Milan Sobotík

Varování zmizelých

I.

Jako zápasnici, sveřepě zaklesnuti do sebe, otáčejí se oba hvězdní obři už milióny let kolem společného těžiště. Připomínají gigantické vysavače, které k sobě strhávají částečky vesmírného prachu, a jedině v uzounkém pomezí kompromisu jejich gravitačních sil se od samého zrození dvojhvězdy shromažďovala a zhutňovala hmota, nepatřící žádnému z nich.

Planeta, která takto vznikla, byla zrníčkem mezi mlýnskými kameny a její putování uvnitř systému by nepochybně vedlo k vráskám na čelech pozemských astronomů i k následné inflaci smělých hypotéz. Důsledkem spletité dráhy byly řady dlouhých dni, často se dvěma životodárci na obloze, a jen zlomkovité bílé noci. Teprve na konci pravidelného cyklu, jako dar milostivé konstelace, přichází jediná noc skutečná.

Podivný svět. Namísto moří pokrupičkovaly vzácné rovinatý povrch louže i mělká jezírka v takovém množství, že ani nedovolily vznik pořádné řeky a nechaly se vyživovat sítí vlásečnicových potůčků. Planeta tak z jisté vzdálenosti připomínala mladistvě vyhlazenou, leč značná pihovatou tvář.

Dvoubarevnost pevnin a vod však záhy zmizela. Myšleno v epochálních měřítkách, mávnutím kouzelného proutku, neboť řetěz příznivých podmínek, ideální vzdáleností od obou sluncí počínaje a silnou ozónovou vrstvou konče, zda vyústil k životu. Povrch obsadily rostliny s širokými korunkami, zaměřenými vždy k jasnější složce dvojhvězdy, kdežto hladiny vod pokrývaly dužnaté listy, pod nimiž kvapíkovitě vzkypěl rej vodní havěti.

Statisíce let bychom mohli sledovat, jak vývoj neochvějné spěje k obojživelníkům. Prvním kandidátem se stal hnědožlutý klobouček, nepatrně vyčnívající nad hladinu. Kloboučci, říkejme jim tak, by se nejspíše dali přirovnat k medúzám. Rozvětvenými dolními rameny lovili plankton a zatím je pranic nevzrušovalo, že jejich potomci hodlají zamířit do sfér inteligentního života. Na to by ovšem v této fázi vývoje nevsadil pětník ani největší fantasta mezi biology.

Jenomže v pouhém tisíciletí zaplavili kloboučci veškerá pobřežní pásma, a tím zabránili evolučnímu vstupu jiných živočichů na pevninu. V jejich prospěch dále promluvil specifický charakter povrchu, protože mělkost vod nepřipustila vznik většího vodního konkurenta.

Přemnožení kloboučků narušilo rovnováhu na planetě a logickým výsledkem byl lítý zápas o přežiti. Vytvářejí se hnízda spřízněných kloboučků, v nichž vůdčí místo zaujímá klobouček mateční. Ten přejímá úkol rozmnožování, uskutečňovaný jednoduchým dělením, a v dalších statisících letech si výlučně osvojuje onu pozoruhodnou vlastnost, pro další vývoj rozhodující. Stále složitějšími vlnovými impulsy totiž dokáže přesunovat své podřízené podle stavu zásob, prostředí i potřeb hájení teritoria. Úkoly řízení ho posléze zaměstnávají natolik, že zabezpečení jeho výživy se stává povinnosti řadových členů.

Dochází k rychlému rozvoji komunikace na dálku, kupodivu především směrem k matečním kloboučkům jiných hnízd, s nimiž jsou uzavírána neustále se měnící spojenectví za účelem zničení někoho třetího. Organizačně nejvyspělejší mateční kloboučky už neuspokojuje jen řešení okamžitých problémů, ale propracovávají i dlouhodobější koncepce a strategie.

Neustálým bojem o výhodné pobřežní pásy a složitější dělbou práce podstatně vzrostla a zdokonalila se spodní ramena posluhujících kloboučků, z nichž se vyvíjejí mnohostranně účelná chapadla. Za pomoci zprvu primitivních nástrojů jsou schopni různých činností: boj, mýcení rostlin, vytváření vhodných mělčin. Řadoví členové stále častěji přebývají na pevnině, kdežto mateční klobouček je vlnovými impulsy detailně a promyšleně řídí z vodního živlu.

Milióny let trvající vývoj vedl ke značným fyziognomickým rozdílům. U matečního kloboučku došlo k zakrněni orgánů sloužících k pohybu a lovu, avšak s rostoucí výměnou informací neúměrně nabobtnala jeho horní část. Proto můžeme v závěru této dlouhé vývojové etapy mateční klobouček významově odlišit pojmenováním „mozek“.

Nastává údobí zvýšené kooperace hnízd. V něm si formující se civilizace mozků uvědomuje sama sebe i svou intelektuální nadřazenost nad posluhujícími kloboučky, na nichž je ovšem existenčně ještě závislá. Zvolna, ale trvale se vylepšují nástroje, řízení opakujících se procesů přechází na okraj zájmu mozku a uvolněná kapacita se zaměřuje na vyhledávání složitějších problémů. Dochází k specifickému rysu vývoje, který lidstvo nepoznalo. Jakýkoli nový poznatek je okamžitě vlněním předán do přirozené „databanky“ každého mozku na planetě.

Překotně je rozvíjena oblast zahrnující zhruba matematiku, kybernetiku a teorii Informace.

Teprve v odstupu následují ostatní vědní obory, jejichž technické zužitkování přichází až s poznáním, že účinnost smyslů lze posilovat přístroji a přirozené prostředí nahradit pohodlnějším umělým. Spolu se zmatematizovanou filozofií se konečně probouzí zájem i o svět za hranicemi planety.

Další zlom nastává v době, kdy důmyslně řízené a planetárně jednotné společenství dospělo k robotizaci. Už není zapotřebí tolika pomocných sil a ve urychlující se spirále vývoje je první robot, který sám dokázal vyrobit svou kopii, zazvoněním umíráčku posluhujícím kloboučkům. Jejich počty kooperující mozky přirozeně snižují a po několika staletích je, jako zcela nahraditelné, nechávají vymřít.

Nezdravé prvky elitářství, jimiž byl rozvoj mozků poznamenán od jejich vydělení z lůní kloboučků, upevňuje v každém členu potřebu, jež přivádí vývoj celé civilizace na pokraj slepé uličky. Přejímání a uchovávání nových informací se stává pro každého jedince nutností, přímo podmiňujícím faktorem existence. Ale kde je stále získávat? Jediným možným východiskem pro tyto biologické akumulátory informací byl vstup do vesmíru.

Ve srovnání s lidstvem trvalo mozkům nepoměrně déle, než dokonalou robotizaci dosáhly takového stupně techniky, která dovolila proniknout do kosmického prostoru i jejich křehkým tělům, dá-li se tak vůbec nazvat kvantum buněk napěchovaných informacemi. Takřka souběžně bylo zjištěno, že v dosažitelném okruhu existují dvě jiné kosmické civilizace.

Jako když žíznivý a vyčerpaný poutník dosáhne oázy, jako když trosečník zahlédne na obzoru pevninu! Napojit se na znalosti a zkušenosti jiné kosmické civilizace skýtalo nedozírné perspektivy pro jejich žádostivé informační potřeby…

II.

Zvolna otvíral oči. Slabá fosforeskující záře vytvářela studené přítmí, sotva však pozvedl hlavu, překvapil ho světelný nápis: LEŽTE KLIDNĚ! JSTE V BEZPEČÍ. Teprve po chvíli si uvědomil, že čte v angličtině. Samozřejmě, jak jinak? Letěl přece přes Atlantik. V mysli oživla vzpomínka: Oranžové světlo! Výkřiky cestujících! Ano, už ví. Trhl sebou… Jak to, že žije?

Pocítil slabou nevolnost. Podlaha i s pohovkou se houpala, stěny se rozběhly v pomalém kruhu. Nechal hlavu poklesnout na podušku.

Hlavně že nás zachránili. Za chvíli někdo přijde a hned se doví, co se stalo. Jakmile zavřel oči, vše se uklidnilo, i místnost se přestala otáčet. Postupně se mu vybavovaly poslední okamžiky před katastrofou. Detailně si připomněl některé okolnosti a do jeho podvědomí vklouzla těkavá pochybnost, která ho přinutila přemýšlet. Kdo je ohrozil a kdo je vůbec mohl zachránit?

Jak to vlastně před chvíli bylo? Nápis se rozsvítil, teprve když pozvedl hlavu. Musí být pozorován, a je-li pozorován, jsou známy jeho reakce. Proč nepromýšlet vše v klidu? Těžce vzdychl a napolo odvrátil hlavu, aby ho vtíravý nápis neobtěžoval. Pravidelně oddychoval, ale mozek už pracoval na plné obrátky. Někde v labyrintu zpřeházených myšlenek se ohlásila první. Další, stahovány neviditelnými nitěmi, se za ní radily do logických posloupností. Nápis zhasl. Výborně! Dá si událostí posledních dnů trochu dohromady.

Pražské letiště. Odlétá do Londýna a po dvou dnech pokračuje do Ottawy, kde má hlavní referát. Ještě dvě přednášky… a rychle zpět k rozdělané práci! Kdyby mu někdo před rokem tvrdil, že brzy nebude stačit odmítat nejrůznější pozvání, považoval by ho za blázna.

Když ho v Praze poprvé očekával zaplněný sál, měl chvílemi trému. O dva měsíce později, ve Varšavě, to byla už osmá přednáška, si na trému ani nevzpomněl. Před deseti dny se vrátil z Moskvy a připadalo mu zcela normální, že nepřednáší studentům, ale nejrůznějším odborníkům, vědcům a profesorům. Až příliš snadno si zvykl na nový styl života.

Doktor Zdeněk Linhart. Donedávna přednášel logiku na Karlově univerzitě, autor několika běžných skript. Před rokem mu vydali tenkou knížku, úpravou také připomínala skriptum. Pouze název zněl honosně. Dlouho váhal, zdá si jej může dovolit: Úvod do translogiky. Byl za něj napaden, ale ani nejpřísnější kritikové nemohli upřít, že jeho translogika mobilizuje bádání naprosto novými směry.

Celá desetiletí věda o zákonech správného myšlení stagnovala. Když odevzdával rukopis, tušil, že prolamuje kruh, věřil v další rozvinutí svých myšlenek, z nichž mnohé teprve naznačil. Ani v nejmenším však neočekával, že jeho dílo vyvolá tak veliký zájem ve vědeckém světě, a zvláště že nalezne širokou odezvu v jiných oborech. Nyní se hovoří o „Linhartově revoluci v logice“, lichotníci nadhazují i možnost udělení nově zavedené Leibnizovy ceny.

Start. Zasvištění motorů a krátké přetížení povoluje. Může odpočívat, přistává se až v Londýně. V posledních měsících pracoval na pokraji vyčerpání. Jiný kolotoč nahradil jeho vytrvalé úsilí v tichu pracovny. Největšími nepřáteli se staly pozvánky na přednášky a sympozia i návštěvy význačných logiků, jejichž zájem zprvu tolik těšil. Čas, kde získat čas?

Ještěže je starým mládencem, ostatně v případě logika to není nic zvláštního. Nerad se podřizoval novému stylu, je však třeba osvětlovat translogiku, uvádět ji v život. Musel si přiznat, že mu zalichotil i veřejný zájem. Zprvu ho totiž ani nenapadlo, že by jeho věda mohla opustit posluchárny či stránky odborného tisku.

To překvapeni, když za ním přišla reportérka mládežnického deníku s žádostí o vyložení podstaty translogiky.

„Pro koho?“ zeptal se nedůvěřivě. Odpověděla vyhýbavě, že do redakce dostáli několik dotazů. Opakoval jí hodně z toho, co vysvětloval na přednáškách, trpělivě probíral některé zákonitosti dvakrát, třikrát… Byla inteligentní, plná mladistvého elánu, ale zůstala mezi nimi propast jiných myšlenkových světů.

Seděli v malé kavárničce. Náhodní hosté u jejich stolku zděšeně utekli po necelé půlhodince výkladu. Upíjela druhé dvoudeci, kouřila kdovíkolikátou cigaretu a upírala na něj mandlové oči, naplněné beznadějí. Zítra musí mít článek o translogice a on nevěděl, jak jí pomoci: „Představte si napsanou rovnici,“ napadlo ho najednou. „Přibereme si na pomoc dětskou stavebnici, každému symbolu přiřadíme jednu kostku, a to tak, že jej opíšeme na všechny plochy krychle. Vznikne tak daleko složitější rovnice.“

„Nikdo nevymyslel složitější rovnici, než jakou nám předepsal život,“ namítla s úsměvem.

„Souhlasím. Nicméně právě translogika dokáže takovou rovnici přiblížit. Třeba… šetření energie. Zpočátku, když se projevil kritický nedostatek jednoho druhu, nahrazoval se živelně takovou energií, jaká byla po ruce, a někdy bez ohledu na další dopady. Translogika dovede takovou, šíři problémů teoreticky obsáhnout.“

„Jaký je vlastně rozdíl mezi logikou a translogikou?“

„Máte řidičský průkaz?“

Zaváhala: „Mám.“

„Tak jste musela řešit křižovatky. Představte si nejsložitější možnou křižovatku, třeba tříproudovou…, a navíc s pruhy pro cyklisty. I na tu však stačí logika. Proč? Jsou tam jen dopravní prostředky, chodci, cesty a vše se odehrává v jedné rovině.“

„Kdežto translogika?“

„Ta propojí problematiku šetření nejrůznějších druhů energie ve všech odvětvích národního hospodářství, s ohledem na zásoby, zdroje, výkonnost, zahraniční vazby a tak dále, stejně dobře jako logika onu jednorovinnou křižovatku.“

Otáčela skleničkou, na jejímž dně zbylo ještě několik červených krůpějí. Dvakrát zarazila otázku u samých rtů, než s jistými rozpaky vyřkla: „Tak tedy dostaneme problémy různých oborů z mnoha rovnic nakonec do jedné, jistě pozoruhodné rovnice a vyřešíme ji… a co dál? Co bude výsledkem?“

„Zrovna včera jsem se s kolegiem odborníků na ochranu životního prostředí zabýval možnostmi uplatnění translogiky v jejich oboru,“ pousmál se Linhart. „Výsledkem bude teoretické podchycení všech problémů ochranářství tak, aby se dílčí řešení ideálně skloubila jako… jako různobarevné čtverečky v Rubikově kostce.“

„Translogika je něco jako prostorová logika?“ vyhrkla.

„Ne! Spíše něco jako… mezioborově sjednocená logika. Na jednu rovnici, z níž mnohé symboly míří z představy krychle do všech stran, navazujeme vztahy jiné problematiky, byť zdánlivě vzdálené, a postupně napojujeme další symboly, které slučujeme takzvanými transproměnnými, ale…“

„Zapomeňte na rovnice,“ zaprosila. „Před chvílí mně už vaše translogika začala připadat jako sice složitá, ale účelná metoda řízení.“

„To je bystrý postřeh!“ povzbudivě se usmál Linhart. „Translogika má ovšem vyšší zobecňující a integrující moment. Proto se stala základním východiskem pro zpracování prognóz, plánů… a ve svých důsledcích i metod řízení.“

„A to jste všechno věděl, když… když jste to vymýšlel?“

„Ne,“ řekl prostě. „Na to přišli odborníci těch oborů, kde je složitost různorodých vlivů nejvíce tlačila.“

„Budete spolupracovat na některých aplikacích své vědy?“

„Ano i ne,“ odpověděl po krátkém zaváhání. „Nechci být odtržený od života a také poznávání nových možnosti v praxi mě obohacuje. Přesto si myslím, že mým hlavním úkolem je rozvíjení teorie.“

Rozloučili se srdečně, moc mu děkovala. Článek vyšel, a i když některé formulace vzbudily jeho úsměv, byl s ním spokojen. Ten rozhovor se ukázal mnohem důležitější pro něj než pro reportérku, které téma zlomyslně přihráli. Až tehdy, když dokázal vysvětlit význam translogiky úplnému laikovi, ujasnil si jej do důsledku i pro sebe.

Víckrát ji neviděl, ale s novináři se setkával stále častěji. Před odletem z Prahy ho vyhledali dva. Vytáhlý Angličan se zaměřil na jeho krátký pobyt v Londýně, proč za ním přišel i Japonec, se dověděl až v závěru.

„Ne, v nejbližší době do Japonska určitě nepojedu. Musím pracovat!“

„Na čem?“ doprovodila Otázku orientální úklona.

„V nové knize bych se chtěl pokusit o úplnější nástin teorie.“

„Kdy bude hotova?“

„Rukopis odevzdám do konce roku.“

Londýn. Zástupci univerzity ho čekali na letišti, trochu škrobené posezení, hotelové pokoje všech velkoměst mu počaly splývat. Přednáška jako obvykle. Zaplněný sál, bohatá diskuse, odjížděl přímo na letiště, kde ještě stačil odpovědět na několik dotazů redaktorovi vědeckého zpravodaje. Ocenil, že o translogice něco věděl.

Let přes Atlantik byl klidný, mohl soustředěně pracovat. Teprve letuška, roznášející večeře, ho vytrhla ze světa jeho symboliky. Když

zápasil s porcí bifteku, nemohl přeslechnout hlasitý rozhovor dvou mužů sedících za ním. Vyprávěli si o záhadném zmizení letadla a na rozdíl od nich ho nikterak nevzrušovalo, že jejich cesta vede poblíž místa tragédie. Vzpomněl si jen, že to bylo francouzské letadlo a že ještě vyslalo nějakou zmatenou zprávu. Hodně se o tom psalo. Jsou to dva, nebo tři roky?

Po večeři upíjel víno a pozoroval oceán při západu slunce. Chystal se právě sáhnout po svých poznámkách, když spatřil nad obzorem dva stříbřité kotouče. Rychle se zvětšovaly, doslova rostly před očima. Pocítil nepříjemnou úzkost, pozvedl ruku, aby na ně upozornil souseda…, vzápětí ho oslepilo prudké oranžové světlo.

V hlavě mu počalo hučet, ruce automaticky sevřely opěradlo křesla. Pamatuje si ještě na výkřiky cestujících i na to, že letadlo sebou škubalo, jako by se jeho motory vzpíraly mohutné síle přetahující stroj k sobě. Oranžová zář oslepovala svou intenzitou, měnila se ve vířící rudé kruhy. A pak už nic, žádná bolest, jen propadání do bezvědomí. Tiché, laskavé…

Pohnul rukou, v níž cítil nepříjemné brnění. Vzpomínkou na poslední chvíle v letadle se mu rozbušilo srdce, ale uvažovat dokázal naprosto chladně. S katastrofou letadla a snad i s jeho záchranou nebylo něco v pořádku; to ho nabádalo, aby se neukvapoval. Štěrbinkou mezi víčky se snažil ujistit, zda je v místnosti sám. jestliže by pozvedl hlavu, rozsvítil by se opět nápis a na to zatím není zvědavý. Ještě chvíli chce přemýšlet.

Vypadalo to jako přepadení letadla. Únos? Podivný únos, když jeho inspirátor má zájem, aby v něm oběť viděla zásah mimozemské civilizace. Stříbřité kotouče v podobě talířů. Na tohle nenaletí! Jaký byl však důvod k takové kamufláži? Vybrali si jeho letadlo záměrně? Proč s ním komunikují na dálku? Něco po něm chtějí? Jen po něm? Kde vůbec je?

Co když příliš kombinuje a katastrofu letadla si v přemíře fantazie přibarvil? Ať je tomu jakkoli, dokud žije a mysli, není nic ztraceno. Při první příležitosti předloží nějakou samozřejmou prosbu a podle reakce může lépe posoudit svou situaci.

Když se opatrně postavil, dosáhlo světlo plné intenzity. Místnost byla zařízena jako pracovna, a jestliže by si přimyslel okna, podobala by se dokonce jeho vlastní. Proti němu vyskočil nápis: CÍTÍTE SE DOBŘE?

„Výborně,“ odpověděl nápisu s jemnou úklonou. „Potřeboval bych si zavolat do Prahy.“

NENÍ TO MOŽNÉ.

Třeba musím zůstat z nějakého důvodu v izolaci, pomyslel si. „Je to v nutné služební záležitosti,“ řekl hlasitěji. „Můžete laskavě předat vzkaz za mne?“

CHCETE SI POHOVOŘIT? pominul nápis jeho žádost.

„S kým?“

Zdálo se, jako by tato prostá otázka přivedla neznámého partnera do rozpaků. Sdělovač potemněl, a teprve po chvíli opakoval otázku: CHCETE SI POHOVOŘIT?

Linhart se rozhodl výzvu ignorovat. Má čas. Proč se rozčilovat, protestovat, dožadovat se vysvětlení. Taková reakce se očekává. Nedoví se víc, jestliže zdánlivě vysvětlení nebude požadovat? Usadil se pohodlně k psacímu stolu a s radostí zaregistroval, že zde má svůj materiál k přednáškám. Letmou kontrolou se přesvědčil, že nič nechybí. Čisté archy papíru, které mu nepatřily, byly úhledně naskládány po jeho pravici. První potvrzení černých hypotéz?

Nejenže o něm ví všechno, ale mají zájem na další práci. V tom případě by si ovšem mohl dovolit ráznější postup. Obrátil se směrem k nápisu, a ačkoli to vůbec nebyla pravda, řekl česky a panovačně: „Mám hlad!“ I z toho, jak bude vypadat ten, kdo přinese jídlo, a jaké bude, lze přece vyvodit nějaké závěry.

MLUVTE, PROSÍM, ANGLICKY, RUSKY, FRANCOUZSKY…, NÉMECKY, ŠPANĚLSKY!

Zase se něco dověděl. Kapacita sdělovače je omezena. Po slově „francouzsky“ musela být předešlá slova vymazána. Vyslovil tedy. větu z první lekce učebnice angličtiny: „I am hungry.“

ZA 1/4 HOD., rozsvítila se odpověď.

Je logik, měl by tedy umět vydedukovat všechny možnosti. Nepochybně bude po něm požadován další vývoj translogiky. Ale nač? Je-li tohle, za prvé, nějaký gang, k čemu jim může sloužit vysoce teoretická věda? Za druhé, politická organizace? To spíš. S hrůzou si uvědomil, že metodami translogiky lze do jisté míry zobecnit i některé strategické faktory. Za třetí, vzhledem k těm „talířům“… budiž, mimozemská civilizace. Usmál se. Takové úvahy ponechá až na sám konec.

Co mu asi nabídnou? Přikrášlenou existenci? Mlhavé sliby do budoucna? A jaké si sám určí kritérium, bude-li mu předloženo dilema: život, nebo práce pro únosce?

Z přemýšlení ho vyrušil tichý šelest. Když vzhlédl, zjistil, že se odsunula část stěny a vytvořila vchod do malé jídelny, opět bez oken. Dvoje další dveře z ní podle očekáváni vedly do koupelny a na toaletu. Vypadá to, že tohle má být zatím celý můj svět, pomyslel si. Na stole byl připraven šálek čaje a chlebíčky, nepochybně narychlo připravené.

Při jídle promýšlel další postup. Musí přece ověřit osud spolucestujících a získat základní představu o svém postavení. Přistoupí n« rozhovor, bude-li znovu požádán, aniž by ovšem odhaloval svoje úvahy či projevoval přílišnou zvědavost. Skutečně, jakmile se vrátil do pracovny, uvítala ho stejná výzva: CHCETE SI POHOVOŘIT?

Rozhodl se prověřit, nakolik je pozorován. Namísto hlasité odpovědi jen přikývl. Písmena okamžitě zmizela, a zároveň se zavřely dveře jídelny. Nervozita ho donutila projít několikrát místností, než se rozhodl vyvolat dojem, že usilovně pročítá poznámky a nastávajícímu rozhovoru nepřikládá mimořádný význam.

Již známý šelest ho přivedl zpět do skutečnosti. Dveře jídelny se opět otevřely a u stolu za nimi uviděl asi pětačtyřicetiletého muže, jehož perfektní společenské oblečení mu v dané situaci připadalo směšné. Muž se pokusil o náznak úsměvu, pohybem ruky ho pozval ke stolu, na němž byla láhev koňaku se dvěma skleničkami. Rozhovor se tedy odehraje na patřičné úrovni.

Linhart si okamžitě uvědomil, že právě z takových souprav nabízejí v letadlech aperitiv. To už ale jeho hostitel povstal, nejprve obě skleničky naplnil a pak se teprve představil: „Osud mě určil za vašeho společníka, pane doktore. Jmenuji se Closkey, Henry Closkey,“ dodal. Jeho angličtina nesla zřetelné americké prvky.

„Jistě jste zde lépe aklimatizován, pane Closkey,“ dával si Linhart záležet na bezstarostně ironickém tónu: „Můžete mi říct, kde jsem a co to všechno znamená?“

„Obávám se, že některými okolnostmi nebudete zrovna nadšen.“

„Řekněte mí rovnou všechno. Stejně zůstanete dlužníkem, až já položím některé otázky vám.“

„Naopak. Podle svých znalostí odpovím pravdivě na každou.“

Linhart se nevěřícně usmál: „Vskutku?“

„Máme zájem, abyste věděl vše.“

„Máme? Kdo máme?“

„Já a…, chcete-li to slyšet poeticky…, návštěva z hvězd.“

V Linhartově tváři se nepohnul ani sval. Pohádka pokračuje: „Konkrétně. Od které hvězdy!“

„To bohužel nevím.“

„A tomu mám věřit?“

„Nemusíte, ale nikterak vám to nepomůže,“ pokrčil Closkey rameny.

Linhart se rozhodl pokračovat v ironizujícím tónu: „Samozřejmě, zapomněl jsem, že jste sice pouhý prostředník, zato ale perfektně informovaný. Tamti od neznámé hvězdy vám svěřuji telepatické příkazy a bohatě odměňují jejich plnění.“

„Tamti, chcete-li, jsou zde přítomni,“ odpověděl Closkey poněkud ostřejším tónem.

„Dokud je neuvidím…“

„Jednou je uvidíte, pane doktore. Ostatně, kdykoli s nimi můžete komunikovat,“ ukázal Closkey na obdobný sdělovač v jídelně.

Linhart pokrčil rameny. Closkeyova slova ho nikterak nepřesvědčovala. Proč vidět za něčím zvláštním hned prsty mimozemské civilizace? Má považovat stříbřité kotouče a způsob, jakým je dokonale sledován, za důkaz něčeho nad lidské schopnosti? jemu takové důkazy nestačí. Rozhodl se ponechat problém otevřený a změnil směr rozhovoru: „Co se stalo s posádkou a spolucestujícími?“

„Nejsou.“

„Chcete tím naznačit, že všichni zahynuli?“ vyhrkl Linhart a rozčileně poposedl kupředu.

„Všichni… kromě vás.“

Linhart dvakrát suše polkl: „Mám z toho snad vyvodit, že kdybych v tom letadle neletěl, zůstali by naživu?“

„Ano.“

„A předešlé únosy?“

„Něco podobného. Vždy tam byl někdo, kdo tamty zajímal,“ ukázal Closkey opět nad dveře.

„To říkáte tak klidně? Myslíte si, že za takových okolností zde budu pracovat?“

„Vesmírná návštěva pohlíží na otázku života i smrti jedince zcela jinak. Má v tomto smyslu vyšší filozofií.“

„Vyšší? V každém případě antihumánní, a taková je pro mne nepřijatelná. Nebudu pro ně pracovat! Říkám to zřetelně a jasně, aby to slyšeli!“

„Stalo se. Jistě jste se přesvědčil, že je zachyceno každé slovo. Dokonce vás mohu ujistit, že jsou registrována i gesta.“

„Zbývá mi myšlení!“

„To je málo. Zdejší zákony jsou jiné. Kromě toho se brzy přesvědčíte, že tu máte zcela výjimečné možnosti vědecké práce,“ snažil se Closkey o nový směr rozhovoru.

„Na to vám kašlu! Za těchto okolností nemůže spolupracovat žádný… Je-li to člověk, ovšem!“

Closkeyovi se podařil jemný úšklebek: „Myslíte dozajista mne. I k tomu se dostaneme. Znáte zákony lidského myšlení lépe než kdokoli jiný a nepochybně je vaše translogika velká věc. Tvrdím to, i když ji dosud plně nechápu. Obdobně je to ale i s filozofií tamtěch, jak je nazýváte. Poznejte principy, ke kterým došel rozum daleko odsud a za delší vývojové období, než bylo lidstvu zatím dopřáno. Poznejte…, a pak suďte!“

„Stačí mi, že kvůli mně zahynula více než stovka nevinných,“ odsekl Linhart.

„Takový je osud. Ostatně, kvůli mně rovněž.“

„Kdo jste?“

„Informatik. Pracoval jsem především teoreticky. Na povrchu moje teorie úspěch neměla, zato však plně zaujala nepozemskou vědu.“

„Bádáte-li jen pro toho, kdo vám popřeje sluchu, pak nejste vědec!“

„Neslyšel jste všechny moje argumenty!“

„Moje zásady mi nedovolí se o ně ani zajímat!“

„Tak mně dovolte alespoň otázku: Čím se vyznačuje současný trend vědy?“

„Převažující integrací,“ Tekl Linhart bez rozmýšlení.

„Jistě. A dále?“

„Charakteristik je více. Třeba matematizaci…“

„To je ono! Není snad pravda, že se matematizace vědy projevuje téměř ve všech oborech?“

„Nepochybně. Sám jsem…“

„… o tom psal v úvodu své knihy. To jaté chtěl říci? Vždyť vaše translogika urychluje matematizaci veškerých vědních oborů, propojuje je a dává jim novou kvalitativní rovinu. A teď si představte lidské myšlení jen o několik staletí dál. Jestliže doposud matematizujeme převážně přírodní vědy, nepočneme brzy matematizovat třeba i estetiku?“

Linhart se zamyslel. Pochopil dobře, kam Closkeyovy argumenty míří, a vzpíral se jim veškerou svou duševní silou.

„A jestliže díky vašemu objevu zmatematizujeme naše myšlení daleko dříve,“ pokračoval Closkey nelítostně, „nemyslíte, že to ovlivní cítění člověka? Tato civilizace z vesmíru už takovou fází vývoje prošla, matematizovali tam na základě obdoby vaší translogiky. Proto myslí jinak a v lidském pojetí… necítí skoro vůbec. Je to civilizační důsledek pokroku.“

„Blbost.“ Linhart se nezdržel prudkého zašermování rukama. Na každém kroku zatím slyšel, jak jeho translogika přispívá k rozvoji vědy, a teď má být vše zvráceno do absurdnosti?

„Kdybyste měl pravdu, musel bych pochybovat o smyslu své práce,“ řekl rozčileně. „Dokonalost lidského myšlení přece nevede k automatické ztrátě citu!“

„Také bych tomu chtěl věřit,“ odpověděl Closkey. „Zamyslete se zatím nad problémem: Translogika a dorozumění mezi kosmickými civilizacemi. Má-li vaše translogika komplexnější zobecňující moment než logika, a odráží-li proto širší obzory lidského myšlení, pak nepochybně – při sjednocené symbolice – musí být nejdokonalejším prostředkem dorozumění mezi vysokými formami myšlení ve vesmíru.“

„Že se zamyslím, je jediné, co vám mohu slíbit, pane Closkey.“ Až nyní si Linhart s hrůzou uvědomil, že nejfantastičtější vysvětlení jeho situace by mohlo být pravdivé. Skutečnost, že je mu nastiňován další program směrem k mimozemským civilizacím, ho přesvědčovala více než předešlé události: „A kdybych pracoval jen na tom, co považuji já za podstatné?“

„Zpočátku možná nebudou námitky. Řekl jsem přece, že předpoklady k tvůrčí práci jsou zajištěny.“

„Nanejvýš z formálního hlediska,“ odporoval Linhart. „K tvůrčí práci však potřebuji kontakty i nějakou duševní pohodu a oboji mi neposkytne ani nejpřepychovější vězení!“

„V rámci podmínek vám bude vyhověno,“ mávl Closkey rukou, „já se nyní vrátím k vaší první otázce. Týkala se místa, kde se teď nacházíme.“

„Doufám, že jsme zůstali na Zemi?“ řekl Linhart. Ironie z jeho hlasu se už vytratila.

„Jistě,“ odpověděl Closkey. „Jsme na dně oceánu. Kde přesně…, nevím sám. Jakékoli myšlenky na útěk jsou tudíž zbytečné.“

„Mám zde tedy žít i pracovat s představou, že se nikdy nevrátím?“

„To jsem neřekl,“ předklonil se Closkey. „Jediná možnost návratu tkví v naději, že tamti, jak jim říkáte, se rozhodnou ukončit zkoumání naší civilizace. Pak nás propustí.“

„Toho se vůbec nemusím dožit,“ opáčil Linhart.

„Díla těch, kteří se nedožijí, budou předána lidstvu.“

„A jestliže vůbec odmítnu pracovat?“

„Řekl jsem vám, pane doktore, že filozofie tamtěch nepřikládá lidskému životu velký význam.“

„To má být vyhrůžka?“

„Realita,“ řekl Closkey a Linhartovi se poprvé zazdálo, že jeho hlas posmutněl. „Vyložím vám to ještě jednou a z jetích hlediska. Zde zabíráte místo jednoho vědce, jehož výsledky jsou zkoumány. Jestliže nepracujete, jste nerentabilní a…,“ Closkey se viditelně dostal do rozpaků, „zemřete.“

„Proč neřeknete rovnou, že budu zlikvidován?“

„To slovíčko nic nezmění na tom, že bude uneseno další letadlo či loď a vy nepřímo zaviníte smrt desítek nevinných.“

Linhart zbledl: „To…, co jste právě řekl, je pravda?“

„Tady je to zákon! První zákon naší podmořské kolonie,“ dodal Closkey důrazně. Dolil si skleničku a obratem ji vypil.

I když se Linhart v závěru stěží ovládal, snažil se přijímat všechna sděleni s nehnutou tváří. Malá naděje v koutečku, s kterou k rozhovoru přistupoval, se ještě zmenšila. Tenhleten Closkey je plně v jejich službách, neboť argumentuje z přesvědčení. Nesmí mu dát najevo, že ho rozhovor zlomil. Vyrovná se s tím, až… Ale vždyť zde vlastně opravdová samota vůbec neexistuje.

„Dal jsem vám zřejmě hodně látky k přemýšlení,“ ukončoval Closkey rozmluvu. „Uvažujte… a nezapomeňte! Vaše tvůrčí práce nebude marná a v každém případě bude předána lidstvu!“ Odmlčel se, aby s pohledem do země Ještě dodal: „Nyní se, prosím, vraťte do své pracovny. Jídelna i příslušenství jsou vám samozřejmě kdykoli k dispozici. Stačí se postavit před dveře.“

Jakmile se po chladném rozloučení dveře za Linhartem uzavřely, přelil si Closkey zbytek jeho koňaku do své skleničky a zamyšleně jej vypil. Naskládal vše na tác, přistoupil k protilehlé stěně, a aniž by učinil jakýkoli pohyb či gesto, mohl vstoupit do dlouhé matně osvětlené chodby. Dveře v boční stěně se po několika krocích před ním otevřely stejně nenadále jako prve. Closkey byl doma. Odložil tác v navlas stejné jídelně a přešel do pracovny. Před ním se rozsvítil nápis: VÁS NÁZOR?

„Potrvá dlouho, než si zvykne.“

PŘEDEVŠÍM MĚ ZAJÍMÁ TRANSLOGIKA… BUDE PRACOVAT?

„Věřím, že ano.“

BYL JEDNOZNAČNÉ ODMÍTAVÝ.

„Takoví lidé se zlomí náhle.“

POKRAČUJTE!

Closkey přikývl. Tvář měl rozpálenou alkoholem, a snad i vzrušením z rozhovoru. Linhart musí…,musí, proletělo mu několikrát hlavou. Za chvíli, už uklidněn, seděl s připraveným blokem u psacího stolu. Zapálil si cigaretu a z nejbližší přihrádky vytáhl útlou knížku. Jako by se dlouho nemohl odtrhnout od jejího názvu: Úvod do translogiky.

V té době spočíval Linhart téměř bez vlády na pohovce. Co je pravda? Jsou zde jen lidé s pochybnými cíli, nebo zajatí lidé a oni? Létající kotouče, průběh přepadení, způsob, jakým je sledován, a naznačení směru bádání jsou silnými argumenty. Ve svých úvahách ponechá obě možnosti otevřené. Má-li však zde mít jeho život smysl, pak se ovšem musí zaměřit zcela novým směrem. Poznat, o co tu opravdu jde, a pokusit se zkřížit nelidské plány.

Zabořil hlavu hluboko do podušky, aby nemohl být pozorován pohyb rtů, které bezhlesně zašeptaly: „Chtěl bych je zničit, ty…“ a dodal slova, jež neměl ve zvyku používat

III.

Teprve po několika dnech získal Linhartův život obvyklý rytmus. Za tu dobu si ověřil, jak spolehlivě je registrováno každé jeho hnutí. Stačilo ulehnout, zavřít oči, a světlo, až na fosforeskujici panely, zhasínalo. Přistoupil-li ke spojovacím dveřím, Ihned se před nim otevřely. jakmile si však podle slabých ozvuků kroků na chodbě propočetl čas tak, že chtěl vstoupit do jídelny ve chvíli, kdy někdo přinášel jídlo, zůstaly dveře zavřené. Oni měli zřejmě čidla rozložena po celém prostoru, protože okamžitě reagovali na veškeré dění.

Oni? Stále stejné dilema. Kroky, které občas slýchával procházet chodbou, byly nepochybně lidské. Zvláště pozdě večer, kdy bděl jen ve společnosti fosforeskujícího světla, jim pozorně naslouchal a snažil se v ozvucích rozpoznat rozdíly. Patří tomu, koho již poznal, či jiným lidem? Proč nikdy nezaslechl více kroků najednou?

Znovu a znovu rozebíral rozhovor s Closkeyem do všech detailů. Procházel přitom pracovnu, posedával za stolem, občas listoval v poznámkách, aby předstíral práci, jestliže každý pohyb je sledován, zbývá mu skutečně pouze myšlení a jen pomocí něho může proniknout k podstatě tohoto zvláštního světa.

Nejpodrobněji se zabýval Closkeyem samotným. je to zatrpklý, zneuznaný vědec? Spolupracuje, aby zachránil svou kůži? Co u něj převažuje? Tak či onak, v jeho osudu zůstanou Closkey a případně i jemu podobní rozhodujícími osobami, vždyť jen jejich prostřednictvím se lze přiblížit k tajemství tamtěch, ať již se rekrutují z lidského rodu, či skutečně pocházejí z vesmíru.

Na to ovšem potřebuje čas. jistě, dají mu jej, neprokáže-li však výsledky, stane se nerentabilní, protože oni jsou bezcitní, jak neopomněl zdůraznit Closkey. Zajímavé je, že takovou nelichotivou vlastnost jim může beztrestně přisoudit, i když to registrují. Třeba je jejich zájem o translogiku daleko větší, než Closkey naznačuje. Svou prací ovšem odhaluje způsob myšlení, a tím může lidstvu nesmírně ublížit, neboť kdo ví, jaké jsou skutečné záměry těch, co neváhají vraždit stovky cestujících?

Až čtvrtého dne počal naplňovat rozhodnutí, k němuž nakonec dospěl. Odmítl myšlenku sebevraždy i možnost pasivního vyčkávání, vždyť pronikání do tajů translogiky se mu stalo vším, zaměstnávalo jeho mysl do poslední šedé buňky. A Closkeyovy argumenty? Nevěří jim. I kdyby bylo zmatematizováno třeba i uměni, zůstane přece věcí lidstva, jak si udrží humánnost i v době počítačů kterékoli generace.

Bude tedy pracovat, ale nikoliv pro ně. Dokud se přesně nedoví, jaké cíle jsou zde sledovány, nemůže být ani řeči, že by se zabýval translogikou jako dorozumívacím prostředkem. Půjde s výstavbou systému do šíře, jak se již dříve rozhodl, rozpracuje další integrační vazby, ve kterých se však dopustí záměrných nepřesností. Musí ovšem vymyslet jednoduchý systém umožňující zpětné odhalení chyb.

Pro nezasvěcence je translogika vskutku náročná, jemu však postačí, dokáže-li vyhledat řádek s nesprávným symbolem. Vymyslí slovo, přiřadí jednotlivým písmenům abecedy pořadová čísla, a pak ono slovo skladbou písmen určí chybné řádky. Závěrečné shrnutí výsledků u modelů zatím neprovede.

Zvolí slovo snadno zapamatovatelné, aby přetrvalo živé jen v jeho mysli, jež zde jediná nepatří jim. Vzpomněl si na jméno městečka, které bylo nejtajemnějším místem jeho dětské představivosti. Raspenava. Dodnes o něm ví jen to, že se nachází ve Frýdlantském výběžku a že v něm bydlela jeho babička. Zapamatoval si to jméno nadosmrti, neboť pokaždé, když babička přijela do Prahy, říkávala mu: „Hochu, až přijedeš ke mně do Raspenavy, uvidíš takovou stodolu…“ Nebo následovalo jiné podivné slovo, se kterým se doma nesetkal. Jako dítě si tolik přál jet do Raspenavy, ale nikdy se tam nedostal.

Už se mu to ani nepodaří, alespoň však ono jméno zůstane prubířským heslem. Kolikáté je „r“ v abecedě, právě na tom řádku učiní první chybu, a tak bude postupovat dál. Jakmile vyčerpá písmenka Raspenavy, pro další model vymyslí třeba Singapur!

Odpoledne se plně zabral do práce a do večera popsal dvě a půl strany. Brzy přišel na závažný nedostatek vytvořeného kódu. Písmenko „a“ ho nutilo k chybě hned v následujícím řádku. Zlobil se, že nevymyslel něco lepšího, nicméně uchoval systém s tím, že bude větší péči věnovat výběru hesla. Druhého dne pokračoval s chuti v práci, a když odpoledne – až na výsledek – uzavřel translogický model, vyčerpal i všech devět písmen. Přepsal, zkontroloval svou práci a měl ještě trochu času do večeře, když se před ním náhle rozsvítil nápis: 8 CHYB.

Nevěřícně zíral na sdělovač. Ovládl se, a než zvážil odpověď, uvědomil si několik skutečnost ti: překvapující rychlost, s jakou byly chyby objeveny, i vysoké registrační schopnosti tamtěch, neboť jeho

rukopis rozhodně nepatřil k nejčitelnějším. Ale za nejpodstatnější považoval, že jedna chyba „jim“ musela uniknout. Vždyť přece Raspenava obsahuje devět písmen. Náhoda, zkouška, nepochopeni? Potřebuje to nutně vědět, aby mohl posoudit způsob jejich myšlení. Odpověděl tedy skromně: „Asi jsem pracoval rychle. Osm chyb je moc.“

DOST, objevilo se lakonické konstatování.

Chvíli váhal, zda má, nebo nemá o chybách diskutovat. Nakonec přitáhl složku k sobě a zeptal se: „Mohu předčítat?“

PROSÍM.

Četl pomalu, vyslovoval symboly anglicky a slova mezi symbolikou souběžně překládal. Připadal si jako žáček prvňáček před nejpřísnějším učitelem. Když se přiblížil k dvacátému řádku, musel se přemáhat, aby jeho hlas zněl normálně. Jakmile vyslovil nesprávný symbol, okamžitě bliklo světlo nápisu: CHYBA!

Vzal tedy do ruky pero a strnul v půlminutovém přemýšlení. Chtěl vyvolat dojem, že kontroluje symboliku, ale zatím se snažil získat klid. Vždyť ještě osm chyb bude předčítat, jen sedmkrát by se však měl rozsvítit sdělovač. Nesmí zaváhat ani desetinu vteřiny a nezměněným hlasem musí pokračovat, až se při vyslovení nesprávného symbolu sdělovač nerozsvítí. Provedl opravu a přikývnutím hlavy uznal svůj „omyl“.

Ještě několikrát přišlo přesné upozornění; než nastal okamžik, jenž ho vnitřně napínal do krajnosti. Chybu zakódovanou písmenem „v“ přečetl, aniž by ho zastavilo bliknuti. Hlasově to zvládl výborně. Když byla odhalena i poslední chyba, zbývalo posoudit nejdůležitější.

Je to přehlédnutí úmyslné, náhodné, nebo vzniklo v důsledku nepochopení? Znovu listoval svou prací, a protože nechtěl vzbudit podezření, nezdržel se na příslušné stránce o nic déle než na jiných. Celý řádek si zapamatoval, aby o něm mohl přemýšlet při večeři i po ulehnutí.

Šlo o jediný případ, kdy udal nesprávnou transproměnnou, jak nazval vícehlediskový spojovací symbol. Při přednáškách posluchačům zdůrazňoval, aby si pod transproměnnou představili točnu na železniční vagóny, umožňující posun odlišnými směry. Jeho transproměnná je ovšem ještě dokonalejší točnou, neboť může posunout tok myšlení nejen do stran, ale navíc i nahoru, dolů, šikmo, prostě potřebným směrem, je v translogice vstupní branou vícehlediskového postupu a vlastně základním kamenem teorie.

Kdo teď víc licituje? Co když ho oni úmyslnou chybou lákají k další práci, a zároveň prověřují její kvalitu? Vždyť v modelu použil transproměnnou správně ještě několikrát, a kdyby neporozuměli této, proč se nepozastavili nad ostatními? Uvažoval nad tím, ještě než usedl k večeři, když tu… nový námět k přemýšlení.

Jeho vidlička a nůž vytvářejí rovnoramenný trojúhelník a lžíce, kterou teď drží v ruce, jej přetínala o něco výše. Nezvyklý způsob stolováni. Že by někdo takto signalizoval písmeno „A“, spoléhaje, že jej oni nebudou v rozložení příboru hledat? Nesmí tedy vytřeštěně civět na příbor, vždyť přemýšlet o tom může i se zrakem upnutým do talíře.

Closkey? Sotva. Nevypadá na to, že by pro někoho chystával jídlo. Existuje tedy ještě někdo jiný, někdo, kdo se chce domluvit. A jestli že se s ním chce domluvit bez Closkeye, bude určitě v opozici. Než dojedl, věděl, co udělá. Po jídle rozhodil příbor na plochý talíř tak, aby vytvářel písmeno „Z“. Začátek a konec abecedy, jestliže mu vůbec někdo něco signalizoval, měl by nyní pochopit, že bylo porozuměno.

Když ulehl, nemohl dlouho usnout. V hlavě znovu a znovu probíral příslušný řádek a jeho mysl těkala zpět k příborům. Zřejmě i v tomto podmořském doupěti jsou lidé, kteří se nevzdávají, a proto i v situaci, v níž je sledováno každé slovo či hnutí, nacházejí osobité způsoby dorozumění. Tato naděje ho posilovala a byl rozhodnut postavit se proti bezcitnosti tamtěch, jakmile to bude jen trochu možné. Teď jim, ať to jsou lidé nebo mimozemšťané, dokáže svou vytrvalost.

Nakonec ještě zvolil postup pro zítřejší práci. Zruší kód a ve svém druhém modelu učiní pouze tři chyby, z nichž jedna bude libovolná, zatímco druhé dvě budou záměny transproměnných.

Další dny však nepřinesly podstatné změny. Na jeho „Z“ přišla odpověď stejná – „Z“. Bylo mu tedy porozuměno, takže naznačil opět „A“, ale odezva se jíž nedostavila. Opatrnost, nebo změna toho, kdo jídlo roznášel? Rozhodl se vyčkat.

Ani situace s transproměnnou se zcela nevyjasnila. jakékoli jiné nepřesnosti byly vždy a ihned odhaleny, jen chyby v transproměnných byly soustavně ignorovány. V posledním modelu jich dokonce použil dvojnásobné množství, než bylo původně zapotřebí. Avšak nevyvolalo to žádnou reakci, ani když se mu nadbytečné transproměnné v předposledním řádku vzájemně vyrušily. Nerozuměl tomu, vždyť transproměnná jako vícehlediskový symbol vytvářela pilíř translogiky. jak může být tedy pochopeno všechno ostatní, a ještě v tak krátkém čase?

V pozvolném a opatrném zkoumání uběhl první měsíc a posléze i druhý. Na jeho konci dolehla na Linharta krize. Hlásila se postupně, přepadávala ho v nesourodých vlnách. Každý den spal hůř, při práci byl nesoustředěný, těkavý, snadno se unavil. Vždy si myslel, že práce je mu vším, nyní mu ze všeho nejvíce chyběli lidé. Vzpomněl si, jak býval nerad, když ho při práci vyrušil telefon či návštěva, a jak dlouho trvalo, než se opět dokázal soustředit. A dnes? Co by dal za jedno takové vyrušení!

Jak bláhový byl, když se na počátku svého zajetí zařekl, že se oprostí od jakýchkoli vzpomínek na předešlý život. Blahopřál si, že je starý mládenec, na čas dokázal zapomenout na příbuzné, dokonce i na čtyřletou neteř, s kterou si často hrával. Jak vytrvale se dovedla vyptávat. Vždycky se smíchem říkal, že by svými otázkami: strčila do kapsy kdejakého adepta: translogiky.

