.