Dosud si pořádně nevzpomněl ani na kolegy z univerzity. Jak asi přijali jeho „smrt“ a kdo bude nyní přednášet translogiku na Karlově univerzitě? Tolik mu chybí atmosféra sálu, v němž poslední rok vystupoval za katedru. Dotazy, názory, připomínky. Postrádá nejen přátele, ale i lidi, které třeba jen potkával. Sympatické i méně sympatické. Na všech mu najednou záleželo. Chtěl by jim alespoň vzkázat, že usilovně tvoří, že rozvíjí prvotní představy do šíře a že práce se daří. Translogika je živá, nevyčerpatelná! Slyšíte!

Roh psacího stolu a cesta ke stěně, v níž jsou dveře. Zvedne-li nad ně oči; může zahlédnout sdělovač, ale to nechce. Tam s těmi udržuje jen strohé pracovní styky. Chtějí-li po něm jinou práci, musí za ním přijít Pak bude klást podmínky on.

Podmínky? Ale komu? Už je zde opět počátek bludného, kruhu. Jsou-li to bytosti z jiného světa, může jim čas odkapávat ve zcela jiných intervalech. Čím je pozemská sekunda v jejich životním cyklu? Dvěma, pěti, nebo deseti sekundami? Minutou, hodinou? A naopak. Co když je pozemská minuta pro ně sekundou? Existují-li tedy za sdělovačem bytosti z jiných světů – a Linhart se k tomuto názoru musel přiklánět stále víc – může být jeho vzdor marností předem odsouzenou.

Následující den již téměř nedokázal pracovat a v noci vůbec nespal. Defilovaly před ním postavy a tváře. Zvláště jedna se neustále vracela a musel napnout všechny síly, aby vzpomínku potlačil. Strašně se bál, že propukne v bezmocný pláč. Nakonec potácivě vstal.

Světlo se rozsvítilo, Spíše stereotypně došel k psacímu stolu a upřel zrak na papír, aniž by vůbec symboly vnímal. Bloumal bezmyšlenkovitě pokojem, cítil, že jeho kapitulace se blíží, že touží vykládat si s kýmkoli a o čemkoli. Potřeboval slyšet lidský hlas a přes zjevnou antipatii by uvítal i Closkeye.

V chůzi si počal namlouvat, že by bylo dobré alespoň vyzkoušet, nakolik jsou v noci bděli. Zeptá se na něco, pouze si ověří jejich pozornost. Ani krapet víc, je přece pořád pevný! A tak, když se mu podařilo komplikovaně ošidit sebe samého, zničehonic se zastavil uprostřed chůze a vyslovil otázku, kterou později odsoudil jako zcela nelogickou: „Kdy je tady neděle?“

Odpověď přišla vzápětí: KDY CHCETE.

V té chvíli v něm kulminoval nápor lidské přirozenosti, prolomil jeho racionální myšleni, kterým se dosud obrňoval, kterým chtěl zvítězit sám nad sebou i nepochopitelným osudem. Padlo jeho předsevzetí nevšímat si jich, neprosit se o nic: „Potřebuji kolem sebe lidi!“ rozkřikl se nepříčetně. „Potřebuji lidi, rozumíte? Lidi! Jinak nemohu pracovat, ani žít!“ Bušil přitom pěstí do psacího stolu a trvalo dlouho, než si všiml odpovědi na výlev zoufalství.

SEJDETE SE S NIMI.

„Kdy?“ téměř zaprosil.

ZÍTRA VEČER.

„Zítra večer,“ opakoval nevěřícně. „Děkuji, děkuji…,“ mumlal a cestou k pohovce se trochu potácel. Když ulehl, třásl se na celém těle, čelo měl rozpálené horečkou, v hrdle sucho. Jakmile se uklidnil, světlo v pracovně zhaslo. Bez hnutí se díval do tmy, hořkost porážky se hlásila vytrvalou tupou bolestí. V hloubi mysli se mihla i myšlenka na sebevraždu, překryla ji však naděje vkládaná do očekávaného setkání, se kterou konečně usnul.

Ráno se cítil malátný, těžkopádný, kupodivu spíše fyzicky než duševně. Při snídani se snažil zhodnotit důsledky kapitulace, ale už si ji nedokázal ani vyčítat. Touha po lidech zaháněla Jiné představy, neboť věřil v toto setkání, maloval si je jásavými barvami.

Po snídani se snažil pracovat. Čas nelítostně pokulhával až do chvíle, kdy se náhle otevřely dveře jídelny. Překvapen tam nahlížel od psacího stolu, nikoho však neviděl. Zůstal sedět, a tu se na sdělovači objevil nápis: VSTUPTE! Vešel tedy do jídelny. Na stole spatřil obálku, vrhl se na ni.

Fotokopie krátkých novinových článků vyvolaných jeho „smrtí“. Většinou stručný životopis s naznačením významu translogiky; zřejmě první reakce po havárii letadla. Číst vlastní nekrolog v několika obměnách mu připadalo tragikomické. Fotografie ze smutečního zasedáni Československé akademie věd. Muže za řeznickým pultem poznal. Akademik Zálešák, jeden z prvních zastánců translogiky, s kterým si však později přestal rozumět. Z článku se rovněž dověděl, že jeho prozatímním nástupcem je profesor Bystrický. Hodný člověk, ale spíše organizátor vědecké práce než skutečný badatel.

NeJpodstatnější část obálky však tvořily kopie tří odborných článků, v nichž mu autoři složili povinný hold jen v úvodu. Dále se pokusili nastínit budoucnost translogiky, byť zatím mlhavě a opatrně. Z. obsahu usoudil, že dříve či později vykročí jeho následovníci směrem, v jehož duchu nyní pracuje. Bude i nadále pravidelně informován o vývoji své vědy?

Nové zprávy ho přece jen zaměstnaly natolik, že se mu den nezdál tak dlouhý. K posunu událostí však došlo ještě před večeří. Polekaně vyskočil, když náhle uslyšel zaklepání. V otvírajících se dveřích uviděl zprvu jen část obleku, který už znal a jehož nositel mu byl pramálo sympatický. V jídelně stál Closkey, i s koňakovou soupravou. Mlčky se uklonil.

Linhart si dal záležet na pomalé, obřadné chůzi, ale Closkey mu nevěnoval velkou pozornost. Naléval do obou skleniček, a aniž by pozvedl hlavu, řekl: „Byla mi tlumočena vaše touha po společnosti. Není nejmenšího důvodu nevyhovět. Samozřejmě v rámci zdejších podmínek.“

„Společnost – to máte být jako vy?“ zeptal se Linhart jízlivě.

„I já,“ přistoupil Closkey na stejný tón. „Výběr společníků není sice rozsáhlý, nicméně si myslím, že zde přátele najdete. Ostatně všichni jsou vědeckými pracovníky.“

„Mohu je kdykoli navštívit?“ zaradoval se Linhart. Jejich oči se střetly.

Closkey pohled vydržel: „Ne tak docela, i když se s nimi můžete setkávat denně. Zde, na dně oceánu, existuje jistý modus vivendi mezi lidmi a… hosty z kosmu.“

„Řekl jste hosty?“

Closkey na poznámku nereagoval. Napil se, a než rozvinul myšlenku, nezvykle dlouho vychutnával doušek: „Tamti, jak jim říkáte, mají naprosto jinou rovinu myšlení, psychika člověka jim byla a snad i zůstává záhadou. Kupříkladu dlouho trvalo, než pochopili, že člověk nedokáže ani tvořit, ani žít bez společnosti, že dlouhodobé osamění jedince zákonitě vede k narušení psychické rovnováhy. Prokázaly to uplynulé roky a váš případ je toho novým důkazem. Výsledkem je tedy náš modus vivendi. Vypadá tak, že každý pracuje celý den samostatně, večer pak je možno jít do klubu.“

„Do klubu?“

„Ano, nazýváme to tak. Poznáte tam další…“ Closkey se zarazil, jako by mu výsledné číslo činilo potíže, „… čtyři spolupracovníky, s nimiž se tedy můžete setkávat jen večer a jen v klubu.“

„Znamená to, že je zde se mnou i s vámi celkem šest lidí?“

„Přesně tak.“

„A kdo tedy umývá nádobí, roznáší jídlo…“

„Vaši kolegové. Střídají se. Přispívá to k odreagování, a rovněž k upevnění týdenního rytmu života. Mít zde navíc pomocný personál by byl prostě přepych.“

„Jaká je vaše funkce?“ neukryl Linhart zvědavost.

„Přirovnal bych ji k úloze vědeckého tajemníka. Snažím se být prostředníkem mezi nimi a lidmi, neboť i oni se časem přesvědčili, že to bez lidského faktoru dobře nejde.“

„Jste tedy v jistém smyslu vedoucí nás pěti?“

Closkey se nepatrně zarazil: „Dá se to tak říci. Ne vždy však sklízím za svou funkci pochopení.“

Linhart jen pokrčil rameny, jako že k samozřejmostem nemá co dodávat. Closkey mu pak dlouze vyložil, co oni obzvláště nemají rádi. Především nesmi v klubu mluvit o soukromých názorech na ně, ani o sděleních, která obdrží ve svém pokoji. Zvlášť odsouzeníhodné jsou úvahy o perspektivách, ať již celého kolektivu či kteréhokoli jednotlivce. Má-li podobné dotazy či pochybnosti, může se přece obrátit na ně a bude mu odpovězeno buď přímo, nebo prostřednictvím jeho, tedy Closkeye.

„Co v případě, že…“ Linhart ani nedořekl.

„Sankce za nedodržení příkazů jsou jednoduché,“ vpadl rychle Closkey. „Za prvé, znemožnění docházky do klubu po jistou dobu, za druhé…, smrt. Tak volně, jak mluvíte se mnou, v klubu hovořit nelze!“

„Proč jste mi o existenci klubu neřekl dříve?“ přehodil Linhart směr rozhovoru. „Nesměl jsem. Důvodem vaší přítomnosti mezi námi je nepochybně translogika, leč stejně jako v případech ostatních unesených vás bylo využito i k ověření některých psychických zákonitostí. Teď už neprozradím žádné tajemství, když vám řeknu, že právě působení samoty v omezeném prostoru je pro ně problematika nanejvýš zajímavá. Lidstvo bude nepochybně podnikat čím dál tím delší kosmické lety, v nichž osamocení je jedním z limitujících faktorů. V této souvislosti vám gratuluji!“

„K čemu, prosím vás?“

„Zvládl jste šok ze změny situace a perspektivy osamoceni nejlépe ze všech. Myslím si, že kromě pevné vůle je to i výsledek píle a vědeckého zaujetí.“

„Vaše lichotky nic nemění na tom, že nehodlám pracovat podle jejich představ. Neručím ani za správnost.“

„Hodnota práce je koneckonců záležitostí cti vědce.“

„Jestliže ovšem pracuje pro blaho lidi.“

„Jednou jim bude vaše práce předána.“

„Tomu mohu, a nemusím věřit. Kdo mi zaručí, že nebude zneužita?“

„Nikdo, pochopitelně. Jestliže však psychika i způsob myšlení mezi námi a jimi jsou diametrálně odlišné, co tedy sjednocuje rozum v nekonečném vesmíru? Co přispívá k dorozumění mezi kosmickými civilizacemi, na němž naše civilizace, kosmem teprve ovanutá, a tudíž zákonitě slabé, musí mít eminentní zájem? Odpovíte mi možná, že k dorozumění přispěje jednotný výklad fyzikálních a informačních zákonů, zákona harmonie a tak dále. Ano, ale nejprve musí být sjednoceny zákony správného myšleni. Tedy logika a nyní translogika!“

„Nikoli,“ odporoval Linhart. „Jen formálně správné myšlení nestačí. K dorozumění je třeba přidat ještě něco navíc. Něco obtížně definovatelného, něco jako… filozofické pochopení. Můžeme se totiž s nimi dohodnout na základech translogiky, na výměně vědeckých poznatků a kdo ví ještě na čem, ale to jím vůbec nemusí zabránit, aby nás vzápětí nezlikvidovali.“

„Přesto nepopíráte, že sblížení na podkladě translogiky by bylo užitečné. Co když je jejich translogika zatím jiná?“

„Ták,“ protáhl Linhart. „Vy, který jste se mi přiznal, že nestačíte na moji translogiku, najednou chcete chápat jejich?“

Closkey neztratil klid: „Já prostě věřím, že je jiná, neboť jestliže styl myšleni je jiný, pak musí nutně vést k odlišným výsledkům.“

„Milý pane Closkey, cožpak jste mi neřekl, že odsud není úniku?“

„Jistě.“

„V tom případě ovšem nechápu, proč mi mimozemská translogika nebyla dosud předvedena? Podle vás je přece konfrontace oboustranně užitečná?“

„Váš návrh byl jistě zaregistrován. Ke konfrontaci dojde, jakmile to oni budou považovat za vhodné.“

Linhartovi nezbylo, než pokrčit rameny. Při odmlce si i Closkey uvědomil, že jejich diskuse zaběhla jinam, než původně zamýšlel: „Nepohovoříme si už o programu dnešního večera?“ protrhl mlčení.

„Koho tedy poznám?“ zeptal se Linhart.

„Podle stáři i délky pobytu u nás je třeba jmenovat nejprve docenta Nírjáního z univerzity v Dillí. Zabývá se odkazem indické filozofie a jejím vztahem ke všem novodobým filozofickým směrům. Pracuje tady téměř devět let a je mu tuším šestapadesát.

Rovněž profesor Hackenberger přednášel dříve na univerzitě, a to v Curychu. Na psychologa poněkud hašteřivý pán, ale snad tím dosahuje svého, neboť převážně studuje chování i výsledky badatelské práce v podmínkách našeho odloučení. Dnes, ať chcete či ne, se stáváte jeho novým objektem. Když k nám přišel, měl čtyřicet čtyři roků a brzy oslaví padesátku.“

Devět a šest let, uvědomil si s hrůzou Linhart. Lze to vůbec vydržet? Stiskl špičku jazyka, až ucítil ostrou bolest, aby dokázal zakrýt zděšení, jež hrozilo vyrazit z jeho nitra.

„Asi váš překvapí,“ pokračoval zatím Closkey, „že je mezi námi i architekt. Inženýr architekt Oliviera z Brazílie je ovšem spíše kosmickým architektem. Z pověření OSN pracoval na studii projekčních představ lidských obydlí v podmínkách blízkých kosmických těles, jako je Měsíc nebo Mars, je mu dvaačtyřicet.“

„A jak dlouho Je tady?“ vyhrkl Linhart.

„Čtyři toky. Zbývá nám Mladík, jak někdy říkáme Jeanovi. Nemá ani třicet a je váš předchůdce, protože zde pracuje necelé tři roky. Jean Desplaeu byl nadějný pracovník Výzkumného ústavu v

Marseille. Studoval nejprve kybernetiku, později sestavoval nejnáročnější programy pro počítače. Snad pro své mládí se zatím nedokázal plně vyrovnat se zdejšími podmínkami.“

Ani se nedivím, pomyslel si Linhart. Já mít třicet a tuhle perspektivu! Ještěže jsem si užil alespoň o těch čtrnáct let víc: „To jsou tedy všichni?“ zeptal se. Closkey mlčky přikývl. Následující Linhartova otázka musela přijít: „Nikdo jiný už zde dříve nebyl?“

„Byli tu i jiní, ale… O tom později.“

Oba muži se hodnou chvíli zabývali pouze svými myšlenkami. Linhartovi se zdálo, že Closkey v závěru hovoru posmutněl. O to více se věnoval koňaku: „Můžete mi říci,“ prolomil Linhart nakonec mlčení, „jaký je hlavní smysl práce všech, kteří zde byli a jsou?“

Tentokrát se Closkey na něj nepodíval: „Každý, pane doktore, kdo tu pobyl delší dobu, si tom vytvořil vlastní domněnku. Postupně si ji vykonstruujete i vy, těžko se ale skutečný záměr někdy dozvíme.“ S posledními slovy se Closkey pomalu narovnával, a když vstal, dodal: „Kolega Oliviera vám poslouží večeří hned, jakmile odejdete do pracovny. Až budou všichni po večeři shromážděni, odvedu vás do klubu.“

Linhart procházel napříč pracovnou a třídil si myšlenky, když se mu dostalo překvapují čího sdělení: CLOSKEY NEBYL ZCELA PŘESNÝ. Jistě další důvod k přemýšlení i k dotazům, avšak Linhart se ihned rozhodl, že žádný nepoloží. Sdělení zdánlivě ignoroval, i když se v duchu intenzivně zabýval jeho obsahem. V čem ho asi Closkey neinformoval správně? Taktizuji oni i Closkey, každý na svou pěst, nebo si hrají vzájemně do ruky?

Ani v nejmenším přitom neočekával pokračování dialogu. Netázal se přece, kupodivu oni se mu opět vetřeli do myšlení, tentokrát dokonce kategorickým Imperativem: ZÁMĚR JE PŘEDAT VŠE LIDSTVU!

Dal pokývnutím najevo, že rozumí, v duchu však zajásal. První psychologické vítězství!

Mlčení může být někdy účinné. Proč jim ale tolik záleží na tom, aby uvěřil, že se zde pracuje pro lidstvo? Jen kvůli pracovní morálce unesených?

Překvapení tohoto večera Ještě zdaleka nekončila. Při vstupu do jídelny ho zamrazilo na celém těle. Příbor na stole vytvářel téměř pravidelné „A“. Tak tedy Oliviera. Ještě ho ani nezná, ale už ví, že právě on se s ním chce domluvit.

IV.

Zaklepání ohlásilo Closkeye. Byl oficiální: „Ačkoli vám to bude připadat zvláštní, po chodbě se může pohybovat pouze jedna osoba. Je tomu tak, i když je otvírání dveří regulováno z centra, jen v úplně výjimečných případech, jako je dnešní, můžeme jít spolu.“

„Je asi zbytečné ptát se proč.“

„Jistě,“ odpověděl Closkey rázně. „Vždy, když vyjdete, musíte ihned zabočit vlevo. Ostatně vám to připomene červená šipka naproti východu. Kdybyste se vydal napravo, tedy směrem k nim, a opomenul výstrahu, znamenalo by to smrt. Rychlou a nekompromisní. Zabočíme tedy vlevo, půjdeme asi sto kroků a na konci chodby se otevřou dveře klubu. Během chůze se nezastavujte, jdu těsně za vámi. Je to jasné?“

„Naprosto,“ odpověděl Linhart a pomyslel si, že Closkey zřejmě dostal svůj díl za zpochybnění všelidského významu zdejší práce.

Několik vteřin museli čekat. Linharta se zmocňoval zvláštní pocit bázně spojené ze zvědavostí. Přesně stejný pocit měl kdysi v dětství na koupališti, když se bál skočit z vysokého můstku. Starší kamarádi už okázale před děvčaty manifestovali svou odvahu a jejich pády do vody připomínaly výbuchy gejzíru. Jeho však vzdálenost od hladiny děsila. Z dálky zaslechl vyzývavý hlas dívenky, kterou ze všech nejraději škádlil a tahal za copy: „Zdeněk se bojí,“ protáhla pohrdavě a odvrátila se. Teprve plácnuti jeho těla o hladinu ji donutilo se ohlédnout.

Vstoupil do chodby a bázeň z něho spadla jako tehdy, když se odrazil. Ještě než uposlechl červenou šipku, zašilhal opačným směrem. Asi dvacet metrů dále byla chodba přehrazena stěnou, ve které rozpoznal mohutné dveře a nad nimi sdělovač. Tam tedy sídlí oni?

Kráčel rychle, ale i tak cítil Closkeyův dech neustále těsně za sebou. Chodba se kovově leskla. Panely vyzařovaly známé fosforeskující Světlo, avšak délka chodby i jednotvárnost jí vtiskovaly ponurý ráz. Občas minul červenou šipku, proti níž musel být vchod do obydlí některého z příštích kolegů. S kým asi sousedí?

„Stačí,“ řekl Closkey na samém konci chodby. Skutečně, krok před ním se otvíraly dveře. Moment setkání si představoval v nejrůznějších variantách, většinou však tak, že kolegové, osudem s ním spojeni, se k němu vrhnou žádostiví nejnovějších pozemských událostí, Vstoupil se sklopenou hlavou.

Přivítala ho strnulá atmosféra mlčení a rozpaků. Tři muži, opřeni o kulečníkový stůl, se dívali spíše skrze něj než na něj, aniž by projevili sebemenší radost. Jedině muž stojící kousek stranou se neznatelně usmíval. Sotva byl také Linhart představen, přistoupil a jako první mu podal ruku: „Nírjání,“ řekl prostě.

Linhart přešel k trojici u kulečníku. Tenhle bledý mladý muž je tedy Jean. Pokusil se mužný stisk, jenže Jeanova ruka byla vláčná a mdlá. Profesor Hackenberger doprovodil chvatné podání ruky úklonou, díval se však stranou. Zklamaný Linhart očekával srdečnější přijetí alespoň od architekta Oliviery, vždyť ten se přece pokusil o první dorozumění. Jenže ani toto seznámení nevybočilo z rámce předešlých.

Byl zmaten. Snad si ti tři nemyslí, že je Closkeyův člověk? Třeba nechtějí být srdečnější v jeho přítomnosti? Nesmí zapomínat, že tady všem zbývá jen myšlení a komunikace se uchyluje do forem, jež mu zatím zůstávají utajeny. Poodstoupil. Nedělo se nic, jen mlčení se protáhlo do trapnosti. Přerušila jej až Closkeyova neosobní slova: „Budete obeznámen s možnostmi a zvyklostmi v našem klubu. Docent Nírjání bude tak laskav. Omluvte mne prosím.“

Nírjání trpělivě vyčkal, až se za Closkeyem zavřely, dveře. Linhartovi připadal jako zasloužilý doyen diplomatického sboru, jediná oáza klidu a vyrovnanosti. Prošedivělé vlasy ustupovaly vysokému čelu, hluboké hnědé oči, ano, tak má vypadat představitel vědy o všeobecných zákonitostech. Nírjání se prostě rozhovořil: „Dva měsíce jsme čekali, pane doktore, že si povykládáme o vaší translogice. I v klubu totiž svým způsobem pracujeme, ačkoli zde hledáme především rozptýlení. Na stole najdete denní přehledy nejnovějších událostí ve světě. Připravuje je pan Closkey, který má k dispozici rádio. Kolegu Olivieru sotva porazíte v kulečníku, s profesorem Hackenbergerem se možná dostanete do oboustranně užitečného sporu. Pomůžete nám přivést na lepší myšlenky benjamínka Jeana. Máme zde rovněž různé společenské i karetní hry. já budu velice šťasten, hrajete-li šachy. Zkrátka, v klubu je vždy co dělat.“

Linhart poděkoval a pokusil se přejít do méně oficiálního tónu: „Snad mezi vámi proniknu do těch činnosti, které mi byly dosud vzdálené, kupříkladu tágo jsem v životě nedržel v ruce. Jinak, přiznám se, zatím jsem poněkud zmaten.“

Odněkud z pozadí vystoupil profesor Hackenberger: „To je přirozené,“ rozhodil živě rukama. „Z psychologického hlediska to snad ani nemusím osvětlovat. Rozpracovávám právě problematiku uzpůsobování vyhraněných zájmů v uzavřené skupině. Chtěl bych dokázal…,“

Hackenberger se nadechl, a Nírjání toho pohotově využil, aby v samém počátku zastavil hrozbu nekonečného monologu.

„O pracovních problémech snad později. Víte,“ obrátil se k Linhartovi, „často se zde bavíme o kybernetice, výpočetní technice, psychologii či architektuře. Filozofie zůstává trochu stranou, ale snad se nejvíce v našich sporech obohacuje. A to je dobré.“

Linhart chtěl podotknout, že se rád přizpůsobí jakémukoli tématu, jenže Nírjání jeho úmysl vystihl: „Nezatěžujme se napoprvé pracovními záležitostmi. Ještě jste se nevyjádřil, zda hrajete šachy?“

„Ano, docela rád,“ odpověděl Linhart, který chtěl vyhovět přání jediného kolegy, stavějícího se k němu od počátku příznivě. Usedl tedy za šachový stolek, i když se dobře nemohl vyrovnat s tím, že namísto lepšího poznání situace má namáhat svůj mozek zcela jiným směrem.

Rozehrál bílými ostré zahájení a brzy zjistil, že se setkává s neméně dobrým hráčem. Zpočátku se více než situací na šachovnici zabýval prvním letmým hodnocením večera. Proč jsou tak podivní, prkenně upnutí a jakoby vylekáni? Ačkoli je zde krátkou dobu, dovolil si přece na jejich adresu nesmlouvavá slova. Jistě, v klubu tak hovořit nelze, bylo by však smutné, kdyby s délkou pobytu měla vzrůstat jeho bázlivost. Třeba někdo z nich pro ně pracuje? On má zatím důvody si myslet, že v podstatě neodhaluje nic nového. A transproměnná? To je ovšem záhada, ale rozhodně ji tamtěm nehodlá blíže vysvětlovat.

Se vzrůstající složitostí se tempo partie zpomalovalo. Ostatní mlčky přihlíželi komplikovanému přeskupováni sil a houževnatost boje způsobila, že se i Linhart plně vložil do hry. Vždy uznával, že šachy nejsou jen chladným propočtem, že rovněž inklinují k uměleckému vidění, a s tímto pojetím se nyní střetával, jak jinak by také mohl charakterizovat krkolomné vniknutí protivníkova jezdce do své pozice?

Když už myslel, že si vynutí výměnu, Nírjání jej elegantně obětoval za dva pěšce královského křídla. Černá dáma náhle pronikla po volném sloupci až do blízkosti jeho krále, aby se aktivně zapojila do hry. Ještě několik tahů odrážel Linhart drtivý útok černých figurek, než musel uznat svou porážku. Sportovně podal soupeři ruku a vyjádřil přání se s ním některý další den utkat.

Nírjání se mu zahleděl do tváře dlouhým, hlubokým pohledem: „Jistě mě příště porazíte, snad mi ale pro dnešek dovolíte říci, že pro celkové vítězství je někdy nutné obětovat slabší figuru, aby se ty silnější mohly dostat do akce. Moc vám děkuji za krásnou partii.“

Se slabým úsměvem se Nírjání rozhlédl po přítomných. Spočinul na každém z nich dvě tři vteřiny, jako by se loučil: „Tak přátelé, teď musím jít spát.“ Pravou ruku slabě sevřel v pěst a vsunul do kapsy.

Z neznámých důvodů pocítil Linhart silné mrazení, zmocnila se ho úzkost, jež nedovolila vyslovit jediné slovo. Všiml si, že Oliviera chtěl Nírjánímu vykročit vstříc, snad chtěl i promluvit, ale pak sklopil hlavu. Nírjání přistoupil ke stěně, a jakmile se dveře otevřely, nezvykle rychle vkročil do chodby. Linhart podvědomě tušil, že se stal svědkem něčeho, čemu plně nerozuměl, co je však nanejvýš důležité pro život ostrůvku lidi zde, hluboko pod hladinou.

Vstříc dlouhé chodbě se Nírjání napřímil. Sevřel v kapse připravené nůžky a chlad kovu ho uklidnil. Obyčejné dlouhé nůžky. V podstatě jediná věc, kterou mohl klidně zasunout do kapsy, aniž by vzbudil nějaké podezření. I tak to byla pro dnešní večer jen symbolická pomůcka. Vykročil.

Jestlipak už bylo zaregistrováno, že jeho krok je dnes docela jiný než krok, kterým po devět let odměřoval vzdálenost mezi klubem a vězením o dvou místnostech? jestlipak už bylo zaregistrováno, že jde rázně s pohledem upřeným nikoli do země, nýbrž odhodlaně vpřed?

Potichu se otevřely dveře jeho obydli. Dalo by se přesně spočítat, kolikrát jimi za devět let prošel, teď o ně nezavadil ani okem. Minul je o krok, dva, tři, stále nic. Nepatrně zrychlil chůzi… osmý, devátý, teprve nyní se na protilehlé stěně, jež je jeho cílem, rozzářil nápis: JDETE ŠPATNÉ. ZPĚT!

Opět zrychlil. Minul poslední, donedávna prázdné obydlí, jehož majitele dnes poznal. Pochopí ho doktor Linhart? Zbývá mu dvacet metrů. Varování zmizelo, ale okamžitě je vystřídalo jiné: ZPĚT! ZPĚT! ZPĚT!

Dveře s červeným vykřičníkem. Tři, čtyři kroky před nimi zpomalil, ale hned nato do nich rázně udeřil pěstí: „Chci s vámi mluvit!“ řekl hlasitě, vkládaje do svých slov veškerou rozhodnost. On, Nírjání, mírnost a laskavost sama, byl nyní svým odhodláním nepředstavitelně změněn. Mohl by být ponechán přede dveřmi a zbylo by mu jen bezmocné bušení, ale snad právě příkrý rozpor mezi jeho dlouholetým vystupováním a tímto postojem zapůsobil i na mimozemský intelekt: PROČ? ptá se sdělovač.

„Protože je nedůstojné takhle dál existovat!“ odpovídá Nírjání.

MÁM ZÁJEM NA VAŠÍ PRÁCI!

„Vím,“ přikyvuje Nírjání, ale odhodlanost v jeho hlase neustupuje: „Zde už nikdo další nesmí jen tak zemřít!“

Těžké dveře se odsouvají. Kolikrát už byl v tomto sále. Kolikrát, hlídán robotem, seděl proti obrovské výpočetní tabulí a pokoušel se zřejmě o nemožné. Devět let se snažil silou lidského myšleni a zvýrazněnou humánností ovlivnit inteligenci z vesmíru. Stál stranou těch, kteří se chtěli a chtějí vypořádat se svým věznitelem silou. Neuspěl, a proto teď uvolňuje místo. V šachu je někdy třeba obětovat slabší figurku, aby se rozehrály silnější. Jak je to v tomto konkrétním případě? Zrovna tak, odpověděl si v duchu.

Vstoupil a bez váhání vyšel přímo proti robotu. Přijížděl mu v ústrety a světla na jeho bocích zlověstně svítila. Nezalekl se. Je to jeho vnitřní vzpoura, jeho a nikoho jiného. Už v ni není místo pro kompromis. Sevřel nůžky. Ne proto, že by mu mohly pomoci, ale cítil se odhodlanějším, než když měl jen holé ruce.

Těsně před robotem, který se chystal, že ho bude doprovázet k výpočetní tabuli, prudce uskočil stranou a vyrazil směrem k vaně. Kovový strážce však byl rychlejší. Jeho jediné ocelové chapadlo ho zachytilo, smýklo jím a přitáhlo si ho k sobě.

Jak to, že ještě žije? Porušil přece zákon, jehož překročení okamžitě stálo život jednoho z jeho předchůdců. Že by přece jen zapůsobily názory, jež v diskusích tak usilovně prosazoval? Všiml si, že robot jím otáčí a že jeho sevření poněkud povolilo. Pochopil ihned proč. Přes celou sdělovací tabuli plál proti němu nápis: VAŠE PRÁCE NENÍ SKONČENA. CHCI, BYSTE ŽIL!

Dveře od sálu se opět otevřely. Bude jimi vyhozen ven? V tu chvíli však zaslechl zvuk rychle běžících kroků, uslyšel své jméno v, mnohonásobné ozvěně: „Nírjání, příteli, čekejte!“ Dokonce Closkey byl přivolán, aby ho zadržel. Skutečně tedy nebyl na řadě on, ale někdo jiný. Desetinku vteřiny v něm převládl strach z náhlé smrti, zablikala touha žít zde dál. Jistě by bylo zajímavé utkávat se s Linhartem nad šachovnicí i v diskusích. Ne! On svůj život prohrál.

Představa, že bude na pokoj odveden jako beránek, Nírjáního děsila. A zítra, pozítří, za týden… zemře namísto něj někdo jiný. Má už dost věčného napětí. Uvědomil si, že je svírán jen zlehka a víceméně za sako. V předklonu vyrazil vší silou kupředu. Knoflík

odletěl, a jemu se ze saka podařilo vyvléknout dokonce i s nůžkami ještě dříve, než se po něm mechanická ruka natáhla.

Věděl, že robot je rychlejší, věděl však také, že se toporněji otáčí. Po šesti krocích prudce změnil směr běhu. Chapadlu, po něm se už vztahujícímu, uhnul bleskovým sehnutím, u jeho postavy naprosto nečekaným. Ne nadarmo po celou dobu zdejšího pobytu posiloval své svaly ráno i večer, ještě dříve, než přišla na řadu jóga a dechová cvičení.

Několika skoky se ze šikmá přiblížil k podlouhé vaně podél zadní stěny. Zbývá pár kroků a vysmívané nůžky se mohou stát strašlivou zbrani. Kdo ví, jak je ta průhledná hmota silná, ale jestliže ji prorazí… Nestačil už domyslet, zda mu jeho přesvědčení dovolí ničit vysoce organizovanou živou hmotu z jiného světa tak primitivním způsobem. Prudký zášleh tepelné energie ho udeřil do zad a v okamžiku se ocitl v jediném ohnisku mnoha set stupňů. Jen žárem zpečené nůžky si kousek opodál zachovaly původní podobu.

Dojmy prvního večera v klubu se hluboce zapsaly do Linhartovy paměti, aby ani s pozdějšími zážitky nevybledly. Uložen naznak bděl ještě v pozdní noci a na zavřených víčkách se mu promítaly nedávné události v krátkých, vyhraněných útržcích:

Pocity úzkosti po Nírjáního odchodu… Oliviera usedá k šachovému stolku…, ukládá hlavu do dlaní…, černé i bílé figurky se bortí…, staly se mrtvou hmotou, nevede je ani chladný propočet, ani fantazie… Oliviera tuší, ne Oliviera musí vědět, co má následovat… Jeanův nepřítomný pohled… Hackenberger se prochází podél zadní stěny… Znervózňuje to, proč někdo nepromluví?

Nemůže mít pocity totožné s těmi, kteří zde léta trpí, připadá si nadbytečný, cizí… Chtěl by utéci do své samoty, ale dál stojí jako solný sloup. Closkeyovo volání…, tlumená ozvěna prudkého běhu… Ti tři se shlukuji poblíž šachového stolku…, i on tam přece stojí. Patří k nim? Závratný puls napětí…, tma, náhlá, neproniknutelná, uchvátila prostor bez jakéhokoli varování… Linhart se z ní nemůže vzpamatovat…, slyší padat další figurky…, to Oliviera vyskakuje a křičí: „Mrcha! Zabít takového člověka!“

Jean dodává něco ve svém jazyce…, nerozumí mu, ale určitě je to nadávka… Uvědomuje si, že je-li vyřazeno světlo, není asi zvuk přenášen k tamtěm…, může mluvit a domluvit se… Chce říci: „Jdu s vámi!“, ale vyslovuje pouze první slovo…, zabliknutím se ohlašuje slabý svit…, teď už má světlo plnou intenzitu…, oni jsou opět zde. Neviditelní, výhružní!

Oliviera i Jean opět usedají…, k němu přistupuje Hackenberger: „Pane doktore, až tohle zažijete podruhé či potřetí, může se to týkat přímo vás! Vůbec,“ mává rukama, „později pochopíte, co je to psychologický tlak, tady… u nás!“

Chtěl odpovědět. Ano, chtěl odpovědět zdvořile, ale pevně, jenže fyzická slabost ho zaplavovala až do konečků prstů…, musel se opřít o kovovou stěnu… Krůpěje vlastního potu ho chladí na čele… Hackenberger mluví dál… Nevnímá všechno, ale to není důležité…, takových úvah ještě uslyší… Chtěl by tolik odejít… Slabost mu dovoluje jen pár kroků… Nevzpomíná si, jak se dostal na volnou židli… Opírá se o stoleček s tiskovými přehledy.

Hackenberger se před ním zastavuje. Směšně šermuje rukama a silným hlasem si vynucuje pozornost. V Linhartově představě mizí jeho souvislý obraz, vybavuje si jen některé úryvky dlouhého monologu: „Byl bych vám zavázán, kdybyste si poznamenal vlastní pocity… Jak se vám jevilo naše chování dnes večer… Je to opodstatněná vědecká prosba… Pochopte, vnikl jste nečekaně do našeho společenství, samozřejmě proti své vůli… Vidíte nás zcela jinak… Napište to brzy…, nejlépe hned zítra, později by váš postoj byl ovlivněn… Vědci si mají pomáhat.“

Hackenberger se teatrálně louči… Hlasitě zdůrazňuje, že musí pracovat ještě dnes, aby nejsilnější dojmy nevyprchaly… Přistupuje ke spojovacím dveřím… Dlouho trvá, než je mu dovoleno odejit Ještě chviličku sedět, nabrat sil… Stát tak dlouho u dveří, určitě by klesl na podlahu… Otáčí se k němu Oliviera: „Nezlobte se na nás, pane doktore,“ odmlčuje se, jeho štíhlé prsty si hrají s figurkami, „… až teď jste plně mezi námi, bohužel až teď! Brzy bude všechno v normálních kolejích.“

Cítí se líp. Již chce vstát… Všímá si, že figurky, s kterými si Oliviera pohrával a jež jakoby nechte odstrčil, vytvářejí písmenko „A“. Jean, který rovněž cvrnkal jedním prstem do figurek, má před sebou zešikmené „Z“. Chápe, jenže neví, jak to dát na srozuměnou… Bojí se přikývnout hlavou… Děkuje tedy formálně za společnost… omlouvá svůj brzký odchod… Než vyjde, snaží se napodobit gesto Nirjáního. Lehce zaťatou pěst vsunuje do kapsy… Dveře se ihned otvírají… Dlouhá chodba ho děsí… Těší se, přímo dychtí po samotě ve svém pokoji…

Tak tedy proběhl první Linhartův večer v klubu, po dlouhé době první v lidské společnosti. Horečka, vzbuzená představami, pominula, jenže daleko horší je teď žízeň, která spaluje hrdlo. Chladný pot přilepil pyžamo k tělu, občas jím zatřese zima, a tak v něm zápasí dva protichůdné pocity: Vstát a jít se napit, nebo zůstat pod teplou přikrývkou a vzdorovat žízni. Odhodlává se náhle. Vyskakuje, chvátá, aby doba mimo pohovku byla co nejkratší. Vše funguje, světlo se rozžíhá, spojovací dveře do Jídelny se ihned otvírají.

Blaženě pije. Další sklenici si odnáší k pohovce, aby kdykoli v noci mohl svlažit rty. Vítá ho pološero, neboť namísto hlavního světla září jen překvapivě dlouhý nápis: ZA TRANSLOGIKU VÁM BYLA UDĚLENA… Snad nebude prvním nositelem Leibnizovy ceny, která má být udělována vědcům celosvětově přispívajícím k integraci vědy? Splnilo se s nepravdivým slovem navíc: POSMRTNĚ LEIBNIZOVA CENA.

Já přece žiji! Chvějící se rukou rozlévá vodu, konečně se mu daří postavit skleničku na stolek. Nápis doprovází jeho nervózní uléhání. Co by asi řekli přátelé či odpůrci, kdyby viděli koncept jeho nejnovější práce? Co když zůstane nepoznaná? Pocítil strašnou, tupou bolest, že ji už nikdy nebude moci konfrontovat, hájit a propagovat tam nahoře, mezi lidmi. Zaregistroval slabé bliknutí. Byl obdařen třetí částí sdělení, kterou očekával nejméně: BLAHOPŘEJEME!

Vztek jím natřásá. Oni mu blahopřejí. Oni, kteří bez skrupulí odnímají životy stovkám nevinných, aby jednotlivcům navěky vzali matky, manželky, děti, přátelé, slunce… Oni mu blahopřejí! Komické při vší tragičnosti. Jsou odporní ve svém farizejství! Odvrací se a nápis konečně zhasíná.

Po dni nečekaných zvratů, dojmů, Jež bude muset dlouho přehodnocovat, usíná s vědomím, že na povrchu na jeho práci nezapomněli. Usíná pln nového odhodlání.

Doktor Linhart mé první den službu. Vidět tak jeho posluchači, jak připravuje jídlo, rozděluje porce na talíř a roznáší je do malých jídelen, asi by se bavili. A přece přitom neztrácí nic ze své důstojnosti. Dokonce se na tuto práci těšil, vždyť pro něho, starého mládence, nebyly záležitosti domácnosti úplnou novinkou.

Přijal službu s radostí, neboť mu narušila vžitý cyklus posledních čtrnácti dnů: práce-klub, práce-klub. To za prvé. Především však doufal, že při službě pozná zákulisí podmořské kolonie. Tolikrát si již kladl plno otázek ohledně jejího praktického chodu: Jak je zajišťován přísun čerstvého vzduchu a potravin? jak jsou do mořských hlubin dopravovány fotokopie odborných článků či jak může Closkey zachycovat vysílání, aby mohl zpracovávat Informační přehledy? Kdo vůbec provádí únosy V jak jsou technicky zajišťovány? Linhart věřil, že při vykonáváni pomocných prací podchytí alespoň nitky těchto problémů.

V uplynulých dnech pochopil mnohé z toho, co mu bylo dříve záhadou. Jsou mu známy příčiny Nírjáního dobrovolného odchodu, které v podstatě správně vytušil. Vysoce oceňuje jeho morální vzpouru proti nejkrutějšíma zákonu, jenž hrubě narušuje podvědomí unesených. Vyložil mu to Closkey, samozřejmě z hlediska tamtěch a jejich filozofie.

Měl s ním rozhovor hned druhého dne a k svému nemilému překvapení právě v klubu. Linhart tak poznal, že systém centrálního otvírání dveří může posloužit i k tomu, že si oni řídí, kdo se s kým setká o samotě. Closkey už na něj v klubu čekal a během jejich půlhodinové rozmluvy nikdo další nepřišel, respektive nikomu nebyl umožněn odchod.

Nejzajímavější částí jejich rozhovoru, k níž se Linhart často v myšlenkách vracel, bylo vysvětlení příčin Nírjáního skonu. Každá věta hodně napovídala, žel mnohé se daly vykládat různými způsoby: „Oni,“ řekl tehdy Closkey s důrazem, „musejí pohlížet na náš život odlišně už proto, že úloha a vůbec pojem jedince je v jejich společnosti diametrálně jiný. Získáte o tom lepší představu, Jakmile budete mít možnost vést s nimi rozhovor.“

Closkey se odmlčel, protože se mu nedařilo otevřít láhev koňaku. Linhartovi se zdálo, že je nedočkavý, jeho prsty se chvěly, vývrtka neposlouchala. Closkey rád a hodně pije, usoudil. Možná se toho bude moci někdy využít.

Teprve teď si také všiml, že kromě láhve, kterou má Closkey v ruce, je zde připravena i další se třemi skleničkami.

„Oni, jak říkáte,“ pokračoval opět Closkey, „oni berou na vědomi schopnosti lidstva shromažďovat informace a zafixovávat je tak, aby z nich mohly čerpat další generace. Dokonce obdivuji, jak frontálně a cílevědomě lidstvo rozšiřuje hranice poznáni, do jehož pokladnice přispíváte vy, já, milióny dalších pilných včeliček. Jenomže u nich je každý jedinec v podstatě schopen celé univerzum poznání obsáhnout, obešli se proto ve svém vývoji třeba bez knihoven. Jestliže jich je kromě toho řádově mnohem méně, zákonitě pak pohlížejí na lidstvo jen z hlediska dosaženého poznání, jeho kvantity a kvality, nikoli z hlediska existence té či oné včeličky.“

„To je poznání pro poznání,“ namítl Linhart. „Chybí uplatněni v praxi, v lepším a bohatším životě každé včeličky.“

„Naše hosty v podstatě nezajímá úroveň života jedince, když jsou jich na Zemi miliardy. Nicméně jsou zde, aby… konfrontovali i tuto problematiku,“ dodal Closkey váhavě.

„Konfrontace názorů neznamená zabíjení, pane Closkey. Dokud jsou oni u nás, rozumíte, dokud jsou oni utajovanými hosty naší planety, tak by měli respektovat zákony zde existující, a tedy i život každé včeličky. Lhostejno, zda se podílí na rozšiřováni hranic poznání či nikoliv.“

„To je jistě krásné. Ale… říkáte to jako…“

„Člověk! Jako člověk, pane Closkey!“

V odpověď pokrčil Closkey rameny: „I já zůstávám člověkem, i když mi to upíráte. Své přesvědčení si vyřiďte s nimi, já se vrátím k událostem s Nirjáním.“

„Ujišťuji vás, parné Closkey, že na rozhovor s nimi se budu těšit!“

Closkey Linhartovu poznámku ignoroval: „Chci vám jen vysvětlit situaci z jejich hlediska. Jestliže oni souběžně sledují dění na celé planetě z rozhlasových, televizních i psaných informací a zde zkoumají uzavřenou tvůrčí činnost několika jednotlivců, řekněme špičkových, pak je to dozajista náročné. Kromě toho usilují o postupné získání přehledu v hlavních vědních oborech tak, jak se projevují v Interpretaci lidstva.

Protože nemohou nikoho vrátit zpět na pevninu, ani donekonečna zatěžovat svůj registrační aparát, řeší to tak, že ti z nás, kteří už nemají o své problematice co říci, jsou… odstraňováni.“

„I kdyby jste řekl likvidováni, bylo by to slabé slovo.“

„Přiznávám, že je to kruté, ale ujišťuji vás, že za normálních okolností není… likvidace tak drastická jako v případě Nírjáního.“

„Mění to něco na věci?“ rozhořčil se Linhart. „Nemluvě už o psychologických důsledcích u zbylých kolegů.“

„O tom si můžete povykládat s profesorem Hackenbergerem.“

„Za tento rozhovor předem děkuji!“

Neodsoudil profesora Hackenbergera příliš brzy? Linhart si teď vzpomněl, že po tomto jeho kategorickém odseknutí následovalo delší mlčení. Zaregistroval v něm nepoměr v množství zkonzumovaného alkoholu, neboť Closkey si přiléval až s chorobnou netrpělivostí. Posléze to Linhart nevydržel a položil Closkeyovi poslední otázku: „Lze z vašich slov vyvodit, že pokaždé, když je sem dovlečen nový vědecký pracovník, musí někdo z předešlých zemřít?“

Closkey pomalu přikývl: „Přesně tak, jednou to budu já, jednou i vy, ale můžeme být také všichni propuštěni.“ Při posledních slovech se Closkey odvrátil a Linhart nabyl přesvědčení, že jim sám nevěří.

Ani na zbytek drahého večera v klubu nevzpomínal Linhart rád. Teprve když se po rozhovoru s Closkeyem dostavili i ostatní, pochopil, nač jsou přichystány další skleničky a láhev. Jaká ubohost, chtít zakrýt nesmazatelnou tragédii oslavou!

Closkey se sám ujal rozlévání. Věnoval tomuto obřadu daleko více pozornost! než výběru slov, kterými přítomným sdělil „posmrtné“ udělení Leibnizovy ceny. Linhartovi se dostalo většinou kusého blahopřání, kupodivu nejvíce se o jakýsi projev srdečnosti pokoušel profesor Hackenberger.

Měl by promluvit, očekávalo se to od něho, jenže trapnost podobných oficialit zde byla ještě umocněna. Opravdovým lidem nemusí naznačovat, že udělení takové pocty mu v dané situaci způsobilo radost spojenou s bolestí. Chápou ho stejně, jako on včera porozuměl jim.

Ztratili blízkého člověka. Laskavě hlubokého Nírjáního, s nímž prožili tisíce společných večerů. A teď by měli mávnutím proutku, obratem ruky, pošlapat své svědomí n oslavovat? Omezil se tedy na jednou větu: „Děkuji vám, přátelé, sám tomu ještě nevěřím,“ a hluboce se zastyděl za její banálnost.

Closkey ho poté vyzval, aby řekl několik slov o translogice, aby alespoň populárně nastínil její problematiku, Dokázal to vyřídit během deseti minut s tím, že vážným zájemcům se bude rád věnovat později. Jediným, kdo po jeho slovech usilovně bojoval proti svazujícímu mlčení, byl opět Hackenberger. Zprvu se Linhart domníval, že tím sleduje jen cíle svého pochybného bádání, později zpozoroval jistou nevraživost mezi ním a Closkeyem. Co když je to soupeřství? Nesleduje zde profesor Hackenberger ještě jiné plány než vědecké? Například získání Gloskeyovy funkce?

Chtěl-li by se Hackenberger zavděčit, má to vskutku jednoduché. Vždyť jim přece může navrhovat nejrůznější psychologické postupy na každého jednotlivce i na celý kolektiv a kdykoli s nimi o samotě koordinovat postup. Třeba je původcem i této pochybné oslavy a svou aktivitou chce dokázat, jak je zdařilá, jak odvádí pozornost od včerejší tragické události. Nemohlo by ovšem být horší zrady na lidstvu, než je tato, neboť pronikání do způsobu myšlení člověka, pronikání do nejzažších hlubin jeho psychiky by bylo vůbec nejsilnější zbraní, které by se cizí intelekt mohl zmocnit.

A s tímto pocitem hořké beznaděje zatoužil tehdy Linhart opět po své samotě. Byl rád, že druhý večer v klubu se neprotáhl, a raději se dlouho převaloval na své pohovce, beze spánku i schopnosti soustředit se na jakýkoli problém.

V průběhu dalších dnů se v něm střídaly pocity nechuti docházet do klubu s nezměrnou touhou setkávat se s lidmi, hovořit s nimi. Stále se v klubu necítil nejlépe, jakmile však přišel čas, kdy mohl odejít za novými kolegy, nedokázal si odříct ani minutu. Být nyní bez klubu týden dva byl by pro něj tvrdý trest.

To vše si uvědomoval, když s vozíčkem plným talířů vjížděl do prázdných jídelen svých kolegů. Začal z jiného úhlu chápat podivné vazby soudržnosti mezi nimi i kulminující nenávist proti někomu, kdo odsuzuje člověka do role, v níž si svou tvůrčí kapacitou může život jen prodlužovat, aby se později stal rezignující obětí.

V závěru týdenní služby musel konstatovat, že si své představy o provozu podmořské kolonie v podstatě nerozšířil. Jedině si ověřil, tušil to ostatně už dříve, že konzervy, džusy v plechovkách i ostatní polotovary pocházejí ze zmizelých lodí či letadel. Musí být ale skladovány v obrovských lednicích a někdo je musí dopravovat do přípravny jídel. Kdo, kdy a jak? Podmořská kolonie skrývá stále mnoho otazníků. Jednoduchých i těch nejsložitějších.

V prvních dnech svého pobytu naslouchával Linhart krokům na chodbě. Nyní už věděl, že patřily jeho přátelům, kteří odcházeli do klubu anebo se z něj vraceli. Nestalo se však, že by ho probudil jakýkoli zvuk uprostřed noci, jako právě teď. Nečekaně vytržen ze spánku, vztyčil se na pohovce a upřeně naslouchal. Dříve ho vytrvalé ticho děsilo, nyní vnímal vzdálené zavrznutí jako pád činelu na schody. Zmocnil se ho podivný pocit.

Až po chvíli si uvědomil, že se mělo rozsvítit světlo. Kdykoli šel v noci na toaletu nebo se chtěl napít, byla přece jejich reakce okamžitá. Odhrnul deku, spustil nohy na podlahu…, stále nic. Právě se rozhodl, že projde pokojem, aby situaci prověřil, když zaslechl ozvuk rychlých kročejů na chodbě. Půjdou kroky dále směrem k nim, nebo se zastaví u jeho dveří? Překvapivě se počala naplňovat druhá možnost.

Jemným cinknutím narazil kov na kov, tentokrát bylo vrznutí sotva slyšitelné. Někdo k němu vstupuje. Rychle ulehl a jen s námahou zachoval klid, neboť s podobnou možností vůbec nepočítal. Ať přichází kdokoli, činí tak bezpochyby se souhlasem tamtěch a měl by to být tedy Closkey. Jenže… proč přichází v noci? A co když je to vůbec někdo z tamtěch, napadlo ho. Kroky sice nepřicházely směrem od nich a příliš se podobaly lidským, ale… Silou vůle se snažil potlačit pocit neznámé bázně.

Spokojí se noční návštěva s pobytem v jídelně, nebo se pokusí vstoupit k němu do pracovny? Má smysl připravovat se k obraně? Úvahy přerušilo pronikavé zaskřípění a rázné odsunutí dveří, s kterým k němu proniklo slabé světlo. Návštěva nebrala ohled na jeho spánek a zřejmě spěchala, vždyť i kužel baterky vyhledal jeho pohovku bez dlouhých okolků: „Doktore, vstávejte…! Rychle!“

Rozpoznal Olivierův hlas, i když rychle vyslovovaná slova měnila jeho obvyklou intonaci: „Co se děje?“ vyhrkl.

„Vstávejte! Každá minuta je drahá.“ I gesta architekta, v klubu se vyznačujícího ledabylou elegancí, se nyní zdála příkrá a úsečná.

„A… kde jsou oni?“ vykoktal.

„Oni? Spiše on, i když je vlastně sporné, je-li to jedna bytost. Představte si obrovský mozek,“ pokračoval stále rychle Oliviera, „volně plovoucí mozek, který se přelévá, posunuje i prodlužuje libovolným směrem, mozek, který občas odpojí některé části na pár centimetrů od sebe a čidla má rozložena nad obydlím každého z nás.“

Linhart žasl. V klubu se o tom přímo nikdy nemluvilo, ale z kontextu rozhovorů si už dávno vyvodil, že o jejich osudu musí rozhodovat nějaký mimozemský intelekt. Avšak v takové podobě?

„Kde jsou… kde je teď?“

„Tam, kde vždycky, jenomže spí!“

„To snad není možné,“ nevycházel Linhart z údivu.

„I sebedokonalejší mozek musí někdy odpočívat, je-li biologického původu. Nezapomeňte přitom, že střídání dne a noci na Zemi v nás zakotvilo jistý rytmus života, který samozřejmě není platný pro jiné civilizace. Mozek žije naprosto jinými cykly. Spí tak jednou za 65 až 68 pozemských dní.“

„Jak dlouho?“

„Bohužel jen čtyři hodiny. Vybírá si záměrně dobu naší noci a tu nazýváme noc činů, neboť každičká její vteřina nám umožňuje zcela odlišný život.“

Olivierova rychle vyslovovaná angličtina dostávala přízvuk, na nějž nebyl Linhart zvyklý, a tak měl co dělat, aby mu dobře rozuměl. Nezbýval tedy čas k úvahám, avšak ani na chvíli o pravdivosti jeho slov nepochyboval. Překvapovala ho jen Olivierova otevřenost a důvěra, jak se dověděl o jeho rozhodném postoji? Jen z jeho gesta při Nírjáního smrti? Nejprve musí získat další informace: „Neriskujete příliš? Co kdyby se… Mozek probudil?“

Oliviera mávl rukou: „Je to možné. Dokonce ani nelze vyloučit, že nás právě teď sleduje a má tak výbornou příležitost prozkoumat si nás i z jinak nepoznané stránky. Jenomže nám noc činů skýtá možnost projevovat se normálně, dává nám naději, vlastně jedinou. Bez ní by už naše existence neměla vůbec smysl.“

„Chápu,“ řekl Linhart. „Pokračujte!“

„Máme nepřímé důkazy, že Mozek spí opravdu intenzivně. Víme to od jednoho našeho předchůdce, který jako první rozpoznal dobu, kdy registrační činnost Mozku přechodně umlká. Postupem času se zde každému vyvine zvláštní smysl, jímž doslova vycítí, že není Mozkem sledován.“

„Tak proč na něj ve spánku nezaútočíte?“

„To bohužel není tak jednoduché!“ Oliviera se sice posadil na roh psacího stolu, ale stále vypadal uspěchané: „Ostatně, kvůli tomu jsem za vámi přišel. Chcete se zapojit do naší skupiny? Cílem je zničení Mozku.“

Na přímou otázku nebylo uhnutí a Linhart ani uhýbat nechtěl: „Samozřejmě,“ řekl odhodlaně.

„V tom případě trvám jménem celé skupiny na absolutní kázni! Absolutní! Mozek lze přemoci jen promyšlenou a koordinovanou akcí. Rok za rokem si k tomu připravujeme pozici. Jediný chybný krok, a je veta po dlouholeté mravenčí práci i po nás. Chcete-li ovšem, můžete stát mimo, jako dříve Nírjání či dosud profesor Hackenberger.“

„V žádném případě! Takže jsme i s Jeanem tři?“ chtěl se utvrdit Linhart.

„Kdepak,“ usmál se chápavě Oliviera. „Zdá se, že Closkeyova hra byla vskutku přesvědčivá.“

„Jakže…? Snad nechcete říci, že Closkey…“

„Closkey je autorem plánu, který proti Mozku připravujeme,“ řekl Oliviera suše.

Linhart potřeboval několik vteřin, aby pochopil základní souvislost. Closkey si tedy vskutku přál, aby Linhart přistoupil na jakousi spolupráci s Mozkem, neboť jedině tak ho mohl trvale zapojit do své skupiny. Že by ho proto přesvědčoval s takovým zaujetím? Musel tak postupovat? Asi ano. Je-li zde pohyb každého neustále sledován, nezbývá, než hrát Ve dne v noci a před každým, snad i před sebou samým.

Oliviera si však vyložil Linhartovo mlčení jako vyjádření nesouhlasu a řekl: „Každý z nás, když se seznámil se zdejší realitou, musel řešit dilema, které se jevilo zdánlivě jednoznačně: spolupracovat, či nespolupracovat, přičemž ano se rovnalo zřejmé zradě na celém lidstvu.“.

„Usoudil jsem,“ odpověděl Linhart, „že budu spolupracovat jen tolik, kolik je nezbytně nutné, a jen do té doby, pokud zde bude mít moje existence nějaký smysl.“

„Mně takové poznání trvalo mnohem déle,“ pokýval hlavou Oliviera. „Jižní horká krev. Closkeyovi dalo hodně práce, aby mě udržel před nějakou neuvážeností. Nyní dokonce chápu, že někdo musí spolupracovat více než ostatní.“

„Jak to myslíte?“

„Mám na mysli právě Closkeye. Pro uskutečnění plánu je totiž rozhodující ověřit způsob života Mozku, jeho zvyky, dá-li se to tak nazvat, získat potřebné nástroje a tak dále. To ovšem může zajistit pouze ten, kdo má k Mozku blíže než ostatní, Vzato zpětně, k tomu, aby Closkey takovou pozici získal, musel v méně důležitých bodech projevit iniciativu, která měla pro Mozek žádoucí výsledek.“

„Chápu,“ souhlasil Linhart, „rozhodující je zničení Mozku a tomuto cíli je třeba obětovat zájmy kohokoli z nás.“

„Přesně tak,“ řekl Oliviera. Posvítil si na hodinky a tiše pro sebe zaúpěl: „Jak to jenom stihnu!“ Obrátil se opět přímo k Linhartovi: „Na rozbory není čas! Způsoby dorozumívání do příští podobné noci. Využíváme toho, že Mozek neumí dobře integrovat. Jeho myšlení je úchvatné svou rychlostí, precizností, jenže se ubírá pouze jedním směrem. Vše tomu alespoň nasvědčuje. Není v podstatě problém zmást ho třeba tím, že se v klubu rozvykládáte o příhodách z mládí, knize, filmu nebo o řeckých bájích a my pochopíme skrytý smysl, vystihneme podobenství, vztahující se k naší situaci.“

Linhart si vzpomněl na Nírjáního přirovnání průběhu šachové partie ke skutku, který vzápětí uskutečnil. Tehdy byl smysl jeho slov rovněž pochopen jen přáteli, zatímco Mozek záměr Nírjáního neodhalil. A transproměnná? Vždyť je to něco obdobného. Řešit rovnici v lineární řadě dovede Mozek vskutku bleskově, kdežto příčné vztahy a návaznosti mu unikají.

„Nepoužívejte podobenství a přirovnání zbytečně,“ pokračoval zatím Oliviera. „Nejdůležitější sdělení je ovšem třeba uvést dohodnutým signálem, který neustále měníme. Do další noci činů je to dvojnásobné prohrábnutí vlasů levou rukou s následovným položením téže ruky na okraj stolu nebo nejbližší věci. Ale pozor! Jestliže mluvčí po stejném počátku signálu sepne obě ruce před sebou, znamená to, že máte chápat nebo vykonat přesný opak toho, co bylo řečeno. Při signalizaci se snažte vyhnout pohledům profesora Hackenbergera. Rozuměl jste?“

„Rozuměl. Jaký mám úkol?“

„Do plánu budete zasvěcen později. Nejprve musíte vědět o podmořské kolonii vše co my, a zejména si udělat představu, jakými možnostmi náš protivník disponuje. Je to důležité,“ dodal Oliviera, jelikož si i ve slabém světle povšiml, že se Linhartův obličej protáhl zklamáním, když neobdržel konkrétnější úkol. „Zápas s Mozkem vyžaduje nesmírně trpělivou přípravu výchozích podmínek,“ připomněl znovu.

Kužel baterky zamířil na druhou Olivierovu ruku, v níž Linhart rozpoznal sešít v šedých deskách: „Mnohé pochopíte daleko lépe, když si přečtete tyto poznámky našeho kolegy. Vynikající člověk, vděčíme mu za hodně. Na první straně je vložen plánek podmořské kolonie. Ledacos již znáte ze služby, určitě však získáte i nové poznatky. Zejména si vtiskněte do paměti rozměry a uspořádání sálu, jak říkáme sídlu Mozku!“

„Jak to mám před ním ukrýt?“ zeptal se Linhart, když mu architekt předával zápisník i s baterkou.

„Sundejte si hodinky!“ řekl Oliviera velitelsky a mávnutím ruky zahnal další Linhartův dotaz. Převzal je, porovnal čas, zkontroloval, zda jsou natažené, a když mu je vracel, zopakoval si předešlý povzdech: „Jak to jenom stihnu?“

„Ctěte co nejrychleji,“ pokračoval důrazně. „Máte na to více než dvě hodiny, ale v každém případě nejpozději ve 4.30 musíte skončit, proto soustavně sledujte čas. Baterku i zápisník uložte někam do šuplíku pod čisté papíry. S ničím v pokoji nehýbejte. Mozek by tak mohl odhalit, že jste se v noci pohyboval. A ať vás ani nenapadne dát po půl páté najevo, že jste vzhůru!“

„Nebudu ho podceňovat,“ ujišťoval Linhart. Chtěl by se zeptat na tolik věcí, ale Oliviera už spěchal ke dveřím, odkud na Linharta zavolal: „Nezapomeňte!… 4.30!“

„Spolehněte se! Setkáte-li se ještě teď s panem Closkeyem, omluvte mne za…“

Oliviera se bleskurychle otočil. „Vidíte, málem bych zapomněl. Ke Closkeyovi se musíte chovat stále odmítavě, ironicky, a kladl mi na srdce, abych vám vyřídil, že máte nadále užívat množné číslo, dokud vám skutečnost jediného Mozku nebude oficiálně sdělena!“ Pokyn rukou na rozloučenou pochopil Linhart jako povzbuzující gesto do příštího setkání.

Linhart s pohnutím otevřel zápisník. Skutečně, hned u desek byl vložen jednoduchý plánek podmořské kolonie. Jména vědců, vepsaná tužkou, byla několikrát přemazána, kdežto Nírjáního jméno zatím jen slabě přeškrtnuto. Jaká hrůzná skutečnost se skrývá za tak prostými úkony. Sebe, jak tušil, našel zaznamenaného nejblíže sídla Mozku. Ověřil si rovněž, že se v době služby nezmýlil ani v jednom případě. Jídelny, do kterých tehdy roznášel jídlo, byly sice zařízeny stejně, ale z drobných maličkostí se dalo usoudit, kdo je jejich obyvatelem. Existence knihovny a rozmnožovny byla pro něj ovšem novinkou.

Sál, jak mu bylo doporučeno, zkoumal podrobně. Vana Mozku, ano, to odpovídá Olivierově informaci o jejich plovoucím a měnícím se protivníku. Zcela ho však vyvedla z míry slova „obvyklé stanoviště robota“. Tak proto není útok na sál jednoduchý! Mozek je tedy hlídán robotem, a že by i ten zabil Nírjáního? To všechno se brzy doví.

Písmo deníku bylo sice drobné, avšak docela čitelné. V kuželu baterky se před Linhartem otevřel svět jemu blízký, připomínající se jeho osudu mnoha styčnými body. Očekával strohý výčet faktů podložených dlouholetou zkušeností, ale vzhledem k podmínkám nesourodě zaznamenaných. Setkal se však s výpovědí, kde na první místo byly postaveny pocity člověka a jeho důstojnost, s výpovědí optimistickou ve víře, že jednou poslouží všem, a varující před podceňováním vesmíru, do něhož lidstvo vstupuje.

Místy ho živý sloh upoutal natolik, že se přenesl do klukovských let, kdy tajně po večerech četl, většinou právě vědeckofantastické romány. Teď je nejvyšší fantazie rovna holé skutečnosti a on se dovídá, jak se rodila, jak se s ni střetl a vyrovnal jeho předchůdce. Byl to odkaz, jenž ho od první stránky uchvátil silou své lidskosti.

V.

V

DENÍK

BOLESLAW KRZYSKOWIAK

1. NOC

Vše, co zde píši, se učím předem zpaměti. Mám více než dva měsíce času, abych mnohokrát promyslel každou větu a nemusel se zdržoval její formulací, až opět nastane „noc činů“, jejíž zákonitosti jsem před více než rokem odhalil. Mé jméno vám asi moc neřekne, teprve jsem do světové sémantiky počal pronikat. Jsem Polák, ale píši anglicky, aby ti, jež postihne podobný osud, nemusili tápat tak dlouho Jako já. Musí hledat jiné cesty svého osvobození, bude-li můj pokus neúspěšný.

Narodil jsem se v Lodži a moje dětství bylo jednoduše poválečné. Pamatuji si na rozbitou Varšavu, kam jsme se přestěhovali, vlastně jsme vyrůstali s městem společně. Viděl jsem ji vstávat z ničeho, a zmiňuji se o tom jen proto, že tato skutečnost ovlivnila můj způsob myšlení. I já jsem usiloval, aby výsledky mé práce byly vždy podobné cihlám, a jako ony se účelně řadily za sebe, protože jen tak mohou být prospěšné.

Nemohl jsem si v tomto smyslu vybrat obtížnější vědní obor. Vždyť sémantika se rodí spíše v myslích teoretiků a naše, polská, opírající se o progresivní části lvovsko-varšavské školy, se řadí ke světové špičce. Každý z mých kolegů se chtěl stát vynikajícím teoretikem a moje tíhnutí k praxi mě v jejich očích odstrkávalo na vedlejší kolej. Publikoval jsem hodně, Jenže moje články byly považovány za druhořadé již proto, že neoplývaly složitou terminologii, ani duchaplnými přirovnáními.

Pozvání do dalekého zahraničí mě překvapilo a u některých kolegů vzbudilo závist. Vracel jsem se ze studijního pobytu přesvědčen o vzrůstajícím významu svého přístupu, rozhodnut znásobit úsilí. Skončil jsem na dně oceánu.

Byl to šok. Ještě třetího dne jsem byl vážně přesvědčen, že se každou chvíli otevřou dveře, vstoupí dobromyslný pán a s mnoha omluvami vyloží, že šlo o psychologický pokus, o zkoumání reakce racionálně uvažujícího člověka na případné setkání s mimozemšťany. Dlouho jsem nevěřil o přítomnost mimozemského intelektu a utěšoval se, že jsem ve spárech jakési tajné organizace zkoušející roboty. Vskutku by tomu bylo lépe, neboť bezperspektivnost života v tomto vězení duševně ubiji daleko více.

Když jsem se vyrovnal s nejhorším, uvědomil jsem si dvojí skutečnost, která nakonec musí napadnout každého: ideální možnost, poznat nepozemské myšleni, vzniklé na zcela odlišné bázi. Vždyť pro lidstvo neexistuje významnější konfrontace, než je tato. Pravda, uneseni příslušnici lidského pokolení tady za něj platí odpovídající daní – doživotním vězením i předčasnou smrtí.

A z toho vyplývá i druhá skutečnost, jak důležité by pro lidstvo bylo, kdyby se dovědělo, že je z vodních hlubin sledováno, zkoumáno a vyhodnocováno pro potřeby daleké civilizace odněkud z vesmíru. Dokázat podat lidem zprávu, donutit je, aby vůbec uvěřili, že jim hrozí nebezpečí. Neboť nikdo nemůže zaručit, zda se ne pozemský život nerozroste jako rakovina po dnech světových oceánů… a jednou nevystoupí i na povrch.

Vymýšlel jsem nově a nové plány, abych je pro nesplnitelnost opět škrtal, až zbyl jediný, který bych chtěl po důkladné přípravě dotáhnout do konce, je však třeba vrátit se k počátkům, upozornit na výchozí podmínky, abyste vy – další obětí Mozku – zbytečně neztráceli čas.

Jen krátce jsem podlehl nesprávnému dojmu, kterému se asi neubrání nikdo z unesených. Považoval jsem zprvu roboty za vlastní nositele mimozemského intelektu snad proto, že ani jeden z obou druhů neodpovídal mým dřívějším představám. Mám na mysli roboti figurky s končetinami napodobujícími lidské, karikatury, kde oči zastupuji vypouklé čočky a antény, jako tykadélka brouků, zdobí hranaté hlavy.

Zmínka o robotech Linharta zarazila a donutila ho přečíst si odstavec ještě jednou. Vskutku z něho jednoznačně vyplývalo, že autor vůbec nepochybuje, že jeho následovnici se běžně setkávají s roboty, jenže on žádného nespatřil, a to nejen za období dlouhé samoty, ale ani když docházel do klubu, či ve službě poznal další místnosti. První zmínkou byla až poznámka v plánku sálu. Rychle číst dál!

Jak jste se jistě přesvědčili, rozlišeni „intelektuální“ úrovně obou druhů robotů není nikterak obtížné. Pro zjednodušeni jsem jim přidělil vojenské hodnosti, což také zhruba odpovídá jejím funkcím. Ty hbitě se pohybující vozíčky s nejrůznějšími chapadly jsem nazval vojíny. Podobají se trochu klasickému Lunochodu hlavně svým kulatým bříškem, ale množstvím mechanických ruk vystupujících na všechny strany připomínají spíše ošklivého pavouka. Vojíni dovedou vykonávat i složité manipulační práce, nereagují však samostatně na lidskou přítomnost, a slouží především k naší obsluze.

Ten druhý druh robotů, řekněme důstojníci, mně v prvních dnech připadal div ne legrační. Dokud se asi dvoumetrový kvádr na vysokých kolech a s jednou manipulační rukou uprostřed řítí jen kupředu, budí spíše hrůzu. Jakmile však přijde zatáčka, dokáže sice zabrzdit takřka na místě, následuje však poněkud topornější otočeni s okamžitým nasazením rychlosti. Výslednice všech pohybů tak připomíná běh velkého, ale potrhlého ratlíka. Tímto vnějším podobenstvím ovšem veškerá legrace končí.

Důstojnici – pokud vím, v podmořské kolonii dva – jsou nepochybně vynikající roboti. Nejenže řídi činnost vojínů, ale dokáží jednoduše komunikovat i s lidmi. Přesněji řečeno, v rámci vymezeného programu mohou chování lidí sami posuzovat a dohlížet, aby se drželo ve stanovené normě. Hlídají veškeré děni, ale na pokyn koho? Kde hledat generála a jak vypadá?

Že se řídící sál nachází na uzavřeném konci chodby, jsem se dověděl brzy, jenže dovnitř jsem se dostal až po půl roce. Generála představovala vysoká sdělovací tabule, usazená na komplexu podivných skříní, nepochybně plných paměti. Avšak i tento jistě dokonalý počítač, řídící roboty, byl opět jen pouhým mezičlánkem. Nejvyšší instancí v pozadí byla myslící bytost, živoucí mozek.

Ani v nejmenším jsem neočekával, že ho spatřím. Tím větší bylo mé překvapení, když jsem uviděl, že mimozemskou bytost představuje mozek ve vlastním slova smyslu, Jen tak, holý, rozplizlý, stahující a roztahující se v podlouhé průhledné vaně, měnící se v barvách i zdánlivé velikosti. A kdybych sám neuviděl, neuvěřil bych… Při neustálém přelévání se jeden z výběžků Mozku klidně oddělil a pohyboval se chvíli samostatně, než opět pozvolna splynul s celkem. Pro člověka je pohled na mimozemský mozek fascinující i odporný zároveň.

Jen několik okamžiků jsem věnoval jeho vzhledu, poněvadž veškeré duševní síly už byly plně napřažený k myšlenkovému střetu. Mozek mě nechal hlídat svým dokonalejším robotem a zahájil se mnou dialog prostřednictvím počítače. Snažil jsem se být partnerem na úrovni, vkládal jsem do svých otázek i odpovědi veškerý um i lidské přesvědčení. Snad právě proto mě Mozek vyzýval k dalším a dalším rozhovorům a bezpochyby jsem byl ze všech uvězněných jeho nejčastějším intelektuálním protivníkem.

V každých nanejvýš bohatých diskusích s Mozkem jsem získával nové vědomosti. Nechci však popisovat každý rozhovor zvlášť. Veškeré poznatky jsem si ukládal do myšlenkové mozaiky, kamének přidával ke kaménku, až některé záhady počaly mít Jasnější kontury a mohl jsem je logickou úvahou doplňovat.

Shrnul jsem je do odpovědí na tři nejdůležitější otázky, které Jsem se pokusil formulovat a uspořádat tak, aby podávaly co nejúplnější obraz.

1. Jak došlo k vytvoření podmořské kolonie?

Vzpomínám si, že se nu počátku sedmdesátých let věda začala intenzívně zabývat teoretickými i praktickými výhledy komunikace s možnými mimozemskými civilizacemi. Příležitostně jsem si rád o těchto problémech něco přečetl. Nemám na mysli krkolomné spekulace populárních časopisů, povyšujících přání nad skutečnost, ale fundované práce Šklovského, Kardaševa, Gindilise, Kaplana ze Sovětského svazu či Američanů Drakea, von Hörnera, Sagana, k nimž se přidávali vědci dalších zemí.

Věda vystihla důležitost této problematiky pro lidstvo, i když efekt byl velmi neurčitý. Rovněž na našem pracovišti jsme se nejednou bavili o sémantických aspektech dorozumění s možnou kosmickou inteligencí, aniž by někoho z nás napadlo zabývat se těmito závažnými otázkami podrobněji. Škoda!

Zastával jsem názor, že případný kontakt nenavážeme my, lidstvo, ale daleko vyspělejší kosmický partner, jestliže ovšem existuje a jestliže bude chtít. Argumentoval jsem zejména tím, že taková civilizace už musí ovládat mnohem dokonalejší metody i přístroje, takže může snadno vyhledat nezkušené civilizační mládě, které křičí na nejrůznějších vlnových délkách a do všech koutů vesmíru: „Tady Jsme!“

Nemohl jsem ovšem tušit, že budu jedním z prvních, který se o pravdivosti svých názorů přesvědčí. Byli Jsme totiž nejen zaregistrováni, ale byl s námi i navázán kontakt, jenže zcela jinak, nepředpokládala teorie. Na povrchu jistě i nadále pomocí radioteleskopu zkoumáme hvězdu po hvězdě, avšak na dně oceánu už pobývá někdo, pro koho nemáme lidská měřítka. Proto je tolik důležité aby lidstvo vědělo, jak neohlášená návštěva od samého počátku postupovala a pod jakým zorným úhlem lidstvo nazírala.

Ze všech údajů i zmínek, které jsem si při rozhovoru s Mozkem zapamatoval, vyplývá, že někdy počátkem čtyřicátých let dorazila do oblasti Země skupina automatických sond. Automaty nejprve počaly zkoumat soustavu Země – Měsíc z uctivé vzdálenosti. Výsledkem prvních analýz bylo rozhodnutí usídlit se na odvrácený straně Měsíce, čímž byla získána spolehlivá základna k sondážím na zemském povrchu.

Nic se neponechalo náhodě. Byly prozkoumány podmínky života i veškeré jeho zákonitosti a složité automaty se poté pustily do rozboru rozhlasového vysílání. Postupně pronikaly do komunikace lidstva, což nebylo zdaleka jednoduché. Ačkoli tvůrci automatů počítali s nejrůznějšími eventualitami, málem je zaskočila jedna prostá skutečnost: babylónská změt jazyků a nářečí, vládnoucí na naši planetě.

Civilizace mozků vycházela totiž z vlastních zkušeností, ze svého řádově nižšího počtu členů komunikujících jedinou řečí, přesněji řečeno jednotným matematickým jazykem. Proto nepočítala s možností, že by někde vládla taková jazyková neuspořádanost jako u nás, na Zemi. Vyslané automaty ve své programové poctivosti chtěly nejprve proniknout do tajů všech jazyků i nářečí, které zachytily, a dokonce luštily i kódované zpravodajství válčících stran. Bezpochyby by tak brzy zahlušily značnou část své paměťové kapacity.

Rozsáhlé jazykové expertizy pozdržely plánovaný výzkum. Po dvojnásobném přehodnocení situace dokázaly nakonec automaty zrevidovat naprogramovaný postup a samy zvolily řešení dodatečně Mozkem schválené. Jeho podstatou bylo omezení zkoumaných jazyků na pět, přičemž o volbě rozhodl počet rozhlasových stanic, vysílajících v tom či onom jazyku.: Ale to už automaty tlačil čas. V jejích stopách se blížil Mozek, pro jehož život musely připravit podmínku, Jestliže pro automaty bylo stanoviště na odvrácené straně Měsíce ideální, bylo absolutně nepřijatelné pro Mozek, neboť ten přece musí dýchat a konzumovat.

I když se drtivá většina mluveného slova té doby týkala válečného zpravodajství (lidstvo se před ušima vesmírné inteligence právě nevyznamenalo), automaty si dokázaly udělat „představu“ o registračních schopnostech lidí, o možnostech techniky, o probádaných a zvláště neprobádaných místech na Zemi. Výsledky dálkových analýz začaly být ověřovány prakticky, tedy přímo na povrchu.

Z odvrácené strany Měsíce pravidelně startovaly sondy talířovitého tvaru, aby přistávaly na odlehlých místech, kde právě panovala noc. Brzy automaty „dospěly“ k závěru, že na zemském povrchu neexistuje vhodný bod, zaručující nerušený pobyt Mozku. Zbývalo jedině moře a průzkumy ukázaly, že uspořádáni vodního živlu na naší planetě potřebám Mozku vyhovuje. Ten se už ostatně blížil k Zemi. Celou dobu byl průběžně informován a podle dané situace si předběžně připravoval budoucí rozhodnuti. Rovněž k jedné z nesčetných teček vesmírného propadliště, k domovské soustavě Mozku, směřoval nepřetržitý tok informací.

Druhá světová válka se zatím chýlila ke konci. V Tichomoří se ještě bojovalo na rozsáhlých vodních plochách, v Evropě se však Sovětská armáda blížila k Berlínu a prostor válečných operací se rychle zmenšoval. Ve své poslední křeči rozsévaly nacistické ponorky dosud smrt v Severním Atlantiku, ale obchodní loďstvo, plující ve spořádaných konvojích, ponechávalo rozsáhlé plochy Středního a Jižního Atlantiku volné. Někde mezi dvěma nejvyspělejšími kontinenty bylo tedy zvoleno místo…

Svět se vzpamatoval z války. Lidé měli tolik co dělat sami se sebou, škody a bolest národů teprve počal zahlazovat čas. Snad by tehdy lidstvo jinak pohlíželo na své problémy, kdyby vědělo, že není Jedinou inteligencí na své planetě a že mu – jako celku – hrozí neznámé nebezpečí.

Kdo by však uvěřil tomu, že někde na vysokém severu Grónska se děje něco nepochopitelného, že se tam zpod ledovců, z hlubin věčně zmrzlé půdy, získává kov, aby se pro nás neznámými technologiemi měnil v komplikované slitiny, v nová pouta, která svážou nejprve jedince a potom…? Dodnes nikdo nezná pravé záměry Mozku.

Za nocí byly přenášeny blokové konstrukce a realizovány složité inženýrské práce. Na dně oceánu vyrůstaly válcovité stavby, z nichž jedna se později stala i mou poslední stanici. Jen jedenkrát při těchto montážích hrozilo nečekané setkání s lidmi. Skupina letadel se náhle dostala do míst, kde se dokončovalo spouštění konstrukcí na dno, započaté předešlou noc. Dva talíře vzlétly letce vstříc a postaraly se, aby beze stopy zmizela. Rychle a nelítostně, jako by šlo o obtížný hmyz.

Vše se stěhovalo pod hladinu. Zde, někde blízko nás, musí být hangáry pro talířovité sondy, mohutné odposlouchávací i vysílací stanice schopné vynořit svá tykadla nad hladinu, dílny, kde automaty dovedou vyrobit jakoukoli součástku a v neposlední řadě opravit samy sebe, prostory, kde jsou mořští živočichové upravováni pro jídelníček Mozku… a kdoví co ještě.

Není mi blíže známo, o které fázi budováni podmořské základny se dostavil Mozek. Možná už bylo vše hotovo, možná se některé instalace dokončovaly až za jeho přítomností, jedné noci byl prostě zde, ale zcela určitě to bylo v době, kdy si ještě lidstvo nekladlo otázky o mimozemském životě s takovou naléhavostí, kdy ještě nenaslouchalo šumu vesmíru se snahou odhalit v něm umělý kód.

Mozek provedl nejprve všestrannou analýzu faktů shromážděných automaty. Nepochybuji, že to byla analýza hluboká, důsledná, nic neopomíjející. Nicméně její výsledky byly chápány z hlediska zkušeností, které si Mozek přinesl ze své domoviny. A proto byl jeden ze závěrů, možno říci vůbec nejdůležitější, zcela chybný. Mozek totiž usoudil, že má čas.

V daném momentu bylo lidstvo pro Mozek i daleké Centrum zajímavé jen jako nový zdroj informací. Ale jinak se jim zdálo snažení lidí hemžením mravenců bez cíle. Snad vlivem delšího života, který Mozku zdánlivě pomaleji protékal na domovské planetě, snad vlivem nepředstavitelné dálky, jíž téměř nečinně procestoval, snad… Mozek prostě nepochopil, že pro člověka čas tepe daleko rychlejšími údery, a spokojil se s funkcí pasivního pozorovatele, který odposlouchává lidskou komunikaci, hodnotí ji a zhuštěné informace předává na domovskou planetu.

Těch několik jednotlivců z posádek lodí, které uchvátily automaty, mu neposkytlo reprezentativní vzorek, a tak, i když se vyskytly symptomy, které měly Mozek varovat, byly v duchu první analýzy přehlíženy. Mozek měl čas, jenže zdaleka jej neměl člověk. 4. října 1957 oblétával Zemi Sputnik, kterým lidstvo zabušilo na dveře vesmíru! Radostná událost, která pozvedla naše pohledy vzhůru, byla překvapením i v hlubinách oceánu.

Energicky vedená čára napříč stránkou. Linhart se zarazil ve čtení a pohlédl rychle na hodinky. Ještě může číst, na hodnocení bude času víc než dosti.

2. NOC

Po šedesáti sedmi dnech, ve kterých se neudálo nic pozoruhodného, nastala opět noc činů, opět píši a nemohu ani vyjádřit slovy, jak jsem se na tuto chvíli těšil. Skončil jsem událostí, která nutila mnoho lidí přehodnocovat. Totéž musel učinit i neznaný host, usazený na dně oceánu.

Mozek dospěl k uvědomění, že mu nepostačí pasivní odstup, že musí poznat vědecké kapacity lidstva přímo v procesu tvůrčí činnosti. Nalézt hnací motory urychlující vývoj pro něj zcela, zvláštní civilizace. A v tomto klíčovém momentu kladu druhou otázku:

2. Je účelem pobytu mozku sledováni trendu vývoje lidstva?

Odpovídám bez váháni: Ano, zcela určitě! Jestliže nyní lidstvo stále intenzivněji zkoumá svou soustavu, a pohlíží dokonce za Její hranice, je naprosto logické, že nejbližší vyspělá civilizace chce znát jeho cíle. Centrum se začíná zabývat třetí planetou u hvězdy zvané Slunce, neboť při svém urychlujícím se vývoji by se Člověk v budoucnu mohl pro ně stát – čím? Partnerem, nebo soupeřem? Takto sice Mozek otázku nikdy neformuloval, ale je zřejmá ze zaměřeni jeho činnosti.

Dostávám se tak k velmi závažnému problému. Naznačil-li Mozek podobné úvahy, znamená to, že se už jeho civilizace setkala v kosmu se spoluprací i s odporem. Mnohokrát jsem se snažil vést myšlenkový souboj právě tímto směrem, neboť by bylo pro lidstvo ničím nevyvážitelnou informaci, kdyby se dovědělo cokoli o zákonech, jež určuji vztahy mezi kosmickými civilizacemi.

Je toho málo, žalostně málo, co z dialogů s Mozkem vyplývá. Nejprve holá fakta: Mozek pouze přiznal existenci další kosmické civilizace. Je mi známo, že ona civilizace už rovněž vstoupila do vesmíru a že se s civilizaci Mozků střetla. A to je vše. Veškeré snahy vyzvědět od Mozku něco bližšího narážely na nepropustnou hráz mlčení.

Dosud jsem se ve svém poselství opíral o přímá sdělení. Mozku, jež považuji za fakta, a úvahy, jež bezprostředně z našich setkáni vyplynuly. Nyní, a to chci zdůraznit, přecházím na kluzkou plochu dojmů. Vím, že je to ošidné, ale v kardinální otázce raději nepředat lidstvu nic, poskytují alespoň pravděpodobnou stopu.

Vědom si plně obrovské odpovědnosti, prohlašuji: „Ze zorného úhlu člověka, který se s Mozkem často střetával, z mého chápání jeho psychologie domnívám se, že ona civilizace už neexistuje! Měla zřejmě své představy a své záměry, snad i mimo vlastní soustavu, a výsledkem bylo střetnutí, ve kterém vyspělejší civilizaci Mozků, respektive jejím automatům, podlehla. Ať už je čí není můj dojem pravdivý, je třeba, aby v zájmu své existence hledalo lidstvo historické zkušenosti i v dimenzích kosmu!

Bude ovšem třeba daleko hlubších a všestrannějších analýz vzniklé situace, a především dohodnutí příslušných celosvětových kolektivních opatření. Ačkoliv se reálné nebezpečí zdá ještě vzdálené, hrozí tentokrát všem. Ze svého osamocení mohu vyjádřit toliko přáni: Když už takové nebezpečí existuje, kéž by alespoň přispělo ke sjednocení všech národů!“

3. je nutné zničit mozek?

Tato poslední otázka má nepochybně mnoho aspektů, které při jistém zjednodušení shrnuji do šesti bodů:

- lidstvo potřebuje důkaz o existenci mimozemské inteligence, aby si vůbec uvědomilo reálnost hrozby přicházející z vesmíru,

- Mozek předává informace o přednostech i slabostech naší civilizace, což může být zneužito proti její samotné existenci,

- Mozek by neváhal zlikvidovat, jakékoli množství lidi, aby jeho utajení zůstalo zachováno,

- Mozek nehledá možnosti spolupráce s lidstvem a podceňuje ho,

- existuji nepřímé důkazy, že Mozek zvyšuje počty automatů, které v přilehlých stavbách vyrábějí samy sebe. jestliže je Mozek schopen se dělit na samostatné celky (nebo nějak podobně se rozmnožovat), může vytvářet další ohniska i v jiných oceánech. Představuje pro nás ledy hrozbu i bez přispění domovské planety,

- likvidaci Mozku bude zničen představitel vyšší inteligence, než je lidská, i když ani jeho způsob myšlení není prostý nedostatků.

Z uvedených bodů jen poslední hovoří ve prospěch zachováni existence Mozku. Převažují zřetelně důvody, aby byl Mozek, v zájmu celého lidstva, zničen, jak to však provést, když jsme na každém kroku hlídáni roboty a neustálé sledování Mozkem nás zbavuje možnosti domluvy? Teprve jakmile jsem objevil zákonitosti noci činů, dostalo moje rozhodnutí konkrétnější podobu.

Noc činů. Nemohlo být úplnou náhodou, že mě jedné takové noci vzbudil zvláštní neklid a podivně pocity prázdnoty, kdy člověku chybí něco, co nikterak neumí vyjádřit. Byly dvě hodiny s půlnoci a Mozek nereagoval na žádný z mých pokusů.

Bděl jsem a probíral nejrůznější možnosti. Od té nejfantastičtější, že Mozek náhle zemřel, až po tu nejprostší, že mě jenom zkouší. Tehdy mě mezi jiným napadla i myšlenka o jeho krátkodobém spánku. Téměř tři hodiny jsem se převaloval na lůžku, než mým tělem proběhlo jemné chvění jako zvěstování opětné přítomnosti Mozku. Věřím, že tak nějak kdysi vytušil pračlověk divokou šelmu před svou jeskyní. Byl to návrat ze spánku a zbývalo vyřešit, jak je spánek dlouhý a v jakých intervalech se opakuje.

Od tohoto dne jsem uléhal až před půlnoci a odpočítával v duchu dni, odhodlán bdít se zavřenýma očima anebo s tváří zabořenou do podušek. Noc co noc až do půl třetí. Po měsíci jsem naprosto otupěl, vlastně jsem už ani nevěřil, že by se podobná noc mohla opakovat. Právě tehdy, v nekonečně pomalém chodu sekund a minut, jsem si ji dopředu pojmenoval noci činů.

Bděl jsem už spíše ze setrvačností, ale její příchod po šedesáti šesti dnech jsem rozpoznal okamžitě. Nyní čekávám na každou noc činů až od šedesátého dne a vím, že Mozek v nocí, kterou si vybere, usíná několik minut před jednou a probouzí se kolem páté. Bohužel právě v době jeho spánku je chodba přísně střežena nejméně jedním robotem. Stačilo jen zacloumat dveřmi a okamžitě jsem zaslechl jeho rychlý pohyb. Vkročit na chodbu se zřejmě rovnalo sebevraždě, takže se situace zdála opět bezvýchodná.

Plán, který mě posléze napadl, byl sice dlouhodobý, ale měl alespoň tu výhodu, že neohrožoval životy ostatních. Vycházel ze skutečnosti, že Mozek se mnou často komunikoval o sémantické problematice, i když se mu v lidské podobě zdála zbytečně složitá.

Pod různými záminkami jsem tedy navozoval situace, v nichž jsem dokazoval, jak by bylo pro Mozek výhodné, kdyby jeho automaty dovedly reagovat na význam běžných lidských slov. Mozek dlouho váhal. Svolil nakonec s podmínkou, že budu pracovat jen s velmi omezeným souborem slov, a přidělil mi k pokusům jednoho robota – vojína.

Poznat dokonale systém tohoto robota nebylo obtížné. Už po třech týdnech práce jsem s robotem provedl nelehký experiment sám na tobě. Řízen pouze mými slovy, vyhledal mi nejvhodnějším chapadlem stoličku, kvůli níž jsem dvě noci nespal. Jedním prudkým Škubnutím mi zub vytrhl.

Mozek moji práci sledoval s nečekaně velkým zájmem, často prostřednictvím sdělovače zasahoval přímo do průběhu pokusů. Vítal jsem jeho zaujetí, a navíc usiloval, aby se dlouhodobě připravované výsledky, něco jako generálky, předváděly výlučně u něj v sále. Ani při této žádosti nepojal Mozek vážnější podezření.

Jenomže mi zůstávala ještě noc činů. Stěží jsem zakrýval radostné vzrušení, jakmile jsem poznal, že vlnění, na něž si mé tělo navyklo, ustupuje a robot nebyl odvolán z mého pokoje. Mozek svou chybou splnil nejožehavější předpoklad mého záměru, ještě chvíli jsem pro jistotu čekal, než jsem vyskočil a pustil se do práce. Ukázalo se nanejvýš prospěšné, že jsem mnohokrát rozebíral i sestavoval řídící aparát robota, jelikož teď Jsem musel pracovat jen za odlesku fosforeskujících panelů.

Až do nejzazších hlubin systému robota bylo třeba zakódovat příkaz k útoku na Mozek. Věděl jsem, že to musí být útok bleskurychlý a nekompromisní. Signálem k němu nemohlo být žádné nové slovo, před Mozkem ještě nevyslovené, neboť již jeho vyřčení by Mozek varovalo. Proto jsem byl předem rozhodnut, že použiji kombinaci vymezených slov a budu spoléhat, že jejich vzájemná vazba Mozku unikne.

Nezávisle na útočné kombinaci jsem také zakódoval systém, umožňující útok ještě v samém zárodku odvolat. Propojení všech dosud samostatných okruhů bylo úkolem pro další noc činů, kdy k nim měl přistoupit i okruh nedůležitější, jenž by v momentu útoku zablokoval tok informací, kterým Mozek přes počítač ovlivňuje řídící centra robota.

Snad nikdy mi nepřipadalo čekání do příští noci činů tak dlouhé jako tenkrát. Vše sice nasvědčovalo tomu, že Mozek moje tajné zásahy neprohlédl, ale vyskytl se nový problém. Práci s robotem jsem musel uměle natahovat, neboť v dohodnutém rozsahu byla v podstatě ukončena.

Nedat najevo spěch ani nervozitu. Opakoval jsem experimenty, vymýšlel nové, ale brzy jsem přišel na to, že bych s tím vystačil sotva do poloviny vlekoucího se času. Proto jsem raději sám navrhl, že budu nějakou dobu pracovat jen teoreticky. Robot – vojín tedy zmizel z mého pokoje a já se zdánlivě pohroužil do některých složitějších návrhů, jež jsem hodlal Mozku předložit.

První překvapení přišlo, když jsem z různých náznaků svých kolegů pochopil, že pokusný robot byl postupně vyslán do všech pracoven a moji kolegové byli sdělovačem instruováni, jak mu mají předávat příkazy. Utěšoval jsem se, že Mozek těmito zkouškami jen prověřuje jiné odstíny lidského hlasu, a trnul obavou, aby někdo z nich nechtěně nevyslovil kombinaci vedoucí k útoku.

Mozek byl s výsledkem těchto experimentu zřejmě spokojen. Usoudil jsem tak proto, že mě o nich nikterak neinformoval, což by v záporném případě udělal zcela určitě. Když jsem pak asi deset dnů před předpokládaným počátkem noci činů o svého robota požádal, byl mi vrácen bez jakýchkoli okolků.

Noc přišla v obvyklém termínu a bez potíží jsem přípravné práce dokončil. Nesprávně vyslovený pokyn a hned nato dvakrát po sobě zdůrazněná oprava byly signálem, aby řídící centrum robota samo zablokovalo spojeni vedoucí k Mozku.

Po noci činů jsem asi pět dnů pokračoval v experiment ech a zakrýval kulminující vnitřní napětí. Když jsem však posléze navrhl generální zkoušku všech úkonů, které robot ovládal, přišlo druhé, ještě větší překvapení. Mozek se k návrhu prostě nevyjádřil a „choval se“, jako by o celou problematiku ztratil zájem.

Opakoval jsem svoji žádost až po nějaké době, a tehdy mi sdělovač stručně oznámil: ROZVÍJEJTE TEORII! Hned nato byl pokusný robot z pracovny odvolán. Vysvětlení bylo dvojí: Buď Mozek moje přípravy prohlédl, a jelikož o moji práci stál, ždímal ze mne oddalováním zkoušky další výsledky. V druhém, příznivějším případě ztratil pouze přechodně zájem. Byl jsem si plně vědom, že první možnost je mnohem pravděpodobnější, ale moje rozhodnutí zůstávalo pevné. Pokusit se o útok při první vhodně příležitosti.

Tehdy, v období přetrvávajícího napětí, kdy moje myšlenky těkaly nad rozloženými teoretickými poznámkami, mě také napadlo, jak využit dalších nocí činů, dokud mě Mozek k sobě nepovolá. Psát tento deník. Hrubou koncepci jsem promyslel během jednoho dopoledne, a pak už jen ukládal do paměti větu za větou. Deník se mi stal novou životní náplní, vnitřní jistotou, že činím vše, co je v mých silách.

Aby však záznamy mohly být v budoucnu prospěšné, musí se o nich někdo dovědět. Proto jsem také zintenzívnil hru mnohovýznamných slov, proto jsem při každé příležitosti bušil do představivosti toho, koho jsem si vybral, aby byl do mého odkazu zasvěcen.

Čtenářům těchto řádků, budou-li nějací, chci odkázat povinnost upřesňovat naše znalosti o Mozku a jeho záměrech, předávat si poznatky a pokusit se je dopravit na povrch. To především, zvláště pak nebude-li můj pokus úspěšný anebo jestli k němu vůbec nedojde.

3. NOC

Narychlo píši několik řádků. Původně jsem chtěl tuto noc popsat nejdůležitější výsledky svého bádání, které bych rád před Mozkem utajil. Ale Mozek je nevyzpytatelný a vše se náhle změnilo. Pět dní před dnešní nocí činů mě Mozek znenadání požádal o provedení generálky, která se původně měla konat někdy před osmi měsíci. Kupodivu se mi ho podařilo přesvědčit, že si musím některé experimenty zopakovat.

Příslušný robot se tedy opět nastěhoval do mé pracovny a po celou dnešní noc jsem si mohl ověřovat, jak reaguje na normální i zakódované pokyny. Vše se zdá v naprostém pořádku a do týdne bychom měli být povoláni do sálu. Já a robot, který jak věřím, teď přináleží více mně než Mozku. Jsem pevně rozhodnut se o útok pokusit, Jen ať toto čekání není dlouhé. Asi za dvacet minut skončí dnešní noc, pro mne každopádně poslední, neboť příští se buď nedožiji, anebo noc činů zmizí jako taková!

BOLESLAW KRZYSKOWIAK

Čára podtrhující podpis probíhala po samém dolním okraji. I Linhartovi zbývalo zhruba dvacet minut. Kdyby jen oči tolik nepálily. Ani světlo baterky s modravou září panelů nebylo dostatečné. Po půlminutě setřásl únavu a otočil stránku. Okamžitě si všiml, že se změnilo písmo a okamžitě je také poznal. Ostrý sklon, poslední písmenko každého slova jen v úpěnlivé zkratce. Tak byly napsány poznámky na výstřižcích, které mu dodal Closkey. Jak

velkou důvěru k němu mají! Rychle zalistoval. Necelých osm stránek. Musí to stihnout!

Trvalo téměř rok, než jsem se dostal k těmto zápiskům. Dříve to ani nebylo možné, jelikož zdejší život se od onoho dne úplně změnil. Nejprve se však musím vrátit k tomu, co mu předcházelo, protože deník je jediným dokumentem a chci v něm uchovat časovou posloupnost.

Že Boleslaw Krzyskowiak připravuje nějakou akci, jsem vytušil, stejně jako to, že sI vybral právě mne, koho chtěl zasvětit do svého tajemstvu Zde, v podivné odloučenosti, kde hra náznaků a domýšlení je nesrovnatelně důležitější než slova nakonec vyslovená, jsem již delší dobu skládal dohromady Fakta z našich komplikovaných dohovorů.

Během častých návštěv jsme postupně došit k osobitému způsobu výměny informaci. Přesněji řečeno, vybíral jsem si z jeho sáhodlouhých vyprávění, v nichž bezpochyby byl nucen nemálo si vymýšlet, různé možnosti. Dotazy, samozřejmě v duchu kamuflované tematiky, jsem si ověřoval, která sdělení jsou mně svým přeneseným významem určena.

Tak jsem se složitými oklikami dověděl o noci činů a na pocit, když jsem ji poprvé probděl, dlouho nezapomenu. Moci si tak během ní svobodně pohovořil. Ale oběma nám bylo jasné, že chodba je přepečlivě hlídána robotem – důstojníkem a nezbývalo, než čekat. Věřil jsem, že časem ještě zdokonalíme způsoby dorozumění, avšak blesk udeřil z čistého nebe.

Pozvání do sálu bylo pro mě naprosto nečekané a moje překvapení ještě vzrostlo, když jsem proti sdělovací tabuli zahlédl Krzyskowiaka, sedícího mezi dvěma roboty – důstojníky, Před nimi stál robot – vojín a tu jsem již pochopil, čeho mám být svědkem. Vrtalo mi jen hlavou, k čemu je dobrá moje přítomnost, zvláště když jsem si v očích přítele přečetl, že jeho překvapení není o nic menší.

Krzyskowiak byl bledý, úzké rty nepřirozeně stisknuté, a snad proto se mi zdál vyhublejši než jindy. Usedl jsem vedle něho a hned nato experiment začal, jeho průběh jsem v podstatě znal, neboť i ke mně vjel jednou nečekaně robot – vojín a podle sdělovače jsem mu musel dávat příkazy, které vykonával.

Většinu těchto úkonů vykonával pod Krzyskowiakovým vedením i nyní. Přibyly některé nové, složitější a jejich rychlý a bezchybný sled poněkud ukolébal moji pozornost, takže jsem ani přesně nerozpoznal moment, ve kterém se plánovaný průběh zkoušky změnil v útok na samotnou existenci Mozku.

Najednou se mi zdály Krzyskowiakovy pokyny zmatené a hned nato dvakrát křečovitě vykřikl. Jisté je, že ve chvíli, kdy byl prověřován robot na levém okraji seděli jsme čelem ke stolovací tabuli, vyrazil náhle k vaně Mozku a tímtéž směrem naježil všechna svá chapadla.

Krzyskowiak vyskočil, aby dráhu robota sledoval. Než jsem učinil totéž, zaregistroval jsem ještě, jak sdělovací tabulí šlehl nápis STÁT! Robot se však už řítil sálem a jeho cíl byl naprosto jasný. Střed vany Mozku, kam byl namířen úderný klín všech jeho chapadel, podporovaný jeho váhou i rychlostí. V tu chvíli jej už roboti – důstojníci ani nejvyšší rychlostí dohnat nemohli.

V těch dvou či třech sekundách, kdy jsme neschopni vyřknout slovo sledovali dráhu útočného beranidla, jsme propásli jedinečnou šanci. Kdyby se každý z nás vrhl na bližšího strážce, kdybychom se obětovali skokem, abychom je váhou vlastního těla na sekundu vychýlili z rovnováhy, mohl být snad Mozek zničen.

Jenže jsme stáli jako přikováni, a to i ve chvíli, kdy z, horní části krychle strážců vyšlehly rezavé nitky přímo do kola útočícího robota, jak dokázali oba roboti po několik metrů směrovat své paprsky přímo do osy soukolí z tak ostrého úhlu, to nevím, jistě však je, že kousek před vanou, kdy už se zdálo, že nic nemůže zabránit nárazu, rozžhavený kov bližšího kola zablokoval jeho chod.

Robot se ve svém běhu otřásl a stočil do divoké vývrtky. Vztyčená chapadla minula cíl asi o půl metru a robot samotný, otočený už k vaně bokem, se s rachotem převrátil. Zbytek jeho energie dozněl ve dvou krátkých poskocích.

Stál jsem jako sloup a všechno mně bylo jedno. Strach o život mnou otřásl až po chvíli. Robot – důstojník stojící vedle mne se pootočil a podél mého těla vyslal tepelný paprsek. Boleslaw Krzyskowiak se s přidušeným výkřikem zhroutil k zemi.

Dál už si pamatuji jen to, že jsem byl odveden na svůj pokoj. Do mé představivosti se stále vracel moment, kdy robot – vojín nadskočil jako raněné zvíře a převrátil se těsně před cílem, ozýval se ve mně Krzyskowiakův výkřik, do kterého už nestačil vložit sílu. Až za dlouho jsem byl schopen prvních analýz.

A tehdy jsem si také řekl, že největší chyba nebyla v tom, že se vana Mozku nenacházela pár metrů bliž, ani v tom, že Mozek v desetině sekundy zvolil snad jediné řešeni, které ho mohlo zachránit, ale v tom, že Krzyskowiaková akce byla individuální a nebyla koordinována. Rozhodl jsem se, ačkoli zatím nevím jak, že se musím pokusit znovu, ale rozhodně ne sám.

Dlouho jsem rozmýšlel také nad možností, zda třeba Mozek akt předem neodhalil a nechtěl předvést, jak dopadne ten, kdo se proti němu postaví. Kladl jsem si otázku, zda Mozek přece jen nějak nezaznamenává, co se během noci Činů děje, nebo zda neprohlédl naše dvojsmyslné rozmluvy. Opatření, která následovala, však spíše naznačovala, že je to málo pravděpodobně.

Po několika dnech jsme se všichni namísto bádání museli shromáždit v klubu. Po celý den se chodbou ozývalo klepání a pojíždění robotů. Večer mohl každý z nás odejít do svého obydlí a přes sdělovač mu byl vysvětlen režim otvírajících a zavírajících se dveří, které prostřednictvím počítače řídí samotný Mozek. Od té doby zmizeli roboti z našeho dosahu, zvláště roboti – vojíni, které jsem už víckrát nespatřil. Předpokládám jen, že jeden z nich dopravuje proviant a materiál do přípravny, kam ho mohu před odchodem stisknutím tlačítka přivolat.

Z chodby dokonce zmizel i hlídající robot – důstojník, který teď střeží Mozek uvnitř sálu. Obsluhovat se musíme sami a namísto volného procházení po kolonii, kdy jsme se mohli kdykoli navštívit, nám zbylo jen setkání v klubu. Byli jsme tak odděleni nejen od robotů, ale od sebe navzájem. Přece jen z nás má Mozek strach! Nové podmínky si tedy vyžadují hledání nových forem pokračování boje. Je na nás, abychom se o to pokusili.

Čára. Linhart zvedl bolavé oni a rychle zkontroloval čas. Zbývalo šest minut. Uschoval deník i s baterkou mezi papíry nejspodnějšího supliku. Vskutku nemělo smysl vyhledávat nějaké „důmyslné“ úkryty ve ventilaci či splachovací nádržce. Pojme-li Mozek podezření a prověří-li své automaty prohledáváním pokojů, mohl by mezi vědeckými poznámkami alespoň deník ujít jejich pozornosti.

Tolik nových sdělení všelidského významu, a přece první myšlenka, která. Linharta napadla, se tentokrát týkala jeho samého. Bude i on jednou pokračovat v psaní deníku? Doplňovat tuto. štafetu pro další generace unesených? Se zavřenými víčky – naučil se už tak přemýšlet – vzpomínal na přečtené a dobře si uvědomoval, že neuplyne jediný den, v němž by se k obsahu deníku v duchu nevrátil. Stejně dobře věděl, jak pomalu se budou ploužit dny i hodiny, než opět přijde noc činů, ve které se jistě setká s některým ze t svých přátel a bude s ním moci mluvit bez přetvářky.

Teď už nemohl sledovat čas, ale trvalo dost dlouho, než se ho zmocnil zvláštní neklid, ještě včera by si řekl: Oni jsou opět zde. Nyní však věděl, i když to zhola nic nemění na jeho osudu, že je to pouze Oni.

VI.

Zcela automaticky počítal Linhart dny, jež uplynuly od noci činů. Dnes to byl již třicátý šestý a k jejich zdánlivě rychlejšímu běhu přispívala i pohoda v klubu. Naučil se už žít novými pravidly, zvykl si nacházet v nepatrných náznacích nejrůznější sdělení a částečně se přizpůsobil omezeným podmínkám. Aniž by zprvu chtěl, počal rovněž pozorněji sledovat vztahy mezi jednotlivými zajatci Mozku. Porovnával jejich názory, zájmy, sestavoval si mozaiku předešlých osudů a postupně před nim vyvstávaly obrysy, jejich osobností.

Právě dnes se rozhodl, že odpoledne bude věnovat utřídění poznatků o svých druzích. Mozek ovšem nesmí vytušit směr jeho myšlenek, a proto zavalil stůl papíry, jako by se pokoušel o retrospektivní přehodnocení své práce. Občas vypsal pár znaků, přehodil stránku z hromádky na hromádku, ale v myšlenkách byl u čtyř souputníků svého uzavřeného světa.

V tu chvíli se Closkey, Hackenberger, Despiaeu a Oliviera stali jeho transproměnnými, které si dosazoval do fiktivních rovnic. Neboť teď jedině oni – a samozřejmě Mozek – ovlivňují jeho život. Dříve či později ho dostaví kritické momenty a pak může hrát rozhodující úlohu přednost či slabost kteréhokoli z nich. Co o nich zatím ví?

HANS JOACHIM HACKENBERGER

Vybral si ho k úvaze jako prvního, protože si myslel, že s ním bude brzy hotov. Teď, když si za přivřenými víčky představuje jeho osobnost, přestává si být jistý. Nedávno se spolu bavili, jaké kdo měl dříve hobby, a Hackenberger se přiznal, že byl vášnivým akvaristou. Legrační. Pozoroval-li dříve rej pestrobarevných rybek, teď je sám zkoumán na dně obrovského akvária, kde ho Mozek, velký šnek, vězni ve své ulitě.

Proč právě profesor Hackenberger? Čím zaujal Mozek, že ho pojal do týmu vybraných odborníků? Vždyť nejméně polovina jeho výroků jsou fráze, a stačí-li Mozku vědec těchto kvalit, pak lidská psychika musí být pro něj pěknou džunglí.

Nepodceňuje Hackenbergera příliš? Zrovna včera spolu hodnotili význam renesance v kulturních dějinách lidstva a Hackenberger se přitom blýskl několika brilantními postřehy. V závěru rozhovoru se bohužel jeho názory až příliš rychle změnily v přežvýkávání vymlácené slámy, je snad jeho užvaněnost v klubu přetvářkou?

Přímo se nabízí podezření, že Hackenberger touží po Closkeyově funkci. Bolestné, jestliže v konfrontaci s mimozemskou inteligencí mysli někdo více na osobní pozici než na to, že je člověkem. Lze to omluvit tím, že má každý v patách smrt? Vůbec, vztah Hackenbergera ke Closkeyovi je příkladem ryzí averze; což by ještě nedávno neměl Hackenbergerovi tak za zlé. Jak daleko ale v tomto ohledu půjde? Až k otevřené zradě? Chová-li se curyšský profesor už teď podlézavě, co bude dělat, až bude jednou na řadě? Closkey má bezpochyby pravdu, jestliže před ním taji deník.

K Jeanovi se Hackenberger chová starostlivě a přátelsky, jako vlastně každý. S Olivierou moc nediskutuje, neboť ten ho dovede rychle usadit nečekaným intelektuálním obratem. Často však spolu hrají kulečník a stojí za to je pozorovat. Hackenberger se samozřejmě nemůže Olivierovi rovnat, a tak si ti dva z dlouhodobého průměru vypočetli, že architekt je zhruba čtyřikrát lepši. Každý Hackenbergerův zásah se tedy násobí čtyřmi, a přesto většinou prohrává. Nezřídka se proto zlobí, ale Linhartovi se někdy zdálo, že jeho zlost nebyla opravdová. Osobnost profesora Hackenbergera vskutku není tak jednoduchá, jak to na první pohled vypudilo.

JEAN DESPIAEU

Každý ho nazývá křestním jménem a každý ho chce bránit. Opravdový benjamínek – to byl vůbec první úsudek o mezilidských vztazích v klubu, k němuž Linhart dospěl. Pracovně s ním často v klubu diskutoval, vždyť nakonec logika a oblast výpočetní techniky jsou spojenými nádobami, avšak i jeho vztah k Jeanovi se změnil, když poznal jeho osud.

Jelikož po chodbách směl chodit každý sám, mnohokrát se přihodilo, že byl dříve v klubu než Jean. Postupně byl všemi ostatními upozorněn, že nejmladší z unesených má přirozenou touhu se svěřovat a že je žádoucí ho pozorně vyslechnout, aby si povídáním ulehčil.

Jakmile si Linhart vzpomněl na Jeanovo vyprávění, zvedlo ho vzrušení od stolu. Předstíral, že usilovně přemýšlí a procházel se pracovnou. Napadla ho bláznivá myšlenka, že existuje jakýsi zákon o míře bolesti, jejíž množství mezi lidmi je konstantní, avšak stále se přelévá z člověka na člověka. Jako by právě teď převzal na svá bedra část Jeanovy nostalgie. Vždyť jeho slova mu připomněla událost, kterou – jak si bláhově myslel – už dokázal ze své paměti vymazat.

Že si budou s Jeanem vyprávět, rozpoznal tehdy Linhart hned při vstupu do klubu. Hackenberger s Olivierou, kteří již hráli kulečník, mu sotva kývli na pozdrav. Vrhli však na něj významný pohled, a pak se jako mávnutím kouzelného proutku po celý den nehašteřili. Closkey právě přinesl zpravodajský přehled a rychle zmizel. Jean, který seděl u šachového stolku, se do přehledu podíval, ale z výrazu jeho tváře bylo zřejmé, že vůbec nemyslí na jeho obsah.

Linhart také zběžně přehlédl titulky, prohlásil něco o věčnosti krize na Blízkém východě a postupně převedl řeč na to, jak se Jean dostal k výpočetní technice. Jean se rozpovídal nejprve o kybernetice, s kterou začínal, dialog se měnil v monolog a Jeanův život se před ním otevřel jako na dlani.

Složité rodinné i sociální poměry, mládí naplněné plánovaným odříkáním, které se jednou mělo zúročit. Když šťastně zvolil oblast výpočetní techniky, kde prorazil jeho nesporný talent, překonal úžasnou pílí všechny potíže. Sotva dostudoval, nastoupil ve Výzkumném ústavu výpočetní techniky v Marseille, avšak dlouhá nemoc zhatila jeho plány. Na lůžku se dále vzdělával, napsal řadu teoretických příspěvků, z nichž většina vyšla v odborných časopisech celého světa. Podepsal si tak nevědomky ortel, neboť zaujal nejen odborníky, ale i Mozek. Teprve v osmadvaceti letech se vrátil na pokraj normálního života, aby jej poznal z jiného konce než ze stránek učebnic či nemocniční postele. V nejintenzivnějším roce života prožil to, nač mnozí potřebují desetiletí.

Předposlední dějství jeho vyprávění připomínalo tak trochu osud hrdiny Dumasova románu Hrabě Monte Chrisío. Marseillský ustav vyslal Jeana na služební cestu do Spojených států a při zpáteční cestě Jean skončil ve spárech Mozku. Tři dny před plánovanou svatbou. Pro ostatní to byla nějaká Glaudie, pro Jeana vše. Z hlediska uvězněných však bylo nejpodstatnější až dějství poslední.

Poznání reality na dně oceánu vedlo Jeana ke dvěma neúspěšným pokusům o sebevraždu, v období mezi nimi však dosáhl nesporně velkých objevů. Výsledky, kterých navzdory stressu dosahoval s bravurní lehkostí, vytvořily zvláštní situaci. Mozek měl eminentní zájem na Jeanově tvůrčí práci a přes téměř neomezené možnosti sledování se obával dalšího sebevražedného pokusu. Ještě důležitější však bylo, že se Mozek setkal s jednotným postojem všech zajatců, kteří nerozborně povýšili Jeanův osud nad svůj vlastní.

Každý z nich sice toužil především po zprávě o svých příbuzných, a přece osud nejmladšího z nich, který v jejich očích zůstával nedospělým, se jim stal bližší. Spojoval je. A jestliže Jeanovou touhou bylo dovědět se, co se stalo s jeho Claudií, vešlo toto přání i do povědomí kolektivu. Na rozdíl od Jeanových fikcí si ovšem ostatní měli být vědomi pravděpodobného zklamání.

Bylo by důležité vědět, kdo z nich nejvíce zapůsobil na Mozek, a především čím. Možná k tomu přispělo Nírjáního pojetí všelidského dobra, možná Hackenbergerovy psychologické vývody nebo Closkeyovy argumenty, kterými neustále dokazoval, že vědecká práce celého kolektivu je danou situací paralyzována? Jistě se snažil i Oliviera, ale patrně to byl sčítající vliv všech, jenž donutil mimozemský intelekt k ústupku. Nakonec Mozek oznámil, že se pokusí ověřit, co se stalo s Claudií, když předem zdůraznil výjimečnost a neopakovatelnost svého kroku. Postaví-li se proti Mozku skutečně všichni a dokážou-li si vzájemně nahrávat „vědeckými“ argumenty, lze tedy ovlivnit jeho jednání.

Trvalo to dlouho, téměř rok. Zřejmě obdobnou cestou, jakou získával Mozek některé vědecké prameny, způsobem, jenž zůstává jeho tajemstvím, nakonec žádané zjistil, jak výsledek sdělil, ovšem prokazuje, že oblast lidských citů je mu stále nebetyčně vzdálena. Ačkoliv měl možnost záležitost konzultovat s psychologem, projevil se spíše jako biologický poloautomat.

Postavil se k získané informaci jako ke každé jiné vědecky nepodstatné, jichž ti blázniví lidé vytvářejí bezpočet, její obsah nerozvíjí poznání, a tudíž v něm samotném nevyvolává ani kladný, ani záporný pocit. Mozek požadované zjistil, předal, a tím pro sebe vyřídil. Uprostřed pracovní odpoledne se rozsvítil sdělovač a v několika vteřinách byly na padrť rozbity Jeanovy představy.

Bez jakékoli přípravy mu bylo sděleno, že Claudie se za půl roku vdala, přestěhovala do Paříže a má nyní dvě děti. Linhart chápal, že dotyčná jednala naprosto normálně, Jean byl pro ni i celý svět mrtev. Ale naprosto jinou se stává tato situace z pohledu člověka nepochybně psychicky labilního, jenž sotva poznal šíři života, všechno ztratil. Podanou informací i neohraničeně vysněnou naději. K čemu se teď má upnout?

I když svou tragédii, Jean líčil jakoby nezúčastněně a volil slova tak, aby ani v nejmenším nepopudil Mozek, jeho častá přirovnávání Linhartovi umožnila mnohé si domyslet. Hořkost byla znát v každém slově, a tak vůbec nepochyboval, že kdyby Jeanovi někdo řekl: „Teď zaútočíme na Mozek!“, šel by do toho i s holýma rukama. Neboť Jeana nyní držela při životě jen touha něco podniknout.

A potom přišel závěr rozhovoru. Linhart se v rozčilení zastavil v chůzi, protože si připomněl, jak tehdy Jean zasáhl i jeho vlastní „já“. Prostinkými otázkami, Jejichž naivita byla průzračnější než horské jezírko: „A vy jste nezažil nějakou velkou lásku?“

Nechtěl Jeana zklamat, vždyť právě teď mu zvědavost a sdílnost dávaly zapomenout na vlastní žal. Měl známosti i lásky, samozřejmě, ale rozvykládat se o nich? Tady? Proč? „Bylo to všechno takové normální,“ odpověděl s nuceným úsměvem.

„Ale jedna z nich přece musela být největší?“ naléhal Jean.

„Asi ano,“ odháněl nežádoucí vzpomínku a vyvinul největší úsilí, aby Jeanovu zvědavost odvedl jiným směrem.

Jakmile tehdy odešel z klubu, dlouho o celé záležitosti přemýšlel. Zajímavé, uvědomil si, Mozek psychologii ve vztahu k lidem neuplatňuje, snad ji ani neuznává, ale s profesorem Hackenbergerem diskutuje v poslední době nejčastěji. O čem? Jen o Jeanově psychice určitě ne, i když je nevyzpytatelná. A jaký vůbec bude Jeanův přínos, dojde-li jednou ke střetnutí? Osud mu daroval genialitu, a zároveň ho ponechal nedospělým. Není pochyb, že Jean Despiaeu půjde vždy odhodlaně proti Mozku, ale zdaleka není jisté, zda svoji úlohu zvládne!

Zbýval Oliviera a Closkey. Linhart rozvažoval, kým se má zabývat, když ho znenadání přepadla ona vzpomínka, kterou tehdy Jean v klubu přivolal. „Ale jedna z nich přece musela být největší?“ slyšel opět jeho slova.

Marně chtěl vzpomínku zaplašit zrychlenou chůzí. Neznámý promítač v jeho nitra se prostě neptal. Spustil film a zhasl v pomyslném sále. Zůstal bezmocným divákem. Ani všesledující Mozek nemůže nahlížet do jeho vlastnictví, ostatně by mu ani nerozuměl. Vzpomínky bílé i černé. Těch druhých je mnohem víc.

Zřetelně ji uviděl před sebou. Drobnější, ani ne tak hezkou jako zajímavou. Neobyčejnou svým pohledem, v němž s jemností tváře kontrastují oči. Když se někdy usmála, rozzářil se celý obličej, jenom právě ty oči zůstávaly stejné. Neměl rád zelené oči, ale u ní si jiné představit nedovedl.

Jako meteor noční oblohou se mihla jeho životem. Naprosto jiná než všechny, které předcházely či následovaly, a nikdy už asi neodhalí, čím ho upoutala. Ten poslední společný večer, kdy mu dala necitlivě najevo, že všechno končí, vybojoval jeden z nejtěžších vnitřních zápasů.

Když se rozešli, přepadla ho doma samota jako ještě nikdy. Bál se vlastních meditací. Až příliš dobře věděl, že pro ni bude donekonečna vyhledávat omluvy, pro sebe naději a nějakou cestičku k návratu. Chtěl tehdy alespoň sobě dokázat, že je schopen myslet na něco jiného.

Na psacím stole měl rozloženou přednášku na příští den: Úvod do vyšší logiky. Všechno v ní bylo jasné, mnohokrát odpřednášené. Hloubat nad samozřejmostmi, když myšlenky se úporně vracely k pro něj nečekanému rozchodu, se zdálo nad jeho síly. Aby se odpoutal, obdařoval logické symboly různými malůvkami, až se mu zalíbilo dělat kolem nich krychličky. Jeden a týž symbol maloval na stěnu každé z nich, spojoval je v řetězce i pyramidy.

Pokoušel se dávat celé krychličky do vzájemných vztahů a najednou zde byl nápad. Proč by se nemohly některé logické vazby znázornit takhle? Tužka se rozběhla po papíře. Stále se svému počínání v koutku usmíval, byl si jist, že komplikovaně klame sám sebe, ale považoval již své malůvky alespoň za inspirující.

Od první myšlenky následovala dlouhá, klikatá cesta, plná tápání, slepých uliček i drobných vítězství, než se všechny úvahy nakonec spojily v organický celek. Dva roky práce zúžily jeho život na svět logických symbolů, dva roky dřiny, jež mu přinesly světovou slávu, její počátek otevřela ta dlouhá noc, v níž tolik ztratil i našel. Tehdy, vlastně až k ránu, se narodila translogika.

Translogika. Děkuje jí za novou náplň života, za nejkrásnější okamžiky a nyní i za doživotní odloučení. V posledních bodech je tedy i jeho životní dráha takřka rovnoběžná s Jeanovou. Zamyslel se, zda by to býval udělal, kdyby i tušil, kde jeho život skončí: „Proč mi nebyly popřány dva roky navíc? Nebo alespoň rok!“ řekl v rozčilení nahlas a rozhodil rukama.

A tu si teprve uvědomil, že slova či divoká gestikulace zde, narozdíl od myšlenek, nezůstávají jeho vlastnictvím. Pohled, jenž v poslední chvíli skýtal Mozku, byl nepochybně zajímavý. Podíval se na sdělovač, na který skoro zapomněl, neboť už mnoho dnů s Mozkem nekomunikoval. Vskutku se ihned rozsvítil: MÁTE PROBLÉMY?

Rychle se vzpamatoval: „Nikoli… Pouze si představuji, jak by asi na moji prácí reagovala vědecká oponentura.“

Mozek mlčel, ale tentokrát to byl Linhart, i kdo cítil nutkáni se nějak ospravedlnit: „Uzavírá se mi další okruh problémů. Na povrchu. bych již pravděpodobně uvažoval o vydáni druhé knihy.“

I ZDE JE TO MOŽNĚ.

„Ano?“ podivil se Linhart upřímně. „Potřeboval bych pochopitelně svou prácí nejprve zrekapitulovat.“

K Linhartovu překvapení se Mozek pustil do delší věty: PŘESVÉDČIL JSEM SE, ŽE LÍDĚ POTŘEBUJI – po několika vteřinách naskočilo pokračování – MNOHO ČASU NA SHRNUTÍ MYŠLENEK!

„Ano,“ souhlasil Linhart. „Retrospektivní pohled nám umožňuje nejen shrnuti, ale i zkvalitnění práce. Chce to ovšem načas vysadit i a upnout se na něco zcela jiného.“

ODREAGUJTE SE.

„Rád, ale… opravdu nevím jak.“

ZAHRAJME SI ŠACHY.

„Prosím, rád si zahraji,“ odpověděl zdvořile, když tu mu hlavou projel nápad, který bez přemýšlení proměnil v otázku: „S kolika soupeři budu hrát?“

Sdělovač se odmlčel a Linharta se zmocnila dodatečná úzkost. Nedopustil se otázkou nějaké chyby? Mozek, zdá se, rozpaky rychle překonal: JSEM ZDE SÁM.

Odpověděl úklonou. Teď to ví oficiálně a nemusí dávat pozor na množné číslo: „Kdy budeme hrát?“ obrátil se na sdělovač.

KDYKOLI.

Linhart se zamyslel. Kdyby si vzal šachy do pracovny na dva tři dny, skutečně by mohl zapomenout na translogiku a snad i na svůj osud. Samozřejmě, příprava moc nepomůže, neboť jako vždy mu bude Mozek nahlížet přes rameno. Opět zbude jen myšlení. Proč by si ale nemohl přemýšlet a občas hřát jiné tahy než ty, které se zdají nejsprávnější? Vznikne tak nejen šachový, ale do jisté míry i psychologický souboj, který by mohl odhalit, jakými možnostmi Mozek disponuje: „Dva dny bych se připravoval zde i v klubu a třetí den si můžeme zahrát,“ řekl nakonec.

PŘIJÍMÁM. MÁTE BÍLÉ.

Mozek se tedy projevil jako kavalír, když mu nabídl výhodu prvého tahu. Jeho výzva vzbudila v klubu větší zájem, než očekával. Oliviera se s mnoha omluvami nabídl jako sparringpartner. Hrával občas s Nírjáním, ale jak se vyjádřil, málokdy mu bylo dopřáno potěšení z výhry.

Partie s Olivierou byly obsažné, přestože se v nich výrazně projevil charakteristický rys architektovy povahy – dobrodružnost spojená s elegancí. Olivieru totiž na šachovnici zajímal pouze soupeřův král. Nehleděl na zisk či ztrátu figurky, nemyslel na převádění mikroskopických výhod pro koncovku, prostě opomíjel jakoukoli taktiku kromě přímého útoku.

Jakmile byl jeho útok odražen – v jednom případě se to Linhartovi povedlo až s vypětím všech sil – zbyly mu obvykle nad šachovnicí oči pro pláč. Nijak nezarmoucen, vzdával se pak s provinilým úsměvem, aby v příští partii jiný bezhlavý útok opakoval. Hrál, jak žil!

Ještě téhož večera si Linhart zanalyzoval několik pozic a pranic nedbal, že je Mozkem sledován. Se zavřenýma očima promýšlel na své pohovce taktiku a rozhodl se, že oba dny bude studovat pouze zahájení a střední hru. Na koncovku zřejmě nedojde, neboť proti preciznosti soupeře nemá šanci. Ostatně, Nírjání sehrál s Mozkem asi deset partií a v klubu mu řekli, že se vzdával nejpozději po třiceti tazích.

Musím na něj brát tak, jak se hraje proti šachovým automatům, uvažoval v duchu. Počítač nelze porazit vyhledáváním několikatahových kombinací. Lze jej přehrát jedině dlouhodobým pozičním manévrováním, kdy intuice umožňuje lidskému myšlení situaci daleko lépe odhadnout. Jestliže se rozehrají všechny figury, z nichž každá může jít dopředu, dozadu či na jiné křídlo, počítač se v miliónech kombinací prostě nedopočítá.

Nadcházející střetnutí s Mozkem Linharta plně zaujalo. Obtížný, takřka neřešitelný úkol ho vždy obdivuhodně vyburcoval k mobilizaci duševních sil. Připravoval se systematicky a cílevědomě. V analyzovaných pozicích se snažil vyhmátnout základní strategickou linii, po tři čtyři tahy poctivě vyhledával oboustranně nejsilnější možnosti, ale potom záměrně volil neobvyklé tahy. Již vlastně v této chvíli se odehrávalo první dějství jeho blízkého střetnutí s Mozkem: etapa psychologicko-strategická.

Mozek dozajista využíval možnosti sledovat Linhartovu přípravu. Nikoliv proto, že by se ho obával jako soupeře, ale prostě proto, že sledování činnosti lidí bylo jeho posláním. Ani jednou však do Linhartových rozborů nezasáhl.

Třetí večer zasedl Linhart v klubu za šachový stolek. Srovnával bílé figurky a díval se do tváře Oliviery. Ten se v příštích chvílích stane hmotným vykonavatelem myšlenek Mozku, neboť podle anotace uvedené na sdělovací bude realizovat jeho tahy. Mozek se ohlásil prostým nápisem: JSEM PŘIPRAVEN.

Linhart rozehrál partii dámským pěšcem. Nevyhledával ostrou pozici, usiloval od počátku o harmonický vývin všech figur. Mozek snadno vyrovnal nevýhodu prvního tahu, jen jeho král dosud neprovedl rošádu a vytvářel tak nejistotu, na kterém křídle se ukryje. Linharta znervózňovalo, že Mozek na jeho tahy odpovídal takřka okamžitě. Byl na to svými kolegy předem upozorněn, avšak vadilo mu, že rozdíl v rychlosti myšlení je tak znatelný. Rovněž ho mátlo, že tahy Mozku provádí právě Oliviera, jelikož s jeho tváří měl spojeny riskantní výpady bez patřičně připraveného zázemí. Setkával se však se zcela jiným stylem hry.

Zdálo se, že ho Mozek láká k nějaké akci. Připadal mu jako lovec, jenž s pavoučí trpělivostí ovládá nitky neviditelných kombinací a očekává jeho chybu. Několikrát odolal pokušení pozicí přiostřit, všiml si výrazu nesouhlasu v Olivierově tváři, ten by se bezpochyby již dávno pustil do sveřepého útoku. I ostatní, kteří hrávali šachy jen občas, podlehli atmosféře střetnutí.

A pak najednou nastoupil Mozek sám. Těžko posoudit, jak dalece pozici propočetl, než se odhodlal k oběti lehké figury na královském křídle. Linhart teď vnímal jen bílou a černou barvu šachových polí s propletencem figurek. Rozhodl se pro aktivní obranu. Protiobětí i on obnažuje soupeřova krále a v několika tazích vzniká divoká pozice vzájemně napadených figur a ohrožených králů.

Nad dalšími dvěma tahy přemýšlel téměř hodinu a kupodivu ani Mozek neodpověděl okamžitě. Po následující výměně však Linhart uviděl svůj konec. Přímému ohrožení krále už nedokáže čelit, kdežto jeho útok by dosáhl cíle až o tah později. Jeden tah. Je to moc i málo zároveň.

Ve chvíli, kdy už uvažoval, že se vzdá, bleskla mu hlavou fantastická myšlenka. Až se zalekl, když ve spleti kombinací odhalil svou jiskřičku naděje. Obětuje dámu jen za to, aby donutil soupeřova krále popojít o poličko dál. Pak mu nebude při útoku překážet vlastní střelec, naopak jeho odtáhnutí na pole, byť soupeřem několikrát střežené, uštědří soupeři šach, a zároveň šachuje i odkrytou věží. Černý král se musí vrátit, kdežto jeho věž pronikne na osmou řadu a chráněna střelcem dává mat.

Propočítal to jednou, dvakrát, třikrát. Nebylo pochyb. Odhodlaně nabídl nejsilnější figuru soupeři. Oliviera se na něj nechápavě podíval. Mozek už dávno signalizoval, že dámu bere – nic jiného mu ostatně nezbývalo – a Oliviera stále hledal smysl Linhartova tahu. Teprve když tah Mozku realizoval a Linhart odpověděl dvojitým šachem, zablesklo mu v očích radostné poznání.

Namísto aby se Mozek vzdal, připravil Linhartovi překvapení. Nedá se to vyložit jinak, než že jeho soupeř problematiku dvojitého šachu nepochopil. Signalizoval totiž, že bere i střelce. Když byl upozorněn, že zároveň dostal i šach věži, nadlouho se odmlčel.

Jaká podobnost s transproměnnou! Řešit, co jde lineárně za sebou, ať je to sebesložitější, dovede Mozek jako počítač s bezkonkurenční bravurností. jakmile však jedna a tatáž věc obsahuje v sobě druhou kvalitu, jakmile může uplatňovat dvojitou funkci, Mozek najednou nechápe. Neumí myslet ve dvou rovinách!

Teprve teď měl Linhart čas rozhlédnout se po ostatních. Už pochopili. Oliviera i Jean měli obličeje rozzářené radostí. Zatímco Hackenberger se ještě tvářil jakžtakž neutrálně, v očích Closkeye nebylo radosti ani za mák. Na opak, z jeho tváře bylo možno číst zřetelné zděšeni.

Linhart se zarazil. V zápalu boje, v němž byl předem odsouzeným outsiderem, ho ani nenapadlo zabývat se důsledky, které by mohlo mít jeho eventuální vítězství. Co teď? Na tahu je Mozek a nezbývá, než čekat. Konečně na sdělovači zablikal nápis: MÁM-LI DVA ŠACHY NAJEDNOU, MUSÍM HRÁT KRÁLEM?

Ještě než stačil Linhart jakkoli reagovat, odpověděl za něj Oliviera: „Nezbývá nic jiného.“ Tři, čtyři, pět vteřin. Zdály se nekonečné: PARTII VZDÁVÁM. DEKUJI.

Linhart vstal a mlčky se uklonil již potemnělému sdělovači. Měl toto gesto připravené, ale vůbec nepočítal s tím, že jej bude provádět jako vítěz. Jak předem vytušil, dostalo se mu od přítomných rozdílného blahopřání a on pomalu počal chápat proč.

VII.

Klidně usnout bylo pro Linharta problémem, s kterým se v zajetí často potýkal. Ne že by vzduch nebyl svěží, měl dokonce příchuť slaného oceánu, jenže časem se stal stejně jednotvárným jako šeď chodeb, do kterých byl vháněn. Rytmicky jej vdechoval, když jako obvykle ležel se zavřenýma očima. Že by po utkání s Mozkem dokázal okamžitě usnout, s tím vůbec nepočítal.

Jakým soupeřem byl Mozek? Bezpochyby potvrdil rychlost myšlení, ale dvakrát ani on nebyl schopen okamžité reakce. Jeho možnosti jsou tudíž limitovány. Kde a čím? Klíčovým bodem střetnutí byl bezpochyby dvojitý šach a situace kolem jeho uplatnění si zasluhuje vážného zamyšlení.

V podstatě přece dvojitý šach není nic složitého, desetileté dítě jej musí po několika příkladech pochopit. Vše ale nasvědčuje tomu, že Mozek se s touto konkrétní situací dlouho nedokázal vyrovnat. Byla to pro něj vskutku nová rovina myšlení? A jestliže ano, nebude se snažit získaný stupínek trvale utvrdit či dále rozvíjet? Co když právě tato obava je příčinou Closkeyova znepokojení?

Jak se asi Mozek postaví ke své porážce? Přece mu nemůže být lhostejná? Vždyť přistupuje k lidem z pozice, „vyšší civilizace“ a na tomto pochybném podkladě si osobuje právo provádět s nimi experimenty bez ohledu na Jejich životy. A teď byl jedním z lidí poražen právě v oblasti exaktního myšlení. Má-li Mozek ve své sféře myšlení alespoň úzký koridor psychiky, co se pak ukrývá za strojovou zdvořilostí, s kterou porážku přijal? Linhart si uvědomil, že neuváženě zkomplikoval situaci. Zřejmě bude nejlépe, když jeho vítězství brzy upadne v zapomenutí a s ním i způsob, jakým bylo dosaženo.

S tímto rozhodnutím také nakonec usnul. Ani v nejmenším však neočekával, že už druhého dne se mu na jeho otázky dostane jasné odpovědi. Sotva po snídani usedl k práci, byl Mozkem zcela oficiálně požádán, zda by mu nemohl věnovat chvíli času. V notaci mu pak Mozek předkládal jednu šachovou pozici za druhou a v každé z nich byla nějakým způsobem rozvinuta myšlenka dvojitého šachu. Linhartovým úkolem bylo ověřoval, zda předkládaný postup je správný. Brzy zjistil, že Mozek – tento taktický obrat zvládl dokonale, a nezbylo, než schvalovat příklady s uctivou lhostejností. Mozek přitom opět prokázal rychlost myšlení, když během Linhartova spánku dokázal vytvořit celou řadu nejrůznějších pozic. Nebylo pochyb, že pro sebe učinil objev, jehož důsledky bylo těžko odhadnout.

Zbytek dne Linhart přemýšlel, jak sdělí dopolední událost svým kolegům, a do večera si připravil tří varianty. Když se s nimi v klubu setkal, zdálo se mu. Že i Oliviera s Jeanem dospěli v hodnocení partie k obdobným závěrům jako on. K včerejšímu utkání, ačkoli o něm jistě hodně přemýšleli, se totiž vrátili jen krátce a zdvořilostně.

Byl to vůbec zvláštní večer. Nehrál se ani kulečník a Closkey, jenž obvykle v klubu setrvával nejkratší dobu, tentokrát zůstal, a byl to dokonce on, kdo často vedl diskusi. Určitě jekají na jeho sdělení, zda se Mozek o dvojitý šach dále zajímal.

Rozhovor plynul. Linhart stále nenalézal záchytný bod, ze kterého by mohl vyjít k přirovnáním, jež si připravil. Byl si jist, že mu jeho přátelé chtějí pomoci, neboť téma diskuse se rychle měnilo. Teprve když se dostali k celosvětově známým filmům, zbyl jen krůček, aby rozhovor stočil k jedné z promyšlených variant. Zdála se mu sice ze všech nejméně vhodná, ale nebylo zbytí: „V hodnocení jednoho filmu,“ řekl poněkud hlasitěji, „jsem se rozcházel se všemi vrstevníky a v podstatě na svém názoru trvám dodnes.“

„A zajímá vás náš úsudek?“ otázal se Hackenberger profesionálně.

„Jistě. Pokud vám nebude vadit, že těmi vrstevníky byli asi třináctiletí kluci z naší ulice?“ odpověděl s úsměvem.

„Co to bylo za film?“ probudila se v Jeanovi opravdová zvědavost.

„Kovbojka. Jmenovala se Sedm statečných.“

„Klasická kovbojka,“ poznamenal Closkey. Ukázalo se, že s výjimkou profesora Hackenbergera všichni film viděli.

Zase jeden paradox. Má navázat na jednoduchý děj filmu a pociťuje přitom daleko větší nervozitu než v sále plném odborníků. V této situaci však vskutku záleží na každém slovíčku, mají-li přesně pochopit, co se událo: „Moji kamarádi úplně zbožňovali těch sedm kovbojů,“ pustil se Linhart do výkladu. „Někteří se na ně šli podívat i třikrát a při hrách si dávali jejich jména.“

„Jako kluci jsme si dávali jména slavných cangaceiros,“ usmál se Oliviera vzpomínkou: „Vám se ten film nelíbil?“

„Nelíbil… přesněji řečeno, přestal se mi líbit od jistého okamžiku.“

„Už vím,“ vpadl Jean. „Vadilo vám, že těch sedm bylo nejprve zajato a bandité jim darovali život. Dokonce jim ponechali zbraně, za vesnicí vrátili náboje a…“

„Správně,“ přerušil ho Linhart v obavě, aby nevyřkl slova, která potřeboval pronést sám. Všichni ho upřeně pozorují. Signál? Ne, není třeba. Následující větě musí porozumět i bez upozornění na důležitost. „Správně,“ opakoval nervózně, „vrátili se, aby spolehlivě dokázali to, co se od nich očekávalo už dříve. Vyřídili bandity,“ dodal po krátké odmlce. Vteřina mlčení, Výraz jejich tváří ubezpečuje, že mu po rozuměli.

„Co když svou statečnost potřebovali dokázat především sami sobě?“ přerušil ticho Closkey.

To už je zastírací manévr, pochopil Linhart, ale otázka byla určena jemu a ve snaze rychle odpovědět se dostal do rozpaků: „Uznávám, že… ověřeni vlastních sil je někdy důležité. Byli stateční, to ano, vjížděli přece do opevněné vesnice. Ale nemohu si pomoci. Na velkorysost odpověděli protiútokem, a to mi vadilo.“

„Proč?“ namítl Closkey. „Banditům přece nebyli zavázáni, ale naopak měli pomáhat vesničanům. A jestliže je bandité podcenili, tak také na svou chybu doplatili.“

Ne! Tímto směrem Linhart rozhovor vést nechtěl. Mohl by je zmást i nežádoucími podobnostmi. Na zádech ucítil studený pot. Nečekaně mu však pomohl profesor Hackenberger: „Film jsem sice neviděl, ale rozhodující je přece konečný výsledek. Zvládli to. Je to tak?“

„To je pravda,“ horlivě souhlasil Linhart. V případě filmu o tom nebyl zdaleka přesvědčen, ale o to vůbec nešlo. Hackenbergerova věta jeho sděleni potvrdila. Pryč už od tohoto námětu!

„Rozumím vám, pane doktore,“ řekl Oliviera. „Byl prostě narušen váš smysl pro fair play.“

Ochotně to uznal a s úlevou zaregistroval, že rozhovor se konečně stočil jinam. Ten Hackenberger asi nebude tak špatným psychologem, když přesně vystihl jeho potíže. Že sdělení pochopil i on, přece vůbec nevadí. Většina přirovnání týkajících se Mozku se běžně používá i před ním a zájem o to, zda Mozek dvojitý šach pochopil či nikoli, je u něj dokonce profesionální. Dobře však, že nepoužil signál. Ten by mohl vzbudit Hackenbergerovu pozornost.

Toho večera si byl skoro jistý, že se ještě ozve sdělovač. Mozek zdvořile vyčkal, až se Linhart osprchuje, a teprve těsně před ulehnutím přišel se svou výzvou: VYHOVUJE VÁM ODVETA ZÍTRA?

Stěží zakryl lhostejnost ve svém hlase: „Samozřejmě. Mám černé.“

DOHODNUTO.

Vcelku ho však Mozek žádosti o odvetu uklidnil. Partii samozřejmě prohraje, neboť teď už v šachu sotva existuje tajemství, které by jeho soupeř neznal. Kdyby se však náhodou dostal do výhody, musela by nastoupit lidská faleš. Všechno bude brzy v normálních kolejích.

Nazítří zahajoval utkání Mozek a Linhartův bojácný přístup ke hře se odrazil v přílišné pasivitě. Především mu chyběla motivace, neboť touhu prokázat velikost lidského ducha vystřídala obava, aby svému zvláštnímu soupeři neposkytl další možnost utvrdit nově získaný myšlenkový postup. Hned po zahájení se dostal do obtížné pozice, v níž Mozek umně stupňoval svůj tlak, až úplně rozvrátil Linhartovu obranu. Po 24. tahu byl nucen partii vzdát.

Daleko závažnější však byla druhá výzva Mozku, tlumočená prostřednictvím Closkeye. Chyběla při ní obvyklá koňaková kulisa a jejich jednání mělo věcný ráz. Closkey ho navštívil nečekaně hned příští den dopoledne. Přinesl si z kuchyňky židli, usadil se u Linhartova psacího stolu a ani se nenamáhal zakrývat starostlivost ve svém hlase: „Mám s vámi projednat dvě záležitosti. Začnu snadnější.“

Počkal si vteřinu na Linhartovo přikývnutí a rychle pokračoval: „Je zcela logické, že jestliže mají být výsledky naší práce jednou předány lidstvu, musí být nějakým způsobem zaznamenány. Vyjádřil jste se,“ ukázal na sdělovač, „že máte uzavřenou jistou část práce, a bylo vám naznačeno, že i v našich podmínkách je možno publikovat. Pravda, nelze mluvit o nějakém precizním tisku či vysokém nákladu, ale pro účely naše i budoucí využití na povrchu je to dostačující.“

„Předpokládám, že mi alespoň jeden výtisk zůstane.“

„To je samozřejmé,“ pospíšil si Closkey s odpovědí.

„Ptám se proto,“ usmál se Linhart, „že je-li tomu tak, pak i ostatní moji kolegové zde mají k dispozici své práce.“

„Ano. Vytvářejí malou knihovnu, kterou také obhospodařují.“

„Je možno si jejich díla prostudovat?“

„V zásadě nejsou námitky, jenže…“

„Jenže?“ zvedl Linhart obočí.

„Mohou to být jen díla těch, které jste osobně poznal. Tento fakt je dán, a proč tomu tak je, o tom si můžete udělat vlastní hypotézu.“

„Vy nějakou máte?“

„Zde je prostor pro tolik hypotéz,“ pousmál se Closkey. „Každý může mít svoji. Připomínám však, že se o nich v klubu hovořit nesmí.“

„To je mi známo,“ odpověděl Linhart. „S kým jiným než s vámi si tedy mohu o tom popovídat?“ dodal sarkasticky.

Closkey se slabě pousmál. Linhart chápe styl vzájemných rozhovorů správně. Před Mozkem je třeba být ve střehu a nic nesmí narušit jeho iluzi o vzájemném odstupu: „Ujišťuji vás, že se vám brzy dostane cti komunikovat s daleko dokonalejším partnerem. To je ovšem již druhý bod našeho rozhovoru.“

„Ještě jsme neuzavřeli první,“ namítl Linhart, který pochopil. Nepochybně se má sejit s Mozkem. Tváři v tvář. Dá se to tak říct? Uvidí i roboty. Neubránil se zachvění.

„Obě záležitosti spolu úzce souvisí,“ pokračoval rozvláčně Closkey. „Spojuje je translogika. Zde rozvíjíte své myšlenky, které je třeba podchytit pro budoucí pokolení. Vydáním vaší knížky to umožníme, ale zároveň si náš hostitel přeje, abyste mu vyložil základní principy své práce. Jde mu hlavně o úlohu transproměnné.“

Linhart dlouze pokrčil rameny. „Nevím, zda to dokáži vysvětlit srozumitelně.“

„Jistě se vynasnažíte,“ odpověděl Closkey rychle. Jeho levá ruka bezděčně vklouzla do vlasů a přihladila je. Jednou…, podruhé. Jako ve zpomaleném filmu pak klesala, až se spojila s prsty pravé ruky. Signál opačného významu! Mozek nesmí pochopit transproměnnou, uvědomil si Linhart okamžitě. Má přímo odmítnout vysvětlení? Nebo má přednést výklad natolik zmatený, aby mu Mozek neporozuměl?

„Potřebuji nějaký čas na promyšlení přípravy,“ odpověděl zvolna.

I když se Closkeyova tvář ani nepohla, přečetl v ní souhlas, kterým neotřásla ani úsečná odpovědí: „Přípravu budete muset provést urychleně!“

Linhart očekával ještě nějaký dodatek, ale ten nepřicházel. Oba mlčeli a byl to Linhart, kdo nečekaně zatoužil napít se něčeho ostrého.

„Shrnuji výsledky našeho rozhovoru takto,“ řekl konečně Closkey: „Budete připravovat k vydáni svou druhou knihu. Její obsah i rozsah je vaší záležitostí. Jakmile ji dokončíte, přijde vám jistě vhod odpočinek a pro ten vám zapůjčím ke studiu díla vašich kolegů, napsaná zde, pod mořem. Ještě předtím si však připravíte písemně výklad transproměnné a přednesete jej přímo v sále.“

„Rád bych nejprve uzavřel jednu myšlenku a okamžitě potom si napíši přípravu,“ odpověděl Linhart, kterého důrazný Closkeyův tón nezmátl. „Bude lépe, když způsob přípravy ještě prokonzultuji,“ dodal.

„To nejsem kompetentní rozhodnout,“ řekl Closkey na odchodu. „Termín vašeho výkladu vám bude sdělen později.“

Linhart osaměl. Podíval se tázavě na sdělovač, ale nedostalo se mu žádné odpovědi. Seděl u psacího stolu, avšak pracovat nezačal. Mozek stejně ví, že má nad čím uvažovat, tak proč tentokrát něco předstírat.

Mozek si chtěl bezpochyby nejprve napravit reputaci. Teprve když mu oplatil porážku v šachu, považoval za vhodné požádat ho o vysvětlení transproměnné. Stojí tedy poprvé před velkým úkolem, neboť z Closkeyova signálu jednoznačně vyplývalo, Že pro Mozek má transproměnná zůstat neznámou. Pokusí se tedy přípravu jednak natahovat, jednak může podat vysvětlení takovým způsobem, aby mu nebylo porozuměno. Poslední možností zůstává odmítnutí vysvětlení vůbec. Byl k tomu odhodlán, ale snad se mu podaří vyhnout se této krajnosti. Možná že ještě v náznacích dostane bližší instrukci v klubu.

Pokračoval ve své práci a čekal, kdy ho sdělovač napomene. Jeho soustředění se vytratilo, přesto však do večera sestavil dvě nové matice. Když se večer napoprvé dveře neotevřely, nevěnoval tomu zvláštní pozornost a usoudil, že se vydal do klubu příliš brzy. K jeho překvapení se však dveře neotevřely ani o čtvrt, ani o půl hodiny později. Pochopil, že pokud nezačne s přípravou výkladu transproměnné, je uvězněn ve svém bytě. Co si o tom pomyslí ostatní?

Ještě před dveřmi, které se neotevřely, si uvědomil, že musí zpracování přípravy prodlužovat tak, aby byla dokončena až po noci činů, během níž se může dohodnout na dalším postupu. Kolik že je to dní? Kolem deseti. Nebude to snadné.

Dnes už pracovat nemínil. Nemůže-li jít do klubu, udělá si odpočinkový večer, aby jeho obtížné usínání nebylo delší než obvykle. Zůstaly mu zde šachy a tu si vzpomněl na postavení jedné pěšcové koncovky, kterou kdysi nevyřešil. Zahloubal se do ní.

Když po více než hodině rozluštil jemnou zápletku, prodlužoval co nejvíce pobyt ve sprše i další zvyklosti předcházející ulehnutí. Na lůžku se pak cítil šťastný. Má přece úkol. Jeho význam spíše podvědomě tušil, snad pro rozhodující střetnutí ani není tak důležitý, avšak Closkey, který vidí do záležitostí Mozku podstatně lépe, měl jistě pádné důvody ke své žádosti.

V tu chvíli. Jako už po několik týdnů, se Mozek usilovně zabýval transproměnnou. Otočil na její princip s důsledností, s jakou byly obléhány středověké hrady. Veškerá krajina pod nimi mu patřila. Mezi ostatními symboly z Linhartových modelů či rovnic, vsazených pevně do jeho paměti, se orientoval snadno, jako na otevřené pláni. Avšak jakýkoli rozlet po čase narazil na některý z opevněných bodů, představovaných transproměnnou, a tento kvalitativní skok svým způsobem myšlení nedokázal postihnout. Kdyby však jediný z opevněných bodů padl, staly by se ostatní domečky z karet.

Mozek teď postupoval zpětnou metodou. Ze známých výsledků se chtěl dobrat k poznáni funkcí, které je vytvářely. Vedlejší systémy Mozku přitom hravě stačily registrovat veškeré dění v kolonii a v případě Linharta už byla dávno vyřešena i úloha, kterou se zabýval.

Někde hluboko mezi miliardami buněk se náhle zrodilo tušení. Snad prosáklo do skutečnosti jen proto, že Mozek paralelně registroval Linhartovu snahu u šachovnice. Dvojitý šach! Za jistých okolnosti lze dát jedním tahem dva šachy a Mozek už dokázal pochopit, proč je to možné. Z teorie dobře věděl, že transproměnná obsahuje v jednom symbolu vice hledisek, ale až nyní si uvědomil obdobnost přístupu.

Plně zaujat tímto námětem okamžitě napřel svou jednovrstvou analýzu nový směrem. Nyní Linharta nepotřebuje a z toho mu vyplynulo i rozhodnutí, že ho zatím bude ignorovat.

Druhého dne si Linhart klidně a systematicky utřídil poznámky, aby se k nim kdykoli mohl vrátit. Teprve potom přistoupil k výběru příkladů pro výklad transproměnné. Už fingovanou pečlivostí chtěl Mozek utvrdit, že jeho postup je důsledný a nic neopomíjející. O to více ovšem zamýšlel samotné vysvětlování později komplikovat.

Nakonec si rozložil před sebe čisté papíry i různobarevné tužky a toho dne poprvé pohlédl na sdělovač: „Jak mám zaměřit přípravu?“ Sdělovač mlčel, a Linhart proto opakoval svou otázku. Opět žádná reakce. Poněkud znervózněl a rozhodl se vyčkat. Avšak ani později Mozek na opakované dotazy neodpověděl.

Proč se vnucovat, když mu Mozek svým postojem jen ulehčuje situaci? Omezil se tedy na oficiální prohlášení: „Pokud mi nebudou požadavky upřesněny, vrátím se ke své práci,“ řekl směrem ke sdělovači. Po chvíli také své rozhodnutí s důstojným klidem uskutečnil.

Uvnitř však rozhodně klidný nebyl. Divný patron, ten Mozek. Co svým postojem sleduje? Kdyby nečetl deník a nevěděl, že Krzyskowiakovi se událo něco obdobného, byl by zneklidněn daleko více. Nevadí. Brzy přijde noc činů a během ní se pravděpodobně setká se svými druhy. Těch několik dnů vydrží snadno.

Uzounká cestička v modravém oparu. Stojí na ní jako přikován. Kráčí proti němu a rovněž je poseta modří. Vlasy, ruce, celá postava… kabelka, která se pohupuje na rameni. Je to ona! Nemůže se mu vyhnout, a přece nezpomaluje. Ani nezvedne hlavu. Podívej se, alespoň se podívej!

Teď do něj vrazí. Veškerá modř se slévá v jedinou skvrnu. Vystupují z ní nedočrtnuté obrysy její tváře. Usilovně namáhá představivost, aby je doplnil. Nejde to. Oči, uvědomuje si. Jaké jsou oči? Jako tehdy zlé. Moc zlé.

Modravý sen končí. Chtěl by jej podržet, nalézt v rozpadávajícím se obrazu stéblo pochopení, ale už je za rozmezím, už převažuje skutečnost. Otvírá oči dokořán. Dlouhá tma se světélkujícími panely. Nad sebou rozpoznává linii stropu, ale za ním vnímá prázdnotu. Nepociťuje, že by mezi. jeho vědomím a čidly Mozku odněkud seshora pulsovalo neviditelně napětí. Vlněni, na něž si zvykl a které mu teď nechybí.

Přišla noc činů. Jak to, že usnul? Sen byl rázem zapomenut a Linhart se vztyčuje na pohovce. Okamžitě se leká. Co kdyby? Rozžhne-li se světlo, musí se vydat okamžitě na toaletu. Ale světlo se nerozžíhá, tma zůstává otazníkem. Ví to ostatní? Přitáhl se až k chladné ocelové stěně, ale nic nerušilo klid noci, Jejímž charakterem si nebyl plně jist. Po paměti prošel po pracovně a k jeho uspokojeni Se ani teď světlo nerozsvítilo. Obával se, aby noc činů neutekla jen ták, nezpozorována. Každá dlouhá vteřina zvyšovala jeho obavy.

Podmořská kolonie však ožila náhle. Napnuté smysly rozpoznaly dvojí, takřka souhlasné Vrznutí dveří a vzápětí se přidalo třetí. Kroky na chodbě se spojily do jednotného rytmu. Zaradoval se. Jdou k němu všichni!

Cvaknutí otvírače u prvních dveří, u druhých už je nedočkavě vítá. Stisk ruky s Closkeyem, bratrské objetí s Jeanem, Oliviera ho dvakrát plácl přes rameno, až to skoro zabolelo. Pár dnů se neviděli, a přece jejich setkáni vyznívá jako návrat z dalekého světa, shledání po letech. Namačkáni v pracovně, cítí se svobodni.

Nikdo neusedá. Výbuch upřímné radosti zatlačuje cena každé vteřiny. Linharta přivádí do skutečnosti úsečná Closkeyova otázka: „Provádí na vás Mozek nátlak prostřednictvím počítače?“

„Ne,“ vrtí hlavou. „Asi deset dní opomíjíme oba možnosti komunikace.“

„To je dobře,“ uklidňuje se Closkey. „Vydržíte?“

„Jistě.“

„Myslím si, že je to zatím nutné,“ pokračoval Closkey. „Jsou zde jisté náznaky, že Mozek se mění, což je také první bod naší porady.“

„Jak mění?“ otázal se Oliviera za ostatní.

„Nedávno si mě pozval a získal jsem dojem, že v jeho uvažování se objevily náznaky hledání příčinných souvislostí. Vzpomeňte si jen na nedávné vychloubání profesora Hackenbergera v klubu, když zdůrazňoval důležitost psychiky v postupech myšlení. Jsem si jist, že i on si toho povšiml.“

„Dáváte posun v myšlení Mozku do přímé souvislosti s translogikou a řešením transproměnné?“ zeptal se znovu Oliviera.

„Spíše to bude výsledek dlouhodobého vývoje, ale transproměnné by v něm mohla být rozhodujícím stupněm,“ rozvíjel svou myšlenku Closkey. „Mozek se transproměnnou usilovně zabývá a rád by ji asi rozřešil sám. Je to dobré i zlé. Dobré proto, že právě nyní potřebujeme, aby ho nějaký problém trvaleji zaměstnával, a zlé proto, že pochopeni transproměnné ho může přiblížit k sférám myšlení, které jsou zatím jen naše. Co si o tom myslíte?“ otázal se Linharta.

„Obávám se, že pro rychlé matematické uvažování Mozku je právě translogika nejpříhodnějším mostem do našeho způsobu myšlení. Jakmile by zvládl vícehlediskový přístup, dokázal by okamžitě posuzovat naše rozhovory z několika úhlů.“

„Zatím ale nenaléhá,“ uvažoval spíše pro sebe Closkey. „Nesmíme tedy situaci hrotit. Jestliže si Mozek bude rozhovor vynucovat, snažte se zeširoka rozebírat základy a obcházet transproměnnou co nejdéle.“

„Mám to v tomto smyslu už promyšlené,“ přikývl Linharta „Chtěl bych být ale nápomocen přímo v akci“

„Určitě se tak stane,“ pousmál se Closkey. „Budete hotovi?“ obrátil se k oběma zbylým druhům.

Jean se podíval na Olivieru a odpověděl i za něj: „Během dnešní noci přípravu určitě dokončíme.“

„Dal bych přednost ještě jedné noci na zkoordinování akce, pokud ovšem…,“ Closkey se na chvíli odmlčel, „mezitím nedojde k dalšímu únosu.“

„Chce nového filozofa namísto Nírjáního?“ prorazil všeobecné překvapení Oliviera.

„Ne,“ odpověděl úsečné Closkey. „Tentokrát mi Mozek prozradil nejen, koho chce, ale i důvody své volby. Poprvé to není vědec v pravém slova smyslu. Má to být totiž kosmonaut.“

„I to je projev integrace myšlení,“ překonal nový údiv Linhart „Kosmonaut sice není tvůrčí kapacita, ale je průsečíkem znalostí a dovedností mnoha oborů.“

„Nad tím jsem také přemýšlel,“ řekl Closkey. „Svou volbou se Mozek ani tolik nezaměřuje na nejbližší vývoj kosmonautiky, ani na adaptabilitu člověka na kosmický prostor. Zřejmě mu dělá největší starost rozvoj snímkování z družic. Další zdokonalení by mohlo odhalit i toto doupě, i když se pravděpodobně nacházíme v Sargasovém moři a překrývají nás řasy.“

„Jakmile Mozek únos uskutečni, bude nás plný počet,“ podotkl Oliviera.

„Všichni víme,“ ujal se slova opět Closkey, „že Mozek nemá rád, když je kolonie plně obsazená, a obvykle hledá známé řešení. V největším nebezpečí jste vy, Joao. V případě neshod v transproměnné snad i vy,“ obrátil se k Linhartovi. „To by v každém případě mohlo narušit náš plán.“

„Měli bychom akci uspíšit,“ vyhrkl Jean. „Jestliže let kteréhokoli kosmonauta přes oceán…“

„Předpokládám, že bude chtít někoho, kdo uskutečnil více letů,“ přerušil ho Closkey. „Podle dalších nepřímých náznaků, by to měl být sovětský kosmonaut. Kdybych jen věděl, odkud bere tak přesné informace o cestujících v letadlech.“

„Je pravděpodobné, že se datum únosu dozvíte několik dnů předem?“ otázál se Linhart.

„Snad,“ připustil Closkey. „Mozek mi obvykle dává instrukce předem. Pro případ, že bychom akci z tohoto důvodu urychlili, promyslel jsem už způsob, jak upozornit na její počátek. Jestliže tedy Mozek bude chtít uskutečnit únos ještě před příští nocí činů, pokusím se mu s poukazem na dlouhodobý plán vnutit setkání s vámi,“ obrátil se k Olivierovi. „Den schůzky se všichni dozvíte z tiskového přehledu. Jakýkoli překlep v druhém odstavci na prvním řádku znamená zítra, v druhém řádku, za dva dny a tak dále. Mozek sice obvykle pro dlouhodobě plánované schůzky volí druhou hodinu odpoledne, ale pro každý případ bude překlep ve třetím slově znamenat třináctou hodinu, ve čtvrtém čtrnáctou a tak dále. Vy, Joao…“

„Jasné,“ odpověděl Oliviera. „Při cestě do sálu budu dělal na chodbě co největší randál.“

„Pět minut po vašem průchodu,“ pokračoval Closkey, „se každý z nás pokusí zaměstnat Mozek co nejvíce. Přesvědčil jsem se, že i pozornost Mozku lze rozptýlit, vyběhnou-li souběžně z několika míst informace, které nemůže jen mimovolně registrovat. Musí to být informace takového druhu, že Mozek eminentně zajímají, což je ve chvíli, kdy mohou rozhodovat setiny sekundy, velmi podstatně.“

„Těch pět minut máme přesně sledovat na hodinkách?“ zeptal se rychle Linhart.

„V žádném případě! Zhruba odhadnout a od té chvíle předpokládaný zájem umně stupňoval. Jeane, od vás očekávám postupné vzrůstání neklidu, které ovšem nesmí vypadat jako předehra pokusu o sebevraždu. To by Mozek mohl povolat druhého robota – důstojníka.“

Jean mlčky souhlasil, ale Closkey se tím nespokojil: „Představuji si to jako extázi tvůrčího myšlení. Připravte si nějakou novou myšlenku, pro Mozek vysoce podnětnou, kterou zamícháte do mnoha významových souvětí o…,“ Closkey hledal vhodně slovo, „promiňte… o vaší Claudii.“

Linhart si všiml, jak Jean okamžitě zbledl, ale to už se Closkey obrátil k němu: „Transproměnná a její výklad. Malujte nějaké obrázky a mluvte přitom nahlas. Složitě… nadšeně! Musí to vycházet přímo z vás!“

„Mohu prozradit všechno?“

„Můžete, jestlíže se nám nepodaří Mozek zničit, jednou se transproměnné zmocní sám. V opačném případě mu už nebude moc platná.“

Spartakus! bleskla Linhartovi hlavou jedna z nejsilnějších představ dětství, jakže to vykládal učitel dějepisu? Před rozhodující bitvou vystoupil Spartakus před šiky otroků se svým nejmilejším koněm. Krásné zvíře. Jednou ranou mu uťal hlavu: Jestliže tuto bitvu prohrajeme, nebudu ho více potřeboval. Jestliže zvítězíme, budu mít koně ještě lepšího a krásnějšího…! Spartakus už více koně nepotřeboval. Jak to dopadne s námi? Vzpamatoval se: „Pokusím se, aby můj výklad byl působivý,“ řekl se suchými rty. „Co dál?“

„Budete zaměstnávat Mozek tak dlouho, dokud nezhasne světlo. Jakmile se tak stane, otevřete oboje dveře tímto otvíračem,“ řekl Closkey a podal mu složitě rozeklaný proužek kovu. „Hned teď se s ním naučíte zacházet!“

Closkey krátce vyložil, jak bude upoutávat pozornost Mozku on, ale Oliviera s Jeanem už měli naspěch. Upřesnili si s Closkeyem svůj postup a přitom několikrát padla slova Jeanova polévka. Z kontextu Linhart pochopil, že jde o domácky připravenou výbušninu. Na rozloučenou si krátce a pevně stiskli ruce.

Closkey ještě chvíli zůstal, aby Linhartovi předvedl, jak se používá otvírač. Když se přesvědčil, že to ovládá, měl se po upozornění na čas také k odchodu: „Do příští noci… anebo se sejdeme u dveří do sálu!“

„Rád bych nějak pomohl…“

„Opravdu není zapotřebí,“ řekl Closkey. „Znovu si prostudujte plánek sálu. Možná že se tam před akcí ještě dostanete, ale člověk neví. Kromě toho si poznamenejte všechno z translogiky, co pokládáte za důležité a ne chcete, aby o tom Mozek věděl. Vložte to do deníku!“ To už mu ale Closkey přátelsky stiskl rameno a rychle odběhl.

Zařídil se podle jeho rady. Po prostudování plánku sálu narychlo načrtl své představy o možnostech vazeb mezi samotnými transproměnnými. Bylo to nedokonalé, ale skica zpracovaná s vědomím, že ho nikdo nesleduje, mohla být v budoucnu dobrým základním kamenem. Před ulehnutím si ještě jednou vyzkoušel otvírač a nepostradatelnou pomůcku příštích dnů uložil pod papíry vedle deníku.

Na lůžku očekával příchod Mozku. Teprve tehdy si připomněl modravý sen. Pokusil se jej prožit znovu, vybavoval si každičký detail, a tak ho přivolával zpět. Představoval si, jak jeho myšlenky přeměněné ve vlněni procházejí ocelovou konstrukci, vybíhají nad hladinu a spěchají daleko, tam do středu Evropy. Třeba vyvolají alespoň lehký záchvěv mysli, kratičkou vzpomínku na něho, dávno odepsaného.

Ale modravý sen nepřišel. Vrátil se jen Mozek – nepřítel.

VIII.

Koloběh všedních dnů po noci činů. Linhart, posilněn setkáním, zapadl do něj dobrou psychickou pohodou, a ani ho nenapadlo po večerech vyzývat Mozek postáváním u dveří. Důležité je, že jeho Odloučení má v blížícím se střetnutí smysl. Vědět tak, jak je Mozek s transproměnnou daleko!

Snad by koloběh Jednotvárných dní nerušeně pokračoval, kdyby se neudála příhoda z Linhartova hlediska zcela náhodná. Při řešení složitého translogického modelu ho napadla jakási myšlenka a podle zvyku ji okamžitě zaznamenal. Když se pak nad ni zamyslel a zjistil, že nápad je scestný, roztrhal papír na malé kousky a mechanicky jej odhodil do koše. Až později si uvědomil, že při psaní poznámku částečně zakrýval rukou.

Byl už opět pohroužen do svého modelu, když ho vyrušil podivný šramot v kuchyňce. Dveře se právě otvíraly a dovnitř vjížděl kvádr na kolečkách, s vyčnívající manipulační rukou, která jako hlaveň tanku mířila přímo na něho. Robot – důstojník, blesklo mu hlavou. Jestliže začne s prohlídkou…

V prvním okamžiku nepocítil strach, ale údy mu ztuhly a nedokázal se pohnout, ani když kvádr těsně před ním provedl toporný obrat. Mechanická ruka se podél něj natáhla ke koši. Zcela plynule jej zachytila, následoval další půl obrat a robot mu ukázal svá jednotvárná záda. Za dvě tři vteřiny se za ním neslyšně zavřely dveře.

Závan strachu ještě dozníval, ale to už se Linhartovy myšlenky prudce rozběhly. Prvním vnuknutím bylo strach potlačit a pokračovat v práci, jako by se nechumelilo, jenže první myšlenku vzápětí dostihla druhá. Nepřineslo jeho vítězství v šachové partii jen negativní výsledky? Jaký má smysl projevovat hrdinství před Mozkem už nyní? Proč ho raději neukolébat svým překvapením, či dokonce zděšením?

Druhá myšlenka rychle zvítězila: „Co… co to bylo?“ vyskočil vzrušeně a rozběhl se ke sdělovači. „Co to bylo?“ opakoval otázku, vkládaje do ní naléhavost. Sdělovač pohrdavě mlčel. Bylo to udělení výstrahy, nebo skutečná potřeba ověřit bezvýznamnou poznámku? Znamená to, že Mozek v transproměnné tápe?

Co když ho chtěl nájezdem robota zastrašit? Že by ho jeho reakce nezajímala? Ne, to není možné, uvědomil si Linhart. Už to, že ho nepouští do klubu, svědčí o nějaké taktice, a kde je taktika, musí být alespoň ždibec psychologie. Pro lidi psychologie jistě podivné, ukryté v jiné rovině myšlení, ale o to více bude důležité vystihnout její překvapující zvraty.

Představoval si, jak je asi sestavována jeho poznámka. Zřejmě přitom asistuje přivolaný robot – vojín, jehož jemnější chapadla budou při skládání útržků bezpochyby účinnější. Dovede Mozek pocítit něco jako zklamání, až si poznámku přečte?

Ačkoli Linhart předpokládal značný zájem Mozku o vyřešení transproměnné, ve skutečnosti jej ještě podcenil. Nemohl vědět, že tři dny po události s roztrhanou poznámkou se Mozek se svou koncepcí ocitl v bludném kruhu. Ve svém stylu uvažování však přijal porážku racionálně. Usoudil, že se zatím bez Linhartovy pomoci neobejde, a koloběh jednotvárných dnů rázně přerušil: ŽADÁM O VÝKLAD TRANSPROMĚNNÉ!

„Kdy?“ zeptal se Linhart.

ZÍTRA RANO.

„Jak mám zaměřit přípravu?“

JAKO DŘÍVE PRO VAŠE POSLUCHAČE.

„Budu zítra připraven,“ odpověděl Linhart a tím byla diskuse ukončena.

Mozek zřejmě transproměnnou nepochopil, a to bylo nejdůležitější zjištění. Měl na paměti, že nesmí Mozek zbytečně popuzovat a s výjimkou transproměnně ho pokud možno plně zaměstnávat. Už předem si v duchu připravil celou řadu únikových námětů a po celý den se věnoval svému úkolu především z tohoto hlediska.

Večer se pak dveře jeho bytu otevřely, ačkoliv u nich nestál, a dokonce se ani tímto směrem nedíval. Nejraději by do klubu běžel, ale ovládl se natolik, že si dal dokonce načas a dostavil se až jako poslední.

„Jsem velmi rád, že jste se uzdravil,“ uvítal ho profesor Hackenberger, a rovněž ostatní se přidali s obdobnými blahopřáními. Nikdo se však na jeho „nemoc“ ani slůvkem nepozeptal.

Nechal se přemluvit k partii kulečníku, do které se tento večer zapojil i Closkey s Jeanem. Nespěchal, ale také ani na chvíli nezaváhal, když se Hackenberger na chvíli odvrátil, aby vyřešil složitou konstelaci koulí. Opřel se levou rukou o kulečníkový stůl a malíček nepatrně odchýlil od ostatních prstů. Zachytil letmý Closkeyův pohled, maskovaný hned nato zvýšeným zájmem o situaci na kulečníkovém stole. Closkey tedy už ví, že zítra jde do sálu, a snad jeho signál zaregistrovali i ostatní.

Později rád přijal Olivierovu nabídku na praktické zasvěcení do pohybu a rotace kulečníkových koulí. Omezil se přitom na jediné sdělení, které vyjádřil formou prosby: „Nebude vám vadit, budu-li hrát pomalu a případně i některé pokusy zopakuji?“ řekl, když přebíral tágo, ale na Olivieru se přitom ani nepodíval. Všem, kromě Hackenbergera, tak potvrdil, o jaký výklad bude zítra usilovat.

Nemohl se nabažit atmosféry klubu a odcházel jako poslední, když si ještě rychle pročetl starší tiskové přehledy o událostech na povrchu. Sotva se však vrátil na pokoj. Čekalo ho další překvapení. Na stole měl kopie tří článků věnovaných translogice a k nim připnut krátký vzkaz naklepaný na stroji: Další materiály předám brzy!

V posledním slově bylo jedno písmeno překlepnuto a správně nadepsáno nahoře. Překlep ve slově brzy nemohl znamenat nic jiného, než že akce se uskuteční brzy. Nastávají rozhodující dny v podmořské kolonii a jeho setkání s Mozkem k nim nepochybně přísluší.

Na výzvu sdělovače vyšel ze dveří a poprvé zabočil na opačnou stranu. Nerozhodně stanul před bytelnými dveřmi sálu, jehož představu z plánku byl připraven konfrontovat se skutečností. Daleko více v něm pulsovalo napětí z očekávaného setkání s někým, kdo se zrodil nepředstavitelně daleko odtud a byl příčinou tak tvrdé změny jeho osudu.

Za otvírajícími se dveřmi uviděl nejprve robota – důstojníka. Dobře že jej spatřil na několik vteřin ve své pracovně, nepřipadá mu alespoň tak hrozný. Dnes je mu spíše záhadou, jak udržuje rovnováhu, když mohutná mechanická ruka vyčnívá daleko kupředu. Němý strážce Mozku ho doprovází k psacímu stolu. Ocitá se v půlkruhu podivné místnosti, pro svou velikost ne nadarmo nazývanou sálem, a chvíli si připadá nepatrný a bezvýznamný.

Shora prýští jasné světlo, doplňované svitem panelů ze všech stran. Strop kopule, nejméně čtyřikrát vyšší než v jejich obydlích, je uzavřen klenbou katedrál. Musí tomu tak být, neboť konstrukce počítače, jehož Krzyskowiak pojmenoval generálem, neúměrně převyšuje ostatní vybavení sálu. V opačném směru by měla být vana Mozku, ale Linhart se tam zatím nepokouší ani šlehnout okem, ostatně výhled mu zakrývá souběžně s ním postupující robot.

Masivní psací stůl s židli jsou cizím prvkem v tomto světě uhlazeně studených kovových skříní s pamětmi či jiným posláním. V onom zlomku vteřiny při usedání zahlédl jen obrysy vany a snad i nějakou skvrnu uprostřed. Vzpomněl si na začátek šachové partie a řekl směrem ke sdělovací tabuli počítače totéž, co tehdy Mozek jemu: „Jsem připraven!“

Očekával mnohé, ale už první věta, která se objevila, na sdělovací tabuli, byla šokem: MŮŽEME SE SEZNÁMIT. Zarazil se a Mozek musel jeho rozpaky postřehnout. Co sleduje touhle formalitou? Je to jen ona strojová zdvořilost přizpůsobená lidským zvykům, anebo chce Mozek uspokojit jeho zvědavost hned, aby pak nebyl poočku stále sledován? Povstal, doplnil půlobrat lehkou úklonou svému věznitel, a spočinul na něm přímým pohledem.

Vana Mozku? Vskutku to vypadalo nejméně jako čtyřmetrová vana na kovovém podstavci, z níž neprůhledné okraje ukrajují z obou stran podstatnou část Střed je však spíše akváriem se slabě mléčnou tekutinou, v níž Mozek připomíná podivnou chobotnici. Pravda, nemá úzká a rozvětvená chapadla, to jen z nepravidelné koule vystupují plytké rohy, jako když dítě namaluje mnohozubatou hvězdici.

Jenomže rohy se neustále vlní a mění. Někdy jsou pouhým hrbolem, hned nato vyráží, jako by se po neznámém vnitřním výboji chtěly z koule vytrhnout. Tuto představu je třeba doplnit tmavými svislými pásy, tolik připomínajícími fotografie planety Jupiter, otočené o devadesát stupňů. A to vše se vznáší a pohupuje v nevelkém prostoru, z něhož vybíhají neviditelné nitky moci, před kterými nelze utéct. Tři vteřiny pohledu do tváře, která je zároveň tělem i úžasnou myslící kapacitou, zachvacuje ho podivný pocit. Teď, právě teď, by schránku mimozemského života nedokázal rozbít, i kdyby snad takovou možnost měl.

Otočil se zpět ke sdělovací tabuli, na které okamžitě naskočil jednoduchý translogický model. Sotva jej přelétl očima, předvedl mu Mozek jeho řešení. Rychle a bezchybně. Pět řádků matic se objevilo pod sebou v necelé minutě a závěr si Mozek dovolil na velké tabuli i podtrhnout.

Následoval další model, tentokrát však s transproměnnou. Vyvozující řádky i řešení byly opět správné a Linhart zatrnul obavou, že transproměnná, jeho geniální myšlenková zkratka, obsahující zároveň v sobě vyšší kvalitu, byla Mozkem pochopena. Ale nebylo tomu tak. Model zmizel a na tabuli vyskočilo přiznání: ŘEŠENÍ NEROZUMÍM!

„Bylo správné,“ potvrdil Linhart.

ZNÁM JE Z VAŠI KNIHY. PROČ JE TAKOVÉ?

„Zadání!“ řekl Linhart profesorským tónem.

Když naskočilo, začal s výkladem prvního symbolu, avšak Mozek ho okamžitě přerušil. Z tabule zmizelo všechno kromě transproměnné a dvou nejbližších symbolů z každé strany. Linhart vycítil, že kritický moment se blíží. Přesto se pustil do rozvláčného popisu funkce symbolu předcházejícího transproměnné a Mozek tentokrát výklad nepřerušoval: „Dalším a vyšším symbolem je transproměnná, na niž navazuje symbol, který vyjadřuje… pokusil se o naivní trik obejít kritický bod jen tak mimochodem.“

STOP! VYLOŽIT TRANSPROMĚNNOU!

„Transproměnná Je myšlenková zkratka, obsahující zároveň vyšší kvalitu,“ odříkal Linhart vlastní definici, kterou už Mozek určitě mnohokrát rozebíral.

VYLOŽIT SLOVA – ZÁROVEŇ VYŠŠÍ KVALITU.

Jen nevyslovit sama v sobě, uvědomoval si Linhart.

„To je jednoduché,“ řekl nakonec. „Transproměnná obsahuje více kumulovaných hledisek i vazeb.“

Když Mozek neodpovídal, Linhart se k němu obrátil. Zdálo se mu, že se jeho plocha scvrkla, i když stále zůstával mnohem větší než lidský. Mělké výčnělky rychle pulsovaly, ale zdaleka nevyčnívaly tak daleko jako před chvílí. Svislé pásy potemněly. Takhle tedy vypadá soustředěný Mozek. Náhle, jako mávnutím kouzelného proutku, získal Mozek opět svou původní podobu: UVEĎTE PŘÍKLAD!

Na tento pokyn byl Linhart připraven. Kolikrát za dobu čekání promýšlel právě tuto situaci. Potřeboval si připravit takový příklad, aby Mozek zaujal a odpoutal od transproměnné. Usoudil, že východiskem by měly být informace, které získal z Krzyskowiakova deníku. Je-li zde Mozek proto, aby zkoumal vývoj lidstva, pak tedy…

Napřímil se: „Transproměnná slouží k řešení vícehlediskových problémů. Jednou se musí podařit uvést transproměnnou do vztahu nejen s Jednoduchými symboly, ale i s jinou transproměnnou. Snad se v budoucnu uskuteční i propojení celého systému transproměnných. Z nich bude možno sestavovat matice, které by řešily i nejsložitější problémy. Využití vidím především v oblasti prognostiky.“

Linhart se odmlčel a s uspokojením zaregistroval, že i sdělovací tabule je zatím němá. Zaujal tedy Mozek, a aby jeho pozornost udržel, pokusil se o nadsázku: „Věřím, že pomocí systému transproměnných bude možno sestavit nejspolehlivější prognostiku lidstva!“

JAK CHCETE SKLOUBIT DO JEDNÉ MATICE TOLIK RŮZNÝCH FAKTORU?

„Netvrdím, že by to byla jediná matice,“ odpověděl. Získával jistotu, neboť Mozek postupoval podle jeho představ tak dokonale, až ho to zaráželo. Teď nadhodit vějičku: „Ostatně teoreticky je možno jít ještě dál. Proč se v další fázi nepokusit o prognózu vývoje třeba vaší civilizace, bude-li k tomu dostatečný souhrn faktů? A proč jednou nesestavit nástin vývoje inteligentního života v galaxii? Zdá se to fantastické? Kde je pak konec fantazie? Pozor, nemyslím jen lidské, mám na mysli i fantazii vaší civilizace, prostě inteligentního života vůbec.“

PŘÍLIŠ DALEKOSÁHLÁ KONCEPCE.

„Budiž, ale je třeba ji alespoň vytyčit.“

OVLIVNILO SETKÁNÍ SE MNOU SMĚR VAŠEHO BADANÍ?

„Ano,“ přiznal Linhart prostě, „i na povrchu, a to ve všech vědních oborech, by tomu tak bylo, kdyby existence mimozemského intelektu byla hmatatelnou a nepopiratelnou skutečností.“

LIDSTVO SE TÍM DOSUD. VĚDECKY NEZABÝVALO?

Otázkou Mozek uhýbal z Linhartova směru. Hrozilo uzavřeni diskuse a návrat k transproměnné, a to by chtěl alespoň odložit. Jako blesk mu projela hlavou nová myšlenka. Rozhodl se riskovat: „Samozřejmě, existuje přece teorie majáků.“

Mozek mlčí. UŽ nejméně půl minuty. Řeší snad sémantický význam slova maják? Chápe jej ve správném smyslu? Linhart rychle sbírá v paměti útržky vzpomínek na jednu knihu. Mozek se přece nikdy nemohl zabývat beletrií, konkrétně románem sci-fi? Linhart teď musí zvládnout opačný postup. Bezbřehou lidskou fantazii postavit na jakýsi vědecký základ, neboť jeho matematickému a na přesné myšlení úzkostlivému partneru je nanejvýš proti srsti jakákoli diskuse z oblasti dohadů či domněnek. Splnění záměru však vyžaduje precizní nastolení problémů i jeho suverénní obhajobu.

AUTOR A DÍLO, zaplálo konečně na sdělovací tabuli.

„Arthur Clarke: 2001: Vesmírná odysea.“ Jen aby ho název nezarazil svou nevědeckostí. „Je to futurologická úvaha o kontaktech s vyspělejší kosmickou civilizací,“ dodal rychle. JAKÁ JE JEHO TEORIE MAJÁKU? Pomalu a opatrně, připomínal si Linhart. Všechno musím podat jako objektivní, vědecky podložený názor, který ale nesmí příliš korespondovat s úvahami v Kržyškowiakově deníku, aby se v Mozku neprobudilo podezření: „Podle autorovy futurologická představy budují vyspělé kosmické civilizace kolem světů, slibujících život, skryté majáky. Rozšíří-li se život někde natolik, že vytvoří rozum, že je zformována odpovídající civilizace, která ovládne svou planetu a posléze vstoupí do vesmíru, pak jednoho dne nalezne i skrytý maják. Ten při odkrytí jednorázově promluví. K oné prvotní a nejvyspělejší civilizaci, která štědře pokryla svou oblast nekonečna jednoduchými měřidly vývoje, se pak stékají zprávy, že ta či ona civilizace už pokročila natolik, že stojí za to se o ni zajímat.“

DŮSLEDKY TEORIE MAJÁKU VE SVĚTOVÉ VÉDĚ?

Linhart samozřejmě nemohl říct, že takové úvahy by v odborných kruzích byly považovány spíše za moderní pohádku a že k hlubšímu zamyšlení bohužel nevedly: „Autor situoval maják neznámé civilizace na Měsíc,“ řekl tedy, „a tam jej budeme hledat, jakmile našeho Souputníka natrvalo osídlíme. Já osobně jsem přesvědčen, že autorova představa se od zdejší reality příliš neliší.“

Mozek mlčel, a proto Linhart rychle pokračoval: „Rozdíl je jen v tom, že vy jste žijícím majákem. Můžete sledovat evoluci lidstva krok za krokem a případně informovat svou civilizaci o každém dosaženém stupni poznání. A však základní myšlenka je totožná. Bylo by lidstvo pro vás zajímavé, kdyby ve svém vývoji ustrnulo, a třeba vůbec nechtělo vstoupit do vesmíru?“

TEORIE MAJÁKU JE NEDOSTATEČNÁ.

„Proč?“ vytrval Linhart ve své odvaze.

Mozek se zřejmě úplně odpoutal od transproměnné, neboť sdělovací tabule se rozblikala dlouhými větami. Z výkladu Mozku vyplynulo, že každé kosmické společenství dbá jednak na vlastní bezpečnost, jednak na zajištění nezbytných surovinových zdrojů, a k tomu pouhé rozsévání majáků nestačí.

Ve vesmíru – a zvláště tam, kde vzdálenosti mezi hvězdami nejsou tak velké – je nezbytně nutné znát sousední civilizace, znát jejich bázi; života a odpovídající materiální zdroje. Ačkoliv nekonečný vesmír se zdá materiálně a energeticky nevyčerpatelný, může zajištění některých prvků hrát v dané oblasti klíčovou úlohu, neboť zájmy civilizací se často kříží. Nedostatek surovin je tudíž nejúčinnějším hnacím motorem, nutícím civilizace k další expanzi.

„Kdy podle vás přistoupí lidstvo k letům mimo sluneční soustavu?“ zeptal se, aniž tušil, co jeho otázka způsobí.

Mozek, jehož uvažování Linhart poznával převážně z jednoznačných a rychlých odpovědí – samozřejmě když nechtěl, neodpověděl vůbec – opět nereagoval okamžitě. Linhart měl dojem, že jeho následné stažení a roztažení výstupků bylo pokrčením ramen u člověka. Vždyť na velkém displeji tabule proběhlo nejprve křížem krážem množství číslic, až nakonec potemněla téměř celá. Věděl, že její úplné zhasnutí by znamenalo konec rozhovoru, jenže nadále svítila kontrolní světla. Mozek se nepochybně pustil do rozsáhlých analýz. Tatam byla transproměnná, a snad zapomněl i na jeho přítomnost.

Později Linhart hluboce litoval, že nekontroloval čas. Mohlo to trvat půl, tři čtvrtě, stejně však i hodinu či více. Zprvu si klidně v duchu rozebíral právě ukončenou část rozhovoru a přemýšlel nad dalšími otázkami. Když si vše srovnal, snažil se nenápadně pozorovat okolí. Hluboké ticho počalo být nepříjemné a hlídající robot vyvolával svou strnulostí mrazení.

Jeho pohled přitahovala průhledná část vany v pozadí. Ani z dálky nebylo obtížné poznat, že Mozek usilovně pracuje. Potemněl daleko více než prve. Pruhy černošedých stínů překryly celou jeho plochu, přelévání v dolní části téměř ustalo, zato však horní polovina Mozku byla jediným vírem rychle se měnících obrazců. Proč se namísto přibližné odpovědi pustil do složitých analýz? Vždyť přece podobnou otázku už musel mnohokrát řešit, je to koneckonců jeho hlavní poslání.

Po chvíli se Linhartovi zdálo, že pociťuje pracovní tempo Mozku. Snad intenzita jeho myšlení vytvářela jakési vlnění, jež rezonovalo v okolním prostoru a v jeho hlavě se ozývalo stále sílícím hučením, aby postupně přerostlo v křiklavou bolest. Než naskočila na výpočetní tabuli první písmena odpovědi, stala se bolest takřka nesnesitelnou. Linhart musel napnout veškeré úsilí, aby si sděleni vtiskl do paměti doslovně:

JSTE ZVLÁŠTNÍ CIVILIZACE! NĚKDE ZŮSTÁVÁTE NA ÚROVNI DOBY KAMENNÉ, JINDE STARTUJÍ VAŠE RAKETY DO VESMÍRU! NĚKDE UMÍRÁTE HLADY, JINDE NEVÍTE, CO S NADBYTKEM! MÁTE STAMILIONY NEGRAMOTNÝCH, A PŘECE MILIONY JINÝCH ZDVOJNÁSOBUJÍ UNIVERZUM POZNÁNÍ ČÍM DÁL RYCHLEJI! JSTE ZVLÁŠTNÍ CIVILIZACE. DNES JSEM OPÉT ZMĚNIL ODHAD.

Na výpočetní tabuli zbylo ještě dostatek místa, a přece ho Mozek vynechal dobrou polovinu, aby až úplně dole dopsal: DÉKUJI. Linhart se rozloučil úklonou, při které se kolem něj všechno roztočilo. Odcházel naprosto vyčerpán, bolest hlavy nepovolovala a v koupelně zvracel. Toho večera nešel do klubu a ještě příští den dopoledne nedokázal soustředěně pracovat.

Ale účel byl splněn. Zatím o transproměnné neřekl nic nového. Zdá se však, že Mozek už opravdu uvažuje v širších souvislostech. Tentokrát to bylo výhodné, protože se mu podařilo odpoutat jeho pozornost, avšak brzy se může stát, že doplní svou úžasnou kapacitu myšlení l o fantazijní složku. Pak ovšem bude schopen domýšlet si i nevyřčené a jejich možnosti se ztenčí na minimum. Nastává závod s časem.

Třetí večer v klubu po setkání s Mozkem. Oliviera sám zamyšleně prohání kulečníkové kopie. Zřejmě čeká na Hackenbergera, který si ještě něco vysvětluje s Jeanem. Linhart nemá chuť zapojit se do jejich rozhovoru, raději se pod Olivierovým vedením pokusí zdokonalit ve hře, kterou by na povrchu určitě považoval za ztrátu času.

Přichází Closkey. Už delší čas znamená každý jeho příchod zvýšené napětí. Linhart sleduje, jak ležérně odkládá tiskový přehled na stoleček, a potlačil v sobě pokušení okamžitě si pro něj zajít. Ostatně zmocňuje se jej Jean. Stále ještě naslouchá Hackenbergerově výkladu a zvolna otáčí tiskovinou v ruce. Opravený překlep zahlédl Linhart i ze vzdálenosti tří kroků. Zdá se mu strašně nápadný, přímo na něj křičí. V žaludku pocítil prázdno, které se s lehkým zamrazením rozběhlo po celém těle.

Rychle k němu přistupuje Closkey a nadhazuje uštěpačnou poznámku o jeho kulečníkovém umění. Je to pomoc, to si Linhart uvědomuje a okamžitě se jí chápe. Pokud se jimi Mozek v tuto chvíli vůbec zabývá, nechť nabude dojem, že jeho zajatci bezstarostně utrácejí čas svého krátkého života. Zdvořile vybízí Cioskeye k utkání.

Closkey, ačkoli hraje málo, je nejméně tak dobrý jako profesor Hackenberger. Zprvu se vymlouvá na nedostatek času, ale posléze navrhuje, aby jim Oliviera postavil několik obtížných pozic, o které se každý z nich samostatně pokusí. Rozhodne počet úspěšných zásahů. Hackenberger, který zaslechl dohovor o podmínkách střetnuti, se halasně dožaduje své účasti a ke kulečníkovému stolu vleče i Jeana.

Linhart zjišťuje, že Jean je nápadně bledý. Už tedy ví. Považuje za svou povinnost upoutat pozornost na sebe a komentuje hlasitě, jak Oliviera rozestavuje koule do první pozice. A tu si všímá, že i Olivierova ruka se nepatrná zachvěla. Jeho mnoholetá zkušenost postřehnout nevyslovené jen z reakce ostatních mu umožnila pochopit, že počátek střetnutí byl právě oznámen. Ještě neví kdy, ale samotný fakt, že akce, do níž on vstupuje jako první, je zde, s ním dokázala na chvíli otřást. Není se co divit. Vždyť několik let činí přípravy pro pár vteřin, v nichž se rozhodne vše.

Už je to v pořádku. Dokonale předstírají, že kromě kulečníkového stolu kolem nich neexistuje nic jiného. Soutěžící zvládli úvodní pozice napoprvé, ale Oliviera vytváří stále složitější. Linhart dvakrát za sebou chybuje, Closkey s Hackenbergerem jen jednou. Nástrahy závěrečných rozestavení překonali v plném soustředění všichni. Oliviera jim blahopřeje a dodává, že brzy budou jejich vzájemné souboje naprosto vyrovnané. Jestliže k nim ještě dojde, pomyslí si Linhart, a už je zde opět lehká tíseň.

Closkey vítězi v užším utkáni nad Hackenbergerem, spokojeně odkládá tágo a usedá na volné místo u šachového stolku: „Hodně jste se v poslední době zlepšil,“ obrací se nečekaně k Linhartovi. Pokynul hlavou a jeho levá ruka vystřelila, aby zachytila vlasy padající do čela. Uhladila je jednou, podruhé, poklesla a jakoby mimovolně se krátce spojila s druhou rukou. Linhartovi zvoní v uších další Closkeyova slova: „Nu, jestliže se plně zotavíte, třeba odejdu brzy poražen.“

Linhart si okamžitě plně uvědomuje převrácený význam Closkeyových slov. Má onemocnět. Rychle odpovídá: „Skutečně ještě nejsem plně v pořádku. Občas zničehonic dostávám závratě.“

Je Closkeyem uklidňován, že to nic není, že je to jen vyrovnávání tlaku pod hladinou, ale to už jsou domluveni. Po Closkeyově odchodu si Linhart připomíná, že si ještě musí všimnout polohy překlepu. Všichni čtyři hrají dlouhé kulečníkové utkání a o stoleček zatím nezavadí ani okem.

Oliviera vítězí a ještě chvíli pozoruje boj o další místa. Před odchodem uchopil štíhlými prsty tiskový přehled a hlasitě komentuje první zprávu: „Už zase zemětřesení v Íránu. Tolik mrtvých.“ Letmo přehlíží další novinky a z jeho tváře nelze nic vyčíst. Odchází a Jean ho brzy následuje. Linhartovy myšlenky odbíhají k úkolu, který právě obdržel, a tak snadno prohrává s profesorem Hackenbergerem.

Jeho soupeř usedá, čistí si brýle a obrací se na něj s nečekanou prosbou: „Nepřečetl byste mi laskavě poslední zprávy?“ Samozřejmě mu okamžitě vyhovuje a nedává na sobě nic znát. Získal už přece obdobnou zkušenost, když na počátku svého pobytu předčítal před Mozkem úmyslné chyby ve svých modelech.

Druhý odstavec, šestý řádek, čtvrté slovo, stáčí si odpočítat při čtení. Tedy v pátek ve čtrnáct hodin odpoledne se začne naplňovat osud všech přítomných.

IX.

Středa pozdní odpoledne. I když napětím hraje každičký nerv, čas předstírané nemoci se zoufale vleče. Ještěže Mozek první dny dotíral a nutil ho být neustále ve střehu.

Ulehl hned druhého dne po Closkeyově signálů. Ačkoli skoro nesnídal a zřetelně naznačoval, že se necítí dobře, Mozek se vytrvale vnucoval příklady s transproměnnou. Linhart odpovídal zmateně, přeskakoval z problému na problém a přel se o každou maličkost až s profesorskou nedůtklivostí. Teprve když jeho „omyly“ byly Mozkem vyvráceny, poukazoval na svou momentální indispozici. Posléze mu byla zřetelně dána najevo nespokojenost.

Poslední dva dny se Mozek neozval a Linhart usoudil, že je na prahu pochopení transproměnné. Snad už ani není podstatné, zda ji rozřeší, či nikoliv, spíše je důležité, aby postupoval podle dlouhodobého plánu svých konzultací. Možná se o tom rozhoduje právě teď, neboť před chvílí zaslechl z chodby zřetelné kroky směřující do sálu.

Proč za nim Mozek nepošle Closkeye? Mohl by se alespoň v náznacích dovědět, co je nového. Právě když se zamyslel nad možnými změnami v plánu, ozvaly se dva silné výbuchy. Zazněly téměř současně, a zároveň zhaslo světlo. Vyskočil a nerozhodně stanul u psacího stolu. Jak to, že dnes? Rozvažoval, zda má vzít otvírač a baterku. Obnoví-li se činnost Mozku, vznikne problém, jak oba předměty znovu ukrýt. Přemohl váhání, nahmatal je mezi papíry a spěchal s nimi ke dveřím. V polovině cesty zaslechl vzdálený výkřik. Vracel se v slabé ozvěně, aby dotvrdil, že se něco nepovedlo. Není pozdě jít na pomoc? Udělá-li to, vyjde najevo, že umí otvírat dveře a… Výkřik se ozval znovu, a to rozhodlo. Vrazil otvírač do dveří, rázně jimi trhl, proběhl kuchyňkou, kde už nemusel rozmýšlet. Chodbou zněl ozvuk rychlého běhu a silný hlas: „Jeane! Linharte! Pojďte!“

Mozek byl znaven. Mnohem dříve, než očekávali jeho protivníci, i mnohem dříve, než předpokládal sám. Na velké tabuli vystřelovaly desítky znaků zdánlivě stejně rychle, ale ve shrnutích vznikaly o desetinky sekundy delší intervaly. Již jedenáct pozemských dní a nocí, prakticky bez oddechu, bušil Mozek svým způsobem myšlení do stejného problému.

V paměti měl uloženy všechny pozice transproměnných z Linhartových prací i směry vazeb na další symboly. Mozek si vytvořil metodu, jak pro něj složité vazby rozkládat na pomocné činitele, a sestavoval je do předlouhých řad. Soudil, že jejich vzájemným porovnáváním dospěje k novému poznatku. K jakému, to o všem nevěděl. Byl to sice stejný postup, jako kdyby cestující z Paříže do Říma zvolil trasu přes Tokio, ale v podstatě vedl k clil.

Dokončil právě 1104. rozklad a jako pokaždé byla výsledkem dlouhá řada nejjednodušších činitelů v jeho matematické řeči. Mozek je z počítače vsoukával do své paměti a v závěru získal nejasné tušení, že je na stopě něčeho významného. Z podhoubí obrovského kvanta informací se dral k prahu vědomí nový poznatek, i když samotná 1104. řada nepřinesla nic zvláštního. Váhal.

Stereotyp ho nutil vytvářet další řady, avšak v podvědomí už pulsovalo něco, co ho brzdilo. Nestalo se mu to v poslední době poprvé. Už několikrát, když se jeho myšlení závratně rozběhlo, musel překonávat pokušení zastavit se a pronikat od myšlenky nalevo či napravo. Mozek si neuvědomoval, že změny, působící na jeho myšlení, jsou způsobovány konfrontací s lidským uvažováním a že zesílily, když si na stovkách příkladů prověřil pozice s dvojitým šachem.

Rozhodl se zopakovat srovnávací proces 1104. řady. Výsledek byl opět negativní, ale neznámé pokušení spíše vzrostlo. Byl to pro něj zcela nový pocit. Mozek, znepokojen sám sebou, přijal nakonec vskutku radikální rozhodnutí. Vrátil se až k první řadě a znovu prověřoval výsledky.

Trvalo dost dlouho, než dospěl ke kontrole 328. řady. I tu měl sestavenou bezchybně, jenže když ji prošel až do konce, zjistil, odkud pramenilo jeho tušeni: 328. a 1104. řada byly naprosto totožné až na jediné. Tam, kde se ve stovkách činitelů 328. řady nacházela kladná hodnota, byla ve 1104. řadě záporná, a naopak. Mozek to právem považoval za slibnou stopu, která ho lákala, aby se po ní bez váhání vydal. V tu chvíli ale znovu pocítil únavu. Dosažené výsledky ho stály hodně sil, a to ho přimělo k dalšímu výjimečnému rozhodnutí.

Určil si odpočinek již na dnešní noc, tedy zhruba o deset dní dříve, než měl ve zvyku. V paměti si nejprve zafixoval vzájemný vztah obou řad i jejich výchozí pozice v Linhartově práci, aby na ně mohl bezprostředně navázat. Nechal si robotem dopravit potravu a při její konzumaci zvažoval program zbývajících hodin.

Mozek totiž během svého bdění neznal nečinnost a teď se rozhodl, že bude zbylý čas věnovat lidem. Celých jedenáct dní – až na neuspokojivé konzultace s Linhartem – je sledoval zcela mechanicky. Vedlejší vrstvy Mozku jim otvíraly a zavíraly dveře, a jelikož jejich chování nevybočovalo z normálu, hlavní centra se jimi ani nezabývala.

Jakmile takové rozhodnutí učinil, dokázal Mozek nahlédnout do všech pracoven zároveň. Diskusi s Linhartem, ležícím na pohovce, zamítl hned. Vždyť v problému transproměnné podstatně postoupil a snad brzy nalezne komplexní řešení. Tato myšlenka v něm vyvolala nejasné uspokojení, asi takové, jaké pocítil, když Linhartovi oplatil porážku v šachu. Byly to pocity, které Mozek dříve neznal a které teď počal podvědomě vyhledávat.

Ani Jeanova kybernetika nebyla to pravé. Olivieru zahlédl, jak pilně rýsuje. Vytvářel nějaký nový projekt družicové stanice a Mozek se jal studovat jeho detaily. Občas se Oliviera předklonil, zakryl část rysu, a to mu vadilo. Uvědomil si, že s Olivierou má

konzultovat za dva dny. Bylo by pro něj ovšem daleko výhodnější, kdyby…

Joao Oliviera byl tak zabrán do své práce, že si nepovšiml rozsvíceného sdělovače. Netrpělivý Mozek po chvíli v místnosti krátce zhasl a nechal svítit pouze nápis. Oliviera se k němu otočil a obsahu se zděsil: NAVŠTIVTE MNE!

Rychle se vzpamatoval: „Chtěl bych s vámi prodiskutovat svůj nový projekt, ale budu s ním hotov až pozítří dopoledne.“

NEVADÍ. ČEKÁM.

Oliviera pomalu sundával rys z desky. Zve-li ho Mozek do sálu dnes, sotva ho přijme pozítří. Provedení akce bude nutno odložit, ale to je vždycky lepší, než kdyby měla propuknout nečekaně.

VEZMĚTE I PŘEDEŠLÉ PLÁNY!

Oliviera si okamžitě uvědomil, že došlo k nejhoršímu. Odhalení výbušnin v nich zabalených by znamenalo katastrofu. „Tady ty,“ ukázal Oliviera do rohu místnosti, jen aby získal čas. Jiné tu ani v místnosti nebyly.

ANO.

Horečně přemýšlel. Na akci dnes není nikdo připraven. I Closkey ve svém plánu považoval za problematické, zda Mozek projeví vůbec zájem o plány družicových stanic, jelikož se intenzívně zabývá translogikou. A teď, naprosto nečekaně, přijde Mozek s vlastní iniciativou.

Oliviera ve chvatu natrhl svůj nedokončený výtvor, a když ho přidával k zabaleným piánům, omluvně dodal: „Chtěl jsem jej stejně dělal znovu.“ Mozek neodpověděl, a to Olivieru povzbudilo, aby se ještě jednou pokusil odložil pozváni: „Nebylo by lepší, kdybych přišel alespoň zítra?“

Formulace odpovědi byla překvapující svou špatně utajenou zlobou a málem mu vyrazila dech: MÁM PRO VÁS POSLAT ROBOTA?

Nezbývalo, než riskovat. Má zemřít o měsíc později, až bude proveden další únos? Když si Oliviera uvědomil, že není jiné cesty, získal jasnozřivý klid. S plány pod paží vykročil odhodlaně vstříc největšímu hazardu svého života. Na chodbu vstoupil co nejhlučněji, aby ho ostatní zaslechli. Třeba pochopí a pokusí se odpoutat pozornost Mozku.

Dlouhá chodba… přes vnitřní úzkost se Oliviera slabě usmívá…, dveře do sálu se otvírají…, výborně, je tu jen jeden robot…, kokový lesk počítače…, židle a stůl… masívní psací stůl… má být jedinou zárukou jeho života…, směrem k vaně vrhl úsečný pohled…, netečný Mozek mu připadal ošklivější než jindy…, zavanul z něj strach.

Teď musí dát do svého vystoupeni klid a zaujetí. A potom? Potom do každého pohybu rychlost a preciznost. V žádném případě nesmí začít s plány, v nichž je ukryta Jeanova polévka. Suverénně rozložil poškozený rys a oba stočené plány se mu podařilo umístit na okraj stolu, blíže k robotu. Navenek vypadal klidně. Hrál v něm však každičký nerv, v lýtku levé nohy se ohlásila slabá křeč.

Zpočátku byl záměrně stručný. Snažil se, aby jeho řeč postupně nabírala na dynamičnosti, chtěl, aby vzrůstajícímu zápalu odpovídala i rozmáchlá gesta. Tam, kde ještě chyběl některý detail, naznačoval jej tužkou či pohybem prstu, později mávnutím celé paže. Blížil se první a nejkritičtější bod celé akce.

Bylo třeba širokým rozmachem shodit stočené plány ze stolu, a zároveň je ještě v letu zachytit, aby kovový náraz obalu nevyvolal podezření. Provedl to perfektně. Když do obou rolí vrazil hřbetem levé ruky, stačil rychle vystřelit pravačku a v hlubokém předklonu je zachytil těsně nad podlahou. Směrem k Mozku přitom prohodil uklidňující: „Pardon.“

Akce vlastně běžela a dosud vše vypadalo normálně. Oliviera v hlubokém předklonu povstával ze židle, obracel výbušninou nezatížené konce k sobě, vsunul prsty do obou papírových rour a přitom stále vyvolával dojem, jako by je chtěl zvednout. Věděl, že pro zdar plánu je rozhodující vyřadit počítač, a proto pro něj určenou výbušninu spustil první. O půl sekundy později dává do diodu druhou, která má zničit robota. Zbývají necelé čtyři sekundy.

Sprinter v nich uběhne přes třicet metrů. Oliviera bude překonával sotva tři, ale se spoustou jiných pohybů. Levou rukou rychle vsunuje plány s výbušninou pod počítač. Zcela se soustřeďuje na tento pohyb, který má stále ještě vypadat, jako by mu nezbedná role papíru vyklouzla z rukou. Nesčetněkrát tento pohyb trénoval o poslední noci Činů a teď jej dokonale provádí. Pravou rukou, rovněž po zemi, odhazuje druhou roli někam pod kola robota a souběžně s tím zahajuje ústup.

Krok vzad, odraz, zády napřed překonává Oliviera široký stůl a v pádu se ho přidržuje. Stačil se k němu schouleně přitisknout, ale už si nestihl chránit rukama hlavu. Silná detonace otřásá podlahou a vzápětí ji druhá doplňuje. Oliviera pocítil prudkou bolest v chodidle levé nohy, odněkud svrchu se na něj sypou skleněné části výpočetní tabule.

Snad měl alespoň chvíli zůstat nehnutě ležet na podlaze, leště v dešti skla se však vztyčuje a přes bolest v noze pociťuje uspokojení. Celá pravá strana počítače je zdemolována, a navíc z ní vystupuji slabé proužky dýmu. Hrkavý zvuk obrátil jeho pozornost k robotu. Otáčel se kolem své osy značně vychýlen, jako by vyhledával rovnováhu. Teprve když se zastavil, povšiml si Oliviera. že mu chybí jedno kolo. Robot ho zaregistroval a trhavými pohyby k němu natáčel svou horní část.

Oliviera strnul a jako hypnotizován sledoval robota. Místo, aby ho děsilo nebezpečí, zaměstnávala ho otázka, proč se otáčí tak pomalu. Zášleh tepelné energie ho nečekaně minul a vrchní otočná část robota při něm divoce poskočila nahoru. Oliviera pochopil, že i další funkce byly alespoň částečně paralyzovány, a toto zjištění do něj. okamžitě vlilo život. Bleskově poklekl za stůl a otáčel jím tak, aby byl co nejlépe kryt. Musí nějak vydržet. Každou chvíli přijde pomoc.

Jestliže byly vážně zasaženy některé hybné mechanismy robota, naprogramované systémy bohužel narušeny nebyly. Minipočítač robota si dokázal z prvních pohybů odvodit nové možnosti a počal přisunovat energií v takové míře a směru, aby výslednici byly optimální funkce. Dvěma trhavými poskoky objel robot stůl a tentokrát tepelný paprsek zasáhl Olivieru dříve, než stačil uhnout.

Nebyl to zášleh smrtelný, neboť robot nedokázal stabilizovat zaměření do jediného místa. Rozptýlený paprsek přejel šikmo přes stehna, propálil kalhoty a zanechal za nimi hluboké popáleniny. Oliviera dvakrát vykřikl a prudká bolest v něm zahlušila veškeré uvažování. Snažil se odkutálet po podlaze, nohy staženy k sobě. Další zášleh ho už nemohl minout…

Closkey odložil Linhartův, rukopis. Připravoval jej k vydání, což byla dobrá příležitost k přemýšlení o jednotlivých variantách plánu. Má, nebo nemá si zapálit cigaretu? Neměl by. V poslední době kouří hodně a všeregistrující Mozek by si mohl všimnout, že neponechává rezervu do příštího přídělu.

Vybojoval sám se sebou krátký zápas s obvyklým výsledkem. Když si zapaloval, zašilhal přes ruku po sdělovači. Mlčel. Vtáhl do sebe kouř a vzpomněl si na hřmotné kroky, které slyšel před chvílí na chodbě. To jistě Hackenherger dával všem najevo, že byl opět Mozkem pozván. Také dobře, pomyslil si Closkey, nějak dlouho se už Mozek o lidi nezajímal.

Přibližoval cigaretu opět ke rtům, když ho zmrazil dvojitý výbuch a vzápětí tma. Obvykle chladnokrevný Closkey tentokrát propadl panice. Odhodil cigaretu, rozběhl se ke dveřím, a teprve u nich si uvědomil, že nemá otvírač. Chvíli mu trvalo, než jej nahmatal mezi knížkami. a až přitom si vzpomněl, že bude potřebovat baterku, a především Jeanovu polévku.

Nacpal vše do kapes a spěchal ke dvéřím. Dvakrát mu otvírač sjel po hladkém kovu, než se mu jej podařilo zaseknout. V tu chvíli k němu dolehly vzdálené výkřiky bolesti a okamžitě mu bylo jasné, že cesta zpátky neexistuje. Proběhl kuchyňkou a druhé dveře se mu podařilo otevřít hned napoprvé.

„Já sám!“ vykřikl Closkey na Linharta, který ho u dveří dostihl. „Kryjte se!“ Ten druhý příkaz patřil i Jeanovi, který právě vybíhal na chodbu. Zatímco Jean se mohl nanejvýš přitisknout ke stěně, Linharta rázně odstrčil za veřej dveří. Nasadil otvírač, sehnul se až k zemi, kde nakloněním dveří vytvořil malou škvíru. Když nezjistil bezprostřední nebezpečí, prudce otevřel. Měl asi tři sekundy na to, aby pochopil situaci.

Robot stál nad nehybným Olivierovým tělem, a jakmile zaregistroval otvírání dveří, počal se zvolna otáčet. Closkey si okamžitě všiml těžkopádných pohybů robota, a to mu stačilo, aby přehlédl poškození počítače. Teprve když vrchní část robota směřovala téměř na něj, prudce zavřel.

Proti zavírajícím se dveřím už robot svůj paprsek ani nevyslal, zato se k nim však trhavě rozjel. Closkey chvíli naslouchal u dveří a v jeho hlavě uzrával nový plán. Podíval se na společníky a odpověděl jim nejprve na nevyřčenou otázku: „Joao už bohužel není, ale brzy po pomstíme. Počítač je zničen, robot silně poškozen. Pojďte, vysvětlím vám, jak obměníme náš plán.“

Z Closkeyova pohledu vyzařovala naprostá jistota. Ještě než vstoupili do Linhartovy jídelny, zaposlouchal se několik metrů od dveří: „Je to, jak jsem si myslel,“ řekl spokojeně. „Propaluje dveře, aby mohl jít po nás. Chápete? Je slepě naprogramován, aby v podobné situaci zabíjel lidi. Tím nám odkryje cestu k Mozku.“

„Jak?“ nechápal Jean.

„Jednoduše. Dříve tolik důmyslná opatření Mozku se nyní obracejí proti němu. Všechno chtěl kontrolovat sám. Například dveře,“ odmlčel se Closkey. „Po Krzyskowlakově pokusu zabít ho vlastním robotem chtěl být svrchovaným pánem nad pohyby lidí i robotů. Lidé se však tajně naučili dveře otvírat, zatímco jeho roboti zůstali závislí.“

„Moc bych na to nespoléhal,“ namítl Linhart.

„Žádný z robotů nemá v programu otvírání dveří. A k tomu, aby je to Mozek naučil, potřebuje počítač a čas. Teď nemá ani jedno, ani druhé,“ řekl klidně Closkey.

„Takže si na pěj počkáme u dveří sálu?“ zeptal se Jean.

„Tam bude málo prostoru, příliš velký žár, a my potřebujeme zaútočit na robota z boku,“ namítl Closkey. „Dále musíme zajistit, aby i v případě neúspěšného zápasu s robotem byl Mozek zlikvidován. Proto na robota počkáme tady, dokonce mu necháme otevřené i dveře jídelny, a zabarikádujeme se až v pracovně.“

„Ale ne všichni,“ řekl Linhart, který pochopil.

„Správně, Jean ustoupí k sobě. Bude naslouchat u otevřených dveří, až robot pojede chodbou. Jakmile vjede sem a zaútočí na dveře pracovny, vyběhne a uzavře robota v jídelně. Pak bude mít cestu k Mozku volnou. Jasné?“

„Moment,“ zarazil ho Linhart. „Jestliže robot zaregistruje Jeanův běh, mohl by se vrátit a Jean by zůstal na dlouhé chodbě zcela bezmocný.“

„Nemyslím,“ zavrtěl hlavou Closkey. „Jen otočit se trvá teď robotu nejméně dvě sekundy a Jean to má pouhých dvacet metrů. Risknete to?“

Jean bez váhání přikývl.

„Nezaleknete se Mozku?“

„Rozmlátím vanu třeba kovovým opěradlem!“

„Dobrá,“ souhlasil Closkey. „Myslím, že si všichni uvědomujeme, že zničit tímhle způsobem vysoce organizovanou hmotu je barbarské, avšak není zbytí. Neztrácejme čas!“

„Co s profesorem Hackenbergerem?“ podíval se Jean na Closkeye, který byl nepochybně vůdčí osobností.

„Nedělám si iluze, že by se k nám přidal,“ zavrtěl hlavou Closkey, „ale promluvím s ním, až přivezu nářadí. Zatím vykliďte z první místnosti všechno hořlavé a v pracovně připravte malou barikádu, z níž robota zničíme.“

Closkey odběhl a Linhart s Jeanem počali přemísťovat nábytek. Jejich oči si už zvykly na slabé světlo panelů a nemuseli si ani vypomáhat baterkou. Brzy jim však byl svým svitem nápomocen i robot. Propaloval dveře po obvodu naprosto systematicky a fialové světlo jeho plamene hrozivě blikalo chodbou. I když se robot nevracel do míst, kde už dveře žárem povolily, přepažili Linhart s Jeanem chodbu jednou skříní, aby chůze po ní byla bezpečnější.

Closkeye přitom několikrát zahlédli přecházet vzadu z místnosti do místnosti. Po Čtvrthodině se k nim vrátil s vozíčkem na rozvážení jídel. Teď měl na něm ovšem naskládáno nejrůznější nářadí, mezi kterým se podivně vyjímala větší láhev koňaku. Postupu robota věnoval jen krátký pohled a spíše pro sebe řekl: „Jde mu to nějak pomalu.“

Linhart okamžitě poznal, že Closkey už pil. Nabídl jim posilněni, ale zdálo se, že se nemůže dočkat, až se k němu kolující láhev vrátí. Poté vylovil klidně cigaretu, zdvořile před nimi podržel krabičku, a když oba odmítli, zapálil si s krátkým pokrčením ramen. Zkoumavě se podíval na ozářené dveře a řekl: „Ještě stihnu zajít za Hackenbergerem. Vezmu mu také.“ Sebral rychle láhev a vykročil. Linhart i Jean ho sledovali se znepokojením, věděli však, že vytýkat mu cokoli by situaci jen zhoršilo.

U Hackenbergera se Closkey příliš nezdržel. Když se vracel, Linhart se přistihl, že více než Hackenbergerovo stanovisko ho zajímá množství koňaku, které v láhvi ještě zůstalo. Samozřejmé že ubylo, a to ještě bylo otázkou, zda na tom měl Hackenberger vůbec nějaký podíl. „Sděluji vám,“ promluvil Closkey sarkastickým tónem, „že profesor Hackenberger vyhlašuje neutralitu. Označil naši akci za pochybnou a nehodlá opustit svou pracovnu. Uvidíme, jak se bude tvářit, až mu za půl hodiny oznámíme, že Mozek prostě neexistuje.“

Linhart s Jeanem přešli jeho poznámku mlčením. Padla na ně tíha příštích okamžiků. Optimismus, který Closkey štědře rozséval a kterému zprvu podlehli, teď přičítali spíše koňaku. K jejich obavám přispěl i robot, jenž si zvýšenou aktivitou vynucoval pozornost. Pokusil se narušené dveře vylomit, ale podařilo se mu je pouze pokřivit. V odkrytých mezerách teď bylo zřetelně vidět, jaké potíže mu činí trvale soustřeďovat paprsek do jednoho místa. Ta další čtvrthodina, než dveře s rachotem přepadly do chodby, se Linhartovi zdála věčností.

Škvírou mezi skříní a stěnou chodby pozorovali robotovy pohyby, aby si udělali úsudek o jeho mobilnosti. Zatím se zabýval dveřmi, které před něj spadly, neboť vjet na ně jen jedním kolem zřejmě ohrožovalo jeho stabilitu. Robot proto mechanickou rukou ocelové dveře nadzvedl, ale dlouho musel popojížděním vyrovnávat rovnováhu, než se mu podařilo opřít je naležato o stěnu.

A pak se ozval zvuk, který v Linhartovi vyvolával mrazivé chvění. Nakloněn na jednu stranu, skřípal robot hranou o podlahu. Blížil se zvolna, ale zmrzačení mu snad ještě přidávalo na děsivosti. Jeho tepelný paprsek by dřevěná skříň nezadržela déle než dvě tři sekundy, a tak na Closkeyův pokyn Linhart i Jean odběhli každý do svých dveří. Closkey setrval. Pozoroval robota přivřenými víčky, v pravé ruce svíral Jeanovu polévku, a čím více se skřípající protivník blížil, tím více v něm rostlo pokušení vyřídit si to s ním rovnou na chodbě.

Asi v polovině vzdálenosti pohnul robot trhavě horní otáčivou částí. Closkey okamžitě uhnul. Škvírou prolétl žár. Odrazil se od kovové stěny, pak se rozptýlil v hloubi chodby. Hrana skříně zčernala, vyrazil z ní chuchvalec dýmu a hned nato plamen. Bylo to první vážné varování, že boj nebude tak snadný, jak si Closkey představoval. Robot se zastavil. Do blízkosti překážky, za kterou jeho čidla nedosáhla, se mu nechtělo. Zdálo se, jako by se zájmem sledoval, zda se plamen rozšíří, a když počal skomírat, přejel svým paprskem po celé délce skříně. Ocitla se v jediném plameni a Closkey okamžitě odskočil do Linhartových dveří.

Chodbou se valil černý dým. Oba muži se snažili zaslechnout mezi praskotem hořícího dřeva pohyby robota, ale vše nasvědčovalo tomu, že i on trpělivě vyčkává, až překážku stráví oheň. Jak se plameny měnily v plaménky a praskot dřeva slábl, narůstalo napětí. Dříve nebo později se opět ozve ten vrzavý zvuk, kterým robot prozrazuje svoje pohyby. Vlastně by bylo daleko horší, kdyby se robot nepohnul, rozhodl se stát na místě a držel je v šachu.

„Tak pojď, ty… mrcho!“ sípal Closkey a botou oťukával hladkou stěnu. „Pojď si pro nás!“

Táhlé zaskřípání bylo nejvýmluvnější odpovědí. Na pokyn Closkeye se Linhart stáhl až na barikádu v pracovně, kdežto Closkey jen do dveří mezi pracovnu a jídelnu. Byl připraven dát najevo svou přítomnost prudkým uzavřením dveří, aby k nim robota přilákal.

Slyšeli, jak se skřípot ztlumil, když robot najel na popel a ohořelé zbytky skříně, a znovu nabral vysoký tón, když jimi projel. Náhle se

Linhartova jídelna rozzářila jasným bleskem. To robot, aby si zajistil bezpečný vjezd, vyslal paprsek naslepo do prostoru dveří.

Na Linhartově čele se perlily kapky potu. Před očima se mu mihla představa bojovníka s pancéřovou pěstí, když se k němu blíží kovová obluda. Sotva by někdy uvěřil tomu, že něco podobného zažije, nikdy by však neuvěřil, že první boj lidí s mimozemskou civilizaci se uskutečni na imitaci barikády z obyčejného nábytku.

Robot se zřejmě zastavil těsně před dveřmi. Rozhostilo se ticho, které Closkeye znervózňovalo. Když přetrvávalo hodnou chvíli, poprosil Linharta očima, aby mu podal cigaretu. Linhart mu jednu vložil do úst a připálil, aby Closkey ani na chvíli neodpoutal svoji pozornost. Neměl vykouřenu ani polovinu cigarety, když se robot ozval znovu.

Po krátkém zaskřípání upustil Closkey cigaretu, sevřel výbušninu a nahrbil se u dveří. Zvuky z chodby se však nečekaně ztlumily. Linharta okamžitě napadlo, že robot opět projíždí popelem. Oba muži se na sebe podívali. Když se skřípot po chvilce zvýšil, zazníval již zřetelně z větší vzdálenosti. Nebylo pochyb, že se robot vrací. Closkey odložil Jeanovu polévku, ztěžka usedl a zabořil hlavu do dlaní.

Mozek nepostřehl v Olivierových pohybech žádné nebezpečí. Ani skok přes stůl, jakkoli nečekaný, nevyvolal žádnou reakci, neboť robot podle programu okamžitě vyrazil, aby měl Olivieru pod kontrolou. Výbuch v počítači byl pro Mozek drtivým překvapením. Okamžitě chtěl přivolat pomoc, ale už to nebylo možné.

V následujících setinách vteřiny si Mozek uvědomuje, že útok musel přijít ze stočeného rysu a registruje podobný předmět u kol robota. Dává mu pokyn k co nejrychlejšímu úniku, ale ani tento příkaz nedosahuje cíle. Naštěstí pro něj se robot pohybuje směrem k Olivierovi, a vzdaluje se od maskované nálože. Hned nato jej však výbuch dostihuje.

Mozek se stává bezmocným pozorovatelem události, které se řítí kolem něho. Sleduje vítězný boj pohmožděného robota, ale jeho hlavní centra se už soustřeďují na hledání dalších možností. Teprve teď si Mozek počíná uvědomovat hlubokou izolaci, v níž se ocitl po jediném přesném úderu.

Blízko něho je síla, obrovská a naprosto oddaná síla, která však bez špetičky informace zůstává mrtvou, jediný signál a hned bude všechno v pořádku. Kdyby mohl přímo ovládat alespoň toho jediného robota, kterého má k dispozici.

Otvírají se dveře a v nich zjišťuje Closkeye. Jak je to možné? Dosud byl Mozek přesvědčen, že Olivierova akce byla čistě individuální a že všichni ostatní jsou bezpečně uzavřeni ve svých příbytcích. Za tu krátkou dobu musel přece Closkey projít přes troje dveře a tato skutečnost je pro Mozek ještě větším překvapením než samotný útok na počítač. Dokáže-li Closkey něco takového a utajil-li to před ním, je jednoznačně jeho nepřítel. Mozek si uvědomuje, že musel udělat celou řadu chyb, ale na jejich rozbor teď není čas.

Vyřazení počítače znamená, že jeho čidla nad obydlím lidí nemohou předávat informace o jejich záměrech. Všude tam je najednou Mozek slepý a hluchý. Zůstala mu jen čidla v sále a pomocí jich zjišťuje, že na chodbě je s Closkeyem nejméně ještě jedna osoba. Tedy spiknutí! Mozek sleduje, jak Closkey zavírá před robotem dveře a s tím přichází první úleva. Kdyby teď na něj zaútočili všichni, těžko by ho poškozený robot dokázal uchránit.

Avšak krátké uklidnění je vyváženo novými obavami. Robot útočí na ocelové dveře, které měly zůstat jeho pevnou záštitou. Musí robota zastavit, musí ho přímo ovládat! Nic není v této chvíli důležitější. Existuje přece ještě jedno spojení s počítačem, pomocí kterého čerpá údaje uložené v pamětech.

Mozek bleskurychle zjišťuje, že toto spojení přerušené není. Ano, z paměti počítače teď může získat jakýkoli údaj, ale je mu to málo platné. Přes zpětnou vazbu „ohmatává“ nejrůznější mikromoduly i jednotlivé obvody v počítači. Výsledek inspekce je neradostný.

Mozek může počítat jen s malou částí obvodů, z nichž mnohé jsou od sebe izolovány, ještě před docela krátkou dobou by pro něj situace byla neřešitelná, jakmile by zjistil, že na normální impuls nedostane z obvodů žádoucí signál, asi by další pokusy vzdal.

Ale nedávno dosažený mezistupeň kvality myšlení Mozek dovedl rychle rozvíjet všemi směry, jestliže správně zakódovaný impuls se v neúplných obvodech pokřiví, co kdyby vyslal úmyslně falešný impuls, který by však vzhledem ke zkreslení nakonec vyzněl správně? Jeden z obrovského množství impulsů by měl mít právě takovou vlastnost.

Mozek usilovně kombinuje možnosti propojení obvodů. Horečnatost, vyvolaná obavami o holou existenci, mu otvírá předtím neznámé obzory, ale stává se rovněž příčinou u něj dříve neexistující zbrklosti. Za získání obrazotvornosti platí teď ztrátou absolutní přesnosti a je nucen některé pokusy opakovat.

V době, kdy dveře padají do chodby, se Mozek počíná blížit k požadované frekvenci. Je až nepochopitelné, kolik malých kdyby rozhoduje střetnutí tak protikladných možností. Kdyby robot propaloval dveře rychleji, kdyby mu nebyla postavena do cesty skříň a mnohé další kdyby – pak by byl signál přišel pozdě. Mozek však dokázal naladit potřebné zkreslení právě ve chvíli, kdy se robot rozhodl vstoupit do Linhartova obydlí.

Po signálu STOP! se Mozek ihned pustil do komunikace s minipočítačem robota. Nyní, když ví jak, provádí zkreslování signálu zcela automaticky. Nejprve utvrzuje robota v pokynech ničit lidské bytosti, ale nadřazuje tomu povinnost hájit přístup ke svému sídlu. Prostřednictvím čidel robota si také počal ověřovat situaci v lidské části kolonie. Spolehlivou odpověď na otázku, zda proti němu stojí všichni, však ani tentokrát nezískal.

Mozek se přímo zděsil, když prověřil zásoby energie, kterou měl robot k dispozici. Po dalších výronech počne tepelná hodnota zášlehu klesat a později by se zbraň stala neškodnou. Vzhledem k tomu, že robot neměl jedno kolo, musel rovněž vynakládat zásob baterií daleko větší množství pohybové energie a i zde by mohla vzniknout kritická situace.

A to se ještě musel Mozek zabývat problémem energie, kterou měl akumulovanou ve vaně pro vlastní potřebu. Bylo tam zařízení, jež mu upravovalo mořskou vodu i pozemskou atmosféru, neboť Mozek ke své existenci potřeboval vyšší obsah kyslíku. Teď byl nucen čerpat jej ze sálu, protože přísun čerstvého vzduchu byl vyřazením počítače znemožněn.

Mozek dobře věděl, že nedostatek kyslíku pocítí mnohem dříve než lidé. Nebude si tudíž moci dovolit zbytečné požáry ani zážehy robota, vždyť obojí mu životodárný kyslík odčerpává. Všechny tyto důvody ho přivedly k tomu, aby zvolil následující plán: stáhne robota do sálu a nařídí mu zabarikádovat dveře. Pak využije každé chvíle, kdy nebude ohrožen, aby s robotem opravoval počítač. Jakmile se Mozek rozhodl pro tuto strategii, dal pokyn k návratu.

Boj zástupců obou civilizací tak zatím zůstal nerozhodnut. Namísto rychlého rozuzlení se střetnutí dostalo do fáze nikým nepředpokládané „zákopové války“, do níž počaly zasahovat zcela nové faktory.

X.

Closkey nepřítomně pohlédl na Linharta: „Proč nejel dál? Stačil kousek, malý kousek…,“ zakroutil prudce hlavou. „Měli jsme to přece jen zkusit u dveří.“

Nic nemůže být horší než rezignace, uvědomil si Linhart. „Musíme vědět, co má v plánu!“ řekl rázně. „A spojit síly!“

S posledními slovy postoupil až ke dveřím. Closkey se vydal za ním a společně naslouchali vzdalujícímu se skřípotu. Linhart zvažoval, zda má riskovat vyhlédnutí, když tu se k vrzavým zvukům přidaly tiché kovové nárazy.

„Provádí něco s dveřmi sálu!“ vyhrkl a více nečekal. Prudce vyklonil hlavu z veřejí.

Mechanická ruka strmě trčící do výše. Robot v ní svírá žárem zkroucené dveře a pohupuje jimi jako dávný bojovník masivním štítem. Při couvání si tak vyrovnával rovnováhu, ale to mu nebránilo v bleskurychlé reakci. I když Linhartovo nahlédnutí bylo tak krátké, že vjem vlastně dozrál, až když měl hlavu v bezpečí, záblesk, který proletěl chodbou, mu teplem ovanul vlasy. Pověstný zlomeček vteřiny ho dělil od jisté smrti. Strnul nejprve bez jakéhokoli pocitu, když však viděl, jak Closkey zpopelavěl a jeho víčka sebou cukla, prošel i jím dodatečný závan strachu: „Jak to, že byl tak rychlý a přesný?“ vysoukal ze sebe.

Hlasitým voláním varovali Jeana, aby se nepokoušel o pozorování. Robot jejich slova dotvrdil několika ranami o podlahu a po chvíli i slábnoucím skřípotem. Zřejmě zacouval až do sálu: „Co když je to léčka?“ zadržel Linhart nedočkavého Closkeye. „Může nás ohrožovat i z hloubi sálu. Nepřepažíme raději chodbu druhou skříní?“

„To sotva pomůže,“ mnul si Closkey bradu. „Okamžitě ji zapálí.“

Nedopustit rezignaci, znovu si uvědomil Linhart: „Kdybychom skříň něčím naplnili, snad bychom v jejím zákrytu dokázali přeběhnout k Jeanovi.“

„Nějakou překážku každopádně potřebujeme,“ přikývl Closkey. Zdálo se, že se mu vrací rozhodnost.

Do své poslední skříně vložil Linhart noční stolek zaplněný knihami a zbylý prostor zaházeli nejrůznějšími předměty. Směšná překážka, ale dělat cokoli bylo užitečnější než setrvávat s hlavou zabořenou v dlaních. Robot se zatím pohyboval v sále, neboť jeho vzdálený skřípot se mísil s jinými zvuky vzbuzujícími jejich zvědavost. Když svorně usoudili, že by je neměl překvapit, riskoval i Closkey krátké nahlédnuti.

Vchod zpola zakrývala barikáda, k níž robot zřejmě vyhledával další doplňky. Žárem zkroucené dveře, přistavené teď naležato, překrývala ještě deska stolu, u něhož se donedávna střídali hosté Mozku. Když Closkey sděloval výsledek svého pozorování, mihl au mu ve tváři nepatrný úšklebek: „Má strach! Opevňuje se v sále.“

„Žádný robot nezná strach,“ vyvrátil Linhart Closkeyovu poznámku. „Strach může mít jedině…“

„Mozek,“ odpověděl za něj Closkey. Oba muži se na sebe podívali. Jednoduché vysvětlení je znovu přivedlo k zamyšlení nad náhlou změnou v jednání robota. Má snad zakódovány sebezáchovné reakce? Nebo jej Mozek nějak ovlivňuje? To by ovšem znamenalo, že počítač není zcela vyřazen. Rozhodli se, že posoudí tuto otázku až s Jeanem. Je přece odborník.

Dobře si uvědomovali nová nebezpečí, jak budou sledovat činnost strážce Mozku, až barikádu ukončí? I jeho skřípot bude ztlumený a nikdy nebudou vědět, zda číhá u některé skuliny, či zda plní jiné úkoly někde v sále. Jestliže se u něj budou i nadále objevovat rychlé změny na každou situaci, znamená to, že vlastně bojuji přímo s Mozkem.

Sotva ozvuky prozradily, že robot opět doplnil svou barikádu a odjel, rychle vystrčili druhou skříň do chodby. Vytušili, že robot se vrátil do dveří, aby zjistil, co se na chodbě událo. Nastalo hrobové ticho. „Určitě tam číhá,“ řekl Linhart a sundal sako.

Než mu v tom Closkey mohl zabránit, přešel v zákrytu skříně až k jejímu vzdálenějšímu konci. Ohnul volný rukáv a nepatrně povystrčil prázdný loket. Tepelný paprsek jej okamžitě rozťal a Linhartovi zůstaly v ruce dva ohořelé kusy látky: „Starý trik,“ řekl, když se skokem vrátil. „Kdysi se takhle nad barikády vystrkovaly čepice.“

„Nezodpovědně riskujete,“ rozhořčil se Closkey. „Co kdyby namířil na konec skříně?“

„Počítám, že by od záblesku vteřinku vydržela, a to bych snad stačil uskočit,“ bránil se Linhart.

„Stejně nechápu, proč ji ještě nezapálil,“ dodal Closkey smířlivěji.

„Třeba má nějaký důvod,“ soudil Linhart. „Musíme vytvořit na chodbě několik záchytných bodů, chceme-li zaútočit. Shoří-li první překážka, budeme pokračovat s druhou, s třetí…“

„Ani si to nedovedu představit,“ povzdychl si Closkey. „Ale karta se obrátila a nám skutečně nezbývá nic jiného než útok!“

Dohodli se, jak se přesunou k Jeanovi. Closkey vyběhne a Linhart vyhodí směrem k sálu podlouhlé těžítko zabalené do papíru. Snad podoba ruličky upoutá robota natolik, že zareaguje nejprve na vhozený předmět Při jakémkoli záblesku měl ovšem Closkey okamžitě padnout na zem. Vydrží jejich vetchá překážka alespoň dvě sekundy?

Sotva Closkey prudce vystartoval, přehodil Linhart širokým obloukem skříň. Okamžitě se vrátil do bezpečných dveří a s napětím čekal, zda se chodba fialově rozzáří. Zepředu se ozvalo slabé cinknutí těžítka o podlahu, z opačné strany dozníval Closkeyův běh, ale robot stále nereagoval.

Třeba není u barikády a toho je třeba využít. Linhart ani neupozornil své přátele prostě vyběhl a představa, že by se mu tepelný šíp mohl zavrtat do zad, ho hnala kupředu. Nebyl však ani v polovině, když ho oslnil prudký jas. V prudkém běhu sebou hodil na stěnu a svezl se po ní na podlahu, ještě v nízkém pokleku se navzdory ostré bolesti v koleně otočil. Chodba již potemněla. Skříň za ním stála neporušená a nic nenasvědčovalo tomu, že by měla vzplanout.

Druhý záblesk prořízl šero těsně nad skříní a mířil vzhůru. Odrazil se od kovového stropu a udeřil o podlahu několik metrů před vchodem k Jeanovi. Byl v pasti. S možností tepelného odrazu od kovových stěn nikdo nepočítal. Samozřejmě že tepelný paprsek musel být vyslán ve větším rozptylu, aby při prvním dopadu nepropaloval a pouze se odrážel, bezpochyby však i tak by byl jeho zásah smrtelný. Zpět! To bylo první vnuknutí, ale strach mu na chvíli svázal nohy. Očekával sérii zástřelů do stropu, které by ho musely dříve či později zasáhnout. Nepřicházela. Jeho druhové zatím pochopili situaci. Co když robot čeká, až se Linhart pohnutím blíže prozradí? Jako šílení počali bušit do stěn, až se kovový zvuk, násobený ozvěnou rozléhal chodbou. Chráněn zvukovou kulisou se Linhart vztyčil a přemohl touhu bezhlavě utíkat zpět. Snad ho odražený proud tepla plně nezasáhne, bude-li přitisknut až ke stěně.

Hladký kov stěny ho studil do tváře i do zpocených dlaní, když se podél ní sunul kupředu. Našlapoval co nejtišeji. Minuta věčnosti. Tady někde to udeřilo. Dveří pak dosáhl dvěma mohutnými skoky a po hlavě do nich vpadl. Záblesk již nepřišel.

Porada probíhala při usilovné práci. Linhart, který se potřeboval psychicky vzpamatovat, zjišťoval, že Jean zatím uvažoval i jednal po svém. S Closkeyem se pokoušeli vyloupnout sotva viditelné kulaté nýty spojující kovové pláty na stěnách. Jeden už uštípl a další měli naznačené. Délka plátu se dala odhadnout takřka na dva metry, široký byl nejméně půl, a spojením několika plátů se vytvoří primitivní tepelný štít. Jak dlouho asi odolá paprsku robota?

Linhart si znovu uvědomil onen paradox. Na konci XX. století se první zápas lidstva s jinou inteligencí odehrává za použití div ne středověkých prostředků. Kovový štít a za ním bojovník s domácky vyrobenou výbušninou. A přece neexistuje jiné východisko!

Prudkými údery kladiva vytvářel Closkey kolem nýtu prohlubeň, a Jean se jej snažil dlátem zachytit: „Proč se robot v poslední chvíli vrátil?“ zeptal se ho Closkey, když si na chvíli vyměňovali nástroje.

„Má naprogramovaný jiný postup, jestliže mu zásoby energie klesnou pod jistou hranici.“

„Chcete říct,“ naléhal Closkey, „že právě v okamžiku, kdy vstupoval do naší pasti, v onom krátkém momentu, způsobil nedostatek energie automatickou změnu programu? To je nepravděpodobné!“

„Připouštím,“ pokrčil Jean rameny, „ale vysvětluje to, proč robot nejprve dveře propálil a pak zabarikádoval. Proto ani teď nezapaluje překážky, dokud nemusí. Šetří a snaží se zasahovat jen najisto.“

„Myslím, že by zažehnutím skříně moc neutratil,“ namítl Linhart. „Kdyby měl ovšem energie dostatek, určitě by neváhal vrhat paprsky na strop pod různými úhly tak dlouho, až by mě dostal.“

„Udivuje mě, že zpřesnil své pohyby při ústupu,“ ozval se Closkey mezi ranami kladiva.

„Zasahovat odrazem,“ vrátil se k předešlému Linhart. „Může něco podobného robota vůbec napadnout?“

Uštípnutá hlavička cvrnkla o podlahu, druhý nýt právě povolil. „Neznám jiné vysvětlení,“ trval na svém Jean. „Kdyby se lepší koordinace pohybů projevila v době, kdy byl robot v sále, věřil bych v možnost částečné opravy počítače. Ale takhle…“

Linhart se zapojil do práce. Kéž by měl Jean pravdu, pomyslel si. Může-li však Mozek udělovat robotu příkazy, je to mnohem, mnohem horší: „Čas každopádně pracuje pro Mozek,“ řekl hlasitě. „Musíme zabránit opravám v sále! Obrnit se a vyrazit!“

Když se jim po půlhodině podařilo vyjmout první kovový pás, jejích postup se značně urychlil. Vzniklou mezerou se snáze dostávali k dalším a odpojovali je od nosných pilířů. Jakmile měli čtyři, počal Closkey vytvářet vlastní konstrukci tepelného štítu.

Rozhodli se pro dvě bariéry. Jednu širší, dvojmístnou, kterou povedou Jean s Linhartem. Closkey s výbušninou bude zprvu v druhém sledu. Musí uchovat neporušenou svou lehkou útočnou bariéru pro závěrečný útok. Má-li robot vskutku nedostatek energie, mohlo by to být rozhodující. Podaří-li se jim dorazit až k barikádě a rozebrat ji, bude to pak Closkey, kdo do sálu vyrazí jako první.

V usilovném chválu jim byl jediným odpočinkem doušek vody a opláchnutí tváře. Na láhev koňaku jako by Closkey zapomněl. Linhartovy myšlenky se v těchto chvílích často vracely k profesorovi Hackenbergerovi. Představil si ho obklopeného samotou a fosforeskujícím šerem. Přechází po místnosti, aby podle zvuků odhadl průběh zápasu. Jak mu asi je a nač myslí? Cožpak nepociťuje touhu přidal se k nim?

Nejprve zhruba dokončili útočnou bariéru. Closkey si několikrát vyzkoušel, jak ji bude tlačit před sebou, a pojmenoval ji „kobka“, jeho ochranný štít také kobku skutečně připomínal, neboť uzavíral svého nositele těsně ze tří stran i seshora. S pomocí kobky chtěli nejprve získat další materiál z jiných místností. Užitečnými se ukázaly železné rámy z pohovky, kování ze skříní, a dokonce i dráty i ramínek na šaty.

Closkey rázně odmítl, aby jeho kobku vystrčili na chodbu nejprve prázdnou. Odhodlaně do ní vlezl, nadzvedl ji a smýkaje zadní částí po podlaze, vkročil do chodby. Hned prověří, jak jejich výrobek obstojí proti výronu odražené tepelné energie.

„Třeba není u barikády,“ zašeptal Jean Linhartovi do nastalého ticha. Oba stáli u dveří, pozorovali zadní část kobky, ale vyklonit se neodvažovali.

„Teď máme možnost robota šachovat,“ napadlo Linharta. „Nedopřát mu klidu! Dokud tam nechá skříň a nemůže zasahovat přímo, bude muset při každém pohybu na chodbě odbíhat a ověřovat…“

Záblesk směrem ke stropu. I Closkey uvnitř kobky poznal, že se chodba rozjasnila, ale žádné účinky nepocítil. Přemohl se a výraznými posuny dopředu a dozadu adresoval robotu svou výzvu. Téměř okamžitě následoval další záblesk a tentokrát dostala kobka plný zásah. Closkeye obklopilo sálající teplo. I když bylo snesitelné, jeho nervy to déle nevydržely. Okamžitě zacouval ke svým druhům.

Jeanově jídelně podrobili kobku zběžnému průzkumu a uspokojilo je, že nenašli výraznější stopy po působení žáru. Linhart ještě podle Closkeyových údajů narýsoval plánek chodby, aby odhadli, v jakých vzdálenostech jim hrozí odraz od stropu, případně bočních stěn. Vyšlo jim, že již několik metrů před vchodem k Linhartovi nemohou být stojícím robotem seshora ohroženi.

Linhart, který přece jen nebyl k manuální práci tak šikovný, podnikl v Closkeyově kobce několik cest do Olivierova i Closkeyova obydli pro materiál. Křest ohrožení si jednou ověřil i Jean. Robot se však již zřejmě spokojil s tím, že se vydávali opačným směrem, než bylo sídlo Mozku, anebo zjistil, že jeho útoky jsou neúčinné. Ani jednou je neohrozil a Linhart se musel rozloučit s teorii jeho šachováni.

Po třech hodinách tvrdé práce si i Jean s Linhartem mohli vyzkoušet způsob přesunu ve své podlouhlé barieře. Měli připraveny i náhradní pláty, aby v případě propálení vydrželi v útoku. Každý z nich měl ještě dvě věrné napodobeniny nálože, jejichž vhozením chtěli odpoutat pozornost robota, jedině Closkey měl tu skutečnou.

Mužný stisk ruky, přímý pohled do oči, na dlouhé řeči nebyl čas. Přežiji všichni tento útok? Pod ochranou své bariéry se Jean s Linhartem vysunuli na chodbu. Přitisknutí k její čelní stěně očekávali útok nejprve seshora. Nepřišel. Vyrovnali se, trhnutím nadzvedli přední část a poloběhem vyrazili kupředu. Linhart ještě zaregistroval, že za nimi vystrčil svou kobku i Closkey, ale pak se již plně soustředili na cestu vpřed.

Zpočátku byl asi půl kroku před Jeanem. Palčivá bolest v předloktí, kterým bariéru nadzvedával, palčivá bolest v ohnutých zádech. Supěl námahou z tíhy i drobných krůčků. Teď už přece musí být mimo odraz seshora. Spustil přední část bariéry a ulevil tak svému předloktí. Jean ho následoval.

Pohodlně se opřeli a za velkého skřípotu tlačili bariéru před sebou. Znenadání se po jejich pravé straně objevil vchod do Linhartova obydlí a hned nato zlehka narazili do skříně.

„Musíme dál,“ řekl Closkey, když. je dostihl.

„Tlačte bariérou zvolna skříň před sebou… Uvidíme, jak dlouho vydrží.“

Sotva se pohnuli o krok, šlehl chodbou známý záblesk.

„Kupředu!“ vykřikl Closkey. „Teď co nejrychleji!“ Vklínil se mezi ně svou kobkou, a tím vypomáhal v tlačeni.

Před nimi vzplál jasný plamen, prudký praskot dřeva se mísil s kovovým skřípotem. Fialová zář opět ozářila chodbu, ale tentokrát zůstala. Paprsek již přece musí narážet na jejich bariéru. Zcela instinktivně se Linhart zasunoval co nejtěsněji do svého kouta. Snad se robot zaměří na střed a oni budou mít dostatek času upozornit Closkeye jestliže však míří jinam.

Opíral se vší silou do bariéry, a ani Jean nepovoloval. Stěny skříně před nimi se sesouvaly, jen spodní část, která neshořela, je nadále brzdila. Za sebou slyšel sípot Closkeye i výkřiky, kterými je povzbuzoval. Už přece musí být u dveří sálu!

Oranžovou skvrnu uprostřed spatřili s Jeanem zároveň. Barvila se rychle do ruda. Za chvíli ji paprsek prorazí a udeří do středu Closkeyovy kobky. „Zvedám!“ vykřikl Linhart a prudce nadzvedl svou stranu. Paprsek se dostal mimo zaměřený bod, ale robot jej okamžitě vyhledal. „Do strany… Na mne!“ smýkl Jean bariérou k sobě.

Byly to snad desetinky vteřiny, které takto získávali, neboť robot reagoval nesmírně rychle. Rudá skvrna se rozlétla a fialový blesk narazil na Closkeyovu kobku. Kdyby teď robot změnil intenzitu na odraz, určitě by nás zasáhl, uvědomil si Linhart. „Vlevo! Vlevo!“ křičel na Closkeye, a co měl sil, trhal nadzvednutou bariérou všemi směry. Closkey okamžitě uposlechl. Tepelný paprsek přejel již jen po okraji kobky a prolétl do hloubi chodby. V tu chvíli narazily zbytky skříně na barikádu před sálem. Closkey se tlačil kolem Linharta dopředu: „Místo, místo!“ křičel. „Postavte se zešikma!“

Linhart pohotově zatlačil doprava. Closkey se prosmýkl kolem něho, na okamžik uviděl jeho záda. „K zemi! K zemi!“ zaslechl chraplavý hlas z kobky. Spíše upadl vysílením, než uposlechl. Paprsek opustil propálenou skulinu a bezpochyby již mířil na některého z nich.

Teprve přikrčen k zemi, počal vnímat okolí. Sálající teplo, Jeanovo prudké oddychování i štiplavý dusící kouř všude kolem. Když se dotkl bariéry nechráněným hřbetem ruky, málem vykřikl. Žhnula jako rozžhavená kamna. Nad sebou náhle zpozoroval oranžovou skvrnu. Mířila tentokrát do výše prsou. Ujistil se, že paprsek nic nezasáhne a že ani nemá od čeho se odrazit zcela apaticky pozoroval, jak se oranžová mince mění do ruda.

V tu chvíli již Closkey dosáhl zádveří. Správně usoudil, že robot tam ze své mezery paprsek zaměřit nemůže, a odvážil se vyhlédnout. Fialová zář vycházela ze vzdálenějšího konce barikády. Closkey vzal bez váhání náhradní plát a zcela rozvážně jej z boku do barikády zasunoval, až dráhu paprsku přetnul. Teď jej vyrazí mechanickou rukou, pomyslel si.

Skokem vytáhl z kobky výbušninu, sevřel ji pevně v ruce, a přitisknut v zádveří. Čekal. Začne-li robot bourat barikádu a drát se vehementně k nim, není jiné východisko. Trhne šňůrou, počká dvě sekundy, a pak musí nálož prohodit otvorem přímo na něj. To dokázat musí! Jenže za barikádou byl naprostý klid.

Dosažený dílčí cíl jim pozvedl náladu. První střetnutí mají šťastně za sebou, navíc získali zkušenosti. Pro další fázi boje bude třeba nahradit propálené pláty. Proto se zabezpečili proti nenadálému útoku a překlopili na barikádu dlouhou bariéru. Shodli se, že plát vydrží nejméně 10-12 sekund a nejméně tři sekundy předem lze rozpoznat místo, na které je paprsek zaměřen. V prostorném sále bude ovšem manévrování daleko složitější, neboť musí počítat s hrozbou útoku z boku, či dokonce z nechráněného týlu.

Zápas začal předešlého dne kvečeru a trval už více než čtrnáct hodin. Poprvé se přihlásila únava, vyčerpání i hlad. Uvědomili si rovněž, že se jim hůře dýchá. Vždy dva střežili barikádu, kdežto třetí na chvíli odběhl, aby se posilnil a alespoň opláchl studenou vodou.

Stáli před závažným rozhodnutím. Vylamovat další pláty u Jeana, kde již byla práce započata, nebo je získávat přímo z chodby? V druhém případě bude práce namáhavější, než se jim podaří uvolnit první, ale v prvém případě to znamenalo, že by u barikády zůstal jen jeden z nich. Closkey, který se obával, že by robot mohl nenadálým útokem získat zpět chodbu pod kontrolu, se nakonec rozhodl pro druhou variantu.

Byla to zřejmě chyba, neboť získání prvého plátu se protáhlo a stálo je mnoho sil. Ani další pláty nešly odtrhnout tak lehce jako prve, snad proto, že jejich pohyby svazovala vzrůstající únava. Když konečně všechny potřebné pláty ležely před nimi, neodvažoval se Closkey na své druhy ani podívat. Sám se sotva držel na nohou, ale zřetelně nejhůře byl na tom Jean. Všichni cítili potřebu odpočinku, alespoň krátkého, nikdo však jej nechtěl navrhnout.

Sedmnáct hodin boje, zjistil Closkey letmým pohledem na hodinky. Jakékoli zdrženi může být osudné. Obnoví-li zatím robot spojení, znamená to neodvratný konec. Ale jít takhle do útoku? S mátožnými pohyby a pomalými reakcemi? Již pohled na barikádu a představa, že jí budou rozebírat, jim psychicky ubírala síly. A ještě musí vyměnit pláty!

„Dvě hodiny odpočinku!“ řekl Closkey hlasem nepřipouštějícím diskusi. „Jean si lehne na celou dobu k sobě, my dva zůstaneme zde. Chcete být vzhůru první, nebo druhou hodinu?“ obrátil se k Linhartovi.

„Raději teď,“ odpověděl bez rozmyšlení a usedl do rohu zádveří.

Closkey si sundal sako, přeložil ho několikrát přes sebe a vsunul je do kobky. Než ulehl, podíval se ještě na Jeana, který tam mlčky stál:

„Neztrácejte, čas! Jděte… a dobrou noc,“ pokusil se o úsměv.

I když Mozek dokázal v kritickém okamžiku vrátit robota a zatarasit se v sále, nebyla jeho i situace zdaleka vyřešena. Sotva robot odstranil trosky zničené části počítače, Mozek zjistil, že vytvořeni byť nejprovizornějšího spojení k přivolání pomoci si vyžádá složité přesuny aparatury. Dokonce bude nutné vybourat i část podlahy, kde prohořel spojovací kabel.

Před dalším útokem si však vytvořil časovou rezervu a tu hodlal dokonale využít. Jediný signál, kterým by přivolal do sálu posilu, by znamenal rychlé rozuzlení situace. Zcela logicky tedy nařídil, aby robot věnoval veškeré úsilí opravě spojení. Zdálo se to jednoznačně správné…, a přece to byla chyba.

Mozek musel často robota odvolávat k barikádě, neboť na chodbě se neustále něco dělo. Robot tak ztrácel čas i energii, kterou vzhledem k poškození vybíral z baterií v daleko větším množství. V této fázi střetnutí se pro Mozek ukázalo daleko účelnější, kdyby byl přesně informován o pohybech, přípravách a záměrech svých protivníků.

Po celou dobu se Mozek musel rovněž zabývat nedostatkem kyslíku. Propočetl si snadno, že vydrží ještě mnoho hodin, ale nekontrolované požáry i nutné zážehy robota mohly výpočty zvrátit. Obával se, že by po zapálení další skříně nastoupili jeho protivníci vždy s další, a dal přednost myšlence využít odrazu tepelné energie k rušivým útokům. Ve svém přímočarém myšlení by dříve sotva přišel na něco podobného, ale nyní již dokázal myslet i jinak. Objevil druhou rovinu myšlení a ta jej právě teď, ve vypjatých okamžicích, překvapovala novými obzory.

V tomto smyslu měl dokonce potíže sám se sebou. Nebyl schopen na řešení kritické situace soustředit celou svou kapacitu, i když byl navyklý pracovat naplno. Jeho další části mimovolně objevovaly tisíce překvapujících možností, vůči kterým byl dříve netečně přezíravý.

Úvahy, které se mu navzdory ohrožení samy vnucovaly, se ani tak netýkaly Země, jako jeho daleké planety. Tam, mezi svými druhy, obhospodařovanými roboty a přikovanými tisíciletými zkušenostmi k jedinému směru myšlení, tam by se stal rázem nejvyšším z nich. Nové grandiózní plány pronikaly navzdory rostoucí únavě do jeho podvědomí a narušovaly soustředěni.

Podle bušení a jiných příznaků, doléhajících až k jeho čidlům v sále, Mozek soudil, že přípravy k útoku na jeho sídlo vrcholí. Pochopil, že do jeho zahájení nebude spojení v žádném případě obnoveno, a změnil plán. Odvolal robota k méně poškozené části počítače a nechal jej ověřovat možnosti obnovy sluchové i vizuální kontroly nad všemi prostorami. Prostřednictvím robota se přesvědčil, že tato oprava není zdaleka tak náročná. Její dokončení však přerušil útok.

Mozek byl nemile překvapen vytrvalostí svých protivníků i způsobem, kterým se vyrovnali s jeho jedinou zbraní. Navíc mu činil potíže dým ze zbytků skříně, který skulinami v barikádě pronikal až do sálu. Když byl paprsek robota přetnut, ustoupil s ním nejprve o několik metrů. Vyčkával. Bilance tepelné energie, kterou rychle provedl, vypadala hrozivě.

Robot přišel o polovinu zásob, aniž by útočníkům způsobil vážnější problémy. Útok ho definitivně přesvědčil, že kdyby jeho čidla spolehlivě registrovala činnost lidí, mohl by daleko efektivněji řídit svou obranu. Když samotní útočníci ze své strany zpevnili barikádu, usoudil, že není bezprostředně ohrožen, a bez váhání odeslal robota zpět k počítači.

Oprava vedoucí k oživení čidel už netrvala dlouho. Když si svými impulsy v počítači „ohmatal“ rozhodující funkce, Mozek zjistil, že mimo jeho dosah zůstalo jen fosforeskující osvětlení všech prostor. Litoval toho, neboť ve tmě by se orientoval lépe než útočníci, ale vyhledávání možnosti, jak vypnout svítící panely, odložil. Robota vrátil k opravě spojení a sám se plně soustředil na prohlídku prostor, o nichž po několik hodin nevěděl nic jistého.

Oživoval činnost čidel postupně a vždy se nejprve ubezpečil, že se jejich zapojením do systému nikde neprozradí světlem. Nejvíce ho samozřejmě zajímala situace na chodbě před barikádou.

Dým rozptýlený do mlžných sloupců, vrstva popela a ohořelých zbytků. Nejprve rozpoznal Linharta, sedícího v jednom koutu zádveří. Tvář poznamenaná únavou, roztrhaný pulóvr, vyhrnutý až k loktům, paže pokryté černými šmouhami. Bděl, ale chvílemi mu hlava poklesávala na pokraj lákavého spánku.

Na druhé straně spal Closkey, a i když měl hlavu uloženou v kobce, Mozek ho snadno rozpoznal podle obleku. Delší dobu věnoval Mozek zkoumání obou tepelných štítů, zejména si vtiskl do paměti jejich rozměry. Zabýval se možností, zda by odpočívající muže nemohl překvapit nenadálým útokem přes některou skulinu v barikádě, ale nevycházelo to.

Jen několik vteřin věnoval Linhartovu obydlí. Zmizely z něj skříně, vše bylo rozházené a u dveří pracovny stála malá barikáda. Past na robota mu teď byla zcela jasná. V Jeanově příbytku ho nejvíce zaujaly stržené ocelové pláty. Ještě kousek výše a byla by s nimi servána i některá jeho čidla. Jean spal oblečen. Přes dvoje otevřené dveře k němu pronikalo slabé světlo z chodby. Mozek ani dlouho nemusel zkoumat jeho oblečení, aby se přesvědčil, že je jeho protivníkem.

K profesoru Hackenbergerovi nahlédl Mozek s jistou netrpělivou zvědavostí. Pracovna ponořena v pološeru, dveře zavřené, šaty vzorně na ramínku, puky pedantsky přeloženy přes sebe. Netknutý svět, sám pro sebe. Profesor stejnoměrně oddychuje na pohovce. Jako by se ani o pár metrů dál neodehrával boj na život a na smrt. Mozek přesto bedlivě zkoumal polohu každého předmětu, ale nic nenasvědčuje tomu, že by se Hackenberger jakkoli podílel na akci proti němu.

Closkeyův i Olivierův byt, kde byl vybírán jen potřebný materiál pro bariéry, přechází Mozek velmi rychle, stejně jako neobydlené místnosti Nírjáního, prostory klubu i knihovnu s rozmnožovnou. Mozek ukončuje inspekci v přípravně jídel. Je téměř prázdná, pouze podél obou stěn leží několik beden s konzervami.

Z blízkého skladu sem robot po dně dopravuje zásoby v podlouhlém vodotěsném kontejneru a v obdobných je vynášen veškerý odpad. Mozek s údivem registruje, že tlačítkové spojení, kterým před odchodem z místnosti dovoloval přivolávat zásobovacího robota, není vysazeno. I když tento robot nedisponuje tepelným paprskem, mohl by jej instruovat sdělovaném a jeho vpád útočníkům do zad byl velmi slibnou možností. Okamžitě se pokouší napojit přes počítač, ale příslušný úsek je zcela vyřazen. Dříve by takové zklamání přijal jako fakt, nyní musí přemáhat krátký pocit rozladění.

Za přípravnou se nachází už jen průchozí komora, teď pouze s jediným kontejnerem naplněným odpadem. Mozek zjišťuje, že ovládá těžké zdymadlové dveře, spojující komoru s přípravnou. Dvakrát si prověří jejich pohyb a ponechává je otevřené. Ovládá rovněž čtyři drobné průtoky, kterými se do komory vpouští voda.

Po náhradním okruhu nachází Mozek spojení až k mechanismu hlavního průchodu, ale otevřít na zkoušku kolonii oceánu si netroufá. Ano, pravděpodobně by průchod dokázal otevřít, jestli by jej však při tlaku vody dokázal uzavřít, je nejisté. Může tedy své protivníky kdykoli ohrozit vodou… a s nimi ovšem i sebe!

I tak konči Mozek letmou inspekci uspokojen. Ponechává sledování kolonie vedlejším sférám a plnou pozornost opět zaměřuje k účelnému řízení robota.

Jeanovi připadá, že snad ani neusnul. Probouzí se po půlhodině neklidného spánku s přesvědčením, že nemůže spát právě z neúměrné únavy. Jeho citlivého vnímání se zmocňuje neklid a najednou si uvědomuje, odkud pramení. Mozek je zde! Usedá na pohovce a první vnuknutí je nad slunce jasné. Vyběhnout na chodbu a upozornit, že už jsou sledováni.

Jak to, že se na ně neřítí armáda robotů? Znamená to snad, že Mozek ovládá jen některé funkce? Jako kybernetik se okamžitě zamýšlí nad možnými důsledky z hlediska toho, co je mu o chodu podmořské kolonie známo. Vzápětí ho zmrazí úlek. Spojení k zásobovacímu robotu! Jak na to mohli zapomenout?!

Vyskakuje, bere dláto, kterým probíjel nýty, a přechází chodbou prakticky do protějších dveří. Z dálky zahlédne Linharta g pokleslou hlavou, sedícího v rohu. Přiskakuje k tlačítku v přípravně a snadno zachycuje první šroubek.

Zvláštní, pomyslí si Jean. Mozek ho musí vidět a… nic se neděje. V podvědomí se znovu probouzí myšlenka, která je vždy znepokojovala. Co když celá noc činů a všechny jejich dřívější pokusy byly jen zadní dvířka, která Mozek důmyslně ponechával, aby si prověřil, jací jsou v nekamuflované skutečnosti? Ne, odpověděl si, poslední události by mu za to určitě nestály. Podíval se vyzývavě na sdělovač a odplivl si.

Nasazuje dláto na druhý šroubek a v tu chvíli se málem ulekl jasu nápisu: PŘESTAŇTE ÚTOČITI

Situace není beznadějná, když vyjednává, pomyslí si Jean a snaží se pracovat rychleji.

NEMŮŽETE VYHRÁT! vnucuje se Mozek.

V odpověď mrskne druhým šroubkem o podlahu a odsekne: „Nic také nemůžeme ztratit!“

Mozek mlčí a Jeana se zmocňuje nervozita, dláto několikrát sklouzne, než konečně odhodí třetí šroubek. V obavě, aby Mozek neobnovil spojení v posledním okamžiku, vytrhává celé tlačítko. Ulehčené vzhlédne k sdělovači.

PŘESTAŇTE ÚTOČIT! opakuje Mozek.

„Proč to nenavrhnete všem?“ odpovídá Jean.

NAVRHNU A ZARUČÍM SE, ubezpečuje Mozek.

Ale Jean už jeho odpověď nečte. Nahlíží právě do přetlakové komory, kterou poprvé vidí otevřenou. Zaujal ho vodotěsný kontejner u prostřed místnosti. Mohl by to být vhodný štít? Za jak dlouho by byl asi propálen? Přistoupil k němu a ve chvíli, kdy poklekl, aby posoudil sílu stěn, si uvědomil svou chybu. Ohlédne se a vidí zdymadlové dveře, jak se právě neprodyšně uzavírají. Ze čtyř bočních otvorů dovnitř vpadá voda.

Otvírač! Vytáhl jej z kapsy, ale zdymadlové dveře mají jinou konstrukci a marně se pokouší vtlačit rozeklaný plíšek do jejích zámku. Ledová voda rychle stoupá ke kolenům a výš a při dalších pokusech ho počíná nadlehčovat. Brzy je nucen plavat. Přidržuje se kontejneru a opisuje s ním kruhy na stoupající hladině. Vědomí, že tak naivní chybou oslabil své druhy v rozhodujících okamžicích, zatlačuje i myšlenku na neodvratnou smrt.

V tu chvíli už Mozek předává sledováni situace vedlejším sférám, které po naplnění komory vodou nezúčastněně uzavírají průtoky. Odstranil jednoho protivníka a plně se soustředil na to, jak se vypořádá s dalšími.

Proti své vůli si Linhart přece jen zdříml. Nebyl to ani spánek, spíše jen úplné otupění mysli, ze kterého ho vytrhly dozvuky rychlých kroků někde na chodbě. Nebo se mu to jenom zdálo? Vztyčil se, napnul zrak, ale všude byl klid. Pozorně prohlédl barikádu, zda se nic nezměnilo. Za dvacet minut má vzbudit Closkeye a pak může hodinku spát.

Těch dvacet minut raději prostál ve svém rohu. Po celou dobu se cítil nezvykle, něco nebylo v pořádku, ale přičítal to nervovému vypětí. Closkey se vzbudil hned, jakmile na něj zavolal. Okamžitě se probral, ale Linhartovi se jeho chování zdálo podivné. Postával mlčky u své kobky znatelně bledý a neustále se rozhlížel kolem sebe.

Jako by v rozpacích nevěděl co s rukama, najednou zašmátral po kapsách, vylovil cigaretu a rychle si připálil. Snad si povšiml Linhartova utkvělého pohledu nebo se potřeboval ospravedlnit sám před sebou: „Ubírám kyslík, že? Ale právě teď tu cigaretu nutně potřebuji.“

Linhart mávl rukou v uklidňujícím gestu, když sebou Closkey nečekaně trhl: „Ale Mozek,“ ukázal směrem za barikádu, „potřebuje přece kyslíku daleko více! Že mě to dříve nenapadlo!“ Cvakl znovu zapalovačem a chvíli mlčky pozoroval malý plamínek.

„Mozek potřebuje daleko více kyslíku,“ opakoval si Linhart pro sebe. Samozřejmě, miliardy neustále pracujících buněk: „Proto tedy zapaloval skříně, až když bezpodmínečně museli“ vyhrkl nahlas.

„Jsme na tom podstatně líp,“ ožil Closkey. „Některé místnosti zůstaly otevřené do chodby a máme je s Mozkem společné. Ale byt Nírjáního, Oliviery, klub, knihovna, rozmnožovna, přípravna, to všechno jsou nedotčené rezervy. Vydržíte ještě chviličku?“

Měl nový plán a byl to opět zcela jiný Closkey než před minutou. Na Linhartův souhlas ani nečekal: „Vzbudíme Jeana a začneme!“ volal již v běhu. „Ještě se vyspíte dost!“

Zcela sám u barikády. Když před chvílí hlídal, byl po jeho boku Closkey, a i když spal, byl to jiný pocit. Closkey se nevracel a dlouhá nečinnost Linharta zneklidňovala. V ruce svíral „Jeanovu polévku“ a v duchu si opakoval krátkou instruktáž, kterou mu pro každý případ dal Closkey už dříve. Skoro si přál, aby robot počal rozbíjet barikádu a zaútočil. Nějak musí zahnul spánek! Pokusí se o výměnu propálených plátů, anebo alespoň uvolní nepotřebně. Snažil se povolit první z nich, aniž by přestal pozorovat barikádu. Povedlo se.

Closkey se nevracel, ale světélko jeho bar těrky neustále bloudilo chodbou. Jen jednou se z dálky otázal, zda je všechno v pořádku. Světélko zastavovalo u všech vchodů a Linhart se dovtípil, že Closkey něco hledá. Kdyby přišel alespoň Jean. Podařilo se mu uchytit náhradní plát a byl rád, že je trochu užitečný. Situace ho natolik znervózňovala, že zapomněl na únavu i spánek. Proč Closkey nejde? Vždyť je to už půl hodiny?

Konečně se k němu rychle blížily dvojí kroky. Linhart nedokázal zakrýt překvapení, když vedle Closkeye uviděl profesora Hackenbergera. I ve slabém světle mu oba připadali zděšení: „Jean není k nalezení a tady profesor tvrdí, že o tom nic neví. Neviděl jste Jeana přecházet?“ promluvil Closkey.

Linhart nerad přiznal, že se mu jednu chvíli zdálo, jako by zaslechl lehké kroky. Pocit viny ho zaplavoval, ale neměl už možnost nic dodat. Hackenberger se rozhovořil svým typickým způsobem, a ačkoli si Linhart od něho nic nesliboval, nyní překonal veškeré očekávání.

„S vaší akcí nechci mít nic společného!“ křičel. „Nic, rozumíte! Zavinili jste smrt Oliviery a kdo ví, co je s Jeanem. Nesčetněkrát jsem říkal, že je třeba na něj brát ohled, že je psychicky labilní, a vy ho zatahujete do nezodpovědné akce. Stanovisko odborníka neberete v úvahu, a tak si důsledky přičtěte na svůj vrub! Ostatně brzy na to doplatíte sami!“

Šašek šermující rukama, pomyslel si Linhart. Plivnout mu do tváře! Plivnout a víckrát se na něj nepodívat. Pohnul se směrem k němu, ale Closkey jako by četl jeho myšlenky, postoupil i s kobkou kupředu a vklínil se mezi ně. „Tak co,“ houkl na Hackenbergera. „Chcete Jeana hledat sám, nebo ne? My teď na dlouhé řeči nemáme čas!“

„Ano,“ odpověděl Hackenberger poněkud zakřiknutě. „Ale ne proto, aby se přidal k vám! Odvedu si ho k sobě Nepochybuji, že měl až po krk sebevražedných hrátek na vojáčky!“

„Dejte mu svou baterku,“ řekl Closkey suše.

Jen vzpomínka na Jeana Linharta udržela. Přece není možné, aby zradil. Hodil Hackenbergerovi baterku a odvrátil se.

„Táhněte!“ vykřikl Closkey nečekaně hlasitě. „Táhněte ke všem čertům! A jestli tady z toho něco zůstane…, tak si tu s Mozkem kecejte do konce světa!“

„Řečičky,“ odsekl Hackenberger. „Melete z posledního,“ dodal na odchodu. Closkey nechal jeho poznámku bez odpovědi, avšak Jeanovu nepřítomnost vysvětlit nedovedl. I když se Linhartovi nechtělo věřit, že by Jean dezertoval, převládl v něm pocit bezmocnosti. Teď si přál jen rychlý konec. Vzpamatoval ho Closkey. Nejprve ho pochválil za výměnu plátu a společně práci dokončili. Byl to Closkey, kdo teď nepřipouštěl rezignaci.

„Uděláme Mozku pochodeň!“ řekl rázně a teprve nyní si Linhart všiml, že přinesl i kanystr z umělé hmoty. Významně na něj poklepal: „S tím jsem měl rozmnožit vaši práci,“ usmál se na Linharta. „Potřebám Mozku a jeho civilizaci měla sloužit zcela určitě, lidem sotva. Ale o tom jsem měl stejné pochybnosti jako vy. Translogiku rozmnožíme jindy a jinak, teď musí shořet tenhle stůl,“ kopl Closkey do ocelového plátu, který jej překrýval.

Společně nanosili hromadu ohořelých knih, vytrhali vazby a volné papíry nacpali z boku k desce stolu. Úzkostlivě se přitom kryli, aby je odněkud nepřekvapil robotův paprsek.

„Všechny výbušniny si rozdělíme napůl,“ řekl Closkey hlasitě a vzal k sobě tu skutečnou, s kterou Linhart střežil barikádu, i jednu z Jeanových napodobenin.

Jak napůl? chtěl se zeptat Linhart. Zbyly mu přece jen napodobeniny a s těmi bude naprosto bezmocný. Veškerý zdar přece záleží na Closkeyovi? Ale Closkeyova ruka právě prohrabuje vlasy a to Linhartův dotaz zmrazilo na samém konečku rtů. Nedokázal se přinutit, aby nad tím uvažoval. Kéž by byl už všemu konec!

Závan lihu. Closkey opatrně nalévá tekutinu na ocelový plát, po němž stéká do středu barikády. Cvaknutí zapalovače, a mezi papíry u desky stolu se snáší hořící stránky nějaké knihy.

Plamen a hustý černý dým. Valí se, dusí. Closkey sundává sako a ze zákrytu kobky se jej snaží zahánět do sálu. Linhart ho napodobuje. Sako odhodil, když mu robot propálil nastrčený rukáv, ale sundal si pulovr a divoce jím mává. Vydržet a zapomenout na žár, štiplavý kouř a obtížné dýchání.

Dva rychlé údery do podlahy. To je Closkeyův signál! Teď musí každý ze své strany uchopit ocelové dveře a pokusit se je shodit. Bezmyšlenkovitě je sevře oběma rukama, kov pálí, rychle si vypomáhá pulovrem. Z úkrytu bariéry cloumá dveřmi a cítí, že povolují. Rachot. Barikáda se sesouvá, horní část již musí být volná. Někde naproti jistě stojí robot a svým mrtvým pohledem se snaží proniknout dýmem. Každou chvíli může ozářit bojiště jeho fialový záblesku.

Dým už není tak hustý, ale Linhart se jej neustále snaží zahánět do sálu. Další řinkot ocelových plátů i drobného harampádí. Jak je barikáda asi vysoká? Brzy vyrazí hned za Closkeyem. Nepociťuje strach, alespoň zatím ne.

Bude bezbranný, ale svou pouhou přítomností a prázdnými ruličkami bude vytvářet druhou hrozbu. Vždyť je to jeho myšlenka. Šance na přežití je malá, strašně malá, uvědomuje si ticho. Hltavé plameny už nemají potravu. Tuší rozhodnost příštích okamžiků. Náhle spatřuje světélko. Mihotavě probleskuje chuchvalci kouře, blíží se středem chodby. Hrůza, snad to není Jean? „Kryjte se,“ křičí Linhart jako smyslů zbavený, ale světélko nedbá. Blíží se a pro něj neviditelná ruka opisuje baterkou kruhy. Teprve pak rozpoznává postavu. Je to Hackenberger. Robot ho musí mít na ráně, a přece rázná smrt nepřichází.

„Přestaňte, blázni,“ slyší jeho nepřirozený hlas. „Nemůžete vyhrát, ale je zde možnost domluvy. Dostanete záruky!“

„Na to kašlu,“ přichází odpověď Closkeye. „Buď, a nebo!“

Hackenberger se zastavuje: „Vidíte, mně se nic nestane. Projdu a přes sdělovač v sále sjednám podmínky.“

„Nestojím o ně!“ vykřikne Linhart.

„Táhněte,“ křičí Closkey. „Táhněte, nebo…“

„Dělám to pro vaše dobro,“ odpovídá důstojně Hackenberger.

Bez ohledu na následky se Linhartovi chce vyskočit a udeřit ho. Zaslechne dva skoky a zachrastění ocelových plátů. „Jsem uvnitř,“ ozývá se z druhé strany profesorův hlas. „Živý, zdravý a připravený dohodnout vám…“

A tehdy se to stalo. Do zbytků barikády náhle udeřila mocná rána a chodbu ozářily fialové blesky. Kmitaly v rychlém sledu z jedné strany na druhou. Nikoli oni pronikají do sálu, ale naopak robot prudce vyráží do chodby. Pomocí mechanické ruky, která mu slouží jako opěra, překonává rychle zbytky barikády. Kov řinčí. Chce projet a napadnout je zezadu? Linhart se instinktivně přisunuje ke stěně, má ještě tolik duchapřítomnosti, že sahá po ruličce, která nikomu ublížit nemůže. Vyhazuje ji horem, neví přesně kam, ale snad odpoutá pozornost robota a naruší jeho záměry.

Slyší jakýsi výkřik ze sálu. Přehlušuje jej však mohutné Closkeyovo: „Krýt se!“ Linhart na sebe strhává bariéru. Nekonečně dlouhá vteřina. Fialové blesky neustávají, skřípot robota přešel do nezvykle vysokého tónu. Na nic nebudu čekat, říká si Linhart a hned po výbuchu překlopím bariéru dopředu. Nebude-li robot zničen, bude daleko horší trpně vyčkávat, až si pro mě přijde. Může však být výbuchem na chvíli vyveden z rovnováhy a snad bych zatím mohl vběhnout do sálu.

Exploze jej i s bariérou přiráží ke stěně. Slyší pád něčeho těžkého a další Closkeyův výkřik. Ne, to není výkřik, to je radostný skřek. Všechny zvuky se v ozvěně vracejí a misí navzájem. Chce odhodit bariéru, ale nový proud hrůzostrašného světla rozzařuje chodbu. Odněkud shora padá na Linharta sžíravé teplo, valí se mu podél stěny na záda. Snaží se utéct do hloubi bariéry, tiskne se k její čelní stěně, jak může. Slyší výkřiky bolesti. Zdá se, že není úniku. Žár ho dusí, klesá na podlahu… Poslední, co si uvědomil, byl otřes po výbuchu někde daleko.

XI.

Získat co nejvíce času! Jako obrovská pumpa nasává Mozek stále větší množství vzduchu ze sálu, aby vyrovnal nižší obsah kyslíku. Je však pevně rozhodnut vydržet, nezdržovat se řešením druhotných obtíží a nadále ponechává robota na opravě spojení.

Na útočníky padla rychlá lidská únava, jedna z příčin, proč Mozek člověka vždy podceňoval. Jak může lidstvo chtít něčeho dosáhnout, když téměř třetinu života prospí? Ale únava zavaluje i Mozek, ačkoli běžně pracuje pozemské týdny i měsíce bez oddechu. Nezvyklé vypětí posledních dnů a hodin, příliš různorodé úkoly, jejichž plněni zasahuje celou jeho měnící se strukturu myšleni, to vše spolu s namáhavým dýcháním i obavami o vlastní existenci vytváří stav vyčerpanosti, jaký Mozek dosud nepoznal.

Ještě než oslabil své protivníky o Jeana, objevila se další vážná komplikace. Zatím manévroval robotem prostřednictvím neustálého toku pokynů, často protichůdných, které však v konečném součtu ideálně obcházely poškozené funkce. Jiné funkce robota tím byly nutně přetíženy a právě teď se objevila v ovládání mechanické ruky další závada. Manipulace se opět prodlužuje a vyžaduje si více pohybové energie.

Mozek si je dobře vědom, že pro blížící se útok musí uchovat nějakou rezervu. Svou jedinou zbraní nedokázal zabránit přesunu ke dveřím sálu a zásoby smrtícího tepla se značně ztenčily. Jakékoli dlouhodobé manévrování jé tudíž nevýhodné. Vždyť kritická situace by mohla vzniknout, i kdyby robot útočníky zničil. Co když pak zbytek energie nepostačí k opravě spojení a přivolání pomoci? Zůstal by vítězem odsouzeným k pomalé smrti. Z těchto důvodu zamítá i možnost útoku na osamoceného Linharta. Barikádu nechť odklidí útočníci sami.

Mozek usilovně uvažuje o jiných východiscích ze své situace. Vítá časové zdržení při hledání Jeana a s obzvláštní pozorností sleduje jednání zbylých tří zajatců. Novou nadějí se pro něj stává profesor Hackenberger. Oživuje si v paměti všechny jeho názory tak, jak byly po dobu zajetí registrovány. Odlišná stanoviska se jako červená nit táhnou celým pobytem a i nyní se Mozek neustále přesvědčuje o jeho odmítavém postoji k oběma útočníkům.

Znalost lidské psychologie není marná záležitost, uvědomuje si Mozek. Nové zjištění, jako obvykle, konfrontuje s podmínkami na rodné planetě. Zatím by lidskou psychologii sotva mohl uplatňovat mezi svými zcela uniformními druhy, jejichž obrovské znalosti jsou vlastně totožné, a jiné složky než sbírání kvant informací zůstávají nerozvinuté.

Někde v průběhu miliónů let se ve vývoji jeho civilizace stala chyba, která formující se intelekt zhýčkala do jednostranného zaměření. Ale až by na své planetě rozvinul druhou, veskrze lidskou rovinu myšlení…, pak by se jeho znalosti psychologických zákonitostí staly ničím neocenitelnou výhodou. Vypořádat se s těmi dvěma, vrací se Mozek do reality. Samotný Hackenberger není nebezpečný, neboť svým životem zůstane na něm závislý. A v případě úplného vyčerpání robota by se mohli zachránit jedině vzájemnou pomocí. Spor ohledně zmizení Jeana utvrzuje Mozek v jeho přesvědčení.

Události dostávají rychlý spád, jakmile Closkey zažehl barikádu. Její sestavení i z hořlavého materiálu se ukázalo být chybou, ale Mozek nic jiného neměl k dispozici. Samozřejmě že zvažoval možnost vypustit barikádě alespoň obsah přetlakové komory, když už otevření hlavního průchodu se neodvážil riskovat, jenomže na velkou plochu to bylo přece jen málo vody, která by neuhasila horní vrstvu barikády, ale spodem by prosákla až do sálu. To by narušilo jeho hlavní záměr, neboť při snížené stabilitě robota by se mu mohla stát kluzká podlaha osudnou.

Vysoké plameny šlehají až do sálu, Štiplavý dým proniká za nimi v daleko větším množství než prve. Filtry Mozku nad vanou pracují naplno, ale nestačí všechen vzduch pročistit. Mozek má pocit, jako by se vana i celý sál pohupovuly v pomalém rytmu. Napíná veškeré síly, aby se koncentroval. Za této situace se zvlášť obává složitého manévrováni v sále, při kterém by mohl být ohrožen i z dálky. Navíc je přesvědčen, že jeho protivníci disponují několika útočnými prostředky.

Jiné části Mozku sledují v tu chvíli profesora Hackenbergera, který právě hledá Jeana v klubu. Rozžíhá sdělovač: KONTROLUJI SITUACI, ALE PŘEJI SI JEDNÁNI.

Hackenberger horlivě přikývne: „Co mám dělat?“

ZASTAVTE ÚTOK!

Hackenberger posunkem souhlasí a řekne: „Budou chtít záruky.“

DOSTANOU JE.

„Kde budeme jednat?“

JDÉTE DO SALU!

Profesor učiní nesmělý krok: „Ale robot…“

NIC SE VAM NESTANE.

Hackenberger stále váhá.

JDETE S ROZŽATOU BATERKOU!

Druhá rozmluva před zbytky dohořívající barikády Mozek uspokojuje. Registruje Linhartův vztek i gesto rezignace, když Hackenberger rychle pronikl do sálu. Closkey se sice pokouší profesora následovat ve své kobce, ale je pomalý. Vždyť skutečnost, že jeden člen tak malého kolektivu se staví proti nim, musí ty dva nutně deprimovat. Teď Je ten pravý okamžik!

Na jeho pokyn robot bleskově vyráží kupředu. Najíždí do zbytků barikády, rozráží je před sebou mechanickou rukou, a zároveň se o ni opírá, jak Mozek předem propočítal. Nechává jej v rychlém cyklu vrhat paprsky na obě strany, aby útočníky zahnal do kobek. Zajíždí až do jejich týlu a otáčí se, aby měl vchod do sálu pod kontrolou. Zbytek tepelné energie by měl stačit k tomu, aby je v úzké chodbě zničil, anebo přinutil vyběhnout z kovových pastí. Z podlouhlé bariéry vyletí rulička. Robot je od ní dostatečně daleko, přesto ještě kousek couvá a hned po dopadu ji zasahuje svým paprskem. Nic se neděje.

Avšak Hackenberger, zpoza skryt v chuchvalcích dýmu v sále, náhle vyráží prudký výkřik a rozbíhá se k jeho vaně. Mozek ztrácí celé dvě desetiny sekundy, než pochopí hrozbu nebezpečí, s kterým vůbec nepočítal. Hackenberger je teď zcela mimo dosah paprsku robota, který ho může ohrozit jedině návratem do dveří sálu, a v jeho ruce se objevuje věc, jíž se Mozek tolik obává. To už ale z boku Closkeyovy kobky letí druhá nálož. Není však vhozena přímo na robota, který se právě chystal mechanickou rukou udeřit do Linhartovy bariéry, ale dopadá do zbytků barikády před dveře sálu.

Dvojitý šach, uvědomuje si Mozek. Jak má najednou pokrýt obě hrozby. Hackenbergera může zastavit jedině paprsek ze dveří, ale aby se k nim robot dostal, musí přes vhozenou nálož.

Bleskurychlý příkaz a robot vyráží zpět. Není čas čekat, až nálož vybuchne, ani ji vyhledávat paprskem a urychlit, explozi, neboť Hackenberger již trhá šňůrou. Smrtelné nebezpečí v sále je rozhodující. Jakkoli odlišné je myšlení z jiné části vesmíru, i jemu je bližší košile než kabát. Mozek vidí jedinou možnost v tom, že jeho ocelový ochránce projede nebezpečným místem dříve, než dojde k explozi.

V době, kdy Hackenberger napřahuje ruku do záklonu, objíždí robot svým jedním kolem ruličku. Mozek již spočítal, že jedině razantním nájezdem do dveří by robot mohl Hackenbergera zasáhnout, případně přivést paprskem výbušninu k výbuchu mimo bezprostřední blízkost vany, ještě za letu. V tu chvíli však mohutná exploze podráží robota, vylomené kolo odlétá stranou, ocelový kvádr se naklání dozadu. Žádná kombinace příkazů, kterou Mozek v hrůzném vypětí chrlí do jeho minipočítače, nemůže zabránit pádu.

Robot jako podťaty naráží na podlahu a v sále opouští smrt Hackenbergerovu ruku. Mozek bezmocně sleduje dráhu předmětu, který brzy dopadne na jeho vanu. Ještě nikdy nebyly pruhy po jeho délce tak tmavé jako nyní. Hackenberger se vrhá na podlahu sálu, v očekávání výbuchu zakrývá rukama hlavu.

Na chodbě naopak Closkey odhazuje kobku, aby s rukama nad hlavou vyrazil výkřik radosti. Mozek se v posledních okamžicích

života chápe nabídnuté příležitosti. Signál – a nehybně ležící robot vyvrhává veškerou zbylou energii do stropu, od něhož se odráží a smrtelně zasahuje jásajícího Closkeye.

Na skleněnou i vanu dopadá smrt a Mozek se před ní instinktivně stahuje. Vydává ještě dva příkazy, které si vlastně odporují. Odděluje od sebe část, jež se měla stát příštím Mozkem a dalším střediskem na dně jiného oceánu, i když si je vědom, že pro ni není úniku. Druhým příkazem chce strhnout s sebou do záhuby celou podmořskou kolonii. Přes počítač běží signál k dveřím přetlakové komory, aby se otevřely vodám oceánu. Mechanismus vpusti se pootáči, zastavuje v žádané poloze, a přece se ocelová vrata neotvírají. Mozek už nestačí pochopit proč.

Smrtelná úzkost, jakou Mozek nepoznal, drolí desetinky sekundy v setiny a tisíciny. Míhají se v nich vzpomínky na rodnou planetu, na jeho poslání na Zemi i na grandiózní plány, ke kterým dospěl v posledních hodinách. Celá koncepce poznání této civilizace byla chybná, uvědomuje si Mozek. V nekonečném vesmíru nelze pomíjet ani vývoj života, ani cesty, kterými se ubírá k osobitému způsobu myšlení. V tvůrčí konfrontaci je třeba hledat přednosti každého z nich…

Výbuch rozbíjí vrchní část vany a mohutný tlak tříští životní centra Mozku…

Mihotavé kroužky jsou žluté. Jeden po druhém se rodí v hlubokém přítmí, stoupají zvolna a docela nahoře se rozplývají. Bojí se jích. Pouze příjemný chlad je na chvíli zahání do temnoty, ale sotva pomine, vyskakují znovu ke své jednotvárně pouti. S napětím čeká na chladivý závan, dychtí po něm. Teď! Něco příjemně vlhkého zchlazuje čelo, a když pohne popraskanými rty, něčí ruka mu pozvedá hlavu a přikládá k nim sklenici. Polyká plnými doušky studený džus. Spát, spát

Podruhé se probudil bez hrozivého snění. Otevřel oči a nehnutě pozoroval žluté kolo nahoře. Byl to kužel baterky, zaměřený do stropu. Na židli klímala postava, nemohl ji rozpoznat. Pozvedl hlavu a z čela mu spadl zcela suchý obklad. Muž na židli sebou trhl: „Konečně. Spal jste dvanáct hodin. A také jste blouznili“ dodává.

Byl to Hackenberger. Podal mu sklenici. Hltavě polykal vodu, i když nebyla tak příjemně studená. Linhart si uvědomil události posledních hodin: „Co Mozek?“ zeptal se tiše.

„Není,“ odpověděl Hackenberger. „Vyhráli jsme.“

My, ale ne vy, pomysle! si Linhart, ale jiná myšlenka ho teď zajímala daleko více. Gleskeyův výkřik a strašlivý žár se mu vybavily v paměti: „Kde je Closkey?“

Hackenberger pomalu zavrtěl hlavou: „Spálil ho robot, když už vlastně byl všemu konec.“

„Všemu konec.? A Jean?“ vzpomněl si na předchozí nevyřešenou událost.

„Nemohu ho nikde najít! Obávám se, že…“

„Budeme hledat spolu,“ ožil Linhart. „Potom si vše vysvětlíme.“

Hackenberger ho podpíral až k umývadlu. Když si opláchl obličej, snědl kousek oplatky a čokolády, počaly se mu vracet síly. Jedině bolest hlavy, způsobená lehkými popáleninami na temeni, krku a ramenou, otupovala jeho mysl.

Systematicky prohledávali všechny místnosti. Hackenberger přenechával Linhartovi iniciativu a z jeho chování bylo zřejmé, že už sám několikrát všechny prostory prošel. Chodba je přivedla až ke vstupu do sálu. Robot byl zakryt velkou bariérou, kterou Hackenberger pro každý případ zatížil. Closkey byl uložen ve své kobce, z obleku zbyly spálené hadry. Dlouho nad ním mlčky stáli: „Byl už mrtev, když jsem přišel,“ řekl nakonec Hackenberger. „Taková zbytečná chyba!“

Prohledávali i sál. Místo prvního střetnutí označovalo Olivierovo tělo, které Hackenberger přikryl bílou pokrývkou. Rozbitý počítač. Snadno rozpoznali, kde robot naposled pracoval, než byl odvolán k hořící barikádě. Linhart si zběžně prohlédl trosky podlouhlé vany, místa, ze kterého jim Mozek vládl.

V dolní, výbuchem nezničené části, spatřil řadu jemných výstupků. Jako by to byla klávesnice podivuhodného hudebního nástroje, vyžadujícího nejsložitější harmonii. Střepiny a zbytky zelenavě šedé hmoty ležely rozmetány na podlaze a Linhart je s respektem obcházel. Neměl odvahu, ani myšlenku na jejich bližší zkoumání.

Stanuli v přípravně: „Zmiňoval se Closkey, že by odšrouboval tlačítko?“ zeptal se Hackenberger.

„Nezmiňoval,“ zavrtěl hlavou Linhart. „I když to samozřejmě udělat mohl, protože se od nás několikrát vzdálil.“

„Domnívám se, že to byl Jean,“ řekl Hackenberger tiše: „Zřejmě si vzpomněl na tuto možnost a po odšroubování přešel otevřenými dveřmi do komory, kde ho Mozek uzavřel.“

Stanuli před dveřmi přetlakové komory: „Když jste spal, usoudil jsem, že Jean nemůže být jinde. Bušil jsem na dveře a volal ho každou hodinu. Marně!“ Nebyl to zbabělec, pomyslel si s úlevou Linhart. Třeba nechce s Hackenbergerem mluvit, zadoufal: „To jsem já, Linhart! Mozek je zničen!“ zkusil to divoce, ale odpovídala mu jen ozvěna.

Společnými silami cloumali dveřmi, až Jejich nápor způsobil vytrysknutí slabého praménku vody. Vzal jim poslední naději. Už zcela vyčerpaným se jim podařilo zaklínit do dveří dláto. Voda, která pomalu vytékala, vytvářela dlouhého hada směřujícího do chodby a odtud se rozlévala do sálu. Za pár hodin se pokusí znovu.

Domluvili se na několika organizačních opatřeních. Jelikož budou pracovat v nejbližších dnech ve všech místnostech, rozhodli se vydělit prostory klubu jako společnou jídelnu i noclehárnu. Jinak ale v klubu budou pobývat co nejméně, aby si ušetřili čerstvý vzduch pro spánek.

Revize zásob v přípravně se ukázala co do sortimentu chudá, avšak v množství na několik týdnů dostatečná. Krabice plné oplatek a čokolád, téměř sto plechovek džusů a čtrnáct cestovních lahví koňaku. K tomu se daly přičíst už jen drobné nezbytnosti, jako cukr, sůl, různé druhy koření a přísad. Bohužel jen šest masových konzerv. Pohovky a část zásob si přenesli do klubu.

„Kromě vzduchu bude naším největším problémem světlo,“ řekl Hackenberger, když zasedli ke krátkému odpočinku v Closkeyově knihovně.

„Proč světlo? Panelové světlo je pro orientaci dostatečné,“ namítl Linhart.

„Zřejmě má samostatný zdroj, avšak ani ten nebude nevyčerpatelný. Doporučuji maximálně šetřit naše baterie. Snad nějaké najdeme u Closkeye.“

„Rádio!“ vyhrkl Linhart, kterému Closkeyovo jméno připomnělo zpravodajské přehledy.

Hackenberger vyskočil: „Docela jsem zapomněl!“

Dva uspěchané kužely světla našly nevelký přístroj na malém stolku v rohu knihovny. Přinesl jim další zklamání, neboť jakékoli pokusy jej oživit byly marné. Přijímač neměl baterie, a ani na něm nebyla možná volba stanic. I Closkeyův poslech byl tedy Mozkem řízen přes počítač.

V Closkeyově knihovně už zůstali, aby si vzájemně vyjasnili průběh události posledních hodin. Voda vytékající z přetlakové komory odměřovala odhalení tajemství Jeanova zmizení a zklamání z němého rádia způsobilo pokles nálady. Hackenberger otevřel koňak, který vzal pro tuto příležitost, a nalil do obou skleniček. Určitě si už povšiml Linhartova odstupu při úsečných výměnách názorů, ale zdálo se, že si z toho nic nedělal. Když si přiťukli, zhasl baterku. Linhart chápal, že je třeba šetřit, ale právě teď by chtěl vidět profesorovy reakce na své otázky.

„Pokusím se hovořit jinak, než jak jste mne slýchával v klubu,“ řekl Hackenberger do přítmí. „Možná že se mi to občas nepovede, za ta léta jsem se až příliš vžil do své role.“

„Role?“

„Jistě. Každý z nás se přece před Mozkem choval jinak, než jak mu předepisovala jeho přirozenost. Také jste dlouho vzdoroval, ale nakonec jste musel některé jeho požadavky respektovat“

„Ale jen proto, abych proti němu mohl bojovat,“ odpověděl Linhart zvýšeným hlasem.

„Formy odporu mohou být rozličné. Vy jste klamal cizí intelekt, na jehož neviditelnou přítomnost jsme si koneckonců zvykli. Moje role však byla obtížnější, neboť já jsem musel kromě něho klamat i většinu z vás.“

Chvílemi se zdál jiný, pomyslel si Linhart, ale už je to zase starý chlubivý Hackenberger. Zlikvidoval Mozek, ale co když to bylo dáno jen šťastnou okolností, příhodným momentem umožňujícím krkolomný obrat, na kterém chce založit obhajobu za dlouhý pobyt plný jiných skutků a postojů. Celé hodiny mohl přemýšlet, když mě žár a nedostatek vzduchu zbavily vědomí, celé hodiny mohl konstruovat přijatelnou báchorku. Záleží však ještě na tom?

„Moje úloha se mi protivila,“ pokračoval zatím Hackenberger, „protože časem prosákla do mého jednáni, až jsem se při usínání ptával, zda to jsem ještě já. A během krátkých nocí činů jsem většinou zůstával sám.“

„Myslel jsem, že snad o noci činů ani nevíte?“

„Několikrát jsme se při ní sešli s Closkeyem, abychom konzultovali další postup. Nemohl jsem se zúčastnit vašich akci, měl jsem jiné posláni.“

Linhart se chtěl zeptat jaké, ale Hackenberger byl zřejmě rozhodnut pokračovat ve své linii: „Ostatně, Closkey rovněž podlehl své roli.“

„Jak to myslíte?“

„Na povrchu Closkey nekouřil a vlastně ani nepil. Chtěl však navyknout Mozek na nějakou svou stabilní slabost Rozumějte, vytvořil si zdánlivou slabinu v podobě alkoholu a cigaret“

„Chápu,“ řekl Linhart „Potřeboval Mozek přesvědčit, že je na alkoholu a cigaretách na tolik závislý, že udělá vše, aby si obojí zasloužil.“

„Přesně tak,“ přikývl Hackenberger. „Mozek o tom přesvědčil, ale že své roli částečně podlehl, víte asi nejlépe sám.“

„Úkol mu byl přednější. Poznal jsem to v kritických chvílích… tam, u barikády.“

„Byl to jeho plán,“ souhlasil Hackenberger, „Bez jeho dlouhodobé koncepční práce bychom Mozek nezničili.“

Proto asi ta obrovská radost, která ho stála život, pomyslel si Linhart. „Jestlipak Mozek někdy prohlédl vaše role?“

„To byl právě ten paradox,“ povzdychl si Hackenberger. „Zřejmě jsme dlouho hráli bez diváka. Pokud nás zrovna nezkoumal, nebo jsme nemluvili proti němu, bylo mu vlastně lhostejné, co v klubu říkáme a jak se chováme. Považoval klub za nutné zlo, bez něhož se nemůžeme obejít, Nechápal ani potřebu diskuse, konfrontace názorů, užitečnost kolegiální oponentury. To jsou slabiny vývoje civilizace Mozků,“

„Nejdůležitější bylo správně těchto slabin využít,“ podotkl Linhart.

„Jistě, ale ještě něco bylo nejméně stejně důležité,“ usmál se Hackenberger. Linhart se na něj tázavě podíval. „Přece zachovat kontinuitu,“ dořekl Hackenberger. „Kontinuitu sledování Mozku. Abychom ho mohli porazit, museli jsme ho poznat, a abychom ho dokonale poznali, museli jsme si předávat štafetový kolík. To bylo Closkeyovo krédo, na kterém trval vlastně až do konce.“

„Ještě úplně nerozumím,“ předklonil se Linhart. Zvláště teď mu vadilo, že jemné posunky svého společníka nemůže sledovat.

„Bylo přece třeba počítat i s tím, že útok skončí nezdarem, a kdybychom zahynuli všichni, byly by s námi pohřbeny i všechny pracně sesbírané znalosti o Mozku.“

„Zbyl by…“

„Myslíte deník?“ skočil mu do řeči Hackenberger. „Sotva. Nezapomeňte, že pro každého z našich následovníků by ve chvíli nálezu byl deník obyčejným sešitem. Někde v psacím stole by prostě objevil sešit. Nálezce by se tedy do něj podíval…“

„… a v tu ránu by pro něj přijel robot.“

„Samozřejmě,“ řekl Hackenberger. „Ti, co by přišli po nás, by museli začínat úplně znovu. Dlouze vystihovat přednosti i slabiny Mozku, znovu objevovat noc činů. Proto musel existovat někdo v záloze, kdo měl v budoucnu Closkeye nahradit, a ten nemohl být do akce zatahován.“

„Ale musel být o všem informován,“ dodal Linhart, „aby s dalšími unesenými vytvářel nové jádro odporu.“

„Přesně tak,“ souhlasil Hackenberger. „Je to jako s lidským poznáním. Co jedna generace objeví, musí nějakým způsobem zafixovat a předat další. Tuto schopnost lidstva Mozek hluboce podcenil.“

„Jen proto jste tedy vytvářel s Closkeyem iluzi vzájemně nepřekonatelných rozporů?“

„Nejen to,“ řekl Hackenberger. „Proto jsem měl k dispozici i jednu výbušninu. Nemyslete si, že Closkey nevěděl, jak by bylo důležité i potřebné, abyste byli při pronikáni do sálu oba ozbrojeni. Vaše naděje by se nepochybně zvětšily. Ale s čím by v případě porážky začínali ti budoucí? Potřebovali jsme pro ně vzor toho, co Jean s Olivierou vymysleli a vyrobili a co Closkey podle nich v tajnosti okopíroval.“

„Proč jste tedy nakonec zaútočil na Mozek? I to bylo přece riziko?“

„Zůstal jsem také jedinou zálohou v Closkeyově plánu. Byli jsme dohodnuti, že se do akce zapojím jedině za předpokladu téměř stoprocentní jistoty. Zvážit tuto možnost bylo jen a jen v mé kompetenci.“

„Kdy jste se k tomu rozhodl?“

„Měli jsme dohodnuty některé varianty a upřesnili jsme si je, když za mnou Closkey poprvé přišel. Už tehdy počítal s možností, že budu pozván do sálu, i když za jiných okolností než se nakonec stalo.“

„Proč jste ale pokračovali ve své hře i přede mnou?“

„Protože Mozek mohl kdykoli obnovit kontrolu nad naší částí kolonie, což se také stálo.“

„Jakže?“ podivil se Linhart. „Kdy?“

„Někdy v době, kdy jste hlídal u barikády. Closkey na to přišel hned, jakmile se probudil. Nezapomeňte, že za dlouhou dobu pobytu byla naše citlivost na přítomnost Mozku mnohem rozvinutější.“

„Ano,“ vzpomněl si Linhart. „I já jsem se cílil nesvůj a Closkey, když se vzbudil, byl zaražený, divný. Potom šel hledat Jeana…“

„… a vzbudil i mne,“ vpadl Hackenberger. „Nemohl už se mnou hovořit otevřeně, ale i já jsem vycítil přítomnost Mozku. Vyplynuly nám z toho dvě skutečnosti: za prvé, že s útokem na sál už nelze otálet, a za druhé, že zdůrazňování mého nesouhlasu s akcí je důležitější než kdykoli dříve.“

„Takže největší výhoda, kterou Mozek měl, když sledoval každé naše slovo i hnutí a nám zbývalo jen myšleni, se nakonec obrátila proti němu,“ řekl pomalu Linhart.

„Ano,“ pokýval hlavou Hackenberger. „Naše mnohaletá hra se zúročila až tehdy, když na ní Mozek založil svůj plán. Lidský klam se ukázal důmyslnější než jeho podvod s útokem před slibovaným vyjednáváním.“

Odmlčeli se. Linhart si usrkl koňaku a poznal, že Hackenberger učinil totéž. „Ale Mozek již počal pronikat do našeho myšlení,“ přerušil nakonec ticho. „Snaha porozumět transproměnné, vyřešení dvojitého šachu.“

„Dospěl jsem ke stejnému závěru,“ odpověděl Hackenberger. „Změny v jeho myšlení se úžasně urychlovaly, ale jednou k tomu dojít muselo. Stálá konfrontace s lidskými projevy, byť dlouho pomíjenými, vyvolávala takové změny zcela mimovolně.“

„Ještě jednu, speciálně psychologickou otázku. Byl Mozek dobrý, nebo zlý?“

„Zatím máme pro takové posouzení jen lidská kritéria. Nepochybně jednou vznikne nový vědní obor – Psychologie kosmických inteligenci neboli Exopsychologie.“

„Jste tedy první exopsycholog,“ usmál se Linhart.

„Skutečně jsem. Psychologii Mozku jsem sepisoval o nocích činů. Poznámky jsou skoro hotovy, ale jejich utříděni a seřazení už provedou jiní. Na povrchu, jak doufám.“

„A moje otázka?“

„Jestli byl Mozek dobrý, nebo zlý? Dokud lidstvem pohrdal, byl pro nás nepřijatelný, a tedy i zlý. Možná že by po dalších letech koexistence sám dospěl k jiným závěrům. To jsme ale riskovat nemohli!“

Dlouhé odmlčení. Linhart nepochyboval, že bylo třeba postupovat proti Mozku právě tak, jak to učinil. Vše, co zde bylo řečeno, bylo naprosto logické, jenže do dalších dnů potřebuje opravdovou jistotu. Již podruhé klade sám sobě otázku, zda je ještě nutné, aby věděl o Hackenbergerově úloze úplnou pravdu.

Hackenberger se dovtípil, čím se asi Linhart v duchu zabývá: „Jen se neostýchejte,“ řekl do tmy. „Chcete nějaký důkaz mých tvrzení, že ano?“

„Ani bych to důkazem nenazval, ale zbyli jsme dva… a myslím, že by se nám tak oběma lépe pracovalo,“ řekl Linhart upřímně.

„Pojďte,“ vyzval ho Hackenberger, „raději se hned přesvědčíme, že to nejdůležitěji je v pořádku.“

Rozsvítil baterku, vstoupil do sousední rozmnožovny a s jistotou sáhl na dno jedné skříně plné převázaných složek. Beze slov odtamtud vytáhl ostře červenou bóji. Vydal se s ni ke světlu na chodbu a teprve tam si Linhart všiml černých šipek naznačujících směr rozšroubování obou polovin. Šikmo přes celý povrch bóje přecházely nápisy v angličtině a ruštině: OTEVŘIT! DŮLEŽITÉ!

„Nepochybuji, že byste bóji nalezl a rozšrouboval,“ řekl Hackenberger, když po menším úsilí oddělili od sebe obě poloviny. „Sem uložíme nejdůležitější vědecký materiál a vše, co víme o Mozku. Bóje však obsahuje ještě jedno tajemství, a to mi sdělil Closkey,“ dodal a přisunul k němu obě části.

Centimetr po centimetru zkoumal Linhart obě polokoule a trvalo mu dost dlouho, než si povšiml nepatrného narušení laku u jednoho z vrcholů. I špička se dala odšroubovat. V malé dutině byl jediný list papíru, mnohokrát přeložený.

„Je to plánek vzduchovacího zařízení Mozku a popis způsobu, Jak přes něj dostaneme bóji na povrch,“ řekl Hackenberger.

Kdyby Linhart nevěděl, kde má hledat, nikdy by plánek nemohl najít. Profesor Hackenberger tedy musel být do celé akce zasvěcen.

„Promiňte,“ řekl Linhart co nejsrdečněji. Pevně si stiskli ruce.

Pokaždé když na chodbě překračovali úzký potůček, pociťoval Linhart slabou nevolnost. Voda už dávno pronikla až do sálu a před sídlem Mozku vytvářela mělké louže. Jakmile hladina v tlakové komoře poklesla, pokusili se znovu dostat dovnitř. Podařilo se jim však pouze rozšířit mezeru a urychlit tak odtok vody. Teprve při dalším pokusu po čtyřech hodinách dveře povolily.

Malá vlna jim přeběhla přes nohy a spěchala dále do sálu. Definitivně sami. Jean ležel na zádech a jeho tvář svědčila o posledním zápase.

„Je to moje vina,“ řekl Linhart tiše. „Já jsem u barikády usnul.“

„V zápase s Mozkem udělal každý z nás pěti pro společnou věc maximum. Jestliže se v posloupnosti tolika úkolů a při vzrůstajícím vyčerpání rovněž každý dopustil chyby, je to jen lidské,“ odpověděl Hackenberger a položil mu ruku na rameno.

„Jak nás Mozek přesvědčil, chybovat není jen lidské,“ namítl Linhart pomalu. „Chybovat je průvodní každé rovině myšlení, přičemž chyby odlišného stylu myšlení se nám zdají jasné, zřetelné, kdežto vlastní… vlastní lze odhalit až po poctivé retrospektivě.“

Povinnost podivného pohřbu. Společným hrobem se stává sídlo Mozku. Napravo pozůstatky lidí – Joao Oliviera, Jean Desplaeu, Henry Closkey. Na druhé straně odlišné pozůstatky Mozku. Chtěli i jemu vzdát tuto pozemskou poctu.

Dohodli se na jediném pietnim aktu: CHÁPEJME SE LÉPE – vyrývá Hackenberger tiskacími písmeny do plechové destičky. Linhart ji vhazuje doprostřed. Vanu překládají ocelovými pláty. Mlčky setrvávají.

„Tam nahoře se musejí dovědět o našem boji. Musejí,“ slibuje jim Linhart, než odejdou. „Máme nějakou naději?“ ptá se Hackenbergera, když se chodbou vracejí do klubu.

„Sotva,“ odpovídá mu. „Ale o tom až zítra.“

Uléhají v klubu. Spálená ramena i krk se opět připomínal. Linhart se obrací na bok a bolest je únavou rychle přemožena.

Probudil se do šera a úzkost ze samoty ho okamžitě vyhnala z pohovky. Nahmatal baterku, aby se ze zvyku podíval na hodinky. Půl druhé. Podivná doba vstávání. Odpoledne, nebo noc a kolikátého vůbec? je to sice lhostejné, ale ve zbylém čase by měli žít i pracovat podle nějakého rytmu. Zbylý čas? Co je to vůbec zbylý čas?

Hackenberger v klubu nebyl, avšak nachystal mu oplatky a džus. Oběd zpestří půlka čokolády. Rychle se obléká, otvírá dveře a volá do chodby. Profesor mu odpovídá v Nírjáníjio obydlí. Přichází s částí jeho pozůstalosti, kterou tam vybíral. „Odpoledne,“ odpovídá na jeho otázku.

Přisedá si a Linhart je rád, že má u snídaně společnost „Vraťme se k našim možnostem do budoucnosti,“ navazuje Linhart na včerejšek. „Hovořit můžeme otevřeně. Vím, že naše vyhlídky jsou minimální.“

„K čemu ta vědecká jemnost?“ pousmál se Hackenberger. „Rozumné naděje prostě neexistuje.“

„Jaký byl původní plán?“ otázal se Linhart.

„Spíše jen představy, ale nebyly tak nereálné. V případě vítězství nad Mozkem se měli Jean, Oliviera i Closkey pokusit o rychlou opravu počítače i robota. Byli si jisti, když už se to povedlo Krzyskowiakovi, že by našli způsob, jak by převedli roboty do služeb lidí.“

„V první etapě jste tedy chtěli zajistit normální chod kolonie a vlastně nahrazovat Mozek.“

„Jistě. Postupovali bychom velmi opatrně a trpělivě. S pomocí jednoho robota se postupně zmocňovat jiných, dostat se do dalších prostor nad mořem…“

„Bohužel,“ usmál se Linhart. „Zrovna my dva jsme pro takovou práci nejméně vhodnou alternativou.“

„Není třeba rezignovat. Rozumná naděje sice neexistuje, ale zbývá možnost rizika.“

„Chcete přivolat zásobovacího robota?“

„Tak nějak,“ přikývl Hackenberger. „Jsem si vědom toho, že důsledky jsou naprosto nevypočitatelně a pravděpodobnost, že by proti nám nic nepodnikl, docela malá. Ale nikdo neví, jaké příkazy má zakódovány pro případ, že bude postaven před holý fakt – Mozek je mrtev!“

„Nejprve vyšleme bójí?“

„Samozřejmě. Zásoby máme, vzduch bude snesitelný tak deset dnů, a když se nám do pěti dnů podaří vyslat bójí, zbývá nám dost času na různá opatření.“

Pracovali na chodbě, kde využívali lepšího panelového osvětlení. Hackenberger již měl své poznámky vzorně vytříděny. Letmé nahlédnutí do několika stránek Linharta opět přesvědčilo. Text jasný, logický, bez zbytečných příkras. Ocenil, že mu zbyly i kopie. Sám se musel rozloučit s celým rukopisem, a kdyby měl ještě v práci pod mořem pokračovat, musel by spoléhat jen na útržkovité poznámky a paměť.

Hackenberger vyhledal čtyři skripta zpracovaná Nírjáním a dokončil výběr dalších textů. Dva Jeanovy spisy byly ještě tenčí, ale Linharta překvapila hutnost a propracovanost jejich obsahu. Potíže nastaly až s Olivierovou pozůstalostí. Velké výkresy se do bóje absolutně nevešly, a tak se oba věnovali plné dvě hodiny jejich soupisu, ke kterému přidali výběr teoretických poznámek.

Nejskromněji vypadalo Closkeyovo dílo. Jediná útlá brožurka. Avšak teprve při prohlídce knihovny se ukázal význam jeho koordinátorské činnosti pro vědeckou práci druhých. Poznámky s odkazy, katalogy, přehledy. Bylo by zajímavé vědět, nakolik si Mozek uvědomoval význam takového informačního systému v tvůrčí činnosti lidí.

Šest jmen různých národností, šest vědců, z nichž jen Krzyskowiaka znal podle jména. S úctou si nyní Linhart prohlížel jejich díla. Přetrvala jako vykřičník i obžaloba, když jejich tvůrci odevzdali Mozku své vědomosti a stali se pro něj bezcennými nádobami. Hackenberger tři poznal a alespoň několika slovy mu je přiblížil.

Brzy přišli na to, že i nejpřísnější výběr prací vzniklých v podmořské kolonii přesahuje kapacitu bóje. Nezbylo, než strhávat vazby, dokonce nůžkami odstříhávali okraje až k samému textu: „Cítím se mizerně,“ řekl náhle Hackenberger.

Už dříve Linhart zaregistroval jeho zrychlený dech, ale přičítal to zhoršeným podmínkám a špatnému vzduchu. Teď ho však pozorný pohled do Hackenbergerovy tváře zarazil. Vyrážely z ní šedofialové skvrny, kterých si pro špatné osvětlení předtím nevšiml. Neřekl nic, ale tatáž skvrna překrývala hřbet pravé ruky a Hackenberger se na ni několikrát zadíval.

Bylo to slabou půlhodinku před plánovanou večeří, a tak ho Linhart snadno přesvědčil, aby ukončil práci dříve, než zamýšleli. Rád mu oplatil pozornost a přichystal pro oba jednoduchou večeři. Avšak ještě dříve, než k ní zasedli, přepadla Hackenbergera zimnice. V několika vteřinách se změnil takřka k nepoznání.

Roztřásl se po celém těle a zimnice nepovolila, ani když ulehl. Kdyby mohl alespoň svařit čaj. Bez váhání přidal do džusu řádnou dávku koňaku. Teprve však nezředěný koňak a ještě jedna pokrývka, kterou přinesl z Nírjáního pokoje, zimnici zahnaly.

Když Hackenberger konečně usnul, Linhart si všiml v nepřímém světle baterky, že se mu skvrny na obličeji zvýraznily a rozrostly se, zmocnila se ho zvláštní táhlá úzkost, kterou umocňoval přerývaný dech nemocného. Trvalo dlouho, než Linhartovo bezmocné bdění přešlo do neklidného spánku.

Někdo s ním třásl a slova, která přitom uslyšel, ho elektrizovala: „Mozek! je tady Mozek…! Dostal mě!“ Vyskočil. Hackenberger byl z pohovky vykloněn až k němu. jednou rukou cloumal nohou židle a druhou opisoval kruhy, jako tehdy s rozžatou baterkou. Ano, takhle nějak kráčel chodbou, nálož uschovanou pod pedantsky udržovaným profesorským oblekem. Ale po jeho kamenném obličeji a rázném vystupování je teď veta. Třese se v horečce, oči vytřeštěné, blouzní s divokými gesty: „Užírá mě, užírá… za to, že jsem ho zabili“

Musel ho uložit násilím. Zprvu odmítal i pít, ale po prvním doušku vyprázdnil celou plechovku džusu. Teprve pak se poněkud uklidnil: „Požírá mě Mozek, Linharte! Vím to!“

„Mozek je mrtvý! Mrtvý a pohřbený ve vaně,“ přesvědčoval ho neustále.

Vrtěl hlavou: „Tady je!“ ukazoval rukou k obličeji: „Když jsem hodil nálož a ona vybuchla, vystříkla hmota Mozku až na mne. Neměl jsem ani myšlenky, ani čas se umýt Běžel jsem na pomoc vám dvěma.

Přiběhl jsem ke vchodu, když robot vyslal do stropu poslední zbytek energie a zůstal tam ležet jako bezmocný panák. Zář z chodby se valil do sálu, ale výheň mezi bariérami přetrvávala. Nedalo se tam skoro dýchat. Na robota jsem pro jistotu převalil Closkeyovu kobku. Že je Closkey mrtev, bylo zřejmé hned, a tak jsem šel nejprve pro vás. Odtáhl jsem vás do Nírjáního bytu. Tam jsem se později i umyl, ale Mozek se už do mě stačil zažrat.“

Sugestivní výraz profesorova obličeje a jeho slova Linharta tak vyděsila, že v prvé chvíli málem uvěřil v druhou existenci Mozku. Hloupost! Mozek je definitivně mrtev. To jen na Hackenbergerově těle se poprvé setkaly v přímém kontaktu dvě formy Života, vzniklé stamilióny kilometrů od sebe. Překvapily se navzájem odlišnou stavbou a zdá se, že buňky Mozku nějakým způsobem narušují lidskou tkáň. Ubrání se profesorovo tělo?

Linhart si byl plně vědom, že si v tomto smyslu nemůže připouštět velké iluze. Vždyť i v tom nejlépe vybaveném ústavu světa by nejprve museli provést důkladný rozbor, než by se mohli pokusit o nějaké protiopatření. Přepadl ho nevýslovný smutek a strach z hrozící samoty: „Je to jen důsledek nervového vypětí. Nemyslete na Mozek a… všechno bude v pořádku!“ Natáhl k němu ruku v přátelském gestu.

„Nedotýkejte se mne!“ vykřikl Hackenberger. „Ani mých věcí! Ať si mě dostane, ale vy to musíte dotáhnout do konce!“

Je dobře, že si Hackenberger uvědomuje nutnost pokračovat v plnění úkolů.

„Dokončím přípravu bóje,“ řekl Linhart klidně, „abychom ji mohli společně vypustit!“

„Plánek!“ Profesor ztratil divoký výraz, který ovládal jeho obličej ještě před malou chvílí. Zdál se plně soustředěný. Linhart před ním rozložil plánek tak, aby na něj oba viděli, a osvětlil jej baterkou.

„Tady budete muset postavit lešení,“ mávl profesor rukou k horní části, kde bylo vyznačeno vzduchovací zařízení vedoucí k vaně. „Closkey…“

„Co bylo s Closkeyem,“ napověděl mu, když se odmlka prodloužila.

„Prováděl zde opravu vzduchovacího zařízení.“

„Mozek ho pustil k sobě?“ podivil se Linhart.

„Dokonce nad sebe,“ pousmál se Hackenberger. „Jenže spolu se dvěma roboty. Jeden ho mechanickou rukou vyzdvihl až nahoru, druhý hlídal.“

„Jak to, že opravu neprováděl některý z robotů?“

„Roboti by to samozřejmě dokázali, ale za cenu složité demontáže celého zařízení. V tomto případě byla lidská ruka dokonalejším nástrojem, jelikož se lépe mohla přizpůsobit závitům šneku.“

„Jakého šneku?“

„Šneku, který prochází celým vzduchovacím sloupcem. Je to vlastně lomená spirála, která při posouvání nabírá mořskou vodu z bočního otvoru. Zde,“ nadzvedl se těžce Hackenberger, „byla voda upravována a tudy,“ téměř zabodl svůj prst do plánu, „už v požadovaná teplotě přiváděna do vany.“

„Jak často si Mozek vodu vyměňoval?“

„Podle Closkeyova odhadu to bylo jednou za 32-35 hodin. Nás ovšem spíše zajímá opačná strana, kde byla ochuzená voda odváděna zpět do druhého sloupce a při stoupání šneku vytlačována ven.“

„Rozumím,“ řekl Linhart. „Closkey zamýšlel usadit boji do spirály šneku a předpokládal, že se bočním otvorem dostane i s vodou ven.“

„Ano. Closkey byl přesvědčen, že to půjde. Jen jestli na to budeme stačit?“

„Jednoduše musíme. Mozek ale nemohl být odkázán jen na toto zařízení?“

„Jistěže ne,“ souhlasil Hackenberger. „Přibíral kyslík i ze sálu. Proč ovšem kombinoval oba způsoby, to mi zůstává záhadou.“

„Jak byl zajišťován vzduch pro nás?“

„Tímhle druhým sloupcem. Nejsme si naprosto jisti, ale podle všeho se vysunoval těsně nad hladinu.“

„Zřejmě jenom v noci,“ řekl pro sebe Linhart. „I tak ovšem musel Mozek riskovat, že se může prozradit.“

„Nemyslím. Podle chaluh, které tehdy ucpaly šnek, Closkey usoudil, že se nacházíme někde v Sargasovém moři. Lodní doprava je zde minimální, a kromě toho Mozek nějakým způsobem ověřoval situaci na hladině. Čas od času se dokonce nad hladinu vztyčovala jakási vysílací stanice.“

„Nechápu, že nebyla zaměřena,“ podotkl Linhart.

„V to jsme dlouho a marně doufali. Bohužel… jsou to asi signály, založené na nám neznámém principu.“

„Zpod hladiny přece vzlétaly i talíře. Kolem nás jsou další stavby,“ vzpomněl si Linhart na Krzyskowiakův deník. Uvědomil si, že ani neví, zda jej Hackenberger četl.

„Samozřejmě,“ odpověděl, když mu Linhart položil tuto otázku. „Celé dvě noci činů Jsme probírali s Closkeyem větu po větě a i později jsme obsah deníku často konfrontovali se svými zkušenostmi.“

Linhart opět obrátil svou pozornost k plánu: „Předpokládám, že všechna ostatní zařízení pod mořem zůstanou bez signálu z počítače mrtva. Jaké je však spojeni naší kolonie s nimi?“

„Zásobovací robot k nám přicházel vždy jen přetlakovou komorou. Tedy po dně, a proč to bylo tak zbytečně komplikované, nevíme. Přímé spojení s jinou podmořskou stavbou by mohlo existovat přes sál. Předpokládáme, že pod podlahou jsou umístěny zdroje energie a ty musí být přístupny robotům.“

„Je to logické, ale důkazy nemáme,“ soudil Linhart.

„Jen nepřímé. Při jedné mé konzultaci s Mozkem byli přítomni dva roboti – důstojníci a hned nato při Closkeyově jen jeden. Zcela jistě žádný z nich chodbou neprojel.“

„Všechna taková zařízení otvíral i zavíral Mozek přes počítač,“ spíše konstatoval Linhart.

„K našemu štěstí i neštěstí ano,“ odpověděl Hackenberger těžce. Bylo vidět, že jej rozhovor značně vyčerpává. Linhart mu osušil tvář, zperlenou drobnými krůpějemi, a dal mu napít.

„Počítač bohužel dohromady nedáte,“ použil Hackenberger významně jednotného čísla.

„Odpočiňte si a nedělejte si starosti,“ řekl Linhart co nejsrdečněji. „Ještě to tu spolu pěkně rozhýbáme!“

XII.

Sám! Zde, hluboko pod hladinou, naprosto bezbřehé slovo. Vyslovil je několikrát nahlas, aby si snáze uvědomil dosah prosté pravdy. Deprimující pocit může zahladit jen závažnost poslání, které má; ne, které musí naplnit! K němu je třeba mobilizovat veškeré síly.

Profesor vzdoroval ještě dva dny. Prudké záchvaty se střídaly s údobími neklidného spánku i blouzněním. Jedině po probuzení se oči nemocného krátce ustálily a tehdy se Linhart pokoušel znovu zavést směr rozhovoru k úkolu, který ho čekal. Ani jednou už neuspěl.

Hackenbergerova mysl se totiž i ve stále kratších údobích soudnosti upínala jen k Mozku. Nejčastěji citoval dlouhé dialogy, které s ním kdysi vedl, a někdy se dostal i k jakýmsi závěrům, jež si Linhart poznačil. Ale klidná samomluva brzy přecházela v nesouvislé výkřiky, v nichž Mozek odsuzoval, proklínal a nakonec i přivolával, aby mu vyložil důvody svého činu.

Zemřel však tiše. Tvář, nyní zošklivělá nulovou skvrnou, se zdála být klidná. Smrt, která k němu cestovala milióny kilometrů, dokonala své dílo ve spánku, v době, kdy i vyčerpaný Linhart neudržel víčka. Uložil ho k ostatním druhům i k pozůstatkům Mozku a vanu opět co nejneprodyšněji utěsnil.

Když však mlčky stál nad tímto podivným hrobem, muselo ho napadnout, že jeho nebude mít kdo pohřbít. Ať už přijde smrt hladem, žízni, nedostatkem vzduchu či pod chapadly robota. Dokud však jsem a myslím, říkal si, dokud alespoň mohu zvažovat varianty vedoucí k jedinému cíli, do té doby nepovolím!

Odcházel od hrobu pevně rozhodnut. Každý krok, pohyb, čin musí být od této chvíle pečlivě promyšlen. Dokud nevyšle bóji, musí šetřit silami a vůbec vším. Čas rozdělí do přesných úseků: s železnou pravidelností bude uléhat, vstávat a především pracovat.

Stál několik kroků od vany a v kuželu baterky srovnával plánek se skutečností. Rozvážil, z čeho i jak. vystaví lešení, a hned poté ulehl v Closkeyově pokoji. Na noc bude střídat dosud uzavřené pokoje, aby mu vzduch pro spánek zůstával čerstvý. Pro tuto chvíli zahnala únava i jakýkoli pocit z osamoceni.

Oči přivykly namodralému světlu panelů a většinou baterku nepotřeboval. Přenášel jednotlivé kusy nábytku chodbou a jediné, co mu vadilo, byl ozvuk vlastních kroků. Vždy se mu zdálo, že jsou doplňovány jinými, a ať si sebevíce namlouval, že to není možné, neodolal, aby se nezastavil a napjatě nezaposlouchal. Sotva však dozněl poslední záchvěv ozvěny, bylo strnulé ticho jednoznačnou odpovědí.

Už se nesmím nechat zviklat řekl si mnohokrát a skutečně také nepodlehl klamu ozvěny, pokud na to usilovně myslel. Jakmile však při přenášení uvažoval nad něčím jiným, automaticky se zastavil a opět, pokolikáté už, s napětím čekal, zda kroky za ním nebudou pokračovat.

Konstrukci lešení vytvořil za jediný den a ještě večer se mu podařilo odšroubovat kryt obou šneků. Obnažil je od podlahy až ke stropu. Z nákresu i prohlídkou jejich konstrukce usoudil, že obě soukolí musí být mechanicky spojena. Na pokyn počítače se zřejmě levá strana rozběhla směrem dolů a tím přihnala do úpravny před vanou obsah dobrých tří věder vody. Vedlejší strana měla prostor mezi dvěma lomenými křidly šneku ještě větší a směrem ke stropu odčerpávala vodu i vzduch z vany.

Už časně ráno odpojil přívod do úpravny i výstupní část z vany. Byl přesvědčen, že tak oběma soukolím značně ulehčil. Rozhodující chvíle se přiblížila. Stál na lešení přípraven pokusit se nahradit pohon, který zprostředkovával počítač. Největším otazníkem bylo, zda na to budou stačit jeho fyzické síly. Zkusil pohnout šnekem nejprve jen tak, holýma rukama. Ani nepocítil zklamání, když se to nepovedlo. Předem počítal s tím, že bude muset použít páky.

Řešil tento problém téměř celý den. Zvykl si při práci uvažovat nahlas, věci oslovovat, jako by byly živé, věřil, že tímto užším kontaktem snáze pronikne k jejich podstatě. Nedostatek zkušenosti i chabou zručnost nahrazoval úpornosti. Dal si především záležet na tom, aby páka byla dostatečně silná, neprohýbala se a aby její síla působila na celou plochu lomeného dílce. Uzpůsobil práci s pákou celou horní plošinu lešení, a když kvečeru prohlížel své dílo, měl pocit spokojenosti. Teď jenom, aby to vyšlo.

Opřel se do konce páky váhou svého těla, a ještě než napnul veškeré síly, ucítil, že soustrojí povoluje. Komora, do níž byla páka zapřena, trhavě poskočila o stupeň výše, ale k jeho překvapení se nezastavila. Stoupala dál, i když už na ni jeho síla nemohla působit, a naopak páka se vzpříčila a stala se brzdou. Než byla vyhozena ze svého uložení, zachytila se o lešení a málem je vyvrátila. Překvapený Linhart ztratil rovnováhu. Zaklonil se, udělal krok stranou a dostal se přímo pod vývod, ze kterého na něj chrstla dávka studené mořské vody. Okamžitě seskočil dolů. Celé soustrojí bylo v pohybu. Levá strana klesala dolů a z vývodu, vždy asi po třech sekundách, vytryskla voda. Pravá strana stoupala nahoru a Linhartovi se zdálo, že ubíhá o něco rychleji. Neměl však čas na nějaké rozvažováni.

Rychle uchopil bóji a hnal se zpět k lešení. Nedbal na to, že ho zasáhla další dávka vody, ani na to, že se lešení kymácí. Spěchal k pravé straně s jedinou myšlenkou, aby do některé ze stoupajících komor bóji zasunul. Právě když tak chtěl učinit, soukolí se zastavilo. Odložil drahocenné poselství a počal opět chladně uvažovat.

Nejprve zjistil, že levá strana poklesla o pět dílců, kdežto pravá se nahoru posunula o sedm. Pochopil, že celý systém pracuje v cyklech. Jedna strana dodávala na pokyn počítače přes filtry a ohřívače úpravny do vany stanovené množství vody a druhou stranou bylo odpovídající množství vytlačeno ven. Rozdíl v obsahu byl zřejmě způsoben tím, že byl odčepáván i vzduch.

Linhart vůbec nedbal, že je promočen, a znovu se pustil do díla. Vidina splnění nejdůležitějšího úkolu byla na dosah a v jeho jednání teď nebylo ani pomyšlení na nějaké zdržování. Opravil lešení a vyzkoušel si, jak vysune páku ze stupňů ubíhajících nahoru.

Chtěl mít naprostou jistotu, že bóje s poselstvím opustí podmořskou kolonii, a proto si poslední komoru před vstupem do stropní části poznačil dvěma krátkými vrypy, jejichž provedení do tvrdého kovu si vyžádalo nemalé úsilí. Zbývalo jen do této komory bóji zasunout a věřit, že bude vypuzena spolu se vzduchem, který ji obklopuje. Uložil ji tam a pohladil očima na rozloučenou: „Musíš, musíš se dostat k lidem!“

Zdálo se mu, že tentokrát vynaložil více síly, aby soukolí dostal do pohybu. Bóje zmizela někde ve stropě a na podlaze sálu se rozrostla kaluž vody. Pokaždé když posunul celé soukolí o jeden cyklus, prozkoumal každou komoru, hledaje v ní vrypy. Když po čtyřech cyklech zaměřil baterku na jednu z komor, vyskočilo mu srdce až do hrdla. Dva vrypy! Komora byla prázdná a to znamenalo vítězství!

Nevyrazil v tu chvíli radostný výkřik, ani nepozvedl ruce v Jednoznačném gestu. Každičký nerv v jeho těle se však rozehrál samostatnou radostí. Udělali vše, co bylo v jejich silách! Byl posledním členem štafety, která právě vpadla do cíle. Nyní bude záležet na těch nahoře.

Převlékl si promočené šaty, aby na počest vítězství v klidu a pohodě otevřel koňak. Věděl, že už nyní vlastně nastává druhá fáze, kterou může zakončit jedině risk. Co asi udělá zásobovací robot, až jej přivolá? Bez příkazu by neměl bezhlavě zaútočit, dokáže však případnou pomocí uspokojit jeho potřeby? Vždyť budoucnost už svými otázkami naléhavě klepe na dveře.

Pravda, zásoby potravin ještě vydrží, vzduch snad několik dnů také, ale dnes ráno se podstatně ochladilo a teď pociťuje zimu, i když se převlékl, popíjel koňak a je opojen radostí, pravděpodobně nebyly doplněny energetické zdroje klimatizace a spodní vody oceánu ochlazují celou kolonii. Jen zváží postup a nebude moci dlouho přivolání robota odkládat.

Zima ho probudila i v noci. Nejprve si přibral druhou deku, ale pak pochopil, že se ho zmocnila horečka. Jen aby to nebyl zápal plic, řekl si, když si uvědomil, že v zaujetí pracoval několik hodin v chladu a promočených šatech. Přemohl nechuť vstát z pohovky a došel si do klubu pro lékárničku, která tam zůstala po Hackenbergerově smrti. Když naměřil 38,2 °C, předepsal si tabletku penicilinu každých šest hodin. Kdyby tak mohl mít horký čaj! To by ale musel udělat ohníček někde na podlaze a ztráta kyslíku by byla značná.

Při spánku ho trápilo dýchání, rozbolela i hlava. Často se budil, ale nakonec usnul tvrdě a přetáhl čas pro druhou tabletku skoro o hodinu. Proležel i podstatnou část dopoledne. Když se po obědě chtěl kvůli vydýchanému vzduchu přestěhovat do jiného pokoje, uvědomil si, že je zde najednou mnohem méně fosforeskujícího světla. Skutečně, z řady panelů svítil vždy jen každý druhý.

Polekaně vyskočil. Oblékl se co nejtepleji a s baterkou v ruce se vydal na obchůzku kolonie. I na chodbě zářil jen každý druhý panel a nejinak tomu bylo v sále. Zřejmě byla vyčerpána energie pro jeden okruh panelů. Jak dlouho výdrži druhý?

Když obcházel sál, zahlédl jakousi šmouhu v rohu svítícího panelu nejbližšího k vaně Mozku. Táhl se podél okraje panelu souběžně s hladinou kaluže mořské vody. Jakmile si na šmouhu zblízka posvítil, zjistil, že je to zelenavá řasa. Chytila se tam jako na krápnících v jeskyních, které pro potěchu návštěvníků osvětlují lampami.

„Živote, hlupáčku, kde jsi se tu vzal? Zachytil ses drápkem, sotva ti byly dopřány nejjednodušši podmínky. Tady vše umírá, a ty ses objevil.“ Linhart nedbal, že si promáčí boty, a zblízka si proužek řasy prohlédl: „A díky za kyslík, třeba jen na dva vzdechy!“

Ten proužek řasy, to byla pro něj zelená louka. Každý den, sliboval si, se půjdu na něj podívat. Rozradostněn se vracel chodbou a najednou se mu zdálo, že slyší hudbu. Doléhaly k němu jásavé tóny divokého rytmu. Mám halucinace, řekl si střízlivě, ale přesto strnul s otvíračem v ruce.

Jásavá hudba však zněla dál. Bál se, aby mu neznámá melodie neutekla, aby ji nezaplašil jako kdysi modravý sen. Čím déle naslouchal, tím větší získával jistotu, že tentokrát Je to ryzí skutečnost. Rádio! uvědomil si a bezmyšlenkovitě se rozběhl do knihovny.

Už když otevřel dveře, udeřil ho do smyslů nejenom hlasitější zvuk, ale i jas. Najednou se setkal s nezvyklým množstvím světla. Stupnice rádia ozařovala pokoj více než jediný panel.

Stál tam v úžasu a nechápal. Teprve po chvíli si uvědomil, že to není zázrak. Možná pronikající voda v sále zachytila bludný proud energie, snad proto svítí jen každý druhý panel, snad… Ale to není důležité. Má jednostranné spojení s lidmi a není to mámeni smyslů.

Usedl a zbožně naslouchal. Pro tuto chvíli zapomněl. na všechny útrapy minulých dnů. Zprvu mu ani nevadilo, že hudba je na jeho vkus až příliš břeskná, rozpustile veselá. Pak teprve zalitoval, že se nemůže pokusit zachytit jiné stanice, a třeba i tu z dalekého domova. Najednou nesmírně zatoužil po lidském hlase. Přece ta trocha zbloudilé energie vystačí, než někdo promluví. Věčná lidská nespokojenost si vždycky žádá víc. Hudba, nezměrná posila v osamění, už najednou nestačila.

Několikrát s ním zatřásla zimnice, ale dokud neuslyšel lidský hlas, nevzdálil se ani na chvilku. Konečně přišla odmlka, v níž k němu dolehl slavnostně naléhavý baryton. Očekával angličtinu, ale byla to zřejmě španělština. Upřená pozornost zachytila některá slova, jejichž význam pochopil: Silvestre… media noche…

Ano Nuevo! Silvestr, půlnoc, Nový rok – krásný dar vrtkavé náhody. On ve svém zápase zapomněl počítat hodiny i dny. Tam nahoře je odpočítávat musíte!

Planeta jménem Země už opět uzavřela svou dráhu. Čas v dnešní den, poledník po poledníku, sám pozvedává číše. Vybízí k předsevzetím, vysloveným i němým. Ubíhej, Země, s časem dál a otáčej se stejnoměrně! Neboť pokud budeš modrou, zůstaneš jedinečnou ozdobou nekonečných světů!

Rychle odběhl pro skleničku a novou láhev koňaku. V chvatu strhl i přikrývku a přehodil si jí přes ramena. Nervózně odšrouboval zátku. Slavnostní baryton se střídá s jemným ženským hlasem. Už nechce rozumět jednotlivým slovům, vnímá povznesený tón a chápe celek. První údery hodin. Lhostejno, na kterém poledníku. Sklenička ťukla o přijímač: „Připíjím vám na nový rok a roky další.“ Stvořitel nejpřísnější logiky pláče, protože je člověkem.

Zabalen v přikrývce dále naslouchal, ale myšlenkami procházel životní křivkou divoce zakroucenou v posledním roce. Translogika a Mozek jsou na jejích vrcholcích. Ještě se jeho křivka neuzavírá. ještě ne! Zítra, vlastně už dnes, se pokusí protáhnout ji dál.

Nevzpomněl si, kdy upadl do polospánku. Poprvé ho probudil sípavý kašel. Dýchá se mu špatně a vlhký chlad je vtíravý. Horečka stoupla. Na chvíli položil ruce na přijímač, aby mu ukradl teplo. Při každém vzbuzení se ubezpečil, že slyší hudbu, ale uvědomil si, že je stále tišší. Spal, když rádio dvakrát krátce zablikalo a zmlklo docela…

Podmořská kolonie dále odumírá. Naposled před rozhodným pokusem prochází všemi místnostmi a za sebou nechává dveře dokořán. Ve svém bývalém obydlí se odlesk baterky zachytil v zrcadle. Posvítil si na svou tvář a nepoznal ji. Zarostlá, vyhublá a kromě horečnatě se lesknoucích očí mu připadala cizí. Sotva odstoupil od zrcadla, schvátil ho dusivý kašel.

Vana Mozku, společný hrob. První mimozemský střet a první smír. Brodil se k proužku řasy. Možná že si to namlouval, ale zdálo se mu, že se rozrostl: „Živote, hlupáčku, kde jsi se tu vzal? Brzy uhyneš, avšak ve svých rozmanitých proměnách jsi věčný!“ Fosforeskující panely šednou. Je čas!

Přišroubovával odpojené tlačítko a najednou dostal nevýslovný strach, že se nestane vůbec nic. Co když všechnu energii promarnil v předešlých dnech? Ne, tohle musí být jiný zdroj. Alespoň podle toho, jak kolonii poznal, by tomu tak mělo být. Poslední šroubek je dotažen.

Stisknout a utéct. Nejlépe až dozadu, do klubu. A tam odevzdaně čekat? Možností je samozřejmě několik. Robot může přivléct zásoby a pokojně se vrátit. Může se ovšem také vydat na cestu kolonií. Nakolik rozpozná její skutečný stav? Go udělá, když dojde až do sálu a zjistí, že Mozek již není? Bude pátrat dál? A jak se zachová, až ho nalezne?

Linhartovy myšlenky těkají v horečce mezi možnostmi a on sám již chápe, že výsledek je skutečně neodhadnutelný, opět výrazná neznámá v translogické rovnici. Rázně a vši silou tiskne tlačítko. Ale řešení bylo zcela jiné, než si vykombinoval. Jeho impuls prodloužil předvolbou daný příkaz, který tam Mozek vrhl ve své agónii a který už tehdy měl znamenat okamžitou zkázu.

Ustupuje a čeká. Neví proč, ale nedává se na útěk do klubu. Postaví se čelem robotu hned tady. Vteřina, druhá…, na jejím konci se otvírají zdymadlové dveře a proti Linhartovi vyrazí obrovská vlna. Zcela nepřipraveného ho vhodí na stěnu a smýkne jím směrem k

sálu. Nechápající Linhart se chce postavit na nohy, ale další vlna ho podráží. Opakovalo se to několikrát, ani nevěděl, jak se ve dveřích sálu zachytil.

Pohled do chodby je zdrcující. Z přípravny se valí dovnitř oceán a chamtivě se zmocňuje prostor, kdysi mu násilím vyrvaných. Jeho proud se tříští. Hlavní část směruje do sálu, v jehož dveřích se teď zmítá, druhý proud zaplavuje chodbu směrem dozadu.

Voda prudce stoupá. Linhart je nucen plaval; ledový chlad je kazajkou, zahlcující dýchání. Uvědomuje si, že nejvyšším bodem v sále je konstrukce počítače. Udělá tím směrem několik temp, když se ocitá v naprosté tmě. Voda zřejmě způsobila zkrat v poslední řadě panelů.

Dosahuje počítače a drží se hladkého kovu. Teprve teď se vzpamatovává z nečekaného vývoje událostí, i když si jej ještě neumí vysvětlit. Tohle je opravdu ničím neodvratitelný konec. Chlad vody, pronikající do morku kostí, ho nutí unikat dál. Snaží se vylézt na konstrukci počítače. Dokud ho voda alespoň trochu nadnáší, tak to jde, ale pak cítí ve své slabosti váhu těla i promočených šatů. Zoufale se drápe nahoru.

Pořezal se o sklo, jehož zbytky tam po výbuchu zůstaly. Levou nohu se mu podařilo zasunout do jakési mezery a jeho ruce tápají po kovové střeše počítače. Zachytává se okraje, vytahuje se na horní plošinu a je mu jasné, že svůj život prodloužil jen o pár minut. V naprosté tmě slyší pouze hukot vody, vnímá pronásledující hladinu. V kapse má baterku, ale stisknutí tlačítka je marné. Snad jen že zvyku, a aby něco dělal, ji třesoucími se prsty demontuje. Rozkládá jednotlivé části po stříšce. Nevěří, že by stačily vyschnout.

Zmocňuje se ho prudká zimnice, v horečce doslova lapá po vzduchu. Spouští nohu a zjišťuje, že hladina je asi metr od ploché střechy. Kolik zbývá času? Pět minut? Deset? Konec, proč už není konec? Zbavil by ho protivné zimnice –

Zde už oceán zvítězil. Někde blízko mu vzdoruji jiné ocelové stěny. Za nimi jsou němí roboti, strnulé hangáry, z nichž už nevzlétnou talíře, aby zkřížily pokojné dráhy letadel. Jediná informace by byla polibkem prince pro zakletý Růženčin svět. Nepřijde! Slaná voda bude neúprosně leptat, dorážet. Předběhnout ji může jen člověk.

Neví, kolik času uplynulo. Pocity zimy zahánějí střídavé návaly tepla, jak se jeho tělo zoufalou horečkou brání. Uvědomuje si, že hukot vody se vytratil, překvapen spouští nohu dolů. Voda stoupá jen nepatrně. Hladiny tlaku se nějak vyrovnaly a on zůstal uzavřen v této vzduchové bublině. Ale k čemu je to dobré?

Napadá ho, zda už nefunguje baterka. Když ji sestavil, ozářila slabým světlem hladinu kolem něho. Klidnou, tichou… Plavaly po ní zbytky lešeni. ale nezčeřovaly ji ani nejmenší vlnky. Počítač zůstal jediným ostrůvkem narušujícím jednotvárnost hladiny. Nad ním je už jen strop.

Míjí hodina, snad dvě. Horečka, vysílení a stále těžší vzduch ho chvílemi zbavují vědomí. Z bezvládné ruky vypadává baterka, tiché šplouchnutí ani nezaregistroval. Co Ještě život může dát? Nic, vůbec nic…

Modravý sen! Nevolán přispěchal, aby obestřel vědomí opojným únikem. Zase je všechno úplně modré. Všechno? Vždyť sen je jediná rozesmátá tvář… a oči nejsou zlé! Vesele a bezstarostně odráží celý ten krásný člověčí svět, na který zdě, od samého počátku, mysleli více než na sebe.

Souvislá kresba se láme do těkajících bodů, sen ustupuje do temnot. Poslední modravé trylky jsou nejzazšími jiskrami uhasínajícího vědomí. A smrt je přece černé nic…

XIII.

Hřebeny zčechralých vln sledovaly vyhasínající stopu rudého slunce. Jako by Je k západu zaháněl bledý pastýř, jehož srpek se vyhoupl na opačné straně oceánu. Měsíc jediným dotekem postříbřil zástupy vln vzpínajících se k němu v pravidelném rytmu, dnes jako už po milióny let.

Nesměle přidaly svůj lesk i první hvězdy. Možná byla mezi nimi i dvojhvězda, u níž se zrodil jiný život i jiná inteligence. Přes vlny tohoto oceánu se k ní vydávaly pro lidi nepostřehnutelné paprsky informací. Ještě stále běží nedozírným prostorem, ještě léta budou přenášet zasnoubený střet dvojího myšlení.

Stejnoměrný běh vln byl náhle rozčísnut malým gejzírem. Odněkud z hlubin vyběhly k hladině svárlivé bubliny, rozskočily se do stran, aby zvolna zanikaly ve vyrovnaném šiku, v odstupu za nimi se na hladinu vyhoupla červená bóje. Nadskočila ve svém spěchu, nerozhodně se zakymácela, a teprve pak se pokorně podřídila běhu vln. Oceán odvysílal tečku!

Houpaná větry, vedená proudy a jinými mosty náhod, klikatými cestičkami popluje; bóje oceánem. A její dráha bude připomínat, cesty lidského poznání. Někdy poloslepé, někdy v širokých kruzích tápající, a přesto stále mířící vpřed. Dříve nebo později se k bóji vztáhnou lidské ruce.

Naleznou poselství mužů, kterým po dlouhou dobu nerovného zápasu zbývalo jen myšlení. Každý řádek, každé písmenko bude mít pro lidstvo nedozírnou cenu a dohromady budou jediným burcujícím vzkazem: Sjednoťte se na všech kontinentech, neboť jednou se střetne naše myšlení s jiným úhlem nazírání a v této konfrontací musí být lidstvo jednolitým celkem! Jednou to bude!